Nakladatelství MOBA vás baví již od roku 1991

Johan Theorin

ZKAMĚNELÁ KREV

Originální název: Blodläge, vydáno u Wahlström & Widstrand,

Stockholm,

Sweden 2010

Překlad Jaroslav Bojanovský

Odpovědný redaktor Lukáš Kratochvíl

Grafická úprava Miroslava Zedníčková/OPT MOBA

Obálka Martina Černá

Mapa Martina Mikulová

Tisk Finidr, s. r. o., Český Těšín

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Johan Theorin, 2010

Published by agreement with Hedlund Agency

© Mapa Martina Mikulová

© Obálka Martina Černá, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

Vydání první

ISBN 978-80-243-4874-2

VALPURŽINA NOC

Per Mörner měl popálenou levou ruku, zlomená žebra, zavlhlýma očima viděl rozmazaně, ale přesto mu jistý cit v těle zůstal. Cítil benzin, který byl na něho vylit, jeho vlažnou teplotu. V porovnání se studeným vzduchem toho večera byl téměř teplý. Když mu stékal do vlasů a do krvácejících ran v obličeji, svědil a pálil.

Benzin v klidu vytékal ze zdviženého kanystru a vydával bublající zvuky. Ty pak ustaly a prázdný kanystr dopadl na vápencové kameny.

Per klečel uprostřed velké kaluže. Stále se mu točila hlava z toho, jak do ní dostal ránu a k jeho celkové malátnosti ještě přispěly benzinové výpary.

Vzepřel se o ruce a pokusil se zvednout ze země. Těžko se orientoval. Postava, která stála před ním, připomínala na pozadí večerní oblohy jen temný stín.

Jako by to byl trol, pomyslel si Per. Vypadá přesně jako skalní trol.

„Je poslední dubnová noc. Všude se tu budou zapalovat ohně!“ řekl stín.

Potom něco vytáhl z kapsy u kalhot – malý předmět, který slabě zaštěrchal. Krabičku sirek.

Per teď vzplane a bude pykat za hříchy svého otce.

Zvedl hlavu a najednou ho napadlo, co by mohl udělat, i když na to bylo pozdě: prosit o milost.

Jakmile otevřel ústa, stékaly mu do nich kapky benzinu.

„Budu mlčet,“ zašeptal.

Jenže to nebylo možné. O tom, co Jerry, Bremer a Markus Lukas udělali, věděl příliš mnoho.

Věděl také, že všechna jména osob, která v uplynulých týdnech zjistil nebo s jejichž nositeli mluvil, nic neznamenají – brzy zmizí.

Postava nad ním ho zřejmě stejně neposlouchala. Otevřela krabičku a vyndala z ní sirku. Potom krabičku zase zavřela, uchopila sirku mezi prsty a škrtla.

Zápalka tiše zapraskla a vzplála jasně žlutým plamenem.

Jerry, Bremer, Markus Lukas. Jessika, Regina a všechny ostatní…

Per zavřel oči a čekal, až oheň vzplane. Jména mu dál běžela hlavou.

1

Březen na severním Ölandu. Na malé, šedobílé závěje sněhu, které pomalu roztávaly na trávníku před Domovem pro seniory v Mamäsu, svítilo slunce. V ledovém větru se třepetaly dvě modré vlajky: švédská se žlutým křížem a ölandská se zlatým jelenem. Obě byly spuštěny na půl žerdi.

K budově přijel podlouhlý černý vůz a zastavil u vchodu. Vystoupili z něj dva muži středního věku v těsných zimnících a zamířili k zadním dveřím vozu. Potom z něj vytáhli kovový vozík. Vyklopili jeho kolečka a tlačili ho před sebou – nejprve po rampě pro vozíčkáře a pak prosklenými dveřmi.

Muži byli zaměstnanci pohřební služby.

Když vystoupili z výtahu, Gerlof Davidsson, kapitán škuneru na penzi, právě v jídelně popíjel kávu se svými spolubydlícími a sledoval, jak muži z pohřební služby tlačí vozík chodbou. Ležely na něm žluté deky a široké kožené řemeny určené k upevnění těla. Muži tiše projeli kolem jídelny a pokračovali k nákladnímu výtahu vedoucímu do chladicí místnosti.

Ve chvíli, kdy kolem nich vozík projížděl, penzisté na chvíli ztichli, ale pak se jejich hovor opět rozproudil.

Gerlof si vzpomněl, jak před pár lety museli všichni v Domově hlasovat, jestli pracovníci pohřební služby, kteří jedou pro zesnulého, nemají raději zaparkovat vůz na zadní straně domu a dovnitř vcházet diskrétně postranním vchodem. Většina obyvatel Domova včetně Gerlofa hlasovala proti tomuto návrhu.

Obyvatelé chtěli být u poslední cesty svého zesnulého souseda. Chtěli mu dát sbohem.

Muž, který měl být toho studeného dne odvezen, se jmenoval Torsten Axelsson. Zemřel v posteli, sám, pozdě v noci, jak se to umírajícím často stává. Přišel na to personál z ranní směny. Nejprve zavolali lékaře, aby potvrdil úmrtí, a zesnulého pak oblékli do jeho černého svátečního obleku. Na zápěstí mu připevnili plastový náramek se jménem a rodným číslem. Nakonec kolem Torstenovy hlavy uvázali gázu, aby měl mrtvý v době, kdy se dostaví posmrtná ztuhlost, zavřená ústa.

Gerlof věděl, že Torsten byl důkladně srozuměn s tím, co se s ním stane, až zemře: Torsten totiž, než šel do penze, pracoval jako správce hřbitova a hrobník. Jedna z mnoha rakví, které uložil do země, patřila vrahovi jménem Nils Kant, ale ve většině z nich leželi obyčejní lidé z ostrova.

Hroby kopal celoročně bez ohledu na to, že někdy napadlo hodně sněhu a mráz klesl ke dvojciferným hodnotám. Podle toho, co vyprávěl Gerlofovi, se hroby nejhůř kopaly na jaře, protože na Ölandu měkne promrzlá půda velmi pomalu. Torsten pak obvykle dodával, že fyzická námaha na této práci nebyla to nejhorší. Daleko horší prý bylo vstát z postele toho dne, kdy věděl, že půjde na hřbitov a bude kopat hrob zesnulému dítěti.

Nyní bude sám uložen do hrobu – v urně. Torsten si přál, aby byl zpopelněn.

„Raději se nechám spálit, než aby moje kosti zůstaly v zemi a pak jimi někdo pohazoval,“ prohlásil.

Gerlof si hned vzpomněl na dávnou událost, která se před mnoha lety přihodila v jeho rodině. Zažili ji jeho otec a matka, kteří počátkem dvacátého století žili jako novomanželé v přestavěném domku ve Stenviku. Jednou v noci je vzbudily podivné zvuky, které vycházely z půdy. Znělo to, jako když někdo rozhazuje prkna, která tam po úpravách domu zbyla. Když se pak otec šel podívat nahoru, co se děje, bylo tam prázdno a ticho.

Poté, co se vrátil dolů a ulehl, hluk se začal ozývat znovu.

Gerlofovi rodiče leželi ve tmě, poslouchali ty hrůzyplné zvuky a neodvažovali se pohnout.

Když Gerlof dopil kávu, muži z pohřební služby s vozíkem se vraceli. Gerlof viděl, že tentokrát na něm leží tělo přikryté dekou a připoutané řemeny. Vozík se blížil k východu – rychle a tiše.

Sbohem, Torstene, řekl si Gerlof.

Jakmile se vchodové dveře zavřely, odsunul svou židli od stolu.

„Tak abych už šel,“ řekl ostatním u stolu.

Pak se opřel o hůl a zvolna se zvedl. Bolestí, kterou mu působilo revma, sevřel rty a zamířil chodbou ke kanceláři vedoucí oddělení.

Gerlof už několik týdnů o něčem přemýšlel. Začal s tím po svých narozeninách, kdy si uvědomil, že mu do pětaosmdesátin zbývají pouhé dva roky. Čas běží jako o závod – Gerlof měl ve svém vysokém věku pocit, že rok mu nyní utíká stejně rychle jako týden v době, kdy byl mladý. Po Torstenově smrti dospěl k jistému rozhodnutí.

Zlehka zaklepal na dveře pokoje vedoucí, která se jmenovala Boel. Poté, co ho pozvala dál, je otevřel.

Boel seděla u monitoru a psala nějakou zprávu. Gerlof zůstal stát na prahu a nic neříkal. Boel po chvíli zvedla oči.

„Je vám dobře, Gerlofe?“

„Ano, je.“

„Tak o co jde? Máte nějaký problém?“

Gerlof se nadechl.

„Musím odtud odejít.“

Boel začala kroutit hlavou.

„Gerlofe…“

„Už jsem se rozhodl,“ přerušil ji. „Poslechněte si tohle…“ Gerlof viděl, že Boel zvedá oči ke stropu, ale přesto mluvil dál: „Mí rodiče měli svatbu v roce 1910. Začali se starat o starou chalupu, ve které už mnoho let nikdo nebydlel. Když se tam první noc uložili ke spánku, zaslechli z půdy divné zvuky… Jako by tam někdo přehazoval prkna, která tam měl otec složená. Ten zvuk si nedovedli nijak vysvětlit. Ráno je pak přišel navštívit soused.“ Gerlof potom udělal významnou pauzu a pokračoval: „Vyprávěl jim, že večer zemřel na svém statku jeho bratr, a požádal je, jestli by mu nedali dřevo, z něhož by mohl stlouct rakev. Otec mu dovolil, aby si vybral nějaká prkna na půdě. Mezitím seděl s matkou v kuchyni – a z půdy se začal ozývat rámus, který jim byl povědomý… Byly to naprosto stejné zvuky, které zaslechli v noci.“

V místnosti nastalo ticho.

„No a?“ řekla Boel.

„Byl to signál. Varování, že se blíží smrt.“

„Pane jo, to je ale roztomilá historka! Co mi tím chcete říct, Gerlofe?“

Gerlof si povzdechl.

„Chci říct, že pokud tady zůstanu, tak příště bude potřeba udělat rakev pro mě… Už jsem zaslechl, jak si na ni někdo vybírá prkna. A taky skřípot kol vozíku.“

Boel už zřejmě rezignovala.

„Co tedy chcete dělat? Kam se chcete přestěhovat?“

„Domů,“ řekl Gerlof. „Na chatu.“

2

„Ty že umíráš, tati? Prosím tě, kdo ti to napovídal?“

„Já.“

„To je k smíchu! Čeká tě ještě spousta let, spousta jar,“ řekla Julia Davidssonová a dodala: „Kromě toho ses z Domova dostal živý – kolika lidem se něco takového povede?“

Gerlof neodpověděl – v duchu viděl ocelový vozík s tělem Torstena Axelssona – a mlčel i ve chvíli, kdy dceřino auto zamířilo k pobřeží a vjelo do vesnice.

Slunce, které do vozu pronikalo přes čelní sklo, ho přinutilo zatoužit po motýlech, ptácích a dalších věcech, které patří k jaru. Chuť žít v jeho hrudi zvedla svou ospalou hlavu a překvapeně zamrkala. Když pak konečně promluvil, musel se přemáhat, aby jeho hlas zněl zachmuřeně:

„Jedině Bůh ví, kolik času mi ještě zbývá. Nechává ho běžet až moc rychle! Jestli mám umřít, tak ať se to stane tady ve vsi!“

Julia si povzdechla. Zastavila na liduprázdné cestě procházející vesnicí a vypnula motor.

„Čteš moc úmrtních oznámení.“

„Hm, z nich přece noviny žijí!“

Gerlof se pokusil o vtip, ale Julia se nezasmála, jen mu mlčky pomohla vystoupit z auta.

Beze slova kráčeli k brance rodinné chaty stojící v malém lesíku na okraji Stenviku, jen asi sto metrů od moře.

Gerlof si byl vědom, že tady bude většinou sám, ovšem zároveň bude ušetřen všech nepříjemností, které zažíval v Domově. Lidé, jejich léky, inhalátory a věčné hovory o chorobách mu začali jít na nervy. Jeho přítelkyně Maja Nymanová na tom byla po zdravotní stránce čím dál hůř a většinu času proležela v posteli ve svém pokoji.

Trvalo to téměř měsíc, než se Boel a ostatní z vedení Domova nechali přesvědčit, aby Gerlofovi dovolili přestěhovat se zpět do Stenviku. Nakonec jim došlo, že Gerlof tím vlastně uvolní místo někomu, kdo o místo v mamäském Domově skutečně stojí. Gerlof bude samozřejmě potřebovat i nadále pomoct s úklidem, s nákupem potravin a lékařskou péči – to všechno ale mohou zastat zdravotní sestry a pečovatelé z centra sociálních služeb, kteří ho budou chodit navštěvovat.

Gerlof byl každopádně v dobré duševní kondici, jen míval občas pohybové problémy. Jeho mozek a zuby byly celkem v pořádku, zato paže, nohy a zbytek těla by potřebovaly renovaci.

Toho dne na konci března to byla toho roku jeho první návštěva ve Stenviku, vesnice na pobřeží, kde se narodil a kde vyrůstal. Opět se ocitl na pozemku, který rodina Davidssonových vlastnila a o který pečovala několik set let; v chatě, kterou pro sebe a svou ženu Ellu postavil před bezmála padesáti lety. Sem, do Stenviku, se celá ta léta, co se plavil na moři, stále vracel.

Ze zahrady už téměř zmizel sníh – zbyl po něm jen mokrý trávník, který bude třeba shrabat.

„Loňská tráva a loňské listí,“ řekl Gerlof. „Všechno, co zima skryla, se teď znovu dostává na světlo.“

Při chůzi zažloutlou trávou se sice pevně držel Juliiny paže, ale jen co došli ke kamenným schodům do chaty, pustil se jí, opřel se o hůl z kaštanového dřeva a sám pomalu vystoupal nahoru ke dveřím.

I když Gerlof chůze schopen byl, od dcery si nechal rád pomoct. Stejně tak byl rád, že Ella už ho takhle nezažila – byl by jí jen na obtíž.

Vytáhl z peněženky klíč a odemkl.

Jakmile otevřel skleněné dveře, do nosu ho udeřil pach nevětraného prostoru. Byl syrový a trochu vlhký, ale plíseň v něm cítit nebyla – tašky na střeše jistě vydržely na svých místech. Na podlaze neležely žádné černé kuličky, toho si všiml hned, jak překročil práh.

Myši a hraboši se v zimě rádi drželi v základech stavby, ale uvnitř v chatě se nikdy neukázali.

Julia přijela na víkend, aby Gerlofovi pomohla se stěhováním a úklidem. Říkala tomu jarní úklid. Chata sice patřila Gerlofovi, ale obě jeho dcery se svými rodinami sem v době volna jezdily mnoho let. V létě se pak všichni spolu v těch malých místnostech museli nějak srovnat.

Nedělejte si tedy starost o zítřek. Každý den má dost vlastního trápení, odříkal si Gerlof.

Poté, co s Julií nanosili jeho věci do chaty, zapnuli proud a začali větrat. Pak se vrátili na trávník před dům.

Nebýt toho, že se z pobřeží ozýval křik racků, zdálo se, že tuto sobotu je vesnice zcela prázdná. Z opačné strany silnice se však náhle ozvaly silné rány. Rozléhaly se krajem a zněly jako tvrdé údery kladivem.

Julia se ohlédla.

„Někdo tu je.“

„Máš pravdu,“ řekl Gerlof. „U lomu se staví.“

Nepřekvapilo ho to, protože když se byl loni v létě podívat ve vesnici, viděl, že ze dvou velkých pozemků byly odstraněny všechny keře a náletové dřeviny; jezdil po nich pásový traktor a odstraňoval terénní nerovnosti. Gerlof tehdy odhadoval, že se tu budou stavět další chaty, které budou nakonec stejně po většinu roku prázdné.

„Chtěl by ses tam podívat?“ zeptala se Julia.

„To bych rád.“

Gerlof se znovu chytil dceřiny paže a Julia ho vyvedla z vrat.

Na začátku padesátých let, v době, kdy Gerlof svou chatu stavěl, z ní bylo vidět na moře – to když se člověk podíval západním směrem – a na východě bylo možné zahlédnout věž kostela v Mamäsu. Tehdy tu ale ještě bylo hodně krav, které toho hodně spásly. Skot nyní zmizel a místo něj tu vyrostly stromy, jejichž koruny splétaly kolem chaty stále hustší střechu. Dostaly se už i na druhou stranu silnice, a tak v západním směru viděl Gerlof jen malý kousek průlivu, který byl právě pokrytý ledem.

Stenvik byl starou rybářskou vesnicí a Gerlof si pamatoval časy, kdy ve štěrku u mírně prohnutého břehu ležely řady jol a pramic a čekaly, až s nimi rybáři odjedou k sítím, které nakladli dál od pevniny, v průlivu. Po lodích už tu nebylo ani památky a domky rybářů byly přestavěny na chaty.

Zabočili na štěrkovou silnici vedoucí ke kamenolomu. Na nové bílé ceduli stálo jméno této komunikace: ERNSTOVA.

Gerlof věděl, po kom silnice dostala jméno: Ernst byl jeho přítel, poslední lamač kamene, který v lomu pracoval až do začátku šedesátých let, kdy se tu kámen přestal dobývat. Byl už také po smrti – zůstala tu po něm jen tato cesta. Gerlof si v duchu kladl otázku, jestli po něm také někdy něco pojmenují.

Když se pak za hájem objevil lom, Gerlof si všiml, že přímo u jeho okraje stále stojí Ernstův červenohnědý domek; byl teď zazimovaný. Po Ernstově smrti ho sice zdědil některý z potomků jeho bratrance a jeho rodina, ale bylo ho tu vidět jen zřídka.

„No tohle,“ řekla Julia, „tak už se staví i tady!“

Gerlof stočil oči od Ernstova domku k novým vilám, o kterých se právě zmínila jeho dcera. Ležely na východní straně lomu, vzdálené od sebe jen dvě stě metrů.

„V létě tady káceli,“ řekla Julia. „Takže ty domy museli postavit během podzimu a zimy.“

Gerlof kroutil hlavou.

„A nikdo mě nepožádal o dovolení!“

Julia se zasmála.

„Snad ti to nevadí? Vždyť na ty baráky přes stromy nevidíš!“

„Nevadí, ale stejně… Mohli projevit aspoň trochu slušnosti.“

Vily byly postaveny ze dřeva a kamene, měly rozměrná prázdná okna, bíle natřené komíny a střechy z nějakého druhu černé břidlice. U jedné z nich ještě stálo lešení a na něm dvojice truhlářů v silných vlněných svetrech, kteří na dům zrovna připevňovali dřevěný panel. Před druhou vilou stála velká bílá vana, stále zabalená do plastového obalu.

Ernstův domek stojící severním směrem od nich vypadal v porovnání s novými domy jako malá chatrč.

To je mi ale luxus, pomyslel si Gerlof. Víc takových staveb by už ve vsi ani být nemuselo. Ale co se dá dělat, už stojí a jsou těsně před dokončením.

Opuštěný lom připomínal ránu zející v zemi. Na šířku měl pět set metrů a byl plný menších i větších hromad kamenného šrotu, který se tu ocitl během dobývání kvalitní horniny z nitra skály.

„Nechceš k těm domům zajít?“ zeptala se Julia. „Můžeme tam zajít a zeptat se, jestli tu třeba není některý z jejich majitelů.“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Já vím, co jsou zač. Bohatí a bezstarostní lidé z velkoměsta.“

„Ne všichni, co si kupujou domy, musí být nutně z velkoměsta,“ namítla Julia.

„To je pravda… Ale bohatí a bezstarostní určitě jsou!“

3

„Mám otevřít okno?“ zeptal se Per Mörner.

Nilla, jeho dcera, k němu byla otočená zády. Jen pokrčila rameny.

„Vidíš tam nějaké ptáky?“ zeptala se.

„Spousty,“ řekl Per.

Nebyla to pravda, za okny nemocnice neviděl jediného ptáka. Ale u parkoviště rostly stromy, takže se dalo předpokládat, že na nich nějací menší ptáčci sedí.

„Tak teda otevři,“ řekla Nilla a na vysvětlenou dodala: „Tenhle týden jsem v přírodopisu dostala za úkol spočítat, kolik existuje druhů ptáků.“

Nilla chodila do sedmé třídy a všechny své učebnice měla položené na stolku vedle lůžka. K polštáři si položila svá zvířátka – talismany – a kameny pro štěstí. Pak se na posteli postavila, aby na zeď nad ní pověsila vlajku s nápisem NIRVANA.

Per otevřel okno a do pokoje skutečně proniklo tiché ptačí štěbetání, které se ovšem mísilo se zvuky startujících aut. Cvrlikání ptáků jistě brzy utichne. Byl už skoro večer, z parkoviště odjížděla nablýskaná auta: lékaři a sestřičky odjížděli domů. Stál tam i Perův hnědý saab, ten byl ale devět let starý a nebyl nablýskaný.

„Na co myslíš?“ ozvala se Nilla za jeho zády.

Per zavrtěl hlavou.

„Hádej!“

„Myslíš na jaro.“

„Přesně tak,“ řekl Per, i když ve skutečnosti myslel na stáří svého auta. „Teď už ti bude jenom líp!“

Nejnovějším předmětem Nillina zájmu bylo čtení myšlenek.

Předtím se několik měsíců snažila, aby levou rukou psala stejně dobře jako pravou. O Vánocích pak viděla v televizi pořad o telepatii a začala experimentovat se svým dvojčetem, bratrem Jesperem, a otcem: snažila se jim posílat své myšlenky a číst ty jejich. Per dostal za úkol posílat Nille každý večer nějakou myšlenku určenou jen a jen pro ni.

Nyní zůstal stát u okna a sledoval, jak se ve sklech aut odráží zapadající slunce. I když ve vzduchu byl ještě cítit chlad, bylo tu jaro. Per si to ještě nedokázal pořádně uvědomit. Ptáci se vrátili od Středozemního moře zpátky domů a zemědělci začali osívat pole. Per myslel na svého otce Jerryho, který se také vždycky těšil na jaro, protože tehdy se mohl vrhnout do práce. Neříká se, že jaro je čas mládí? Čas mládí a lásky.

Per příchod jara nikdy příliš neprožíval. Nebylo tomu jinak ani před patnácti lety, kdy se s Marikou seznámil na semináři o uvádění výrobků na trh a pak se s ní jednoho slunečného květnového dne oženil.

Jako by už tenkrát věděl, že ho Marika dříve nebo později opustí.

„Neříkala máma, kdy přijde?“ zeptal se Nilly přes rameno.

„Mmm,“ řekla Nilla, „mezi šestou a sedmou.“

Per při pohledu na hodinky zjistil, že už je skoro pět.

„Chceš, abych tu s Jesperem počkal, než přijde?“

Nilla zavrtěla hlavou.

„Nemusíte.“

Per doufal, že mu dcera takhle odpoví. Setkání s Marikou se nebránil, ale ona přece přijede na návštěvu za dcerou, s ničím jiným nepočítá, navíc hrozí, že s ní dorazí i její manžel Georg, zámožný člověk, který Nille vozí drahé dárky. Per se s rozvodem s Marikou vyrovnal, ale to, že potkala muže, který rozmazluje jak ji, tak dvojčata, stále nedokázal přenést přes srdce. Nille byl v nemocnici přidělen vlastní pokoj a podle všeho o ni bylo dobře postaráno. Před půlhodinou se tu za nimi stavil jeden mladý lékař a vysvětloval jim, jaké testy Nilla podstoupí v nejbližších dnech a v jakém budou pořadí. Nilla poslouchala se sklopenýma očima a na nic se neptala. Na lékaře se občas podívala, na Pera ani jednou.

„Zatím ahoj, Pernillo,“ řekl jí lékař, když odcházel z pokoje.

Čekaly ji dva dlouhé, náročné dny, kdy ji budou lékaři vyšetřovat. Per jí nedokázal říct nic povzbudivého.

Nilla si s Perovou pomocí začala vybalovat věci. Z chladné místnosti, plné hadiček a pohotovostních tlačítek, sice nebylo možné vykouzlit příjemný pokoj, ale snaha tu byla. Kromě růže tu Nilla mohla mít CD přehrávač, cédéčka s Nirvanou, pár knížek a víc kalhot a svetrů, než ve skutečnosti potřebovala.

Měla na sobě džíny a černou mikinu, ale už brzy se bude muset převléknout do tradičního nemocničního oblečení, bílé košile, v níž pacient snáze absolvuje nejrůznější vyšetření.

„Tak jo,“ řekl Per. „My pojedeme, ale máma tu bude už za chvíli. Mám zajít pro Jespera?“

„Jasně.“

Syn seděl na pohovce v čekárně. Na poličce tam leželo několik knih a novin, ale Jesper seděl jako vždy skloněný nad svou malou herní konzolí.

„Jespere!“ řekl Per nahlas.

„Co?“

„Nilla se chce s tebou rozloučit.“

Jesper přerušil hru.

Vešel do sestřina pokoje a zavřel za sebou dveře. Per přemýšlel o tom, o čem se ti dva baví. Mluví Jesper víc se svou sestrou než s ním? Mluví spolu o její nemoci? Jesper totiž s Perem téměř nemluvil.

Když byli Jesper s Nillou ještě hodně malí, dorozumívali se spolu vlastním jazykem, kterému nikdo jiný nerozuměl. Byla to melodická řeč, která se skládala téměř výhradně ze samohlásek. Zvláště Nilla měla problémy mluvit mateřštinou a s Jesperem hovořila raději jejich tajným jazykem. Než Per s Marikou našli logopeda, kterému se podařilo problém vyřešit, mívali občas pocit, že jsou rodiči dvou mimozemšťanů.

O kus dál na chodbě se otevřely dveře. Lékař, který s nimi před chvílí mluvil, mířil dlouhými kroky k Perovi. Lékařská profese se Perovi vždycky líbila; když mu jeho matka nechtěla říct, čím se zabývá jeho otec Jerry, byl přesvědčen, že pracuje jako lékař v nějaké cizí zemi. Věřil tomu několik let.

„Chtěl bych se vás zeptat na něco ohledně Nilly,“ řekl Per.

Lékař se zastavil.

„Ano? A co potřebujete vědět?“

„Připadá mi trochu oteklá,“ řekl Per. „Je to normální?“

„Oteklá? A kde?“

„V obličeji. Na tvářích a kolem očí. Otekla cestou sem. Nemůže to něco signalizovat?“

„Možná ano,“ odpověděl lékař. „Provedeme podrobná vyšetření: ECG, ultrazvuk, CAT, rentgen, krevní rozbor… Absolvuje celou škálu testů.“

Per sice přikývl, ale byl stále v rozpacích: Nilla byla kvůli svým zvláštním bolestem vyšetřována už mnohokrát. Výsledky testů vždy vedly jen k dalším testům. Bylo to jen jedno nekonečné čekání.

Dveře Nillina pokoje se otevřely a vyšel z nich Jesper. Mířil do čekárny, ke své konzoli, ale Per ho gestem ruky zastavil.

„Nezačínej novou hru,“ řekl. „Jedeme na chatu.“

Když o čtvrt hodiny později přejeli Ölandský most a na plochém ostrově zamířili severním směrem, okolní krajina měla zlatohnědou barvu, jakou mívá v předjaří. Zapadající slunce svítilo nad příkopy u silnice, v nichž zvedaly hlavičky kvetoucí sasanky a podběly; po obou stranách silnice se ale stále bělaly jiskřící závěje sněhu. Sníh, který se rozpouštěl na slunci, vytvářel na planině rozsáhlá jezírka, z nichž vytékaly úzké bublající potůčky a hledaly si cestu k moři. Vodní svět. Nikde nebyli vidět žádní lidé, jen hejna čejek chocholatých a pěnkav.

Per miloval prázdnotu a čisté obrysy ostrova. Když provoz za Borgholmem zřídl, přidal rychlost.

Jeho saab s bručícím motorem směřoval otevřenou krajinou na sever a míjel háje a větrné mlýny – připomínalo to jízdu obrazem namalovaným olejovými barvami. Plátno s jarním motivem. Pruhy zelené a hnědé země, nahoře obrovská křišťálová kupole nebe a na západě mořský průliv. Ten byl stále pokryt tmavě modrým ledem, který ovšem vypadal slabě a dál od břehu se v něm vytvořily černé otvory. Vlny by se už brzy měly dostat z jeho zajetí.

„No řekni, není to krásné?“ zeptal se Per.

Jesper, který seděl vpředu vedle něho, zvedl oči od své herní konzole.

„Co?“

„No přece to, co vidíš kolem sebe,“ řekl Per. „Celý ostrov.“

Jesper se sice podíval přes sklo a přikývl, ale Per v jeho pohledu neviděl zaujetí, jaké tu zažíval on sám. Namlouval si, že to souvisí s mládím, kdy si člověk ještě nedokáže tolik vážit přírodních krás. K tomu, aby dokázal ocenit duši krajiny, zřejmě musí dosáhnout určitého věku nebo si v životě projít něčím velmi bolestným.

Dost možná byla chyba u Jespera. Per si položil otázku, jestli by byl raději, kdyby teď na sedadle vedle něho seděla Nilla a byla zdravá a plná očekávání. Byl by snad raději, kdyby všechna ta vyšetření podstupoval Jesper?

Tuhle myšlenku zaplašil a raději myslel na jaro. Na jaro na Ölandu.

Per začal na ostrov jezdit jako malý kluk společně s matkou Anitou koncem padesátých let. Poprvé tu byli v létě 1958, dva roky poté, co se rozvedla a neměla peníze na nákladnější dovolenou. Jerry jí měl platit každý měsíc výživné, ale dělal to jen občas; Anita přitom tvrdila, že Jerry jednou projel se svým velkým vozem kolem jejího řadového domku, mrštil o dveře balíček bankovek a pak ujel.

Kvůli nedostatku peněz si mohli dopřávat jen krátké a levné dovolené v okolí Kalmaru. Anita byla sestřenice Ernsta Adolfssona, který bydlel sám v malém domku na Ölandu. O prázdninách vždycky vzala syna, přejela trajektem na ostrov a u bratrance pak mohla bydlet tak dlouho, jak chtěla.

Per si rád hrával v opuštěném lomu nedaleko Ernstova domku. Pro devítiletého kluka to byl učiněný ráj, pohádka.

Ernst neměl děti ani sourozence, a když před několika lety zemřel, domek nezdědil nikdo jiný než syn jeho sestřenice. Per ho v létě částečně vyklidil a nyní v něm mohl bydlet od jara do podzimu, snad i celoročně. Protože dvě domácnosti si nemohl dovolit, byt v Kalmaru až do konce září pronajímal.

Obě jeho děti za ním budou moct na Öland kdykoli přijet, taková byla jeho původní představa. Nilla ovšem začala sedmou třídu jako unavená žákyně bez zájmu a její únava se v průběhu podzimu ještě prohloubila. Školní lékař se domníval, že za to může puberta a že její bolesti mají souvislost s růstem. Nilla si ale po Novém roce začala stěžovat, že ji bolí celá levá polovina těla. Během zimy bolesti ještě zesílily. Žádný lékař nevěděl proč.

Všechny plány na léto byly najednou nejisté.

„Až přijedem na chatu, zavoláš mámě?“

Syn se ani nenamáhal zvednout od hry oči.

„Nevím.“

„Zajdeš se podívat k moři?“

„Nevím,“ zopakoval Jesper.

Per měl pocit, že syn je od něho stejně daleko jako satelit na oběžné dráze – ale to se v dnešní době týká asi všech třináctiletých dětí. Když byl sám v tomto věku, jeho největším přáním bylo, aby k nim přišel na návštěvu otec a promluvil si s ním.

Najednou si všiml cedule s informací, že se blíží k čerpací stanici, a přibrzdil.

„Nedal by sis zmrzlinu? Nebo je na ni ještě moc zima?“

Jesper zvedl oči od hry.

„Radši bonbony.“

„Uvidíme, co budou mít,“ řekl Per a zajel na parkoviště.

Vystoupili z auta. Přestože svítilo slunce, bylo hodně chladno. Per si myslel, že v této části roku bude na ostrově tepleji, ale vzduch tu byl zřejmě ochlazován ledem, který pokrýval průliv. Jeho zelenou bundou profukoval vítr a do úst se mu dostalo několik vířících zrnek písku; skřípaly mu mezi zuby.

Jesper zůstal u auta a Per rychle prošel kolem benzinových čerpadel a zamířil k obchodu. Vypadalo to, že za výkladem je tma, ale Per přesto několikrát zaklepal. Potom si za sklem všiml malého, sluncem vyběleného lístku:

Díky za přízeň, kterou jste nás poctili během léta.

Těšíme se na vás opět 1. června!

Je teprve duben, uvědomil si. Ostrov se ještě neprobudil ze zimního spánku a počet obchodů, které mají otevřeno i v zimě, odpovídá poptávce. Per měl za sebou patnáct let práce v oblasti průzkumu trhu, takže pro to měl pochopení.

Jesper už nestál u auta, posadil se na dřevěnou bednu s nápisem Posypový písek vedle parkoviště. Už zase hrál na konzoli. Jak se k němu Per blížil, zaslechl v dálce zvuk motoru. Od severu se sem vysokou rychlostí blížil bílý kamion.

Per vytáhl z kapsy klíček od zapalování a zavolal na Jespera:

„Je mi líto, z bonbonů nic nebude, mají zavřeno!“

Jesper nedopověděl, jen přikývl. Per dodal:

„O kus dál je víc obchodů. Můžeme to vzít…“

Pak ztichl, protože na silnici se ozvala tlumená rána a skřípot pneumatik na vozovce. Na obloze na jihu zářily odlesky slunce.

Bylo to audi – jeho řidič ztratil kontrolu nad řízením, začal najíždět do protisměru a řítil se přímo proti kamionu.

Per nemohl nic dělat, jen stát a dívat se. Viděl, že auto se předtím s něčím srazilo, protože kapota a čelní sklo byly potřísněny rudými pruhy od krve.

Čí krev to byla?

Kamion začal na audi troubit. Per zahlédl za znečistěným sklem auta řidiče, muže, který se naklonil nad volant a dělal všechno proto, aby auto uřídil.

Ve stejnou chvíli, kdy tlumené troubení kamionu utichlo, se Per dal do pohybu. Kamion jel po pravé straně silnice, těsně u krajnice. Per sledoval, jak audi zahýbá doprava a ve zlomku vteřiny se vrací do svého pruhu.

Vozidla se tedy minula, ovšem audi dostalo smyk a řítilo se k parkovišti. Přestože brzdilo, přejelo ve vysoké rychlosti štěrk, natočilo se a bokem letělo přímo na bednu s pískem.

„Jespere!“ vykřikl Per.

Syn stále seděl na bedně – palci ovládal konzoli a nezvedl oči.

Per se rozběhl a upadl přitom na asfalt.

„Jespere!“

Syn zvedl hlavu. Otočil se a otevřel ústa.

Audi bylo rychlejší. Od pneumatik mu odletoval štěrk a písek a jeho předek mířil přímo na Jespera.

4

Ve chvíli, kdy se to stalo, seděla Vendela Larssonová na sedadle vedle Maxe. Měla přivřené oči a byla pohroužená do sebe. Při pohledu na pole, louky a všechny kamenné zídky, které se míhaly za oknem, měla pocit, že sleduje film. Krajina jí byla důvěrně známá, a přesto cizí. Max tu byl párkrát na podzim a v zimě, kdy se stavěl dům, ale ona se sem vracela po mnoha dlouhých letech.

Kolik jich vlastně bylo? Třicet, nebo pětatřicet?

Když to začala v duchu počítat, do auta něco narazilo.

„Do prdele!“ vykřikl Max. Vendela se v mžiku probrala.

Ozvalo se mlasknutí a čelní sklo se zbarvilo dočervena.

Auto už nejelo přímým směrem, ale stočilo se a pak se za skřípění pneumatik potácelo jako při slalomu: nejprve doleva, přímo na protijedoucí nákladní auto, a pak zase doprava, k širokému vjezdu na čerpací stanici s obchůdkem u prázdného parkoviště.

Zcela prázdné vlastně nebylo. Vendela si všimla, že je tam auto a nějací lidé: běžící muž a chlapec, který sedí na velké bedně.

„Do prdele!“ vykřikl znovu Max.

Vendela slyšela štěkot svého psa Allyho. Otevřela ústa, ale nebyla schopna slova. Byla jen tělem, které se veze v autě a nemůže nic udělat.

Max strhl volant. Ozvala se rána a skřípot. Vůz prudce zastavil. Náraz sice Vendelu táhl dopředu, ale zastavil ji bezpečnostní pás.

Motor zarachotil a zhasl.

„Do hajzlu…“ řekl Max. Zůstal sedět s vytřeštěnýma očima, bílými prsty se stále nepouštěl volantu.

Auto se už nepohnulo, ale předkem bylo zabořené do bedny s pískem.

Chlapce, který na ní předtím seděl, nebylo nikde vidět.

Kde je?

Vendela si odepnula pás a naklonila se k čelnímu sklu. Zjistila, že zpod pravé strany auta vykukuje malá ruka. K chlapci doběhl vysoký muž, sklonil se nad něj a rukou se opřel o kapotu.

Max šátral po klice od dveří a nakonec se mu je podařilo otevřít. Celý rudý v obličeji vyrazil ven.

„Nesahej na moje auto!“

Vendele bylo jasné, že Max je v šoku a neví, co dělá. Udělal dva kroky dopředu a se zdviženýma rukama se vrhl na muže.

O dvě vteřiny později už ležel na zemi, pár metrů od auta. Obličejem byl obrácený k zemi – do této polohy ho srazil ten vysoký muž.

„Uklidněte se!“ Muž se sklonil nad Maxe, zatnul zuby a napřáhl ruku sevřenou v pěst. Vypadalo to, že míří na Maxův zátylek.

Jeho srdce! Vendela pátrala po klice, otevřela dveře a vystoupila na parkoviště, po němž se proháněl vítr. Vykřikla to, co ji napadlo jako první:

„Ne! Má nemocné srdce!“

Muž, kterého stále neopouštěla zlost, se na ni otočil. Zloba z jeho očí náhle zmizela. Vydechl, svěsil ramena a stočil oči k Maxovi.

„Už vás to přešlo?“ zeptal se Maxe tichým hlasem.

Max neodpovídal. Zatnul zuby a pokusil se dostat z mužova sevření. Nakonec se podle všeho skutečně uklidnil – Perovi řekl jen:

„Je to v pořádku.“

Vendela stála bez hnutí u auta a sledovala, jak muž Maxe pouští a vstává, bere opatrně chlapce v podpaží a táhne ho dál od vozu.

„Jak se cítíš, Jespere?“

Chlapec něco řekl, ale příliš tiše, takže Vendela mu nerozuměla. Naštěstí všechno nasvědčovalo tomu, že neutrpěl žádná zranění.

„Můžeš hýbat prsty u nohou?“ zeptal se ho muž.

„Jo, můžu.“

Chlapec se začal zvedat na nohy. Muž mu s tím pomáhal a vedl ho ke svému autu. Ani jeden z nich se neohlédl. Vendela měla pocit, že je tu zbytečná.

Max se vzepřel o chladič audi, také se postavil a mžoural očima. Když si pak všiml Vendely, řekl:

„Sedni si dovnitř. Já to udělám.“

„Dobře.“

Vendela se zhluboka nadechla a posadila se do auta. Dívala se, jak po čelním skle stéká krev, a připadalo jí to téměř krásné. Ne, to, že je krásné, si přece nemohla myslet. Stěrače krev rozmazaly a vytvořily na skle půlkruhové pruhy, které připomínaly dvě malé, světle růžové a temně rudé duhy svítící na slunci jako neony.

Peříčka, která se přichytila na auto, se díky slabému větru od moře roztancovala a začala na skle ulpívat. Byla světlešedá a hnědá.

Auto možná cestou narazilo do bažanta, nebo to snad byl holub?

Bez ohledu na to, co to bylo za opeřence, pták jim před chvílí nalétl na předek vozu a při srážce explodoval jako míč. Tělo prudce narazilo do chladiče, pak se rozpláclo o čelní sklo, zanechalo tam po sobě krev a přelétlo přes střechu. Krev vytvořila na skle široké šmouhy.

Vedle sedadla se ozvalo zakňučení.

„Ticho, Ally!“ zakřičel Max.

Vendela polkla. Nesnášela, když na ni Max křičel, ale ještě víc jí vadilo, když křičel na jejich psa.

„Nic se neděje, Aloisi,“ řekl potichu.

Otevřela dveře.

„Maxi, není ti nic?“

Přikývl a krátce dodal:

„Já to utřu.“

Max ztěžka dýchal a byl stále rudý v obličeji – ale zřejmě jen z rozčilení.

Loni v létě, zrovna když stál na jevišti v Goteborgu a měl přednášku o své poslední knize nazvané Maximální sebevědomí, ho nečekaně přepadla bolest na prsou. Vystoupení musel na chvíli přerušit a odešel z jeviště. Když volal Vendele, byla v jeho hlase slyšet narůstající panika. Vzal si taxi a odjel na pohotovost, kde dostal kyslík a byl vyšetřen.

Lékaři konstatovali, že to byl slabý infarkt. Slovo „slabý“ přitom zdůraznili. Maxe nebylo třeba operovat, potřeboval si jen odpočinout. Max pak skutečně celý podzim odpočíval tak, jak jen to bylo možné: na stavbu vily na Ölandu nedohlížel a raději přemýšlel o nové knize. Měla by být jiná, spíše než na psychologii by měla být zaměřená na zdravou životosprávu. Kuchařka od Maxe Larssona. Vendela slíbila, že mu s ní pomůže.

V příručním prostoru auta měli ubrousky a láhev minerálky. Vendela ji otevřela, dala si pár loků a pak spustila okénko.

„Napij se, Maxi.“

Vzal si od ní láhev, ale nenapil se – nalil trochu vody na sklo, aby se krev rozředila a stékala na karoserii v červených potůčcích. Naklonil se a s pevně sevřenými ústy je stíral.

Vendela by srážku s ptákem nejraději vymazala z paměti. Otočila hlavu vpravo a čistým postranním okénkem se zadívala na vápencovou planinu. Plochý svět travin, keřů a kamene. Toužila po něm. Pokud Max nebude po té srážce příliš nabručený, mohla by si tam jít zaběhat ještě večer.

Její rodina z ostrova pocházela, ona sama vyrůstala na statku nedaleko Stenviku. I to byl jeden z důvodů, proč Maxe přemluvila, aby si ve vesnici koupili pozemek.

Její manžel jí několikrát opakoval, že by dal přednost víkendovému domu někde poblíž Stockholmu. Když mu ale ukázala Stenvik, jeho polohu u moře, a když mohl sám rozhodnout, jak bude vypadat dům, který si dají nedaleko lomu postavit, kapituloval.

Vlastnili teď díky tomu dům projektovaný architektem, vilu snů nedaleko mořského pobřeží. Pohádkový zámek z kamene a skla.

Alois se dál pokoušel zvedat na své nejisté nohy a stále měnil na podlaze auta místo. Jeho neklid byl nakažlivý, Vendele z něj začalo být málem na zvracení.

„Ally, lehni si! Už brzo pojedeme!“

Šedobílý pudl sice přestal výt, ale dál slabě kňučel a tiskl se jí k nohám. Díval se na ni svýma velkýma bledýma očima, které těkaly z místa na místo. Aloisovi bylo třináct, což u lidí odpovídá věku přes osmdesát let. Přední pravou nohu už nedokázal ohnout a v průběhu minulého roku se mu zhoršil zrak. Jejich veterinář ve Stockholmu jim na podzim řekl, že pes už brzy bude schopen rozeznat pouze světlo a tmu a že to možná nebude trvat ani rok a oslepne docela.

Vendela se tehdy na veterináře dívala s vytřeštěnýma očima.

„Takže s tím nemůžete vůbec nic udělat?“

„Ne, to je problém všech starých psů. Buďte ráda, že ho nic nebolí.“

Když pak začal mluvit o tom, že psy je možné dát uspat, popadla Allyho do náruče a odešla.

Než Max dosáhl toho, aby sklo bylo jakžtakž čisté, spotřeboval asi dvacet ubrousků. Lil na ně vodu, pak jimi stíral auto a jeden po druhém je zahazoval do příkopu u parkoviště.

Vendela sledovala, jak zakrvácených ubrousků přibývá a kam dopadají. Zůstanou v příkopu ležet jako suché listí celé jaro a léto a ostrované budou mít řeči o turistech, kteří tu dělají nepořádek. Všimnou si toho i obyvatelé planiny.

Max odhodil poslední ubrousek a předklonil se: zřejmě si prohlížel, jestli mu na kožené bundě a džínsech nezůstala nějaká krev. Pak se vrátil do auta; na Vendelu se přitom ani nepodíval.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se, když si sedal.

Samozřejmě. Některé dny se prostě nevyvedou, odpověděla mu v duchu.

Zadívala se ke druhému vozu, v němž seděl muž s chlapcem.

„Promluvíš si s nimi?“

„Proč?“ řekl Max a nastartoval. „Nikdo přece nebyl zraněn.“

Až na toho ptáka, pomyslela si Vendela.

Když Max couval od bedny s pískem, ozval se skřípot – bedna měla po straně prasklinu. Vendela si všimla, že se z ní na asfalt vyřinul tenký pramínek písku. Předek auta určitě také praskl.

Alois přestal kňučet a opět si lehl na podlahu.

„Tak jo,“ řekl Max a zavrtěl hlavou, jako by chtěl ze sebe setřást to, k čemu před chvílí došlo. „Pojedem dál.“

Zařadil jedničku a zapnul stěrače. Pak šlápl na plyn a vyjel z parkoviště.

Vendela otočila hlavu – zajímalo ji, jestli u silnice nezahlédne ptákovo roztříštěné tělo. Nebylo nikde vidět, snad leželo někde v příkopu.

„Ráda bych věděla, co to bylo za ptáka,“ řekla. „Maxi, nepostřehl jsi to? Já si v té rychlosti ani nevšimla, jestli to byl bažant nebo tetřívek nebo…“

Max zavrtěl hlavou.

„Nech to být.“

„Maxi, nemohl to být jeřáb?“

„Nech toho ptáka být a mysli raději na naši novou vilu.“

Silnice byla zcela prázdná, a tak Max přidal plyn. Vendele bylo jasné, že Max se už nemůže dočkat, až bude sedět ve vile a zkusí se pustit do práce na kuchařce. Po neděli má za ním přijet fotograf a fotit ho v nové kuchyni. Pokrmy bude muset připravit Vendela.

Audi nabralo rychlost. Netrvalo dlouho a řítili se silnicí stejnou rychlostí jako předtím; jako by ke srážce a následné rvačce nikdy nedošlo.

Jen Alois se stále třásl a tiskl se k Vendeliným nohám.

V Maxově přítomnosti se třásl skoro vždycky.

Kdyby byl Alois mladší a byl v lepší kondici, mohla by s ním Vendela chodit na relaxační procházky planinou, ale teď ho bude muset nechat doma. Na procházky a běhání přírodou nemohla vzít ani Maxe, neměl je rád. Bude se tam tedy muset vydávat sama.

Úplně sama tam ale možná nebude. Jsou tam přece víly.

5

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Per pošesté nebo posedmé.

Jesper přikývl.

„Nemáš zlomenou nohu?“

„Ne.“

Nasedli do auta. Deset metrů od nich couvalo audi od rozbité bedny – Per si všiml, že vůz má prasklý spoiler a pravý světlomet.

Audi se na parkovišti otočilo a najelo zpět na silnici. Jeho řidič se díval upřeně před sebe, žena sedící vedle něho se asi na vteřinu zadívala na Pera a potom odvrátila oči. Měla úzký, nervózní obličej a Perovi někoho připomínala. Reginu?

Per se znovu zadíval na syna a vzal ho kolem ramen. I když Jesper působil klidným dojmem, jeho šíjové svaly se chvěly.

„Nebolí tě někde něco?“

„Mám jenom modřiny,“ řekl Jesper a vzápětí se na otce usmál. „Před kolem jsem uskočil, ale projelo dost blízko kolem mě.“

„Jo, bylo to sakra blízko… Ještě štěstí, že máš takový postřeh.“

Per se křečovitě usmál a pomalu uvolnil ruku ze synových ramen.

Položil ruce na volant a vydechl si. Teď už ho vztek přešel, i když jen před několika málo minutami povalil toho muže z audi a byl připraven ho zbít. V té chvíli chtěl někoho zmlátit a bylo mu vlastně jedno, koho. K čemu by to ale bylo dobré?

Pak mu došlo, že Jesper se na něho před chvilkou usmál – po dlouhé době to byl jeho první úsměv. Měl by si to vykládat jako znamení, že se blíží jaro?

Sledoval silnici, po níž právě stále vyšší rychlostí ujíždělo audi s krvavými skvrnami na kapotě. Řidič přidal plyn a auto zmizelo severním směrem.

Toto velké auto Perovi připomnělo všechna otcova vozidla, tu řadu aut, které Jerry dovážel z USA. V polovině sedmdesátých let jezdil cadillakem a skoro každý rok si pořizoval nový. Když ho lidé viděli jet v takovém autě, kroutili hlavami, a to se Jerrymu líbilo.

„Co jsi mu udělal?“ zeptal se Jesper.

„Co myslíš?“

„To byl chvat z juda?“

Per zavrtěl hlavou a otočil klíčkem v zapalování. Na judo chodil sotva dva roky a dopracoval se jen k oranžovému pásu. Jesperovi ale nyní přesto zaimponoval.

„Ne, to nebylo nic z juda… Jenom jsem ho srazil k zemi… Podrazil jsem mu nohy,“ řekl. „Uměl bys to taky, kdybys v judu pokračoval.“

Jesper na to nic neřekl.

„Ty už přece taky netrénuješ,“ řekl později.

„Nemám s kým,“ řekl Per a vyjel z parkoviště. „Chtěl bych místo toho začít běhat.“

Zadíval se na okolní plochou krajinu. Půda ostrova sice vypadala jako bez života, ale pod ní se toho dělo hodně, jen to nebylo vidět na první pohled.

„Kam budeš běhat, tati?“ zeptal se Jesper.

„To je jedno.“

6

Gerlofe, spal je, řekla Ella Davidssonová, když ležela bezmocně v posteli. Slib mi, že je spálíš!

Gerlof tehdy přikývl, ale deníky po manželčině smrti nespálil. Minulý pátek na ně znovu náhodou narazil.

Slunce se nad Baltem opět objevilo týden před Velikonocemi. Chtělo by to ještě více tepla a Gerlof bude moct sedět od rána do večera na zahradě. Bude odpočívat, přemýšlet a vyrábět modely lodí v láhvi. Mezi hnědým listím na zahradě už začala vykukovat slabá zelená stébla. Na sekání trávy je až do května dost času.

Slunce v půli dne vylákalo ven motýly.

Pro Gerlofa byli tím nejdůležitějším znamením o příchodu jara. Už jako malý čekal, kdy se objeví první motýl a jakou bude mít barvu. Nyní, v třiaosmdesáti letech, už sice příchod jara neprožíval tak silně, jako když byl mladý, ale prvního motýla stále vyhlížel s napětím.

V chatě byl teď sám, po dnech stěhování nastal všední den. Procházel s holí v ruce malými místnostmi; ve druhé ruce držel šálek s kávou. Kolečkové křeslo stálo tiše v ložnici a čekalo, až se Sjögren, Gerlofův revmatický syndrom, zhorší. Z kamenných schodů zatím dokázal sejít bez problémů.

Před týdnem mu sem z Domova poslali jeho nábytek – bylo to jen pár kousků, které si chtěl nechat – a všechny památeční předměty, které souvisely s jeho třicetiletou plavbou na moři: lodě v láhvi, lodní deníky, prkénka se jmény jeho škunerů, na nichž se plavil, a krásné sítě z tmavohnědých provazů, které ještě voněly dehtem.

Gerlof se obklopil vzpomínkami.

Na Elliny deníky přišel ve chvíli, když v kuchyni otevřel skříňku vedle mrazáku, aby si do ní uložil lodní deníky a lodní mapy.

Deníky převázané provázkem ležely v zadní části přihrádky za Ellinou malou šperkovnicí a starými knížkami z mládí od Karla Maye a L. M. Montgomeryho. Každý z deníků měl na titulní straně napsaný černým inkoustem letopočet. Když Gerlof provázek rozvázal a nahlédl do sešitů, zjistil, že jejich stránky jsou hustě popsané elegantním rukopisem jeho ženy.

Elliny deníky, dohromady osm sešitů.

Několik vteřin váhal – vzpomněl si na slib, který Elle dal. Pak vzal deník, který ležel hned nahoře, a zamířil ven, k dřevěné židli, kterou si postavil do trávy. Cítil se přitom trochu provinile. Několikrát Ellu viděl, jak si do deníků něco zapisuje, ale ona mu je nikdy neukázala a zmínila se mu o nich jen jedenkrát: když umírala.

Gerlofe, spal je.

Posadil se na židli, nohy si zabalil do hnědé deky a sešit si položil před sebe na stůl. Přestože Ella zemřela na rakovinu před dvaadvaceti lety, na podzim roku 1976, tady na chatě míval často pocit, že neumřela a že v kuchyni vaří kávu.

Ella si vždycky uměla vymezit svůj prostor. Svého muže například nikdy nepustila do kuchyně, což Gerlofovi samozřejmě vůbec nevadilo. Když se jejich dcery Lena a Julia dostaly začátkem šedesátých let do puberty, vytrvale se Gerlofa snažily přimět k tomu, aby se do domácích prací nějak zapojil, ale jemu se nechtělo.

„Ale, na to už je pozdě,“ říkával.

Nejvíc se bál práce v kuchyni, tam se cítil nejistý. Nikdy se nenaučil vařit nebo prát, uměl jen umývat nádobí. Švédští manželé dnes zvládnou v domácnosti leccos, doba se změnila.

Gerlof otočil hlavu. V trávě na okraji pozemku se cosi zatřepetalo: první letošní motýl. Přiletěl ke Gerlofovi stejně trhavým pohybem, jako to dělali všichni motýli, které za ty roky viděl, a poletoval ze strany na stranu, zdánlivě bez cíle.

Byl to žluťásek. Milý pozdrav blížícího se jara.

Gerlof se na motýlka, který mezitím přistál v trávě před ním, usmál. Úsměv ho ale hned přešel, protože si všiml, že k němu letí ještě jeden motýl – tmavý, téměř černý, s bílými proužky. Toho pojmenovat neuměl. Není to babočka kopřivová? Nebo snad babočka osiková? Dráha jeho letu byla přímější a na trávníku přistál téměř současně se žluťáskem. Chvilku kolem sebe kroužili v jarním tanečku, proletěli kolem Gerlofa a zmizeli za domem.

Jeden žlutý a druhý šedočerný – jak si to vyložit? Gerlof vždycky prvního motýla považoval za znamení, které mu napoví, jak bude vypadat zbytek roku: bude rozjasněný, optimistický, anebo černý a pochmurný? Byl na vážkách. Měl pocit, že vztyčuje vlajku, která se nejprve zastaví v půli žerdi a teprve potom dosáhne vrcholu.

Když deník otvíral, zaslechl zvuk motoru. Po silnici projel lesklý vůz a zahnul na štěrkovou silničku k lomu.

Stačil si všimnout, že na předních sedadlech sedí pár středních let – muž a žena.

To budou asi ti noví sousedi, co si tam postavili dům, pomyslel si. Letní hosté. Určitě sem budou jezdit, jen když bude světlo a teplo – sotva tu budou mrznout a vykácejí kvůli dříví na otop stromy na břehu, jak dělávala jeho rodina.

Přestal se jimi zabývat. Sklonil oči k deníku a začal číst:

Dnes je 7. května 1957.

Gerlof v noci letos poprvé pojede pro naftu do Nynäshamnu. Dnes si nechal v Kalmaru přeměřit loď, protože od posledně udělal na palubě nový poklop. Lena a Julia jely s ním.

Den byl slunečný. Na chatu jsem přijela v šest večer a vyvětrala jsem. Zdálo se mi, že je tu trochu cítit plíseň, ale zavinila to sklenice jeřabin, která zkvasila a pak se rozletěla na tisíc kousků. Nejdřív ze všeho jsem musela z podlahy setřít žluklý modročervený nálev – jen taktak jsem stihla uvařit oběd (masové kuličky). Gerlof s dětmi se vrátí pozítří.

Gerlof pochopil, že deníky se týkají doby, kdy měla Ella dovolenou. Věděl, že v době, kdy byl na moři, sem Ella s dcerami často zajížděla. Později, když byla děvčata starší a chtěla s Gerlofem do Stockholmu nebo zůstala v Borgholmu, pobývala Ella na chatě sama. Asi proto ji při psaní deníku skoro nikdy nezastihl.

Četl dál:

Dnes máme 15. května 1957.

Slunce, od severovýchodu foukal dost studený vítr. Holky se odpoledne vydaly na delší výlet na kolech po pobřežní silnici.

Zatímco byly pryč, stala se divná věc. Když jsem stála na verandě a zalévala pelargonie, zahlédla jsem trola z lomu.

Nebo to bylo něco jiného?

V každém případě to mělo dvě nohy, ale pohybovalo se to tak rychle, že jsem zůstala stát jako opařená. Mihlo se to jako stín. V trávě na pastvince zapraskalo, v keřích zašumělo a bylo to pryč. Myslím, že se mi smál.

„Pastvinkou“ Ella s Gerlofem nazývali zarostlou louku u chaty, na níž se před válkou pásly krávy.

Ale co ten trol? Co tím měla Ella na mysli?

Gerlof najednou zaslechl, že za stromy projíždí další auto. Motor ztichl, vrata zavrzala. Rychle schoval deník pod deku. Nedokázal přesně vysvětlit proč, ale cítil jisté výčitky svědomí.

Na zahradu vešel malý, silný sedmdesátník. Byl to Gerlofův přítel John Hagman, který měl na sobě své seprané modráky a světlešedou kšiltovku, kterou nosil v každém ročním období. John kdysi býval Gerlofovým kormidelníkem na Baltu, v současné době měl v nájmu kemp na jižním konci vesnice.

Těžkým krokem přešel trávník a zastavil se u Gerlofa. Ten se na něho usmál a pokynul mu hlavou. John se neusmál – tvářit se šťastně a spokojeně nebyl jeho styl.

„Takže je to pravda,“ řekl. „Lidi říkali, že ses prej vrátil.“

„Ano. Jako ty.“

John přikývl. V zimě byl Gerlofa několikrát navštívit v Domově, sám v té době bydlel v synově malém bytě v Borgholmu. Téměř zahanbeně Gerlofovi vysvětloval, že mu ve vsi byla příliš velká zima a že si tam připadal opuštěný. Johnovi docházely síly a Gerlof to chápal.

„Je tu kromě tebe ještě někdo?“

John zavrtěl hlavou.

„Od začátku roku tu skoro nikdo nebyl. Akorát pár lidí se tu otočilo na víkend.“

„A co Astrid Linderová?“

„Nakonec to taky vzdala a chatu zazimovala… Myslím, že v lednu vodjela na Riviéru.“

„Hm,“ řekl Gerlof. Vzpomněl si, že Astrid, než šla do penze, pracovala jako lékařka. „No jo, asi měla odložené nějaké peníze stranou…“

Na chvíli bylo ticho. Žádné motýly už Gerlof nezahlédl. Naslouchal slabému šumění větru ve stromech a dodal:

„Johne, nevím, jestli tady vydržím.“

„Tady ve vsi?“

„Myslím tady,“ řekl Gerlof a ukázal na hrudník, tedy na to místo, o němž tušil, že v něm sídlí duše, a tím i život jako takový.

Neznělo to tak dramaticky, jak čekal. John jen pokýval hlavou a zeptal se:

„Seš na tom špatně?“

„Ne hůř než předtím,“ řekl Gerlof. „Ale jsem hrozně unavený. Měl bych dělat něco kloudného – truhlařit, natírat, jako jsem to dělal dřív… a místo toho tu jen dřepím.“

John se podíval stranou, jako by mu rozhovor připadal obtížný.

„Pusť se pro začátek do něčeho menšího,“ řekl. „Běž na břeh a obrus člun.“

Gerlof si povzdechl.

„Vždyť je celý děravý…“

„Můžem ho dát do cajku,“ namítl John. „Za dva roky tu máme nový tisíciletí, novou dobu. Tý se přece chceš dožít, nebo ne?“

„Snad… Uvidíme, co nám ty nové časy přinesou.“ Gerlof chtěl změnit téma, a tak kývl hlavou k vratům. „Ty, co si myslíš o těch sousedech odnaproti?“

John mlčel.

„Ty je neznáš?“

„Ale jo, viděl sem je. Ale až teď, takže o nich moc nevím.“

„Já taky ne. To víš, jsem zvědavý. Ty ne?“

„Jsou bohatý,“ řekl John. „Pracháči z pevniny.“

„To jistě,“ řekl Gerlof. „Možná bys jim měl říct, že jsi tady.“

„Proč jako?“

„No, mohl bys pro ně třeba něco udělat, něco jim zařídit, než ti zase začnou jezdit lidi.“

„No jo, to by šlo!“

Gerlof přikývl a nepatrně se naklonil dopředu.

„A nechat si za to dobře zaplatit.“

„No jasně,“ dodal John, který v tu chvíli vypadal téměř spokojeně.

7

„Chystáte se tady pobýt několik týdnů? Budete si užívat jarního sluníčka?“ zeptal se mladík z realitní kanceláře Vendely Larssonové, když jí předával klíče a zbývající dokumenty.

„Doufám, že ano,“ řekla Vendela a zasmála se.

Často, když mluvila s neznámými lidmi, se smála nervózním smíchem. Věřila, že ji to na ostrově přejde. Nyní by se toho mělo změnit hodně.

„To je skvělé,“ řekl mladík. „Vy tu vlastně prodloužíte turistickou sezonu. Budete skuteční pionýři. Ukážete lidem z pevniny, že klidu si člověk může na Ölandu užít déle než jen těch několik letních týdnů!“

Vendela přikývla.

Užít si klidu? To bude samozřejmě záviset na tom, nakolik se ona sama dokáže uvolnit, jak se tu bude cítit Max a jestli se mu podaří dokončit kuchařku.

Max právě stál ve vytopené garáži a umýval auto houbou – nechtěl, aby na něm zůstala jediná kapka krve. Od té doby, co sem s Vendelou přijeli, se o tom, k čemu došlo tam na silnici, sice ani slovem nezmínil, zato se kolem něho neustále jako kyselý zápach vznášela zlost.

Makléře se musela ujmout Vendela, která dělala všechno pro to, aby se ve studeném větru netřásla zimou. Byl večer, slunce už zapadlo do průlivu a odneslo s sebou veškeré teplo. Raději by to vyřídila uvnitř domu.

Stmívalo se a makléř se zadíval na sousední vilu na jihu a na malý domek, který se nacházel jen asi sto metrů severněji.

„Báječné místo,“ řekl, „opravdu báječné. Sousedy máte tak akorát daleko – ani moc blízko, ani příliš daleko. A mezi vámi a pláží už nejsou jiné pozemky… Když se ráno budete chtít vykoupat, stačí projít kolem lomu a jste u vody.“

„Ale to nejdřív bude muset roztát led,“ poznamenala Vendela.

„To už nebude trvat dlouho,“ řekl mladík. „Málokdy se tu drží tak dlouho jako letos… Zima byla tuhá, v noci bylo někdy i minus patnáct.“

Vedle makléře stál o hlavu menší muž v montérkách, stavbyvedoucí. Kývl hlavou a řekl Vendele:

„Ozvěte se, kdyby se vyskytl nějaký problém.“

Byla to jeho první a zároveň téměř poslední slova, která toho večera s Vendelou prohodil. Oba muži se chystali k odjezdu.

„Dbejte na dobré sousedské vztahy,“ zněla poslední rada, kterou Vendele makléř dal, když si s ní potřásal rukou. „To je zásadní pravidlo, na které majitele vil upozorňuji.“

„Se sousedy jsme se ještě neseznámili,“ řekla Vendela a opět se zasmála.

Když se pak vrátila do domu, Alois se s námahou zvedl z košíku na slabé nohy a zaštěkal. Že přišla jeho panička, podle všeho neviděl; možná začal ztrácet i čich.

„Ally, to jsem já!“ řekla Vendela a pohladila ho.

Ve větru před domem si připadala tak trochu bezbranná, nechráněná, ale ve vile na ni nikdo nemohl. V novém domě se jí líbily čisté plochy – všechno bylo nové, ve skříních a v podkroví nebyly žádné zbytečnosti. Nebyl tu sklep, který je třeba uklízet.

Zamyslela se nad tím, co jí řekl makléř o sousedech, a najednou ji něco napadlo: co kdyby s Maxem zorganizovala pro lidi ze vsi příští týden večírek, na kterém by se všichni blíž poznali? Pro ni samotnou by to navíc mohl být trénink, jak se cítit přirozeně mezi větším množstvím lidí.

Večírek, to není špatný nápad. Vendela se přitom ve skutečnosti nechtěla setkat se sousedy, ale s vílami.

Kdysi dávno se na planinu vydal jeden lovec, vyprávěl Vendele jednou večer otec. Chtěl lovit zajíce a bažanty, ale místo toho se tam setkal se svou životní láskou. Lovec už od té doby nebyl takový, jaký býval.

Když jí otec začal vyprávět pohádku o vílách z planiny, bylo Vendele šest nebo sedm. Nikdy na ten příběh nezapomněla. Nyní si pořídila poznámkový blok, aby si do něj zapsala nejen toto vyprávění, ale také všechno ostatní, co se o vílách od té doby dozvěděla.

Potom by ji klidně mohla vydat, čtenáři by to snad i ocenili. Jestliže se všechny manželovy knihy na téma ‚jak být úspěšný‘ staly tak populární, proč by ona nemohla vydat knížku o svých setkáních s vílami? Posadila se s blokem do velké světlé místnosti s verandou orientovanou k lomu. Max pokračoval v práci v garáži.

O tom, že napíše vlastní knihu, začala Vendela uvažovat už loni, kdy bylo rozhodnuto, že si s Maxem koupí pozemek ve Stenviku. Než zajeli na ostrov, pořídila si blok, ale Maxovi o svých úmyslech nic neřekla. Když si ho později všiml, tvrdila mu, že je to její deník. Byla to lež – Vendela neměla nic, co by o sobě chtěla napsat. Prošlo jí to. Max jí uvěřil a nežádal, aby mu blok ukázala. Mohla tak dál pokračovat v psaní o vílách; pokaždé napsala několik stran.

Právě začala líčit Henryho příběh – přesně tak, jak si ho pamatovala:

Lovec na planině došel daleko, ale toho dne tam žádnou drobnou zvěř ani ptáky neviděl. V dálce zahlédl jen vysokého, štíhlého jelena, který zůstal stát, jako by čekal, až k němu přijde blíž. Jelen se pak otočil a rozběhl se k obzoru.

Lovec se za ním pustil travinami se zvednutou zbraní v ruce. Přestože lovem strávil několik hodin, ke své kořisti se už nepřiblížil ani o píď. Pomalu se k ní začal přibližovat teprve tehdy, když se slunce sklonilo k západu a nastal večer. Zvedl zbraň.

Slunce pak najednou opět vysvitlo a lovec se ocitl na planině, obklopen bujnou zelenou trávou a zurčícími potůčky. Jelen zmizel a místo něho k lovci přicházela vysoká, krásná žena v bílých šatech.

Usmála se a sdělila mu, že je královna víl. Na planině ho prý viděla už mnohokrát a zamilovala se do něho. Nyní ho přivábila do svého království.

Vendela zvedla oči od papíru a zadívala se oknem na široký průliv. Teď za soumraku se jí zdálo, že led na něm je šedivý a špinavý.

Kdyby se naklonila těsně ke sklu verandy, dohlédla by až na sousední vilu. Znovu si vzpomněla na svůj nápad s večírkem. Ano, měla by ho uspořádat.

Opět se opřela a pokračovala v psaní:

Jakmile lovec před sebou zahlédl královnu víl, spustil zbraň a padl před ní na kolena. Královna vzala do ruky stříbrný pohár a sklonila se k bublajícímu potůčku. Pak pohár naplnila až po okraj, zvedla se a dala z něj lovci napít. Nápoj chutnal podobně jako sladké bílé víno. Lovec se cítil svobodně a šťastně a do světa lidí se už nechtěl vrátit. Zůstal proto u královny celý večer a celou noc a usnul v jejím objetí.

Probudil se, když vycházelo slunce – ve svém domku na okraji planiny. Krásná žena zmizela. I když se o to opakovaně pokoušel, bránu do království víl na planině už nikdy nenašel.

Vendela na chvíli přestala psát. Podívala se z okna, protože venku se ozval nějaký bručivý zvuk. Po silničce k lomu jelo pomalu auto. Poznala je.

Byl to saab, který stál na parkovišti u benzinové pumpy.

Auto projelo kolem vily a mířilo ke starému domku na severovýchodní straně lomu. Za volantem seděl muž se světlými vlasy, který na parkovišti povalil Maxe na zem. Vedle něho seděl jeho syn.

Když Vendela zahlédla muže z profilu, vzpomněla si, koho jí připomíná: Martina. Ano, je trochu podobný Martinovi, jejímu prvnímu muži.

Je možné, že právě proto Maxe tak rozčílil? Před pěti dny se s bývalým manželem náhodou potkala a zašla s ním na oběd. Pak se o tom neprozřetelně zmínila Maxovi a ten jí pak tu schůzku vyčítal stále dokola.

Hm, takže dva sousedy už znám, pomyslela si. Opravdu bych je měla pozvat na ten večírek? Budu si o tom muset promluvit s Maxem.

Sklonila se nad blok a napsala ještě pár řádků, závěr příběhu:

Po tomto setkání na planině žil lovec ve svém domku ještě mnoho let. Už se ale nikdy do žádné ženy nezamiloval a nikdy se neoženil. Královně víl se žádná žena z lidského rodu nevyrovnala. Nikdy na ni nezapomněl.

„Tak to byla pohádka o vílách,“ řekl její otec a vstal z okraje postele. „A teď už spi, Vendelo.“

Henry jí příběhy o vílách vyprávěl ještě mnohokrát. O své zesnulé ženě nikdy nemluvil, zato královnou víl byl zřejmě fascinován. Pohádka o vílách Vendele utkvěla v paměti. Sváděla ji k tomu, aby udělala totéž, co lovec: aby se vypravila na místo, kde se může s vílami setkat.

VENDELA A VÍLY

Je jaro a Henry Fors ukazuje stopy víl a trolů své dceři Vendele, která za rok začne chodit do školy.

Nejprve se spolu vydají za vílami. Henry vezme Vendelu na louku za jejich malým statkem, aby odtamtud přihnal krávy, které je třeba podojit. Henry sice vlastní tři krávy, ale i malá Vendela chápe, že otec sedlákem vlastně být nechce. Ani v nejmenším. Statek si drží jenom proto, aby nějak přežili.

„Tak tady tancují,“ řekne, když se s dcerou zastaví v trávě a začnou se k nim loudavě blížit krávy s vemeny plnými k prasknutí.

Vendela se dívá na louku ohraničenou vysokou kamennou zdí. Za ní začíná svět planiny, která je plná travin a jalovcových keřů. Nic se tam nehýbe.

„Koho tím myslíš?“ ptá se Vendela.

„Víly a jejich královnu. Ty už si na ni nevzpomínáš?“

Vendela přikyvuje, ten příběh zná.

„Dokonce tu po nich zůstaly stopy,“ říká Henry a ukazuje pravou rukou, suchou a popraskanou z práce v lomu. „Vidíš je, jak tančí?“

Vendela se zadívá na louku a všimne si, že v trávě je světlejší, asi metr široký kruh, v němž jako by někdo stébla pošlapal; svěží a zelený je pouze jeho střed.

„Na místa, kde víly tančí, by člověk neměl vstupovat. Přináší to smůlu,“ vysvětluje Henry.

Potom zvedne ruku a mírně krávy poplácá po boku, aby zrychlily.

O několik dnů později vezme Henry dceru dolů k pobřeží, aby se podívali na lom. To je místo, které je mu nejmilejší.

Vendela by vlastně měla přihnat krávy z louky domů, ale Henry říká, že dnes tam mohou zůstat o něco déle.

Henry si celou cestu k moři zpívá hlubokým barytonem. Má rád písně o Ölandu:

Loď odráží teď

od břehu s růží příkrovem.

Mě osud k námořníkům sved‚

a moře je mým domovem.

V jeho hlase se ozývá smutek a touha. Vendela se domnívá, že je to proto, že její matka Kristin už nežije.

Od její smrti uplynulo už několik let. V době její nemoci se tiché zvuky v domě staly hlasitými, ve zdech hlasitěji praskalo, ozýval se skřípot a lomoz. Pak umřela a všechno opět ztichlo.

„Umřela na úbytě,“ řekl Henry Vendele poté, co naposledy přijel z nemocnice.

Tak se na Ölandu říkalo neduhu, kterým trpěl někdo, kdo se vyčerpal, koho všechno unavilo tak, že už neměl sílu žít dál.

Úbytě. Vendela si pak několik let klade otázku, jestli je tato nemoc dědičná. Přestane s tím až ve chvíli, kdy jí teta Margit sdělí, že Kristin zemřela proto, že jí prasklo slepé střevo.

Jakmile otec s dcerou dorazí k lomu, přestane Henry zpívat a zastaví se na okraji skály, několik metrů nad rozsáhlou vyhloubenou plochou obklopenou vápencovými stěnami. Je tu sucho a zima.

„Tady lidé odstranili půdu a pět set let dobývali kámen. Kámen na zámky, hrady a kostely. Samozřejmě i na náhrobní kameny.“

Vendela stojí vedle otce a dívá se na šedivý kus krajiny, který byl vyrván ze země a zbaven veškerého života.

„Co vidíš?“

„Kamení a štěrk,“ říká Vendela.

Henry přikyvuje.

„Trochu to tu připomíná měsíční krajinu, viď? Připadám si tady jako kosmonaut na Měsíci, chybí mi jen raketa!“

Henry se směje. Vesmír ho vždycky zajímal.

Jakmile přijdou na ploché dno pokryté štěrkem, smích ho přejde.

„Ještě před několika lety tu pracovalo hodně lidí,“ říká. „Ale vzdali to a postupně odcházeli, jeden po druhém…“

Vendela pozoruje ostatní lamače – je jich jen pět. Muži s unavenými zády a s prachem na šatech postávají na různých místech pod skalní stěnou. Henry jim mává a volá na ně:

„Dobrý den! Dobrý den!“

Ani jeden z nich mu neodpoví. V rukou drží vrtačky a kladiva; spustí je k zemi a dívají se, kdo sem zavítal.

„Proč nepracují?“ šeptá Vendela.

Henry se dívá na své kolegy a kroutí nad nimi hlavou, jako by jim nedával žádnou naději.

„Chtějí odsud pryč,“ řekne potichu. „Ptají se sami sebe, proč se nikdy nepokusili odjet do Ameriky.“

Pak Vendelu odvede na místo, kde sám pracuje. Je to na jižní straně lomu, Henry tu udělal z kamenů chatrný přístřešek, který má lamače chránit proti větru.

„Tohle je Vodník,“ říká.

Pozve Vendelu dovnitř a oba se tam posadí na ploché kameny. Henry si s sebou přinesl termosku s kávou; vypije dva kalíšky.

„Pozor tam dole!“ řekne a poslední doušek kávy vychrstne mezi kameny.

Vendela ví, že tím varuje troly v podzemí, aby zavčas utekli.

V nose ji lechtá vápencový prach, a přesto se dál rozhlíží po spoustách rozdrceného kamene, který leží všude kolem. Jak se tak dívá na hromady kamení, napadne ji: neskrývá se za nimi někdo?

„Na co to koukáš?“ zeptá se Henry. „Vidíš tam troly?“

Vendela přikývne a její otec se zasměje.

„Neboj se, ti se ve dne neukazují, nesnášejí sluneční světlo. Objeví se až po západu slunce.“

Ohlédne se a pokračuje:

„Než sem přišli lidé, byla tady říše trolů. Žili tady u moře a víly, jejich nepřátelé, zůstaly ve vnitrozemí. Za troly přišly jen jednou jedinkrát a střetly se s nimi tady u lomu. Toho dne tekla krev – země se zbarvila doruda.“

Ukazuje k východní stěně lomu.

„A ta krev tady zůstala… Pojď, ukážu ti to!“

Vede Vendelu dolů, až ke svislé stěně. Tam se sehne a těsně nad zemí ukáže na narudlou vrstvu horniny, která probíhá světle zbarveným vápencem.

Když si ji Vendela prohlédne zblízka, zjistí, že tento pruh horniny je plný tmavě červených hrudek.

„Krvavá vrstva,“ vysvětlí Henry a napřímí se. „To jediné tu zbylo po boji mezi troly a vílami… Zkamenělá krev.“

Vendele je jasné, že do boje proti trolům vedla víly jejich královna. Ale na krev už se nechce dívat.

„A oni spolu pořád bojují, tati?“

„Ne, myslím, že teď panuje klid zbraní,“ říká Henry. „Možná se dohodli, že trolové zůstanou ve skále pod krvavou vrstvou a víly nahoře na planině. Jejich cesty se tak nezkříží.“

Vendela zvedne oči k okraji lomu a napadne ji, že tam nahoře by měl stát zámek s vysokými okny a kamennými zdmi. Ráda by v něm bydlela – mezi říší trolů a královstvím víl.

Pak se podívá na otce.

„Proč se z nich stali nepřátelé? Proč spolu bojovali?“

Henry jen zavrtí hlavou.

„Co já vím? Možná si navzájem připadali příliš odlišní.“

8

Než v pátek večer našli otevřený obchod s potravinami, museli Per s Jesperem ujet několik desítek kilometrů. Když pak konečně dorazili do Stenviku, čekala je jízda mezi setmělými zazimovanými chatami.

Per vjel na Ernstovu silničku vedoucí kolem lomu a všiml si, že alespoň v oknech obou nově postavených luxusních vil se svítí. Před oběma domy stál nablýskaný vůz. Per si najednou všiml, že jedno z aut je audi, které na parkovišti málem najelo do Jespera. Vůz nesl stále stopy poškození, ale po krvi už na něm nebylo ani památky. Ti dva z parkoviště si zde tedy postavili dům, jsou to Perovi noví sousedé.

„Potřebovali bysme nové auto,“ řekl Per. „Prospělo by to nám i životnímu prostředí.“

Jesper kroutil hlavou.

„Koupíš je, tati?“

„Později. Teď ne.“

Poškozené tlumiče jeho saabu sice ve výmolech a dírách na silničce kvílely, motor byl ovšem v celkem slušném stavu. Per se za své auto nemínil stydět.

Totéž platilo i pro Ernstův domek s nízkou střechou a malými okny, který toho večera ze všeho nejvíc připomínal opuštěnou stavební buňku. Domek u lomu byl vystaven působení slunce a větru bezmála padesát let. Bude třeba zbrousit a natřít fasádu, ale na to bude čas až v létě.

Když se tady byl Per naposledy podívat, bylo začátkem března a planina byla zapadaná sněhem. Toho už tu nyní moc nezbývalo a vzduch nebyl o mnoho teplejší; poté, co zapadlo slunce, ochladilo se ještě víc.

„Pamatuješ si na Ernsta?“ zeptal se Jespera, když vůz zastavil na štěrkem vysypané ploše před domkem. „Vzpomínáš, jak jsme sem za ním jezdili?“

„Trochu,“ řekl Jesper.

„Co si teda pamatuješ?“

„Pracoval v lomu… a dělal sochy z kamene.“

Per přikývl a ukázal do tmy, směrem k malé kůlně stojící jižně od domku.

„Jsou pořád v jeho kůlně, i když ne všechny. Můžem se pak na ně jít podívat.“

Ernst mu chyběl – možná proto, že byl přímým protikladem Jerryho.

Ernst vstával brzy a se svými dláty a perlíky chodil pracovat do lomu. Byla to úmorná práce – údery oceli do kamene a jejich ozvěna patřily k Perovým vzpomínkám z dětství. Ernst si navzdory tomu, když k němu s matkou přijeli na návštěvu, na syna své sestřenice vždycky našel čas.

VÍTEJTE! stálo na jeho staré rohožce.

Když otevřeli dveře domku, ucítili vůni mýdla a pach dehtu – vůně, které byly připomínkou posledního majitele. Když pak rozsvítili nástropní světlo, všechno tu vypadalo tak jako při Perově poslední návštěvě: tapety s květinovým vzorem, hadrové koberečky s hnědými skvrnami od kávy a ošoupaná dřevěná podlaha.

V malém obývacím pokoji stála námořnická truhla, kterou si Ernst sám vyrobil. Její čelní stranu zdobil dřevený reliéf představující rytíře na koni, jak zahání do díry ve skále trola, který se mu posmívá. Na skalce v pozadí sedí princezna a pláče.

Truhla tu zatím zůstane, ale až bude mít Per peníze, bude si muset pořídit nový nábytek.

„Trochu vyvětráme,“ řekl Jesperovi. „Pustíme sem jaro!“

Díky pootevřeným oknům bylo v místnostech slyšet šumění větru.

Krása! Per se snažil mít ze zděděného domku radost – z toho, jaký je a jaký by mohl být.

„K vodě je to jen pár set metrů, je na druhé straně lomu,“ řekl Jesperovi, když nesl zavazadla do malé předsíně. „V létě se můžem chodit s Nillou koupat. To bude bezva!“

„Nemám plavky,“ namítl Jesper.

„Tak je koupíme.“

Vlevo od kuchyně mělo každé z dvojčat svou malou ložnici. Jesper si do té své odnesl ruksak.

Per se zdržel v malém pokojíku za kuchyní, odkud byl výhled na severní část lomu a na zamrzlý záliv. Napadlo ho, že v létě by ho mohl používat jako pracovnu.

Byl si jistý tím, že pokud bude žít ještě dvacet nebo třicet let, domek si nechá. Děti tu budou moct bydlet, kdykoli budou chtít.

Ve chvíli, kdy si Per v ložnici vybaloval oblečení, začalo v domku něco zvonit – starý telefon. Per si na několik vteřin nemohl vzpomenout, kde přístroj vlastně je. Měl za to, že by mohl být v kuchyni.

Telefon stál na kuchyňské lince vedle sporáku, byl vyroben z černého bakelitu a měl vytáčecí kolečko. Per zvedl sluchátko.

„Mörner.“

Očekával, že se ozve Marika nebo zvučný hlas některého z lékařů, který ho bude informovat, co je nového u Nilly, ale nikdo se neozval, ve sluchátku šumělo. Špatné spojení z pevniny.

Po chvíli někdo zakašlal a pak se ozval tichý a slabý hlas – hlas starého muže:

„Je to Pelle?“

„Ano.“

„Pelle…“

Per se zarazil. Jelikož jeho matka byla po smrti, zbýval jen jediný člověk, který mu tak říkal. Navíc poznal chraplavý hlas svého otce Jerryho, poškozený tisíci vykouřenými cigaretami a mnoha probdělými nocemi. Loni na jaře, po té, co otec prodělal mozkovou příhodu, se začal vyjadřovat nesrozumitelně a zmateně. Jerry si stále pamatoval Perovo jméno i telefonní číslo a synovi volal nejméně jednou týdně. Z paměti mu ale vymizelo hodně slov.

Přestože Per věděl, že mu Jerry bude volat, nechal si telefon v kalmarském bytě přepojit sem do domku.

„Jak se máš, Jerry?“ řekl.

Otec s odpovědí nepospíchal – Per zaslechl, jak popotáhl z cigarety – a znovu zakašlal. Pak řekl ještě tišším hlasem než předtím:

„Bremer.“

Per to jméno znal. Hans Bremer byl Jerryho asistent a „holka pro všechno“. Přestože se s ním Per nikdy osobně nesetkal, dobře věděl, že otec má k Bremerovi bližší vztah než k němu.

„Dneska s tebou nemůžu mluvit,“ řekl Per. „Jsou tu se mnou děti.“

Otec mlčel – hledal slova. Per nečekal a řekl:

„Promluvíme si později. Zatím ahoj.“

Nečekal na odpověď a v klidu položil sluchátko. Pak se vrátil do ložnice.

Po dvou minutách se telefon rozdrnčel znovu.

Pera to nepřekvapilo. Proč jen si ho sem nechal přepojit?

Když zvedl sluchátko, uslyšel znovu týž chraptivý hlas:

„Pelle? Pelle?“

Per unaveně zavřel oči.

„Jerry, co se děje? Můžeš mi, prosím tě, vysvětlit, proč voláš?“

„Markus Lukas.“

„Co je to za lidi?“

Jerry si odkašlal a pak poznamenal cosi, co znělo jako „ten hajzl“, ale Per si nebyl jistý, jestli mu dobře rozuměl. Otec jako by měl právě v ústech cigaretu.

„O čem to mluvíš, Jerry?“

Otec neodpověděl. Per se otočil ke kuchyňskému oknu a zadíval se na lom. Nikde ani živáčka.

„Musím… pomoct… Bremerovi,“ řekl otec náhle.

„Proč?“

„Musím… mu pomoct… Markus Lukas… hrozí.“

Ve sluchátku bylo ticho. Per se zadíval z okna na průliv a na štíhlý černý pruh pevniny. Markus Lukas? Měl pocit, že to jméno někdy slyšel, ale bylo to hodně dávno.

„Jerry, kde jsi?“

„Kristianstad.“

Jerry v tomto městě bydlel posledních patnáct let. Jeho třípokojový byt nedaleko nádraží přímo čpěl kouřem.

„Dobře,“ řekl Per. „Tak tam zůstaň.“

„Ne,“ řekl Jerry.

„A proč ne?“

Otec mlčel.

„Kam chceš jet?“ zeptal se Per.

„Ryd.“

Per věděl, že Ryd je malá vesnička ve smålandských lesích, kde měl Jerry nemovitost; několikrát tam otce vezl.

„Jak se tam chceš dostat bez auta?“

„Autobus.“

Jerry s Hansem Bremerem úzce spolupracoval už víc než patnáct let. Než ho postihla mrtvice a když ještě mluvil v souvislých větách, vždycky o svém pomocníkovi před Perem básnil: Bremer se o všechno postará, práce ho baví! Bremer to zařídí!

„Tak fajn,“ řekl Per. „Na pár dní tam zajeď. Až se pak vrátíš domů, zavolej mi.“

„Jo.“

Jerry se opět rozkašlal, rozhovor skončil. Per zavěsil a zůstal stát u okna.

Rodiče by nikdy neměli ve svých dětech vzbuzovat pocit, že jsou osamělé. A právě to teď Jerry udělal. Per si připadal zcela opuštěný, sám bez příbuzných a přátel. Otec je všechny odehnal. Překazil Perovi dokonce i to, když se poprvé skutečně zamiloval. Jeho láskou byla usměvavá dívka, která se jmenovala Regina.

Per zvolna vydechl a zůstal v kuchyni. Uvažoval o tom, že by si měl jít zaběhat po pobřežních stezkách, ale venku už byla příliš velká tma.

O tom, že Jerry trpí fobií, že je někým pronásledován, věděl už dlouho. Otec míval také stavy přehnaného optimismu, ale ty po mrtvici zcela vymizely. Per si v dřívějších dobách myslel, že Jerrymu slouží smyšlené i skutečné konflikty k tomu, aby si jimi zpestřil život, jako něco, co mu jako podnikateli mělo dodat energii. Hlas, kterým dnes Jerry mluvil v telefonu, byl ale zmatený a ochablý.

Per, kam až mu paměť sahala, měl otce zafixovaného jako člověka, který si neustále namlouval, že ho druzí stále pronásledují – nejčastěji to byl stát a finanční úředníci, občas také nějaká banka, konkurent, případně některý z bývalých zaměstnanců jeho firmy.

Per toho pro Jerryho nemohl v dané chvíli mnoho udělat. Věděl, že by otec potřeboval, aby na něho někdo dohlížel, ale dal raději přednost tomu, aby byl otcem Nilly než synem Jerryho.

A také otcem Jespera. Na Jespera nesmí zapomínat!

Dveře synova pokojíku byly zavřené, ale Per byl hodný otec a respektoval to. Zaklepal a pak do pokoje vsunul hlavu.

„Ahoj.“

„Ahoj, tati,“ řekl Jesper tiše.

Seděl na posteli s konzolí v rukou, přestože na hraní už bylo dost pozdě.

Per se rozhodl, že to nebude komentovat, a zmínil se o tom, co ho napadlo, když se díval z okna: mohli by si k moři vybudovat zkratku.

„Tak co? Pustíme se zítra do práce?“ zeptal se. „Trochu se nám zvětší svaly a postavíme něco užitečného.“

Jesper se nejprve zamyslel a pak přikývl.

Ráno spali do devíti. Po snídani se pustili do budování schodů.

Když se Ernst potřeboval dostat z domova do lomu, slézal dolů po rozvrzaném dřevěném žebříku. Per chtěl mít něco stabilnějšího – schody, po nichž by mohl chodit s dětmi za slunečných letních dnů k moři.

Vybral si pro ně místo, kde se okraj lomu na jižní části kamenitého pozemku Mörnerových zvedal nad dnem lomu o metr níž než jinde.

S Jesperem postupně naházeli na štěrkem zasypané dno lomu některé z Ernstových nářadí – páčidla, lopatky a krumpáče. Pak dolů spustili kolečko, navlékli si pracovní rukavice a sešli dolů.

Pod svislou stěnou lomu bylo chladno. Nikde nikdo, nerostlo tu ani příliš mnoho vegetace, jen tráva a keříky, které se uchytily ve skalních prasklinách a ve štěrku. Na vrcholcích několika hromad kamení stáli rackové a se strnule otevřenými zobáky na sebe pokřikovali.

Ve výšce Perových kolen se světlou vápencovou skálou táhl pozoruhodný pruh tvořený temně červenými hrudkami. Per si je pamatoval z dětství. Ernst tomu pásu říkal krvavá vrstva, aniž to nějak zdůvodnil – skutečná krev to samozřejmě nebyla.

„Co budeme dělat, tati?“ řekl Jesper a ohlédl se.

„Nejdřív sem musíme navozit štěrk.“

Per ukázal na hromady kamení, které ležely o kus dál.

„Copak ho můžem ukrást?“

„Nic krást nebudeme,“ namítl Per, přičemž si uvědomil, že vlastně vůbec netuší, komu lom patří. „Půjčíme si ho. Vždyť tady jen tak leží…“

Přišel čas pustit se do díla. Neměli by se ale moc namáhat a pracovat příliš rychle – Per musel myslet na svá záda. Zároveň ale musel vynaložit tolik úsilí tak, aby schody skutečně vznikly.

Více než hodinu přejížděl s kolečkem mezi hromadami kamení uprostřed lomu a okrajem lomu pod jejich pozemkem, až u svislé stěny vytvořili strmou rampu.

Bylo sice už půl jedenácté, ale Per byl stále v zápalu práce, a navíc si všiml, že ve vzdálenosti asi padesáti metrů leží hromada podélných kamenných bloků.

„Vezmeme nejdřív tamhlety?“ zeptal se.

Přesunuli se k hromadě a začali kameny nakládat na kolečko. I když si Per nevybíral ty největší kusy, dost těžké byly i středně velké bloky.

Uchopil konec nejbližšího kamene a požádal Jespera, aby ho chytil z druhé strany. Těžký kámen byl na povrchu suchý a hladký.

„Jespere, nadzvedávej ho nohou, nenamáhej si záda!“

Zvedali kameny současně a nakládali je po třech do kolečka.

Když je pak společně vykládali u okraje lomu a na rampě z nich budovali schodiště, Per začal ztěžka oddechovat – byla to namáhavá práce. Jak jen Ernst dokázal den za dnem a rok za rokem takhle dřít?

Kolem dvanácté byli hotovi se spodní částí schodů. Pera bolela záda, zátylek a ruce. Na prstech měl odřenou kůži, udělaly se mu puchýře. A to přitom zvládli postavit jen spodní polovinu schodů…

Per se unaveně usmál.

„Teď už to zbývá jen dodělat!“

„Měli jsme si na to sehnat jeřáb,“ řekl Jesper.

Per zavrtěl hlavou.

„To by nebylo fér.“

Vytáhl se nad okraj lomu a zamířil do domku.

Náš dům, pomyslel si Per a přemýšlel o tom, jak ho pojmenovat. Casa Grande?

Ne, bude mu stačit jméno Casa Mörner.

Večer se ostrovem začal prohánět silný vítr. Když se setmělo, nad střechou domku přímo burácel.

Telefon na nemocničním oddělení byl celý večer obsazený. Per alespoň kolem osmé udělal to, co po něm Nilla chtěla – poslal jí myšlenku.

Myslel na lásku. K myšlence připojil ještě obrázek slunce zapadajícího nad průlivem.

Dcera mu však žádnou myšlenku na oplátku neposlala – měl pocit, že jeho hlava je úplně prázdná. Na telepatii sice nevěřil, ale říkal si: proč to nezkusit?

Šel si lehnout a za hvízdání větru usnul. Zdál se mu sen o tom, že v lomu chytil malou, světlou dřevěnou panenku, kterou schoval do plátěného sáčku a z nějakého důvodu si ji odnesl do domku. Panenka se zlobila a do sáčku udělala díry. Per vzal lepicí pásku a zalepil je, aby nemohla vystrkovat prstíky. Panenka se v sáčku zmítala, Per ho neustále zalepoval a slyšel přitom, jak se mu otec směje.

Ne, to neduněl Jerryho chraptivý smích – byly to rány, díky nimž se zachvívala země.

Nechal sáček sáčkem a podíval se z okna na lom.

Uviděl něco neuvěřitelného: v průlivu mezi ostrovem a pevninou se vytvořila sopka. Voda v průlivu vřela, vzduch byl plný šedivého dýmu a stále výš k nebi se zvedal sto metrů široký kráter.

Vytékala z něj láva a postupně začala plnit lom.

V tu chvíli se Per probudil. Byl zmatený a marně na lůžku šmátral rukou po panence.

Nad domem se stále honil vichr, ale těžké dunění utichlo a už se neopakovalo. Per nakonec znovu usnul.

V neděli ráno svítilo slunce a vzduchem se nesl zvláštní šum. Per vstal kolem půl osmé, a když se podíval z okna, všiml si, že na západní straně ostrova se něco změnilo: průliv už neměl světle šedou barvu, ale byl tmavě modrý.

Pochopil, k čemu v noci došlo. Dunění, které ho probudilo, způsobil led, který se působením vichru začal lámat. Na hladině se teď zmítaly jen jednotlivé kry plující v šedivé ledové břečce, která se pohupovala u skalnatého břehu. Šumivý zvuk vydávaly vlny osvobozené z ledového příkrovu.

Led z průlivu zmizel. Uvolnily se stovky tun zmrzlé vody a Per v noci slyšel jejich dunění.

Panečku, to bylo něco!

Sen to byl ale podivný a nepříjemný. Per se už k němu nechtěl vracet.

9

Zatímco Max pracoval na své knize o kuchařském umění, procházela se Vendela po vile a myslela na to, že ona se jídla vzdá. Na ostrově se totiž chtěla soustředit na dvě činnosti: běhání a půst. Postit se nechtěla proto, aby zhubla – když se vážila doma v koupelně, měla dvaapadesát kilo –, ale proto, aby její tělo prodělalo očistu a více se přiblížilo přírodě. V novém domě snídala od prvního dne vždy jen sklenici vody. V nové, prostorné kuchyni jí přitom dělal společnost jen Alois.

Myšlenka uspořádat večírek pro sousedy ji neopouštěla. Rozhodla se, že na něj pozve všechny lidi, které ve vsi objeví. Co takhle uspořádat ho na Škaredou středu? To si snad lidé domů návštěvy nezvou… Pro jistotu zaklepala na dveře svého manžela.

Max seděl v jedné ze svých pracoven – měl totiž dvě.

O týden dříve si do vily nechal převézt osobní věci. Když psal své odborné knihy, potřeboval k tomu tři psací stoly: jeden, u kterého přemýšlel, druhý, u něhož psal, a třetí, u kterého texty redigoval. Aby měl na to všechno dost místa, měl pro sebe dva pokoje, které spolu sousedily.

Měl tam také posilovací stroj, několik činek a švihadlo. Běžecký pás ne.

Když Vendela zaklepala, seděl zrovna u psacího stolu, který byl úplně prázdný. Řekla mu o nápadu uspořádat pro sousedy večírek. Max poslouchal a pak hlavou pokynul k domku severně od vily.

„Tamty chceš taky pozvat?“

Věděla, koho tím Max myslí: otce se synem, kterého málem přejel.

„Ty zvát nemusíme,“ řekla Vendela, ale Max zavrtěl hlavou.

„Ale jo, pozvi je taky. Potřebuješ s něčím pomoct?“

„Ani ne, o jídlo se postarám. Ale mohl by sis připravit nějaké uvítání.“

Max si povzdechl.

„Rád budu něco platný, ale žádné rozumy těm lidem udělovat nemíním.“

„To chápu.“

„Lidi po mně vždycky něco chtějí… Ale já tady potřebuju mít klid.“

Max zavřel oči a Vendela ho nechala být.

Brzy půjde na procházku, ale nejdřív se zastaví v koupelně.

Taštičku s toaletními věcmi ještě neměla vybalenou. Postavila ji na záchodové prkénko a začala z ní vytahovat své prášky, které pak ukládala do skříňky na léky.

Do nejspodnější přihrádky umístila tabletky na alergii s latinskými názvy; měla několik balení. Dnes ráno se ale jejímu nosu a očím dařilo vcelku dobře.

Pak dovnitř postavila dózu s antidepresivy a platíčka Ataraxu, který začala užívat před několika lety; brala ho večer a někdy také časně ráno.

Ale to bylo ve Stockholmu. Tady na ostrově se bude mírnit a dnes si vezme jen dvě tabletky nového preparátu jménem Folangir, který jí minulý týden přišel poštou z Dánska. Tabletky na hubnutí, které tlumí hlad a nervozitu, obsahují dle textu na obalu rovněž výživové látky jako výtažek z měsíčků a několik vysoce koncentrovaných vitamínů.

Zapila je vodou.

Tak to by bylo, řekla si. A teď můžu vyrazit na procházku!

Nové tabletky byly neobyčejně silné – když vycházela na schody, trochu se jí zatočila hlava. Svítilo slunce a kolem vily šuměl vítr, ale ani teplo, ani zima teď na ni neměly žádný vliv. Byla vyrovnaná. Všechno se jí zdálo být příjemné.

Ölandské nebe bylo nezměrné a na ostrově nebyla jediná hora, která by bránila slunečnímu svitu, aby na něj dopadal. Proto se tady tak líbilo vílám.

Když přecházela silničku, bylo všude kolem ticho. Nikde žádná auta ani hlasy. Sem tam se ozval nějaký ptáček a z průlivu, osvobozeného od ledu, se ozývalo poklidné šplouchání.

Za silničkou vybíhala ještě jedna menší cesta – stezka se dvěma vyjetými kolejemi a pruhem trávy uprostřed, která mohla vést kamkoli. Vendela se po ní vydala; několik kroků udělala se zavřenýma očima.

Když je otevřela, uviděla před sebou starou kamennou zeď s vraty, za níž se rozkládala malá zahrada. Na zažloutlém trávníku tu kdosi seděl. Muž v lehátku.

Poté, co k němu přistoupila blíž, všimla si, že je velmi starý a vrásčitý a má holou hlavu – jen na týle mu zůstal pruh bílých vlasů. Pod krkem měl uvázaný bílý ručník, přes nohy deku a v klíně nějakou tenkou knížku. Měl zavřené oči, hlavu skloněnou na prsa a vypadal jako vcelku bezstarostný člověk, který už má v životě odpracováno a je s výsledky své práce spokojen.

Mohl tam klidně sedět její otec, ale Henry takhle na zahradě nikdy nesedával, na to byl příliš činorodý.

Vendela se domnívala, že starý pán spí, ale nebylo tomu tak: jakmile se objevila ve vratech, zvedl hlavu a zadíval se na ni.

„Neruším?“ zavolala na něho.

„Ne víc než kdokoli jiný,“ řekl muž a zasunul knížku pod deku.

Mluvil tichým, a přesto silným hlasem – jako někdo, kdo byl zvyklý rozhodovat. Vendele jeho tón trochu připomněl Maxe.

Díky tabletkám teď byla mnohem kurážnější, a tak otevřela křídlo vrat a vstoupila na zahradu.

„Tak si tu sedím a pozoruji motýly,“ řekl muž, když k němu došla. „A trochu u toho přemýšlím.“

Nemyslel to jako vtip, ale Vendela se přesto zasmála – a vzápětí toho litovala.

„Jmenuji se Vendela,“ dodala rychle. „Vendela Larssonová.“

„A já jsem Davidsson. Křestním jménem Gerlof.“

Vendele to jméno připadalo neobvyklé, nikdy předtím je neslyšela.

„Gerlof… To je německé jméno?“

„Myslím, že holandské. V naší rodině se dává už kolikátou generaci.“

„Gerlofe, a vy tady žijete celoročně?“

„Teď už ano. Asi tu zůstanu, dokud mě odtud nevynesou nohama napřed.“

Vendela se opět zasmála.

„Tak to budeme sousedé.“ Ukázala za sebe a přitom se snažila, aby se jí netřásla ruka. „Právě jsme se nastěhovali do toho domu u kamenolomu já a můj muž Max. Budeme tady bydlet.“

„Vážně?“ podivil se Gerlof. „V době, kdy je tady teplo… Celoročně asi ne.“

Nemyslel to jako otázku.

„Ne, celý rok ne… Jenom na jaře a v létě.“

Chtěla dodat „díkybohu“, ale rozmyslela si to. Mluvit o tom, že je na ostrově v zimě mrazivo a pusto, jí připadalo nezdvořilé. Toho už se jednou dopustila jako malá, to stačilo…

Chvíli mlčeli. Žádní motýli se tentokrát neobjevili, zato v keřích dál zpívali ptáci. Vendela přivřela oči a přemýšlela o tom, jestli si jejich štěbetání nemá vyložit jako varovný signál.

„Není vám něco?“ zeptal se Gerlof.

„Ne. Je odsud tak…,“ hledala vhodná slova „… blízko k moři.“

Starý pán na to nic neřekl, a tak se slova ujala sama:

„Víte, napadlo nás, že bychom pro všechny sousedy z vesnice mohli uspořádat takový malý večírek. Ve středu kolem sedmé… Byla bych ráda, kdybyste taky přišel.“

Gerlof se zadíval na své nohy.

„Přijdu, jestli mi to bude chodit… Záleží na tom, v jaké budu formě.“

„Dobře. Budu ráda, když vás tam uvidím.“

Vendela se opět nervózně usmála a zamířila ke vratům. Pocítila hlad a po nových tabletkách si připadala ospalá. Chůze trávou, při níž se cítila jako víla, která se vznáší nad zemí a v protivětru se přibližuje k bílému slunci, jí dělala dobře.

„Haló, Maxi!“

Vendela byla zpět ve vile a její hlas se rozléhal nad kamennou podlahou. Přestože jí nikdo neodpověděl, byla ze setkání s Gerlofem tak nadšená, že dál volala:

„Seznámila jsem se s jedním pánem, starousedlíkem… To je nádhera! Bydlí v takové malé chatě u silnice. Pozvala jsem ho na náš večírek!“

Několik vteřin bylo ticho a pak se ve dveřích své pracovny objevil Max.

„Co sis vzala?“

Vendela se ohlédla a pokrčila rameny.

„Nic… Jen pár tabletek na hubnutí.“

„Takže dneska sis nevzala nic na povzbuzení?“

„Ne! Mám jarní náladu. Co je na tom?“

Chtěla se otočit a odejít, ale místo toho zůstala stát a v rychlém rytmu třásla hlavou. Přestože podlaha se jí pod nohama trochu pohupovala, snažila se stát vzpřímeně a nekymácet se.

„Vendelo, říkala jsi mi, že tady budeš brát menší dávky. Slíbilas mi to.“

„Já vím. Budu přece chodit běhat!“

„Tak běhej,“ řekl Max. „Bude to lepší než ty prášky!“

„Dělá mi to hrozně dobře,“ pokračovala Vendela tím nejserióznějším tónem, jakého byla schopna. „A s léky to nemá nic společného. Jsem šťastná, že ve vzduchu je cítit jaro a že jsem potkala jednoho báječného starousedlíka…“

„Já vím, ty jsi byla z babiček a dědečků vždycky celá pryč!“ Max si promnul oči a zamířil zpět do pracovny. „Musím pracovat.“

10

Vůně vápence a chaluh a také moře a pobřeží. Vítr vanoucí u břehu, sluneční záře nad průlivem. Ve vzduchu nad ostrovem se potkala zima s jarem.

Nedělní ráno. Per stál se smetákem v ruce na terase a přál si, aby jarní slunce proniklo i do těch nejskrytějších zákoutí jeho těla. Ernst vybudoval terasy po obou stranách domku – jedna směřovala na jihovýchod, druhá na severozápad. Měl to dobře vymyšlené: člověk si buď mohl užívat sluníčka od rána do večera, anebo sedět celý den ve stínu.

Napřímil se a zadíval se na skalnaté pobřeží. Uvědomoval si, že by tady u moře měl pociťovat intenzivnější pocit štěstí, než jaký cítil právě teď. Rád by na chvíli vnímal klid a ticho, ale nešlo to, měl příliš velkou starost o Nillu. Bál se toho, co u ní lékaři zjistí.

Nemohl s tím nic dělat, a tak raději pokračoval v úklidu.

Terasa byla postavena z vápence a byla stabilní, přestože kamenné kvádry na zemi byly nestejně vysoké a rostla mezi nimi tráva. Poté, co z ní smetl listí, stoupl si na její okraj a podíval se do lomu. Dole se nic nehýbalo, pod okrajem skály se zvedaly nedokončené schody.

Pak se zadíval k velkým vilám na jihu a přemýšlel o nových sousedech a jejich penězích.

Stálo to za chvíli přemýšlení. Per odhadoval, že oba pozemky a domy stály dobré dva miliony – nejméně. Možná i tři, pokud počítáme vedlejší náklady. O svých sousedech ale zatím věděl jen tolik, že počítají peníze ve velkých částkách.

Nastal čas vynést na terasu Ernstův venkovní nábytek z rákosu. Terasa teď vypadala jako veranda domu někde v džungli.

Právě ve chvíli, kdy procházel dveřmi s první židlí v náručí, se v kuchyni ozval telefon.

„Jespere!“ zavolal směrem do domu. „Mohl bys to vzít?“

Per nevěděl, kde syn zrovna je. Jesper neodpovídal.

Telefon zazvonil znovu. Po čtvrtém zazvonění Per postavil židli na zem a šel k přístroji sám.

„Per Mörner.“

„Haló,“ zamumlal někdo ve sluchátku. „Pelle… jsi to… ty?“

Samozřejmě volal otec. Per unaveně přivřel oči. Napadlo ho, že Jerry kdysi míval dost peněz na to, aby si mohl postavit vilu podobnou těm, jaké stojí u lomu. Z těch peněz ale Per nikdy neviděl ani korunu. Jerryho finanční situace byla poté, co prodělal mrtvici, velmi nejistá. Pracovat už nemohl.

„Odkud voláš, Jerry? Kde jsi?“

Než otec odpověděl, ve sluchátku zašumělo.

„Ryd.“

„Jasně, takže už jsi na místě. Asi teď pojedeš do studia, ne?“

„Za Bremerem,“ řekl Jerry.

„Aha, takže jsi s Hansem Bremerem?“

Jerry se opět neměl k odpovědi, a tak Per pokračoval:

„Ty ses s ním nesešel? Copak on tě neměl vyzvednout?“

„Tady ne.“

Per nevěděl, jestli je Jerry současně opilý a dezorientovaný, nebo pouze dezorientovaný.

„Víš co, Jerry? Jeď domů,“ řekl rozhodně. „Jdi na stanici autobusu a nejbližším spojem se vrať do Kristianstadu.“

„Nemůžu.“

„Ale ano. Jerry, poslechni mě!“

Opět ticho.

„Přijedeš, Pelle, pro mě.“

Per zaváhal.

„Ne. To nejde.“

Ve sluchátku bylo ticho.

„Pelle… Pelle!“

Per sevřel sluchátko silněji.

„Jerry, já teď nemám čas,“ řekl. „Mám tady Jespera a brzo přijede i Nilla… Musel bych se s nimi nejdřív domluvit.“

Jeho otec mezitím zavěsil.

Per věděl, jak je to do Rydu daleko. Autem jsou to z Ölandu dvě hodiny jízdy, což není zrovna málo. Rozhovor s otcem ho ale znepokojil.

Dohlédni na něho, řekla mu jednou matka.

Anita svého bývalého manžela nikdy nenazývala jménem. Kontakt s ním udržoval Per a po celé roky musel matku informovat, jak na tom Jerry je. Kam jezdil, se kterými ženami se stýkal… Byla to povinnost, o kterou Per nestál.

Anitě slíbil, že na Jerryho bude dohlížet, ovšem jen při dodržení několika podmínek. Jednou z nich bylo, že s otcem bude mluvit jen mezi čtyřma očima.

Per se rozhodl, že do Rydu zajede.

Jesper zůstane doma. Jeho děti se s dědečkem setkaly jen párkrát, pokaždé jen na několik hodin, a to úplně stačilo.

To, že svým dětem nedovolil, aby se s Jerrym stýkaly, bylo jedno z jeho nejrozumnějších rozhodnutí.

11

Vendela vcelku brzy pochopila, že zájem, který o sousedy projevuje, oni sami neopětují.

Výlet do vesnice, během něhož je chtěla zvát k sobě na večírek, začala tím, že pátrala po domech, jejichž majitelé byli doma. Bylo to mamá snaha. Kráčela po pobřežní cestě probíhající kolem hlubokého zálivu a neviděla živou duši, jen zazimované domy se zavřenými okenicemi. Když se zastavila u domů, které je měly otevřené, nikdo na její zvonění nezareagoval. U některých z nich měla pocit, že v nich sice někdo je, ale nechce se ukázat.

Teprve když došla do jižní části vsi a zaklepala na malý domek vedle kiosku, konečněji někdo otevřel – malý bělovlasý muž. Měl špinavé ruce, jako by právě opravoval komín nebo lodní motor. Vendela se mu nesnažila podat ruku.

„Hagman, John Hagman,“ představil se.

Když se zmínila o večírku, přikývl.

„Tak dobře,“ řekl. „Takže vy bydlíte u lomu?“

„Přesně tak. Máme.“

„Nepotřebujete pomoct s něčím na zahradě? Můžu vám ji zrejt, vyplejt nebo vyhrabat. Zastanu skorem všechny takový práce.“

„Dobrá, uvidíme,“ řekla Vendela a zasmála se. „Možná vaší nabídky využijeme.“

Hagman přikývl a zavřel dveře.

Vendela se rozhlédla kolem domku a pomyslela si, že John Hagman by si nejdřív měl vzít do parády svou vlastní zahradu, tak byla zarostlá.

Zamířila opět na sever, zpátky k lomu, a trochu přitom zatoužila po své skříňce s léky. Tu dnes ale neotevře. Zabočila k sousední vile. Byla přibližně stejně velká jako ta jejich, ale fasádu měla ze světlého dřeva a okna štíhlá a vysoká. V úpravě zahrady pokročili sousedé o něco dál: na zemi, na budoucím trávníku, tu ležela nová zemina, kterou už někdo stihl osít travním semenem.

Majitelé vily byli doma. Když Vendela zazvonila, otevřela jí mladší žena s krátce střiženými blond vlasy, oblečená v bílé kombinéze. Ačkoli Vendelu zdvořile pozdravila, stejně jako John Hagman se netvářila tak, jako by z její návštěvy měla obzvlášť velkou radost.

Představila se jako Kurdinová. Marie Kurdinová.

„Nevyrušila jsem vás?“ zeptala se Vendela a nervózně se zasmála.

„Ale ne, zrovna jsem se pustila do jedné stěny.“

„Tapetujete?“

„Maluju.“

Když jí Vendela vysvětlovala důvod své návštěvy, Marie byla myšlenkami někde jinde, zřejmě u schnoucí barvy.

„Dobře,“ řekla tichým hlasem, který nezněl ani přátelsky, ani nepřátelsky. „Přivedu Christera, malého Paula a vezmu s sebou nějaké víno.“

„Tak fajn. Na shledanou.“

Vendela měla pocit neúspěchu. Ne proto, že by rozhovor s Marií Kurdinovou vyzněl špatně nebo trapně. Doufala, že ve Stenviku bude více vítaná. V takových chvílích zatoužila více než kdy jindy po planině – přála si, aby se mohla jen tak sebrat a vydat se tam. Aby mohla jít k Vílímu kameni – přes všechno, co se u něj stalo.

Přemohla se a došla ještě k poslednímu domu. K malému stavení na severní straně lomu, před nímž parkoval saab. Zastavila se a váhala, jestli má zaklepat. Nakonec to udělala.

Dveře se ihned otevřely. Stál v nich muž, který tenkrát na parkovišti seděl v autě a pak povalil Maxe na zem. Dnes se tvářil přátelštěji.

„Dobrý den!“ řekla Vendela.

„Dobrý,“ řekl muž.

Vendela mu podala ruku a představila se. Muž jí řekl, že se jmenuje Per, Per Mörner. Nervózně se usmála.

„Chci vám říct něco k tomu, co se stalo na tom parkovišti. Můj manžel byl trochu…“

„Nechme to být,“ řekl Per Mörner. „Všichni jsme byli vystresovaní.“

Nic víc neřekl, a tak Vendela pokračovala:

„Chodím po vsi a seznamuju se s lidmi.“ Znovu se zasmála. „Někdo s tím začít musí.“

Per nic neřekl, jen přikývl.

„Dostala jsem takový nápad,“ řekla, „že bychom mohli uspořádat sousedský večírek.“

„Večírek? Dobrá… Kdy?“

„Ve středu,“ odpověděla Vendela. „Hodí se vám to? I vaší paní?“

„Určitě. Ale já ženu nemám, jen dvě děti.“

„Aha… Takže budete ve středu doma?“

Per přikývl.

„Pojedu sice na pevninu, ale do večera budu zpátky. Můj syn Jesper tu zůstane. Budete to pojímat jako večeři, na kterou má každý z hostů přinést jídlo i pro ostatní?“

Vendela zavrtěla hlavou.

„Ne, o jídlo se postaráme sami. Ale jestli chcete, přineste nějaké pití.“

Per Mörner sice přikývl, ale netvářil se tak, že by se na večírek těšil.

Vendelu napadlo, že Per, přestože to popřel, měl konflikt s Maxem stále v živé paměti. Možná se mu hlavou honilo něco jiného, kdo ví.

Když se vrátila domů, Alois odpočíval uvelebený ve svém koši. Chvatně ho pohladila po hřbetě a odešla do obýváku, kde chtěla pokračovat v psaní.

Max, oblečený do venkovského tvídového obleku, byl právě vzadu za domem. Ráno za ním přijel fotograf z Kalmaru, aby tu pobyl několik dní a nafotil s Maxem fotografie do kuchařky, která dostala název Maximálně dobrá jídla. Vendela pomohla Maxe učesat a nalíčit.

Ještě ani nezačala psát, když vtom se rozletěly venkovní dveře – mladý fotograf se hnal do haly. Byl zřejmě v dobré náladě a mířil ke své fotografické brašně, kterou nechal v kuchyni; Vendele věnoval jenom krátký pohled.

„Potřebuju širokoúhlý objektiv.“

„K čemu?“

„Max zabil hada!“

Vendela sledovala fotografa, jak vchází do kuchyně, a několik vteřin zůstala sedět v křesle. Když pak vstala, Alois se ve svém koši také zvedl a zaštěkal na ni, ale ona na něho v tu chvíli neměla čas.

Vyšla ven do zimy.

Nad udusanou půdou kolem domu svítilo slunce. Max stál u staré kamenné zdi s lopatou a pozoroval cosi, co leželo na její ploché části.

Vendela se pomalu vydala k němu. Na lopatě ležel had s černou vlnovkou na hřbetě – zmije. Její hlavu Vendela neviděla, protože had se stočil do velkého neforemného uzlu; podle všeho by se rád svinul ještě víc.

„Zrovna když jsem se chtěl postavit s lopatou tady u zdi, vyhřívala se tam na slunci,“ hlásil jí Max, když přicházela.

„Ale Maxi,“ řekla tiše Vendela, „copak nevíš, že zmije je chráněná?“

„Vážně?“ Usmál se na ni. „Tak to jsem nevěděl. A ten had taky ne. Nebo si snad myslíš, že ano?“

Vendela zavrtěla hlavou.

„Ještě žije,“ řekla. „Vždyť se hýbe!“

„To je svalová paměť,“ vysvětlil Max. „Hlavu jsem jí usekl lopatou a tělu to ještě nedošlo.“

Vendela neodpověděla. Vzpomněla si na svého otce, který ji, když byla malá, varoval, aby zmije nezabíjela. V té době sice nebyly chráněné, zato byly považovány za magické bytosti – zvláště ty černé. Pokud někdo zabil černou zmiji, koledoval si o náhlou, zlou smrt.

Aspoň že zmije, kterou zabil Max, byla šedivá.

„Musíme ji pohřbít,“ řekla.

„Ale jdi,“ namítl Max. „Zahodím ji. Postarají se o ni rackové.“

Se zdviženou lopatou zamířil k lomu.

„Musím to vyfotit!“ řekl fotograf, který si mezitím připravil fotoaparát.

Začal fotit sérii snímků a Max mu ochotně pózoval: nasadil široký úsměv a lopatu nadzvedl před sebe.

„To je perfektní!“ křičel fotograf.

Max došel s hadem k průčelí domu. Na okraji lomu pak lopatou prudce trhl a zmije odletěla vzduchem jako opotřebovaná pneumatika z bicyklu.

„A je to!“

Had dopadl na dno lomu a Vendela viděla, že jeho tělo se stále hýbe a zmítá ve vápencovém prachu. Musela si přitom vzpomenout na otce, který se vždycky vracel domů z lomu se šaty a kšiltovkou pokrytými bílým popraškem.

Fotograf se postavil k okraji skály a udělal pár posledních snímků plaza. Vendela se na něho významně podívala.

„Tyhle fotky budou v kuchařce?“

„Jasně,“ řekl. „Jestli se povedou…“

„To se mi nelíbí. Hadi nejsou k jídlu.“

Rozhodla se, že na dno lomu nebude sestupovat a po celé jaro se tam ani jednou neukáže. Jejím světem je planina.

Vrátila se do tepla domu. Na křesle odpočíval její blok. Vzala ho do ruky a začala psát:

My lidé jsme příliš bázliví a přírodu často považujeme za něco zlého. Když zahlédneme v trávě hada, strneme hrůzou a vzpomeneme si na hada v ráji. Dostaneme strach – třeba z toho, že budeme vystaveni pokušení nebo že se náš svět ocitne v ohrožení.

Víly jsou toho názoru, že plazi a veškeré další bytosti patří k sobě navzájem a ke všemu ostatnímu, co tvoří přírodu. Tyto bytosti nejsou nositeli zla ani dobra, jen v nás mají vzbudit pocit, že každý z nás je součástí nějakého většího celku.

Nemějte z přírody strach, je přece vaším domovem.

12

Každý den chodily ke Gerlofovi dvě návštěvy, obě z centra sociálních služeb. I když za ně občas někdo zaskočil, většinou přicházela Agnes, která Gerlofovi v půl dvanácté nosila jídlo, a její kolegyně Madeleine, která kolem osmé večer posuzovala jeho šance dožít se příštího rána. Gerlof si tak alespoň její návštěvu vykládal.

Jejich návštěvy mu byly docela příjemné, ačkoli pečovatelky bývaly ve stresu a občas ho oslovily jiným jménem. Pamatovat si jména všech stařečků, které chodily během dne v různých vesnicích navštěvovat, asi nebylo snadné. Jejich návštěvy bývaly krátké. Někdy měly čas se chvíli zdržet a prohodit s Gerlofem pár slov, jindy měly tak naspěch, že ho sotva stihly pozdravit. Jídlo, které mu přinesly, položily na kuchyňskou linku a hned zase zmizely.

Třetím návštěvníkem, který nechodil s takovou pravidelností, bývala doktorka Wahlbergová, Carina Wahlbergová. Vždycky, když přispěchala na Gerlofovu zahradu, měla přes bílý lékařský plášť oblečený černý kabát. Pokud byl Gerlof právě v chatě, zaklepala silnými, naléhavými údery na dveře.

Někdy přišla ve čtvrtek, jindy se objevila v úterý, občas dokonce v neděli. Rozvrh služeb doktorky Wahlbergové Gerlof sice nikdy nepochopil, ale vždycky ji rád viděl. Doktorka mu zkontrolovala lékárničku, někdy mu změřila tlak nebo otestovala moč.

„Gerlofe, jaké to je, když je člověku přes osmdesát?“

„Jaké to je?“ zeptal se. „Chybí mi pohyb, pořád tady jen sedím… Dnes jsem měl jít do kostela, ale nešlo to.“

„Jaké to je – čistě po fyzické stránce?“

„No schválně, jen si to zkuste představit.“ Gerlof zvedl ruku k hlavě. „Nacpěte si do uší bavlnu, obujte si špatně podražené boty a natáhněte si gumové rukavice. Skla v brýlích si natřete vazelínou. Tak takhle se člověk cítí, když je mu třiaosmdesát.“

„Díky, hezky jste mi to vysvětlil,“ řekla lékařka a pokračovala: „Mimochodem, vzpomínáte si na Wilhelma Petterssona? Když jsem mu říkala, že sem jedu, požádal mě, abych vás pozdravovala.“

„Myslíte toho rybáře?“ Gerlof přikývl, na Willeho ze vsi jménem Tallerum si pamatoval dobře. „Wilhelm zažil za války explozi miny. Ve chvíli, kdy na ni jejich rybářská loď narazila, stál na zádi. Letěl pak třicet metrů vzduchem a dopadl do vody. Wille to jako jediný přežil… Jak se mu vede?“

„Dobře, ale ztrácí sluch.“

„To asi bude souviset s tím jeho leteckým výletem!“

Gerlof se nechtěl v myšlenkách vracet ke světové válce a k minovým polím kolem Ölandu, ale teď se tomu nevyhnul. Tyto miny potopily mnoho lodí. Gerlofa, který mezi nimi během válečných let navigoval obchodní lodě, ještě dnes strašila noční můra, že na jednu z nich najede. Mnoho se jich stále nachází v mořských hlubinách. Zrezavělé miny porostlé řasami…

Lékařka se ho na cosi zeptala.

„Promiňte, co jste říkala?“ řekl.

„Říkám: Jak jste na tom se sluchem vy?“

„Ujde to,“ odpověděl Gerlof rychle. „Slyším skoro všecko. Občas mi v uších hučí, ale to bude asi vítr.“

„Někdy se na to podíváme,“ řekla lékařka. „Říkal jste, že máte pocit, jako byste měl v uších bavlnu… Nepomohlo by vám naslouchátko?“

„Myslím, že ne,“ řekl Gerlof, který nestál o to, aby se zatěžoval ještě nějakým dalším přístrojem.

„A co jinak? Jak se máte?“

„Všechno v nejlepším pořádku.“

Jinou odpověď by jí ani nedal. Kdyby začal o tom, že si není jistý, jak dlouho ještě bude žít, možná by ho přiměla k tomu, aby se vrátil do Domova. Místo toho řekl:

„To víte, když si uvědomíte, že už nemáte žádnou budoucnost, je to trochu zvláštní…“

„Žádnou budoucnost?“

Gerlof přikývl.

„Kdybych byl mladší, asi bych si koupil loď, ale v mém věku už si toho moc plánovat nemůžu.“

Zdálo se mu, že doktorka Wahlbergová se zatvářila trochu ustaraně. Když se nadechovala k odpovědi, rychle dodal:

„Ale to nic. Zato si teď připadám svobodný.“

„Máte asi na co vzpomínat!“ řekla a usmála se.

„Tak, tak,“ řekl Gerlof, aniž její úsměv opětoval. „Se vzpomínkami teď trávím nejvíc času.“

Poté, co lékařka odjela, zůstal Gerlof několik minut sedět na židli. Pak se zvedl, šel do kuchyně a vzal si ze skříňky Elliny sešity.

Trávím čas se vzpomínkami – něco v tom smyslu řekl doktorce Wahlbergové. Ve skutečnosti tak jen vznešeně pojmenoval fakt, že si tajně čte deníky své ženy.

Při četbě se styděl, ale přesto s ní nedokázal přestat. Pokud měla Ella skutečně co skrývat, neměla je ještě předtím, než ji zabila rakovina, spálit sama? Gerlof je svým způsobem zdědil.

Otevřel další stranu a začal číst:

Dnes je 3. června 1957.

Dnes byl v Mamäsu trh – spousta lidí a překrásné počasí. Bohužel se tam objevily i první letošní vosy.

Gerlof včera večer odjel do Borgholmu, kde do škuneru naložil třicet tun vápencového kamene určených pro Stockholm. Zítra tam vyrazí. Naše holky teď mají prázdniny, a tak je vezme s sebou.

Bez dcer a Gerlofa je tu prázdno. Když byly malé, jezdili jsme všichni na trh každé léto na kolech. Teď už jsou velké a já si dnes připadala tak trochu opuštěná. Neodvažuji se plakat, jsem pak z toho nemocná, ale když si pomyslím, že Gerlof se bude na Baltu plavit až do listopadu, mám z toho stejný pocit, jako by mi někdo do srdce zabodl nůž.

Tak docela sama ale nejsem, mám přece svého nezbedu – svého malého trola.

Chodí podél kamenných zdí v podřepu a pak vždycky vyběhne z jalovcových keřů a vezme si trochu mléka a koláčky. To tu ale musím být sama a musí být poledne, kdy ve vsi není vidět moc lidí.

Zřejmě cítí, že mu v tu dobu nic nehrozí.

13

Když Per směřoval z Ölandu za otcem na pevninu, ukázalo se slunce. V neděli dopoledne několikrát volal Jerrymu domů a na jeho mobil, ale Jerry hovor nepřijal. Toto mlčení Pera stále více znepokojovalo.

Když pak s Jesperem obědval o něco dříve než obvykle, vysvětloval synovi situaci:

„Myslím, že děda potřebuje pomoct… Když mi volal, mluvil trochu z cesty. Musím za ním zajet a zjistit, jak to s ním vypadá.“

„Kdy se vrátíš?“ zeptal se Jesper.

„Večer. Možná dost pozdě, ale přijedu.“

Poslední věc, kterou udělal, bylo, že si nechal přesměrovat telefon z domku na mobil, aby se Jesper nemusel bavit s Jerrym, až sem bude zase volat.

Když odcházel, seděl Jesper u televize a hrál hry. Zamával na otce směrem do předsíně a Per mu to oplatil.

O Jespera si nedělal starosti: v lednici měl masové kuličky a žádná auta, která by ho mohla ohrozit, u lomu nejezdila. Per nebyl nezodpovědný otec. Když odjížděl ze Stenviku směrem na jih, byl klidný.

Slunce svítilo, byl jarní den. Per sešlápl plynový pedál – na silnici potkal jen málo aut.

Kolem jedné projel Borgholmem a o půl hodiny později přejel přes Ölandský most na pevninu. Když projížděl kolem Kalmaru a zahlédl u silnice značku s červeným křížem, snažil se nemyslet na Nillu na nemocničním lůžku. Zastaví se u ní při zpáteční cestě.

Poté, co projel Nybro, obklopil silnici smrkový les, který občas vystřídalo pole nebo jezero. Smrky Perovi opět připomněly Reginu a také výlet do lesa, kterého se s ní jednoho krásného jarního dne zúčastnil.

Z blížícího se setkání s otcem neměl vůbec žádnou radost. Čekají ho dvě hodiny cesty do Rydu, pak možná další dvě hodiny, až ho poveze domů do Kristianstadu. Stráví s Jerrym čtyři nebo pět hodin, víc jich nebude – ale i to mu připadalo jako dlouhá doba.

Když po dvou hodinách jízdy lesy dojel do Rydu, slunce se schovalo za mraky. Jaro najednou připomínalo podzim.

Ryd byl poměrně malá vesnice, nikde nikdo. Per zastavil u autobusové zastávky a marně vyhlížel Jerryho. Buď sedl na autobus a vrátil se na jih, anebo se tu někde potuluje na vlastní pěst.

Vzal mobil a znovu zavolal na otcovo číslo.

V telefonu třikrát zazvonilo a hovor pak někdo přijal.

Žádný hlas se neozval, byl slyšet jen šum a dva zvuky připomínající zabušení.

A pak ticho.

Per se zadíval na displej a potom vešel do trafiky, kde se chtěl na Jerryho zeptat.

„Starý muž?“ ujišťovala se slečna za pultem.

Per přikývl.

„Je mu třiasedmdesát. Má široká ramena, ale je už dost sešlý a přihrblý.“

„Asi před hodinou tady stál jeden takový starší pán… Čekal tady dost dlouho.“

„Nevšimla jste si, kam šel?“

„Ne.“

„Nenastoupil do nějakého autobusu?“ zeptal se Per.

„Toho jsem si nevšimla.“

„Nepřijel pro něho někdo?“

„Možné to je… Najednou prostě zmizel.“

Per to vzdal. Vrátil se k autu a rozhodl se, že zajede do Jerryho vily.

Do studia. Stálo několik kilometrů na západ od Rydu, za vesnicí Strihult. Jerry si tuto nemovitost koupil a zařídil v polovině sedmdesátých let, kdy se mu začaly sypat peníze. Celá ta léta, kdy ještě řídil, sem o víkendech zajížděl z Kristianstadu a natáčel – nejprve s lidmi, které si k tomu účelu najímal, později s Hansem Bremerem.

Per byl ve vile pouze jednou, před třemi nebo čtyřmi lety, kdy sem Jerryho vezl. V té době byl otec ještě zdravý a mířil do Rydu, aby tu sestříhal nějaký film – jeden z posledních, které spolu s Bremerem natočili. Per jel tehdy do Kalmaru a Jerryho před vilou jen vysadil. Dovnitř odmítl vstoupit.

Ve Strihultu bylo v podstatě jen několik obytných domů, malá benzínka a obchod s potravinami. Per vesničkou projel, aniž by v ní zahlédl nějakého člověka.

Za Strihultem se silnice ještě více zúžila a smrkový les zhoustl. Asi o kilometr dál se u cesty objevila cedule ve tvaru bílé šipky ukazující vpravo s nápisem: MORNER ART, a.s. To bylo jméno jedné z Jerryho firem.

Per byl nyní blízko svého cíle a sevřel volant o něco silněji. I když mu Jerry volal nejméně jednou týdně, neviděli se od prosince, kdy Per pobyl několik hodin v Jerryho bytě. Jerry tehdy slavil Vánoce úplně sám, bez dámské společnosti.

Po pěti stech metrech jízdy lesem, v němž nestál jediný dům, se najednou objevil hustý živý plot z cypřišů. Per byl na místě.

Na červené ceduli u vjezdu k vile stálo: Pozor na psa!, ačkoli Jerry nikdy žádného psa neměl.

Per zabočil na pozemek a projel kolem garáže stojící v sousedství velké vily s dřevěnou fasádou. Auto se zastavilo na rozlehlé, prázdné ploše pokryté štěrkem. Per vypnul motor, otevřel dveře a zadíval se na dům. Vysoká a rozložitá stavba na půdorysu písmene L měla dvě patra a byla přizpůsobena tomu, aby v ní Jerry, Bremer a jejich herci v době, kdy tu pracovali, mohli přespávat; Per odhadoval, že menší část domu je obytná a větší část je využívána jako studio. Ačkoli cítil, že tu není vítán, zaklepal. I kdyby tu otec nebyl, snad mu otevře Hans Bremer.

Per se s Bremerem nikdy osobně nesetkal, ale teď si s ním potřeboval promluvit o tom, co bude dál. Na to, aby Jerry dál řídil firmu, byl už příliš nemocný. Nastal čas firmu Morner Art zlikvidovat a vilu prodat. Bremer se bude muset poohlédnout po jiné práci – snad mu to už mezitím došlo.

Ke vchodovým dveřím vedlo široké betonové schodiště, od něhož se na obě strany rozbíhaly řady prázdných oken se zataženými závěsy.

Per vystoupil z auta a podíval se na hodinky. Šestnáct dvacet. Přestože do západu slunce zbývaly ještě dvě hodiny, nebe bylo zatažené. Smrky obklopující pozemek bránily tomu, aby na něj pronikalo denní světlo.

Když se blížil ke schodišti, pod nohama mu skřípal štěrk.

Velké a široké vchodové dveře byly vyrobené buď z dubu, nebo z mahagonu. Teprve v okamžiku, kdy došlápl na první schod, si všiml, že jsou mírně pootevřené. Mezi dveřmi a zárubní byla asi deset centimetrů široká škvíra. V hale za ní byla naprostá tma.

Per těžké dveře otevřel a nahlédl dovnitř.

„Haló!“

V hale bylo ticho. Per vsunul dovnitř ruku a nahmatal vypínač. Stiskl ho, ale světlo v hale se nerozsvítilo.

Rychle se ohlédl, aby si ověřil, že před domem nikdo není, a poté do něj vešel.

Nalevo v hale na něho čekaly dvě postavy. Per nejprve strnul, ale vzápětí si všiml, že jsou to dvě černé pláštěnky pověšené na věšáku.

Na podlaze pod věšákem stála řada pantofli, gumových holínek a deštník. V setmělém rohu stála bezmála metr vysoká socha ze slonoviny – tygr, který se pravděpodobně chystá ke skoku.

Per udělal pár kroků. Z haly vedly další čtvery dveře, ale všechny byly zavřené.

Z nějakého důvodu očekával, že tu bude zatuchlý nebo vydýchaný vzduch, ale byl tu jen slabě cítit tabákový dým a alkohol. Nekonala se tu předtím nějaká party?

Na koberci cosi leželo – černý mobil. Per ho zvedl, ale telefon byl vypnutý.

Patří Jerrymu? V každém případě byl podobný mobilu jeho otce: měl velká tlačítka, která se dají bez problémů stlačit, i když se člověku třese prst.

„Haló! Jerry!“

Žádná odpověď. Per měl přesto pocit, že někdo v domě je a opatrně kráčí po podlaze, aby ho nebylo slyšet.

Zabočil ke dveřím ve stěně, kterou měl po levé ruce, a pomalu stiskl kliku.

Za dveřmi byla prostorná kuchyně – podlouhlá místnost s několika okny, která sem propouštěla šedavé světlo dopadající na masivní jídelní stůl, několik kuchyňských linek a dva široké sporáky. Připomínalo to tu kuchyni někde v restauraci. Na linkách stálo několik prázdných láhví od vína a hromada špinavých talířů.

Per se otočil – zdálo se mu, že něco zaslechl. Nebyl to výkřik?

Zůstal stát ve dveřích a pak sebou trhl – náhle se totiž ozvalo zazvonění. Telefon. Zvuk přicházel současně z nástěnného aparátu na protější straně kuchyně a z nějakého jiného místa v domě.

Nemůže to někdo vzít? chtělo se Perovi zavolat, ale neudělal to.

Telefon zazvonil třikrát, pak znovu a ještě jednou.

Nikdo ho nebral. Když k němu Per došel a natahoval po něm ruku, telefon utichl.

Pomalu couval ke dveřím, pak překročil práh, vrátil se do haly a otočil se. Pach alkoholu tu byl cítit stále, možná ještě o něco silněji, a ve stínu pořád číhal tmavý tygr. Per kolem něho prošel a otevřel dveře na protější straně haly.

Byla v ní úplná tma. Přestože v tom prostoru byla zatemněná okna, vytušil, že jde o rozlehlou podlouhlou místnost s plastovou krytinou na podlaze, mobilními stěnami a reflektory u stropu. Pracoviště Jerryho a Bremera.

Všiml si, že u dveří je vypínač, a stiskl ho. Nic se nestalo. V celém domě buď nešel proud, anebo byl vypnutý.

Nemělo smysl, aby vkročil dovnitř a tápal ve tmě.

V okamžiku, kdy se chtěl otočit a odejít, se ze tmy ozval tichý zvuk.

Byl to vzdech? Nebo zasténání? Ano, v místnosti někdo naříkal. Znělo to jako mužský hlas.

Per vešel do tmy. Na podlaze narazil na něco velkého, tvrdého – byla to rozložitá kožená pohovka. Pomalu ji obešel.

Pach alkoholu tu byl cítit ještě silněji než v hale. Byl to alkohol, anebo něco jiného?

Per zahlédl, jak se za pohovkou, ve vzdálenosti několika metrů, něco hýbe. Poté, co udělal krok dopředu, spatřil stín s nataženými pažemi a nadzvednutou hlavou.

„Pelle?“ řekl hlas ve tmě.

Zněl tiše, chraptivě. Per ho poznal.

„Jerry,“ řekl. „Co se stalo?!“

Postava se hýbala. Ležela na podlaze, ale současně zvedala hlavu k Perovi – pomalu, jako by jí pohyb dělal problémy. Per se sklonil k podlaze – k bledé hlavě, chomáčům šedých vlasů a tělu, které bylo přikryté zmačkaným kabátem.

„Jerry, nemohl jsem tě najít. Jak je ti?“

Per se díval do otcových zažloutlých očí, které se leskly ve tmě. Jerry se díval na syna a pomrkával. Přesto ho skutečnost, že Pera opět vidí, zřejmě nijak zvlášť nepřekvapila.

„Bremer… kde je?“ řekl a zakašlal.

Per zavrtěl hlavou. Mluvil potichu, jako by měl strach, že je někdo poslouchá.

„Nevím… Je tady v domě?“

Zdálo se mu, že otec přikývl.

„Můžeš vstát?“

Napřáhl k Jerrymu ruce. Ucítil, že otec má na prsou něco studeného a těžkého – patrně na něho spadl stativ od reflektoru nebo nějaké kovové lešení. Per tu věc odložil stranou. Vtom nad stropem zaslechl nějaký zvuk a otočil tím směrem hlavu.

Bylo mu jasné, že v patře někdo je.

„Zvedni se,“ řekl tiše Jerrymu a odsunul kovový stojan ještě dál. „No tak!“

Pomohl otci nejprve na kolena a pak na nohy. Jerry zasténal a natahoval se po něčem, co leželo o kus dál na podlaze.

Byla to jeho stará kožená aktovka. Per ho nechal, aby ji zvedl.

„Tak pojď,“ řekl pak.

Otcovo tělo bylo mohutné a těžké – bylo poznamenané opulentními večeřemi a velkým množstvím vypitého vína. Jerry, podpírán svým synem, se pomalu šinul kupředu.

„Pelle,“ zopakoval Jerry.

Per ucítil pach jeho potu, nikotinu a špinavých svršků. Byl to zvláštní pocit být mu takhle nablízku. Když byl malý, nic takového nikdy nezažil. Jerry ho ani jednou vlídně nepohladil, ani ho neobjal.

Když byli na půl cestě ke dveřím, ozvalo se ve tmě cvaknutí. Potom cosi zasyčelo.

Per se ohlédl přes rameno a všiml si, že na podlaze za nimi něco slabě svítí. Rozhořel se tam plamínek.

Zpočátku byl slabý, ale rychle se zvětšoval. Oheň se začal šířit po podlaze a osvětloval jakési podivné zařízení u podélné stěny: připomínalo to autobaterii, z níž vedou dráty. Vedle té věci stála plastová krabice.

Per si v tu chvíli uvědomil, že pach, který se tu vznáší, není alkohol, ale benzin. Není to krabice, ale velký zelený plastový kanystr, do jehož stěn někdo vyvrtal malé dírky. Benzin už mezitím stihl vytéct na podlahu a vytvořit tam kaluž.

Per z plamenů nespouštěl oči: zvětšovaly se a pomalu se blížily ke kanystru. Věděl, jaké nebezpečí jim hrozí.

„Musíme odsud!“

Táhl Jerryho ke dveřím.

Poté, co se dostali přes práh, Jerry rychle zabouchl dveře. Vtom se z místnosti ozvalo zasyčení a dutá rána – benzin se vznítil. Dveře se otřásly.

Jerry zvedl hlavu a Per si všiml, že otec má na čele červenou bouli.

„Pelle!“

„Jerry, pojď!“

Oba klopýtali halou. Za dveřmi se ozýval praskot – oheň se začal šířit místností.

Když vycházeli ven z vily, denní světlo Pera donutilo přimhouřit oči. Pak otci pomohl ze schodů a odvedl ho k saabu.

U vozu Jerryho pustil a vytáhl z kapsy mobil. Rychle vyťukal číslo. Po dvou zazvoněních se ozval ženský hlas.

„Pohotovost.“

Per si odkašlal.

„Chci oznámit… požár.“

„Kde?“

Per se ohlédl za sebe.

„V jedné vile nedaleko Rydu… Někdo ho založil. Hoří v přízemí.“

„Řekněte mi adresu.“

Žena na centrále působila velmi klidným dojmem. Per se snažil být také klidný. Snažil se uvažovat.

„Nevím, jak se tady ta komunikace jmenuje. Leží u Strihultu, západně od Rydu. Je tu tabule s nápisem Morner Art.“

„V domě nikdo nezůstal?“ zeptala se žena.

„Cože?“

„Všichni už vilu opustili?“

„Já nevím… Právě jsem přijel.“

„Vaše jméno?“

Per zaváhal. Co jí má říct? Má si nějaké jméno vymyslet?

„Haló,“ řekla žena. „Jste tam ještě?“

Neměl co skrývat. Jerry možná ano, ale on ne.

„Jmenuji se Per Mörner,“ odpověděl a sdělil ženě svou ölandskou adresu a telefon.

Pak hovor ukončil.

Jerry se naklonil nad kapotu. Per v šedém denním světle viděl, že otec má na sobě tentýž svrchník, který během posledních let nosil celoročně: pomačkaný hnědý plášť, jehož švy časem povolily a chybělo na něm několik knoflíků.

Jerry vzdychal a zatínal zuby.

„Bolí,“ řekl.

Per se k němu otočil.

„Bolí tě něco?“

Jerry přikývl. Pak si rozhrnul kabát a Per uviděl, že otec má košili na břiše zakrvácenou a potrhanou.

„Cos dělal? Poranil sis…?“

Jakmile košili shrnul nahoru, oněměl.

Jerry měl na bachratém břiše, několik centimetrů nad pupkem, dlouhou krvácející jizvu. Krev se už začala srážet; v té tmě venku před domem měla téměř černou barvu.

Per košili zase spustil dolů.

„Jerry, kdo ti to udělal?“

Jerry sklonil oči ke zkrvavenému břichu, jako by si zranění všiml až teď.

„Bremer,“ řekl.

„Bremer?“ podivil se Per. „Ty ses porval s Hansem Bremerem? Proč?“

Jakmile otec dostal rychle položenou otázku, jeho mozek se zablokoval. Neodpovídal, jen se na Pera upřeně díval a mhouřil oči.

Per se zadíval na rozlehlou vilu. Vchodové dveře byly stále otevřené. Zdálo se mu, že se z nich táhne řídký kouř.

„Kde je Bremer? Zůstal uvnitř?“

Jerry stále mlčel. Místo odpovědi se s námahou posadil do auta na sedadlo spolujezdce.

„Počkej tady,“ řekl Per a zabouchl dveře.

Rozběhl se zpět do domu: přes štěrk, po schodech a do haly. Riskoval – vždyť dobře slyšel, jak oheň za dveřmi studia burácí. V domě se také zvýšila teplota – bylo v něm jako v troubě, jejíž teplota se blíží ke sto stupňům. Neměl času nazbyt.

Teď, když pochopil, že se v domě pohybuje někdo s nožem, by potřeboval nějakou zbraň. Popadl složený deštník.

S deštníkem napřaženým před sebe otevřel jedny z prostředních dveří v hale. Za nimi byly schody vedoucí kamsi do podzemních prostor.

Sklep. Sklep černý jako noc. Dolů se mu nechtělo.

Za posledními, čtvrtými dveřmi Per objevil další schody. Vedly nahoru do patra.

Vydal se vzhůru. Jeho kroky tlumil bílý koberec, kterým byly schody kompletně pokryté.

Schodiště ústilo do chodby s dveřmi po obou stranách, která probíhala celým patrem; Per si tu připadal jako v hotelu.

Vešel do chodby, deštník mu sloužil jako meč.

„Bremere!“ zakřičel. „To jsem já, Per Mörner!“

Benzin (nebo to byla jiná zápalná kapalina?) byl tady v patře cítit stejně silně jako v přízemí. Per náhle zaslechl, jak něco tiše zapraskalo. Neviděl sice žádné plameny, ale pochopil, že hoří i někde tady. Na chodbě se vznášela šedá mlha, která rychle houstla a dráždila ho v krku.

Kde vlastně hoří?

Obezřetně otevřel nejbližší dveře vlevo; byla to úklidová místnost. Pak otevřel další dveře: za nimi byla malá ložnice s prázdnými stěnami a ustlaným lůžkem.

Třetí dveře byly sice zamčené, ale u podlahy měly asi centimetrovou škvíru, skrze niž na chodbu proudily pruhy dýmu.

„Bremere! Haló! Hansi Bremere!“

Žádná reakce. Nebo přece jen něco zaslechl? Neozvalo se odtamtud zasténání?

Per v životě žádné dveře nevyrazil, znal to jen z filmů. Jde to snadno? Udělal pár kroků dozadu – víc jich udělat nemohl, zastavila ho zeď – a pak se vrhl ke dveřím a kopl do nich.

Dveře se sice zachvěly, ale byly vyrobené z borovice, a tak úderu odolaly.

Per se ohlédl. V jedněch ze dveří, které měl za zády, byl klíč – Per došel k nim a vytáhl ho. Pak ho zkusil zasunout do dveří, které se před chvílí snažil vyrazit. Klíč vklouzl do zámku a bylo možné jím otočit.

Dveře zavěšené na naolejovaných závěsech se otevřely a na Pera se vyvalil hustý bílý dým.

Zamrkal a cítil, jak se mu do očí derou slzy. Dým byl velmi hustý, úplná podzimní mlha. Per přesto vešel dovnitř. V pokoji ho do nosu udeřil ještě jiný zápach. Připomínalo to spálené maso.

Místnost byla malá a tmavá. Per znovu zamrkal a snažil se nahmatat vypínač, ale nenašel ho. Musel se sklonit k podlaze, aby se u ní mohl nadýchat o něco čerstvějšího vzduchu.

Pak udělal pár kroků vpřed. Na pravé straně pokoje viděl, jak plameny zachvacují tapetu. V pokoji byla rozestlaná postel a na ní hromada dek – i ty hořely mohutným plamenem. Udělal ještě jeden krok, ale žár už ho dál nepustil.

Mhouřil oči a snažil se v tom dýmu něco rozeznat. Neleží v plamenech pod těmi dekami lidské tělo? Zdálo se mu, že tam vidí paže rozhozené do stran, nohy v kalhotách a zuhelnatělou hlavu.

Oči mu začaly slzet ještě víc a pálilo ho na prsou. Zničehonic uslyšel kdesi za sebou výkřik.

Nerozuměl, co ten člověk volá, vnímal jen táhlé výkřiky. Znělo to jako ženský hlas. Hlas plný hrůzy.

Upustil deštník a napůl slepý se otočil. Vyběhl zpátky do chodby. Výkřiky se ozvaly z této části domu, ale byly tlumené, jako by někdo křičel za zdí.

Všechny dveře na chodbě byly stále zavřené, ale její protější konec teď vypadal jinak: do koberce se tam zakously jasné plameny. Perovi bylo jasné, že oheň zachvátil celé patro. Ocitl se uprostřed plamenů.

„Haló!“ zakřičel.

Žena mu odpověděla dalším výkřikem, který byl ještě tlumenější.

Per stál bez hnutí a váhal, co má udělat. Pak se vrhl k nejbližším dveřím. Byly zamčené. Zabušil na ně.

Chodba plná dveří. Na jeho volání nikdo neodpovídal.

„Haló! Kde jste?!“

Chtěl dveře vyrazit a ženu najít. Ale dým kolem něho stále houstl a na chodbě bylo špatně vidět. Oheň vydávající praskavé zvuky se šířil ze dvou směrů. Byl tu vzduch jako v sauně. Per si uvědomil, že v přízemí hoří a že už se dolů po schodech nedostane.

Měl pocit, že ho stěny chodby svírají, nedostávalo se mu vzduchu.

Nebyl čas.

Nezbylo mu než se otočit a utéct pryč. Tápal kouřem a došel až do pokoje s hořícím lůžkem. Když se ohlédl, ucítil ve tváři chladivý závan. Jediné okno v pokoji bylo pootevřené a vpouštělo dovnitř světlo. Záclona byla odhrnutá ke straně a pod oknem stála židle.

Když teď zahne doleva, může se nadýchat chladnějšího vzduchu. Jenže plameny z lůžka se začaly plazit po podlaze a dým zhoustl.

Per už nemohl dýchat. Rychle ven!

Třemi kroky se dostal k oknu. Stoupl si na židli a podíval se ven – viděl odsud pole a hustý les.

Dva nebo tři metry pod sebou měl garáž, která měla střechu pokrytou dehtovou lepenkou.

Zatímco na prsou a v obličeji ho ovíval večerní chlad, do zad se mu opíral žár a tlačil ho ven z pokoje.

Měl pocit, jako by stál v krematoriu zády obrácený k peci. Už to nemohl déle vydržet – vykročil do prázdna a skočil.

Následoval tvrdý dopad na střechu garáže. Dřevo se pod jeho nohama sice zachvělo, ale náraz vydrželo.

Ze střechy seskočil na štěrkovou plochu před domem. Z výšky tří metrů. Byl to krátký, závratný let, během něhož se k němu stále přibližoval štěrk. Poté, co se do něj zabořil nohama, podlomila se mu kolena.

Zakašlal, postavil se a nasál do plic čerstvý vzduch. Nacházel se v prostoru za vilou. Všiml si nízkého plotu, za kterým se rozprostíral prázdný pozemek se zažloutlou trávou, za nímž rostl hustý smrkový les.

Na asi dvě stě metrů vzdálené lesní cestě kdosi stál a díval se směrem k domu. Perovi se zdálo, že je to muž v černém oblečení. Víc toho nezahlédl, protože postava se otočila a zmizela v lese.

Přestože oheň nad Perovou hlavou začal praskat a dunět, z lesní cesty sem dolehl zvuk motoru. Bylo to auto, které nastartovalo, rozjelo se a vzápětí zmizelo mezi smrky.

14

Ve chvíli, kdy skla v oknech vily začala vlivem žáru praskat a střepy se sesouvaly k zemi jako vodopád, se Perovi, který stál kus od domu a mohl se tam cítit v bezpečí, náhle udělalo špatně. Cítil, jak mu do suchých plic proniká chladný vzduch, mnul si oči, které ho svědily, a snažil se zůstat stát a neupadnout.

Z oken vily se hrnul černý dým, kroužil kolem ní a zahalil ji jako rubáš. Uvnitř nemohl nikdo přežít.

Když už se Perovi zdálo, že mezi ním a zbytkem světa spadla opona, z dálky se slabě ozval zvuk sirén. Co Per vlastně ve vile svýma slzícíma očima viděl? Tělo na lůžku a postavu, která utíká do lesa?

Čím víc se na to snažil upamatovat, tím rozmazanější obrysy tyto vzpomínky měly.

Zvuk sirén byl stále silnější. Před vilu potom přijely dva hasičské vozy s modře blikajícími majáky a vyskákali z nich muži v černých kombinézách.

Per udělal několik kroků vzad. Poté, co narazil na něco tvrdého, se otočil, a zjistil, že je to jeho saab. Na jeho střeše se začal usazovat světlešedý popel.

Hořící lůžko, tělo pohlcené dýmem. A ženský křik plný hrůzy.

Per se ohlédl.

Jerry! Kde je Jerry?

Vzpomněl si, že otec zůstal sedět v autě.

Znovu se zadíval na vilu: plameny právě šlehaly ze všech oken.

Hasiči pobíhali kolem svých vozů, vytahovali z nich silné hadice a spojovali je k sobě. Jeden z nich, muž v červené bundě, zamířil dlouhými kroky k Perovi. Naklonil se k němu, aby překřičel burácení požáru:

„Jak se jmenujete?“

„Per Mörner.“

„Vy jste majitel?“

Per zavrtěl hlavou. Nadechl se a chtěl něco říct, ale v krku měl úplně vyschlo.

„Jste v pořádku?“

„Ano. I když…“

„Brzy tu bude sanitka,“ zakřičel hasič. „Víte, na kterých místech požár vznikl?“

Per polkl.

„Všude,“ zašeptal. Pak se nadechl hlouběji a pokusil se dát hasiči jasnější odpověď: „Hořelo dole v přízemí i v patře… Myslím, že tam někdo zůstal. Jejich tam možná i víc.“

„Cože?“

„Zdá se mi, že jsem tam někoho zahlídl. A slyšel jsem výkřiky.“

Per zvýšil hlas – bylo mu teď lépe rozumět. Hasič přimhouřil oči a zadíval se na něho.

„Kde to bylo?“

„V pokojích v patře. Hořelo tam, takže jsem…“

„Dobře. Podíváme se tam. Nejsou v domě nějaké plynové láhve?“

Per zavrtěl hlavou.

„Nevím, asi ne,“ řekl. „Bylo to… filmové studio.“

„Nemůžou tam být nějaké nebezpečné kapaliny?“

„Ne,“ řekl Per. „Pokud vím, tak ne.“

Hasič přikývl a vrátil se k vozům. Per si všiml, že tři jeho kolegové se oblékají do ochranných kombinéz s hadicemi na zádech a nasazují si plynové masky.

Další dva spustili odtok vody z cisternového vozu a namířili proudnice na rozbitá okna.

Skupina mužů v plynových maskách se začala pomalu přesunovat ke vstupnímu schodišti. K domu současně přijelo červené osobní auto s nápisem VELITEL ZÁSAHU, z něhož vystoupil muž ve žluté bundě a s vysílačkou v ruce. Zapnul ji a komusi podal hlášení.

Per zakašlal a zhluboka se nadechl. Pak se vrátil k autu a otevřel dveře. Otec seděl na místě spolujezdce s hlavou skloněnou na prsa a na klíně držel aktovku.

Per mu ukázal mobil, který našel v hale.

„Je tvůj?“

Jerry se podíval na telefon a přikývl. Per mu ho podal.

„Jak ti je?“

Jerry místo odpovědi zakašlal. Per si toho dne poprvé otce pořádně prohlédl. Byl v žalostném stavu: unavený, šedivý člověk v pomačkaném kabátě. Když Jerry v době Perova dětství chodil za ním a za Anitou na návštěvu, míval tmavé vlasy sčesané dozadu. V zimě nosil exkluzivní bundy s kožešinou a v létě italské obleky. Vydělával spousty peněz a rád to dával na odiv.

Když bylo Perovi patnáct, otec si nečekaně změnil jméno: z Gerharda Mörnera se stal Jerry Morner – zřejmě proto, že to znělo světověji.

„Smrdíš,“ řekl mu náhle Jerry. „Smrdíš, Pelle.“

„Ty taky, Jerry… Jsme cítit kouřem.“

Per se podíval směrem k hořící vile. Hasiči s maskami se už blížili ke vstupním dveřím domu. První z nich je otevřel dokořán a vrhl se do hustého dýmu.

Jeho dva kolegové zůstali stát na schodech.

Uběhlo půl minuty a první hasič se náhle znovu objevil ve dveřích. Zadíval se na kolegy, zavrtěl hlavou a zvedl ruku. Ústup!

Všichni tři sešli po schodech dolů.

Per pochopil, že v domě už nikdo nemá šanci přežít.

„Jede se, Pelle?“ ozval se mu Jerry za zády.

Byl to lákavý návrh – nastartovat motor a rozjet se směr Öland. Samozřejmě to nebylo možné.

„Ne,“ odpověděl. „Musíme tady počkat.“

Z dálky se ozvaly další sirény. Na dvůr vjela sanitka a postavila se mezi hasičské vozy a Perův saab. Siréna přestala houkat, ze sanitky vystoupili dva zdravotníci. Zůstali stát a sledovali požár s rukama složenýma na prsou – nic jiného ani dělat nemohli.

„Pojď, vystup si,“ řekl Per Jerrymu a pomohl mu ven z auta.

Oba pak zamířili k sanitce. Per ukazoval na Jerryho:

„Otec má poraněné břicho. Taky se udeřil do hlavy… Můžete se na něho podívat, prosím?“

Zdravotníci se na nic neptali a přikývli. Otevřeli zadní dveře sanitky a vzali Jerryho dovnitř, aby ho ošetřili.

Perovi se zatím trochu ulevilo, pomohla mu silná dávka čerstvého vzduchu. Nechal Jerryho v péči zdravotníků a přešel přes dvůr k plotu.

Asi minutu u něj postál, díval se k lesu a přemýšlel. Potom ho přelezl.

Až dosud se natolik zaměřoval na hořící dům, že si ani nevšiml, že už zapadlo slunce. Byla už skoro tma. Když přecházel přes pole a podíval se na hodinky, ukazovaly za deset sedm.

Vzpomněl si, že Jerry v dobách, kdy pracoval, míval vždycky dvoje hodinky – jedny z nerez oceli a jedny zlaté.

Za polem se zvedal les. Per začal hledat, kudy v něm vede cesta, a po několika minutách ji našel. Byla to lesní cesta – prázdná, ale ne zarostlá. Jejím prostředkem vedl pruh trávy, z obou stran lemovaný širokými vyjetými kolejemi. Sehnul se k zemi. Půda na cestě byla tvrdá, pokrytá drobnými kamínky, místy ji střídala zavlhlá hlína. I když tu nebylo moc světla, měl pocit, že v kolejích vidí čerstvé otisky vzorku pneumatik.

Znovu se postavil a zadíval se na cestu, která se nejprve klikatila mezi smrky a pak zmizela za zatáčkou. Kam asi vede? Možná se severně od Rydu napojuje na nějakou silnici.

Skvělá úniková cesta!

O deset minut později se vrátil k vile. Hasičům se vyhnul a zamířil k sanitce.

Zdravotníci mezitím Jerrymu vyčistili rány. Teď, když už neměl břicho zakrvácené, bylo vidět, že se jeho světlou kůží táhne dlouhá rudá rána.

„To vypadá na nůž,“ řekl jeden ze zdravotníků, když ji ovazoval dlouhým obvazem. „Ale ta rána vede víceméně na povrchu. Ten nůž se asi smekl.“

„Smekl?“ podivil se Per.

„Smekl se, sklouzl po kůži… Pán měl štěstí, do týdne by se to mělo spravit,“ řekl muž. „Pak zajeďte na polikliniku, aby vám tam ten obvaz sundali. Nebo to udělejte sami.“

Per pomohl Jerrymu zpátky do saabu. Seděli vedle sebe na předních sedadlech, dívali se na hořící dům a nic neříkali.

Mlčení pak přerušil Per:

„V patře, v jedné posteli leželo něčí tělo,“ řekl a pak ještě dodal: „Aspoň si myslím, že to bylo lidské tělo. Kvůli kouři tam nebylo skoro nic vidět… Taky jsem měl pocit, že jsem zaslechl nějaké výkřiky.“

Povzdechl si, opřel se do sedadla a přemýšlel o otevřeném okně v pokoji v patře. Kdo ho otevřel?

Otec vedle něho cosi zamumlal.

„Co?“ řekl Per. „Co říkáš?“

„Markus Lukas,“ ozval se znovu Jerry.

To jméno už Per znal.

„Markus Lukas?“ řekl. „Někdo takový byl ve vile?“

Otcův mozek se zřejmě opět zablokoval.

Per to zkusil znovu.

„O čem jsi mluvil s Bremerem?“ zeptal se. „Co ti říkal, když ti volal a chtěl se tady s tebou sejít?“

„Nepamatuju,“ řekl Jerry.

„Proč jste se poprali?“

Jerry jen zakašlal a opřel se. Per si opět povzdechl, položil ruce na volant a zadíval se na temně šedou oblohu.

„Budu už muset odjet domů,“ řekl. „Nilla, moje dcera, leží v…“

Nedopověděl to, protože na dvůr pomalu přijelo bílé volvo. Nejprve zatočilo kolem hasičských vozů a pak zamířilo k Perovu autu. Čelem zastavilo těsně před ním a vystoupili z něj dva lidé – muž a žena v civilních šatech. Per tušil, co jsou zač.

Muž směřoval k sanitce, žena k saabu. Per otevřel dveře.

„Dobrý večer.“

„Dobrý,“ řekla žena a ukázala Perovi legitimaci. Žena byla z kriminálního oddělení policie ve Växjö. „To vy jste volal na pohotovost?“

„Ano, já,“ řekl Per.

Policistka si vyžádala jeho osobní údaje.

„A vy jste kdo?“ řekla s pohledem upřeným na Jerryho, který se na ni tvářil nevrle.

Per věděl, že otec policisty nesnáší. Policisté a hlídači parkovišť patřili k lidem, které nemohl vystát.

„To je můj otec… Jerry Morner,“ řekl Per. „Majitel domu.“

„A tak,“ řekla policistka a krátce se ohlédla na hořící vilu. „Doufám, že to máte pojištěné.“

Jerry jí neodpověděl.

„Otec prodělal mrtvici,“ vysvětlil Per. „Špatně mluví.“

Policistka chápavě přikývla a poznamenala si Jerryho jméno.

„Takže vy jste tady byli ještě před tím, než požár vypukl?“

„Dejme tomu,“ řekl Per. „Otec už tu byl… Já přijel krátce poté.“

„Můžete mi popsat, co jste viděl?“

Nemám co skrývat, pomyslel si znovu Per. Pak policistce popsal, jak vešel do domu, objevil v něm Jerryho a kanystr, jak potom otce vyvedl ven a do vily se vrátil.

Policistka vytáhla zápisník a začala si Perovu výpověď zapisovat.

„Takže vy jste v patře někoho viděl a zaslechl jste volání o pomoc?“

„Myslím, že ano.“

„Viděl jste uvnitř nebo venku ještě někoho jiného?“

Per nevěděl, co na to říct. Přemýšlel o tom, co vlastně viděl. Matnou postavu, která se ztratila v lese? Otisky pneumatik?

„Možná, ale jen tak… nejasně… Mého otce tam ale někdo srazil na zem a pořezal nožem.“

„Opravdu?“

„Bremer,“ řekl hlas vedle Pera.

„Bremer?“ zopakovala policistka. „Kdo je to?“

„Otcův asistent, Hans Bremer,“ odpověděl Per. „Možná zůstal uvnitř.“

Všichni tři se mlčky zadívali na oheň, s nímž stále bojovaly stříkačky hasičů. K nebi vyletovaly jiskry a všude kolem domu se šířil horký vzduch.

„Dobrá,“ řekla policistka a ohlédla se. „Začneme to tady teď s kolegou uzavírat.“

„Takže tu podle vás došlo ke zločinu?“ zeptal se Per.

„Ano, je to možné.“

Policistka se otočila.

„Mohli bychom už odjet?“ řekl Per směrem k jejím zádům. „Asi už tu stejně nebudeme moc platní. Nebo snad ano?“

Policistka zavrtěla hlavou.

„Brzy tu budeme hotoví,“ řekla přes rameno. „Potom s námi budete muset odjet do Växjö.“

„Proč?“

„Ještě jednou vás vyslechneme u nás na policii, nic víc. Nebude to trvat dlouho.“

Per zavzdychal. Nejprve zvedl oči ke stmívající se obloze a pak je sklonil k hodinkám. Bylo tři čtvrtě na osm.

Byl hodně unavený. Rád by odvezl Jerryho domů do Kristianstadu, ale to by se pak už nestihl vrátit na Öland… Jesper by v tom případě musel přespat sám v domku.

Otočil se k otci.

„Jerry, já už tě teď nestihnu odvézt domů,“ řekl Per. „Musíš jet se mnou na Öland.“

Otec se na něho zadíval a řekl:

„Öland?“

Tvářil se rozpačitě a v rozpacích byl i Per – vždyť si předsevzal, že nedovolí, aby se Jerry s Nillou a Jesperem stýkal.

„Ano… Jsi přece můj otec, ne? Patříš do rodiny.“

„Rodiny?“

Zdálo se, že Jerry tomu slovu nerozumí.

„Do mé rodiny,“ řekl Per. „Takže s námi můžeš oslavit Velikonoce na naší chatě. Se mnou, Nillou a Jesperem… Má to ale jednu podmínku.“

Jerry nic neříkal, vyčkával.

„Že budeš držet jazyk za zuby,“ dodal Per.

„Za zuby?“

Per přikývl. Žádat po někom, kdo nedá dohromady souvislou větu, aby byl zticha, mu mohlo připadat směšné, ale jeho tvář zůstala vážná.

„Jerry, svým vnoučatům nic neřekneš… Nebudeš jim vyprávět, čemu jste se tady s Bremerem věnovali!“

15

Vendela se v červené teplákové soupravě a s bílou čepicí na hlavě sehnula k Aloisově koši v hale a podrbala psa mezi ušima. Pak zamířila ke vchodovým dveřím.

„Jdu si zaběhat!“ zavolala směrem do nitra domu. „Vrátím se asi za hodinu!“

Neslyšela, že by jí Max odpověděl, ozvalo se jen Aloisovo zakňučení. Pes možná cítil, že se v domě bude brzy konat večírek. Od té doby, co ztratil zrak, byl pokaždé, když kolem sebe slyšel cizí hlasy, velmi neklidný.

Všechno nasvědčovalo tomu, že středečního večírku se zúčastní deset osob: Vendela, Max, manželé Kurdinovi s miminkem, Per Mörner a jeho dvě dospívající děti, starý pán odnaproti Gerlof Davidsson a jeho přítel John. Vendela nebude muset navařit tolik jídla, ale to neznamená, že nebude muset nic nakoupit a naplánovat. Zítra zajede do Borgholmu a přiveze plné auto surovin včetně krmivá pro psa.

Pak už jí zbude jen všechno nachystat – a bude na to sama. Nyní se tím ale nechtěla zabývat, chtěla se proběhnout.

Joggingu se věnovala už deset let. Začala s ním v době, kdy si vzala Maxe, přestože on běhat nechodil a nechápal, proč se jeho žena něčemu takovému oddává. I když si během právě uplynulé zimy udržovala kondici díky běžeckému pásu, celou dobu se jí stýskalo po pohybu v přírodě.

Na venkovním schodišti se předklonila a asi minutu se protahovala. Pak se rozeběhla severním směrem, širokým obloukem kolem okraje lomu.

Na této straně lomu si všimla něčeho, co jí připomnělo něco jako bránu: dva metry od sebe tu rostly dva husté lískové keře. Proběhla mezi nimi. Líska byla vždycky považována za zvláštní strom, jehož části se používaly k výrobě kouzelnických hůlek a proutků pro proutkaře.

Měla pocit, že se ocitla v jiném světě. Jejím přáním bylo vrátit se po bezmála čtyřiceti letech do svého dětství, ke své rodině – pokud tam ovšem najde cestu. Od té doby se toho hodně změnilo. Vybudovaly se tu domy, silnice pokryl asfalt, pole a louky zarostly.

Zrychlila a vyběhla na silnici vedoucí nad pobřežím. Bylo pozdě odpoledne, slunce na nebi stálo nízko jako v říjnu, ale jeho svit byl teď na jaře ostřejší a jeho teplo rozpouštělo úzké pruhy sněhu, který se ještě stále povaloval v trávě a v příkopech cest.

Kolem Vendely se rozprostírala tichá kamenitá krajina. Jediné, co se tu hýbalo, byly její kmitající nohy. Časem dosáhla určitého rytmu, a tak se na vlastní běh nemusela tolik soustředit. Když se silnice začala rozdělovat na dvě větve, Vendela zabočila doleva, do vnitrozemí.

Do nosu jí proudil čerstvý a chladivý vzduch, alergie o sobě nedávala vědět.

Než doběhla k místu, kde začalo a pak také skončilo její dětství, uplynulo asi dvacet minut. Běžela k němu téměř přímou cestou, nikde nebloudila: nejprve se vydala kus po široké asfaltce, pak po užší štěrkové silničce, která se jí zdála být povědomá, a potom kolem háje, v němž rostly jasany, které za ty roky, co na ostrově nebyla, zhoustly a vyrostly do výšky.

Prostředkem háje vedla krátká a úzká štěrková cesta. Vendela na ni zahnula. V teplákové soupravě jí bylo teplo, potila se, ale zároveň byla plná napjatého očekávání.

Když pak uběhla ještě asi padesát metrů až na konec této cesty, ocitla se u statku. Vydýchala se a pokusila se zklidnit.

Statek ležel trochu stranou na okraji planiny, dva kilometry severovýchodním směrem od Stenviku. K domu vedla dvoukřídlá, bíle natřená železná vrata, za nimiž ležela zahrada, kterou probíhal kamenný chodníček. Vendela u domu neviděla žádný pohyb, a tak vrata otevřela.

Slunce se sklonilo k západu a zahradu zahalil stín. Sluneční paprsky ale ještě dopadaly na dům a jeho okna svítila Vendele do očí.

Obávala se, že statek bude opuštěný a rozpadlý, že bude mít rozbitá okna a dveře budou vyvrácené ze závěsů, ale dům byl zachovalý a jeho fasáda byla čerstvě natřená žlutou olejovou barvou. Koupil si ho někdo, kdo má čas a peníze.

Plocha pod domem byla zatravněná, ale po levé straně bylo přesto vidět, že nad okolní pozemek se mírně zvedá kus země – podlouhlý obdélník. V těchto místech stával před čtyřiceti lety malý chlév. Nic z něj nezbylo, jeho základy zarostly trávou a mechem.

Aby učinila slušnosti zadost, prošla po chodníčku k domu a zaklepala na dveře do kuchyně, ale nikdo jí nepřišel otevřít. Stejně jako z mnoha jiných statků, i z tohoto se stalo letní sídlo s přerostlým trávníkem a staženými roletami. Dům byl podle všeho od podzimu do jara opuštěný.

Vendela odhadovala, že rodina majitele sem brzy přijede a rychle se zbaví všeho, co tu připomíná zimu. Hned večer po příjezdu by se ti lidé měli pustit do shrabování listí a sekání trávy. Jsou asi mladí a bezstarostní, možná mají děti. A přesto – zaslechli někdy v tomto domě ozvěnu neštěstí?

Když se zadívala ke spodní části zahrady, všimla si staré kůlny. Stála ve stínu a vůbec se nehodila k ostatním udržovaným částem tohoto idylického místa. Byla odřená, oprýskaná a mírně se nakláněla, jako by se měla každou chvíli propadnout do země.

Vendela prošla zahradou, jejíž zadní část pokrývaly ostrůvky sněhu s křehkým povrchem. Půda byla plná vody a připomínala močál.

Kůlnu jako by si tu někdo schoval a pak na ni zapomněl. Vendela si najednou vzpomněla, že její otec si sem kdysi ukládal nářadí. Bylo to náčiní, které nenechával večer v lomu, ale nosil si je domů a zamykal je tady.

Přistoupila k rozvrzaným dveřím, zavěšeným na ztěžka se otáčejících závěsech, a otevřela je. Neucítila žádný nepříjemný zápach, jen slabou vůni hlíny.

Uvnitř byla tma. Tma a stísněný prostor. Staré náčiní a brašny naskládané na sebe. V rohu u dveří stál tenký klacek z kaštanu, část větve zbavená kůry. Vendela ho okamžitě poznala. Chvíli váhala, ale pak ho vzala do ruky.

Klacek na pohánění dobytka.

Patřil jí. Dostala ho od svého otce Henryho jako pomůcku, kterou bude potřebovat při pasení krav.

Od častého používání byl celý oblýskaný.

VENDELA A VÍLY

Přes cestičku přelétají ospalé mouchy probuzené jarním sluncem, ve stromech šumí vítr. Vendela zvedá svůj klacek a popohání tři krávy – opakovaně je švihá do boku.

„No tak! Běžte!“

Jde bosá, na sobě má bílé šaty a do úderů dává veškerou sílu. Každou z krav švihne třikrát. Klackem jim míří šikmo přes boky, nad zadní nohy. Když je švihne, zní to jako šup!, když udeří blíž k šíji, ozve se hlubší buch!

Na cestičce mezi loukou a statkem, v němž bydlí Vendela, Henry a Invalida, se ozývají dlouhé série úderů.

„Hou, hou, hou!“

Kráva, která jde v čele, má kolem krku řemen, na němž se rytmicky pohupuje zvonec. Je teplo a Vendela je z pohánění unavená – je jí teprve devět let a klacek je těžký – a potí se. Šaty se jí lepí do podpaží, vlasy jí padají do očí; kolem ní i krav krouží mouchy. Odplivne si do svěží jarní trávy a znovu zvedne klacek.

„Tak běžte!“

Převádění krav mezi statkem a loukou dostala na starost, když jí bylo osm. I když tuto činnost je možné považovat za skutečnou práci, otec se jí nikdy ani slovem nezmínil, že by za to měla dostávat nějaké peníze. Henry nemá ani na zaplacení elektřiny, přitom statek je už několik let připojen k elektrickému vedení.

Jedinou odměnou Vendele bylo, že kravám směla dát jména. Pokřtila je Róza, Róza a Róza.

Když to řekla otci, rozesmál se na celé kolo.

„Tak to abysme každé dali ještě číslo!“ řekl.

Jména krav pro něho nejsou důležitá – na rozdíl od specifického zástřihu v uších, který jim udělal, aby všichni, kteří je na planině uvidí, poznali, že patří jemu. Vendelin návrh se mu ale zřejmě zalíbil, protože si ta jména zapamatoval.

Róza, Róza a Róza.

Vendele to k smíchu nepřipadá. Je jí jedno, jak se krávy jmenují, protože všechny tři jí připadají stejné. Tři hnědá stvoření, která je třeba vyhánět ze statku na louku a zase zpátky. Každodenní povinnost, které se musí věnovat od dubna, kdy se začíná s obděláváním půdy a slunce hřeje. Tehdy Henry přesně podle tradice nechá každou krávu sežrat jednoho slanečka naloženého v dehtu – je to první potrava, kterou dostanou mimo chlév – a pošle je na pastvu. Ale to už je práce jeho dcery.

Vendelin klacek je pěkně rovný, štíhlý a praktický. Než ho Henry dceři předal, dokonale ho očistil od kůry.

Tímhle budeš krávy dirigovat, řekl jí. Půjdeš za nimi a budeš je občas trochu popleskávat po bocích, aby šly tam, kam potřebuješ.

Krávy jsou velké jako balvany. Když je Vendela začala vyhánět, nejprve je jen opatrně popichovala. Během několika prvních dnů měla strach, že se na ni budou otáčet, ale ony na její popleskávání nereagovaly. Jako by tu s nimi vůbec nebyla. Zkusila pak klackem máchat stále silněji a asi po měsíci jím do zvířat začala píchat.

Nakonec je tloukla.

Z toho, že krávu, kterou měla zrovna nejblíž u sebe, bila vší silou, se postupně stal běžný jev. Róza, Róza a Róza mají silnou a tvrdou hnědobílou kůži. Vendela by ji ráda propíchla: chce ji vidět krvácet, a především by byla ráda, kdyby z ní zvířata dostala strach. Jenže Rózy před svištícím klackem jen líně kráčí kamenitou cestou a pohupují velkými hlavami. Když je zasáhne tvrdý úder, nanejvýš párkrát rychle poskočí. Zvonec na chvíli vypadne z rytmu, ale krávy se zase brzy začnou šinout svým pomalým tempem.

Loudavé tempo, svěšené hlavy, hnědé, lhostejné oči – nedílné součásti Vendelína každodenního plahočení. Róza, Róza a Róza se jí snaží říct, že ona pro ně vůbec nic neznamená, ale v tom se zvířata pletou.

V létě Henry dceru pověřil, aby pečovala i o kurník. Vendela pak měla v úmyslu slepice a kuřata bít, nebo do nich alespoň kopnout, pokud se jí připletou pod nohy.

„Uhněte!“

Kohout se v tu chvíli mohl zbláznit: kokrhal, máchal křídly a oháněl se po ní zobákem; nakonec ji od kurníku vypudil a hnal ji přes půl dvorku.

Vendela se rozbrečela a volala o pomoc, ale musela si poradit sama, protože Henry pracoval v lomu, Invalida seděl ve svém pokoji a matka Kristin byla po smrti.

Henry už o své zesnulé ženě nemluví a Vendela si na ni skoro vůbec nepamatuje – ani na její tvář a vůni.

Zbyl po ní jen náhrobní kámen na mamäském hřbitově, portrét na oválné fotografii na stěně v kuchyni a šperkovnice v Henryho ložnici.

A také bolest ve Vendelině těle – ta má ale příčinu nejspíš v tom, že tolikrát máchala svým klackem.

Po smrti své ženy Henry stále někam uniká – v myšlenkách i fyzicky. Ráno, když se chystá jít do lomu, si na schodech zpívá a večer často jen tak stojí a hledí na hvězdy.

Většinu práce na statku nechává na Vendele. Dcera musí uklízet, prát si šaty, aby ve škole nebyly cítit po kravách, musí vynášet potraviny ze sklepa do kuchyně, protože na ledničku nemají peníze a na statku není elektřina. Musí také obdělávat pole brambor, zelených fazolí a cukrové řepy, a navíc ještě dojit Rózy a honit je cestičkou na pastvu a zpět.

Po této cestě mezi pastvinou a chlévem, s klackem v ruce a s kravami před sebou, chodí den co den. Tam a zpět, před i po vyučování ve stenvické škole. Předtím ale musí udělat ještě něco: vyjít do patra s jídlem pro Invalidu.

Tato povinnost je pro ni ze všech nejtěžší.

Na den, kdy k nim Invalida přišel, si už Vendela přesně nevzpomíná. Pamatuje si jen tolik, že to bylo jednoho pozdního podzimního večera, kdy jí bylo šest nebo sedm; Henry si tehdy ještě mohl dovolit auto. Celé odpoledne přecházel po kuchyni a pak se sebral a beze slova vysvětlení odjel. Vendela si šla lehnout do svého malého pokojíku vedle kuchyně.

O několik hodin později slyšela, že se auto vrací. Dojelo až k setmělým schodům u vchodových dveří a zastavilo. Otevřely se přední dveře, nejprve na jedné, pak na druhé straně. Vendela zůstala v posteli a zaslechla, jak otec někomu pomáhá z auta, jak ho odtamtud vynáší. Pak bylo slyšet, jak jeho holínky stoupají po schodech ke dveřím, ty se otevřely a následoval dupot: otec vyšel s něčím těžkým v náručí do patra.

Nahoře se zdržel hodnou chvíli; Vendela slyšela, že tam tichým hlasem na někoho mluví. Také se odtamtud ozval něčí smích.

Otec potom sešel do přízemí a vrátil se do auta, kde začal z kufru vytahovat něco těžkého. Nakonec se mu to podařilo. Pak ten těžký předmět přinesl do kuchyně. Ozvalo se zaskřípání, které jako by vycházelo z nějakého stroje.

Vendela vstala z postele, otevřela dveře od kuchyně a nahlédla dovnitř.

Otec před sebou po koberci tlačil kolečkové křeslo. Přes ruku měl položenou deku, na křesle stálo tranzistorové rádio.

Henry se postavil ke schodům a začal křeslo s rádiem táhnout za sebou. Poté, co zdolal několik schodů, si na chvíli odpočinul. V té chvíli si všiml, že ho Vendela pozoruje.

Tvářil se jako někdo, kdo je přistižen při něčem, co nikdo neměl vidět; možná se styděl. Něco zamumlal. Vendela vykročila směrem k němu.

„Cos říkal, tati?“

Zadíval se jí do očí a povzdechl si.

„V tom ústavu už to nešlo,“ řekl. „Připoutávali je tam koženýma řemenama.“

Víc Vendele neřekl. Kterého příbuzného sem přivedl, jí také nevysvětlil.

Vendela se ho na to neodvažuje zeptat. Na tom, kdo to je, vlastně nesejde, Henry bude novému obyvateli statku od té chvíle stejně říkat jen Invalida. Častokrát nepoužije ani tento výraz a místo toho pohodí hlavou ke stropu nebo zvedne oči. Ale onoho prvního večera, když se z patra ozve tlumený smích a Vendela se vystrašeně podívá vzhůru, jí Henry u kuchyňského stolu položí otázku:

„Chceš jít nahoru… a pozdravit se s ním?“

Vendela rychle zavrtí hlavou.

Nové povinnosti se brzy stanou rutinou, samozřejmostí. Stejně jako Vendela musí pečovat o krávy, stará se teď i o Invalidu – s tím rozdílem, že ho nikdy tváří v tvář neuvidí. Dveře v patře jsou neustále zavřené. Od rána do večera za nimi hraje rádio, z něhož se line buď hudba, nebo hlas, který čte zprávy. Vendela si občas klade otázku, jestli za sebou Invalida zamyká, ale nikdy se neodváží stisknout kliku a ověřit si to.

Vendela každý den před odchodem do školy pomalu vyjde po tmavém schodišti do patra a tác s jídlem, který nese, položí na malý stolek u dveří.

Až tam to jídlo položíš, zaklepej na dveře, nakázal jí Henry.

Vendela zaklepe, ale nikdy nečeká na odpověď a utíká zpět do přízemí.

Dveře v patře se neotevřou hned. Než se ozve jejich tiché zavrzání, Vendela se často stihne přezout. Někdy zůstane stát v předsíni a zadrží dech; seshora se přitom ozve zvuk otevírajících se dveří a těžké oddechování – to Invalida vychází z pokoje. Když zvedá podnos, porcelánové nádobí se na něm zachvívá. V tu chvíli má Vendela vždycky strach, že se tam nahoře stane nějaký malér a že uslyší, jak se podnos řítí k zemi. To by pak musela vyjít nahoru a Invalidovi pomoct.

Přestože se žádná taková rána nikdy neozve, má Vendela během prvních měsíců Invalidova pobytu stále větší strach z toho, že jednou přijde domů a dveře v patře budou otevřené dokořán.

K tomu ale nikdy nedojde. Každé odpoledne, když zažene krávy, najde Vendela tác na stolku prázdný. Občas vedle něj stojí i nočník. Jeho vylévání také patří k jejím povinnostem.

Za dveřmi pokoje se ozve tichý smích.

Henry nemá mnoho přátel, statek pravidelně – jednou do roka – navštěvují jen dva lidé: dva dny před Vánocemi sem z Kalmaru přijíždí jeho sestra Margit s manželem Svenem. Kufr Svenova velkého auta je pokaždé plný jídla a dárků. Vendela s Henrym před jejich příjezdem vydrhnou kuchyň a uklidí, na stůl položí čistý ubrus, čímž ovšem místnost nezačne působit čistším dojmem.

Henry hostům pokaždé nalije kávu a snaží se s nimi prohodit pár slov. Pak společně se sestrou vyjde do patra za Invalidou. Teta Margit nese v náručí několik malých, do papíru zabalených krabic.

Vendela zůstane sedět u kuchyňského stolu a poslouchá, jak se dveře nahoře otevřou a hned zase zavřou. Když tam pak Margit mluví s Invalidou a přeje mu hezké Vánoce, její hlas zní pronikavěji než obyčejně.

Není slyšet, že by jí Invalida odpověděl.

Jen jednou, několik měsíců po příjezdu Invalidy, se stane, že Vendela přijde ke dveřím a ty nejsou zamčené. Jsou pootevřené. Vendela na cestě ke schodům trochu zpomalí, zastaví se a natahuje krk – snaží se v pokoji něco zahlédnout. Šíří se odtamtud vydýchaný vzduch a nakyslý pach. I když je uvnitř tma, Vendela za dveřmi zahlédne stísněný pokoj s jedním lůžkem a malým stolkem. Na podlaze je rozprostřena stará deka.

Kdosi na ní sedí – štíhlá osůbka s rozcuchanými vlasy. Vypadají, že jsou buď šedé, nebo bílé, a trčí do všech stran.

Postava má shrbená záda a nehýbe se.

Vendele se zdá, že ten stín spí, ale on se náhle narovná v zádech. Otočí hlavu k Vendele a otevře ústa. Pak se začne hihňat.

Vendela rychle projde kolem dveří a dělá, jako by tam Invalida nebyl. Spěšně sejde po schodech dolů a pak rovnou na trávu před domem.

Chápe, proč se Invalida zavírá. Když je někdo tak starý a nemocný, nerad se ukazuje. Ale stejně… Žít celý rok v pokoji v patře a nedostat se nikdy na slunce? Jaké to asi je? Vendela si to nedokáže představit.

Přejde zima, nastane březen a na planině začne roztávat sníh. Během několika týdnů se v zažloutlé trávě vytvoří velké kaluže vody – jarní jezírka. Občas, když má po škole a krávy jsou doma z pastvy, se k nim Vendela vypraví. Nebe je vysoké a na hladině jezírek se zrcadlí mračna. Vendela se tady, daleko od statku, cítí svobodná.

Jednoho prosluněného odpoledne si všimne, že mezi jalovci na obzoru stojí něco neobvyklého. Je to velký kámen.

Kámen se nachází asi dva nebo tři kilometry od statku a připomíná naklánějící se oltář. Je velký a vysoký a je vidět už z dálky. V kruhu kolem něj rostou jalovce. Přesto se zdá, že keře si od kamene drží odstup.

Vendela až k samotnému kameni nedojde. Na planině dnes zašla dál než kdy předtím a má strach, že mezi jezírky zabloudí. Otočí se a běží domů.

Jaro uplyne, skončí školní rok. Vendela se od posledně k osamělému kameni nevypravila. Jednoho letního večera se ale o něm zmíní před otcem. Zeptá se ho, jestli o kameni také ví.

„Vílí kámen?“

Henry sedí u kuchyňského stolu a opracovává okrouhlou nohu od lampy. Vyrobil ji z vápencového kamene a teď ji brousí smirkem – její povrch se leskne jako broušený mramor.

„Ty myslíš ten, co stojí u cesty do Mamäsu?“

Vendela přikývne.

Vílí kámen. Teď už tedy ví, jak se jmenuje!

„Je z doby ledové,“ říká Henry. „Stojí tam odjakživa. A lidé k němu taky odjakživa přinášejí oběti.“

„Pro koho jsou?“

„Pro víly,“ vysvětluje Henry. „Kameni se říká vílí mlýn. Lidi dřív věřili, že ty jamky na něm vznikly tím, jak si v nich víly mlely mouku. Lidi tam teď chodí, když si chtějí od vil něco vyprosit… Nechají tam pro ně nějaký dárek a něco si přejí.“

„Jaká přání to můžou být?“

„Jakákoli. Když člověk něco ztratí, může poprosit víly, aby mu to našly…,“ říká Henry a dívá se přitom oknem ke chlévu. „Nebo také může poprosit o to, aby měl v životě víc štěstí.“

„A tys to někdy udělal, tati?“

„Cože?“

„Nosil jsi vílám dárky?“

Henry zavrtí hlavou a pokračuje v práci.

„Člověk si nemá přát to, co si nezaslouží.“

16

Vendela potěžkávala klacek v ruce a v duchu se ptala: Je to skutečně ten můj? Připadal jí kratší než v době, kdy byla malá, ale stále byl nepříjemně dlouhý. Měla pocit, že odněkud z dálky slyší tichý cinkot kravských zvonců.

Hou, hou, hou!

I po těch čtyřiceti letech si pamatovala, jak klacek svištěl vzduchem, ale proč krávy tolik tloukla, na to si už nevzpomínala. Byla snad dítětem se sadistickými sklony?

Vrátila klacek na místo, kde ho našla, a zamířila prázdnou zahradou ke stromům, které rostly v blízkosti domu.

Vedla jimi úzká cestička ústící do otevřené krajiny. Vendela stála na místech, kde každé léto pásla krávy. Louka od té doby zmizela – zarostla hustými keři. V trávě nebyly žádné kravince. Krávy se tu nepásly už několik desítek let.

Róza, Róza a Róza, řekla si a dala se do běhu.

Za zídkou ohraničující pastviště se rozprostírala planina. Když byla Vendela ještě dítě, nerostly tam téměř žádné stromy ani keře. Dnes tu viděla nízké břízky a před nimi rozcuchané hlohy. I když jí keře stály v cestě, snažila se tímto plochým územím projít co nejkratší cestou.

Víly se pohybují po energetických liniích krajiny, řekl jí kdysi Adam. Chodí přímým směrem. Pokud jim někdo do cesty postaví dům, stihne ho za to neštěstí.

Když se jí ztratil statek z dohledu, rozeběhla se ke keři, který viděla přímo před sebou. Zrychlila. Slunce bude svítit už jen pár hodin a ona na planině nechtěla zůstat po setmění.

Už po deseti minutách se dostala hluboko do pusté krajiny, v níž jí vzdálenosti připadaly kratší než v době jejích dětských let.

Když pak zahlédla asi dvě stě metrů před sebou shluk vysokých a hustých jalovcových keřů, zpomalila. Roztřásly se jí nohy. Zhluboka se nadechla studeného vzduchu a soustředila se. Pak vešla mezi keře a zastavila se na malé plošině za nimi. Tady byl člověk dokonale skryt pohledům jiných lidí.

Mezi keři stále odpočíval kamenný blok.

Hranatý a na povrchu hrbolatý kámen vypadal přesně tak, jak si ho pamatovala z dětství.

Jde jen o to být ve správný čas na správném místě, pomyslela si.

Nespěchala, k podlouhlému bloku, navždy zabořenému do země, se blížila pomalu.

Vílí mlýn, kde si víly za soumraku mlely mouku. Brána do jejich říše.

Připadalo jí, že kámen je o něco menší – možná za těch třicet let klesl do země ještě hlouběji. Vysvětlení ale bude zřejmě muset hledat sama v sobě: stala se dospělou ženou.

V jamkách ležely různé předměty. Ne, nebyly to lecjaké předměty, byly to peníze. Staré mince.

Jsou z bronzu, nebo ze zlata? Vendela se je neodvážila vzít do ruky a prohlédnout si je zblízka. Teď už ale věděla, že není jedinou ostrovankou, která věří na schopnosti vil.

Stála asi metr od kamene a poslouchala zvuky v okolí. Šuměl tu vítr a od silnice sem slabě doléhal zvuk projíždějících aut.

Žádný praskot ani kroky nezaslechla.

Přistoupila blíž a položila na kámen ruku. Přestože na něj svítilo slunce, byl stále neochvějně studený jako v jejích vzpomínkách.

Za kamenem, kde tolik nefoukalo, si lehla na zem. Půda sice byla studená, ale ne vlhká. Zavřela oči. Cítila blízkost kamene, vyzařovala z něj jeho tíha a klid poskytující ochranu.

Nikdo nevěděl, kam šla. Zbytek světa tady neznamenal vůbec nic.

Okolní krajina se náhle ztišila. Na keřích kolem kamene se nepohnula ani větvička. Vendela zvolna otvírala oči. Měla pocit, že planinu a její zažloutlé traviny někdo znehybněl – krajina vybledla a dostala nádech letité fotografie. Vendela si byla jistá, že kdyby se teď podívala na hodinky, jejich ručičky by stály.

Říše víl.

Najednou se v trávě za keři ozvalo zapraskání, jako by tam někdo udělal několik lehounkých kroků. Vendela se opatrně zvedla, ale nikoho v těch místech neviděla.

Přesto tušila, že ji skrze keře kdosi pozoruje.

Teplákovou soupravu už měla navlhlou, zakašlala. Veškerá energie ji opustila a přepadl ji náhlý neklid. Chtěla se postavit k hustým keřům a podívat se mezi ně, možná zavolat, zeptat se, jestli za nimi někdo není, ale zůstala stát na místě.

Pozorují mě, pomyslela si. Jsou to víly? Nebo snad trolové?

Přijít blíž a podívat se jí strach nedovolil. Její nohy šly na opačnou stranu, couvala – obešla kámen tak, aby ho měla mezi sebou a zdrojem těch slabých zvuků.

Opět nastalo ticho. Praskot už slyšet nebylo.

Zvedl se vítr, Vendela si vydechla. I když byla celá zkřehlá, měla v plánu ještě něco: vyndala z kapsy u kalhot minci, novou blyštivou desetikorunu, a položila ji do jedné z prázdných jamek na kameni.

Vyslovit přání na takovém místě nebylo bez rizika a nikdo to nevěděl lépe než ona. Bylo tu ovšem něco, s čím potřebovala pomoct.

Měla jedno jediné přání.

Nedopusťte, aby Alois oslepl, říkala si v duchu. Ať ve zdraví žije ještě pár let… O nic víc neprosím.

Nechala minci ležet v jamce a začala kráčet vzad.

Jakmile opustila otevřené prostranství mezi kamenem a keři, cítila, jak se čas znovu rozběhl. Její hodinky tikaly, nastal večer. Slunce na západě ztratilo svůj žlutý jas a klesalo k obzoru. Jeho světlo v podobě červených pásů se odráželo v okolních jezírkách.

17

„Pelle?“ ozval se Jerry zmateným hlasem. „Pelle?“

Když po policejním výslechu vyjeli z Växjö, Jerry usnul. Spal tvrdě a ze spánku nesrozumitelně mumlal. Probudil se ve chvíli, kdy projížděli liduprázdným Kalmarem. Per zaparkoval u vchodu do nemocnice.

„Pelle?“

„Nic se neděje, Jerry. Jsme v Kalmaru.“

Per otevřel dveře na své straně vozu. Do auta začal proudit čerstvý a chladivý večerní vzduch, což Perovi dělalo dobře na plíce, na nichž cítil horkost. Zakašlal a otočil hlavu k otci.

„Počkej tady… Já se jen zastavím u Nilly. To je moje dcera. Vzpomínáš si?“

Když viděl, že otec hledí na ceduli se symbolem nemocnice, pokračoval:

„Je tady jenom na vyšetření. Hned se vrátím.“

Bylo půl jedenácté a okna nemocnice svítila do noci. Když Per vystupoval z vozu, měl z toho, jak v něm proseděl velkou část dne, nohy celé dřevěné.

Hlavní vchod ještě nebyl zamčený, skleněné dveře se před Perem tiše otevřely. Vyjel výtahem do oddělení, kde ležela Nilla; cestou nikoho nepotkal.

Prázdno bylo i na chodbě, dveře do oddělení byly zamčené. Per zazvonil a sestra z noční směny ho pustila dovnitř. Neusmála se – ale možná jen proto, že byla unavená. Nemuselo to ještě znamenat, že se Nillin stav zhoršil.

Dveře dceřina pokoje byly pootevřené a uvnitř se ozývaly dva hlasy. Nilla si povídala s maminkou.

Per ještě jednou zakašlal. Když sem jel, doufal, že se v pokoji s Marikou nesetká. To, že jeho bývalá žena k Nille chodí každý večer, samozřejmě věděl, ale přesto věřil, že s trochou štěstí ji tu už dnes nezastihne.

Několik vteřin váhal, jestli se nemá raději otočit a odejít, ale pak vykročil a dveře otevřel.

Nilla seděla v posteli a za zády měla polštář. Na sobě měla bílou nemocniční košili a do paže zavedenou infuzi. Vypadala stejně, jako když ji Per viděl minule, možná byla o něco bledší.

Marika seděla na židli vedle ní. V rohu u stropu hrála televize: nějací lidé, muž a žena, na sebe kdesi v kuchyni křičeli a gestikulovali. Zvuk byl vypnutý.

„Ahoj!“ řekl Per a usmál se na Nillu i na Mariku.

Jakmile vstoupil, rozhovor Nilly s matkou utichl. Marika s dcerou zřejmě právě žertovala, protože se usmívala. Jakmile ale zahlédla Pera, úsměv jí z tváře zmizel; jako by jí z tváře spadla maska. Vypadala teď hodně unaveně.

„Čau, tati.“ Nilla popotáhla do nosu a zatvářila se překvapeně. „Je z tebe cítit kouř!“

„Neříkej! Vážně?“

Per se nervózně usmál a snažil se znovu nezakašlat. Žádná kloudná odpověď ho nenapadla.

„Co se stalo, Pere?“ podivila se Marika. „Jsi zraněný?“

„Ne, to nic není… Ve Smålandu jsem se nachomýtl k požáru jednoho domu. Viděl jsem ho z auta, tak jsem zavolal hasiče. Přijeli a uhasili to.“

„Byl prázdný?“ zeptala se Nilla.

„Nikdo tam nebydlel,“ řekl Per a rychle dodal: „A co vy?“

„Čekáme na večerní vizitu,“ řekla Nilla, „a díváme se na telku.“

„Fajn.“

Marika se zvedla.

„Půjdu na chodbu, abyste si mohli popovídat.“

„Ale to nemusíš,“ řekl Per. „Chtěl jsem jenom…“

„Ale jo. Jdu ven.“

Prošla kolem něho se sklopenýma očima a zmizela na chodbě.

Otec a dcera se na sebe podívali. Pera v tu chvíli napadlo, že by teď s sebou měl mít něco víc než jen oblečení, které je načichlé kouřem. Třeba čokoládu nebo cédéčko.

„Chodí za tebou máma často?“

„Je tady se mnou přes den, akorát si občas chodí lehnout.“ Zadívala se mu do očí. „Už brzo pojedu domů, že jo?“

Per přikývl.

„Přijedu pro tebe ve středu,“ řekl. „Pak spolu na Ölandu oslavíme Velikonoce. Budeme mít spoustu vajíček. Vařených i čokoládových.“

Nilla vypadala spokojeně.

„Na ty čokoládový se těším!“

Per došel k ní a objal ji – tváří se jí přitom dotkl čela. Bylo studené.

„Brzy nashle!“

Když vycházel z pokoje, cítil, jak je jeho úsměv nucený, téměř křečovitý.

Když ohleduplně zavíral dveře, Marika stála o kus dál na chodbě. Když se k ní blížil, složila si ruce na prsa. Zastavil se tři kroky před ní.

„Vypadá to, že je jí dobře,“ řekl.

Marika přikývla.

„Jesper zůstal na Ölandu?“

„Hm.“

Per neměl v úmyslu Marice vyprávět o všem, co se během dne událo. O tom, že jel na pomoc otci a nyní ho veze s sebou. O Jerrym se chtěl zmiňovat ze všeho nejméně, protože Marika neměla svého bývalého tchána ráda. Nakonec Marice řekl jen:

„Stavím se tu ve středu. V kolik tu bude doktor?“

„Nevím… Myslím, že někdy před obědem.“

„Tak já v tu dobu přijedu.“

„Přijede sem taky Georg,“ řekla Marika tiše. „Nebude ti to vadit?“

„Samozřejmě že ne,“ řekl Per a zalhal: „To bude fajn, mám ho rád“

Když se pak vracel k autu, viděl, že Jerry z něj mezitím vystoupil. Stál tu se svou aktovkou v podpaží a v pravé ruce držel cigaretu. Per nechápal, jak na ni může mít po tom všem chuť.

„Nezapaluj si,“ řekl mu Per, „pojedem.“

Otevřel dveře a nasedl. Jerrymu nezbylo, než cigaretu zasunout zpět do krabičky a sednout si vedle syna. Rozkašlal se.

Jerry nedýchal, ale sípal. Po požáru byl na tom ještě hůř – začal ho trápit kašel, chraptěl. Jeho zničené dýchací trubice a příliš mnoho vykouřených cigaret způsobily, že jeho dech stále více připomínal zvuk prasklého míče, z něhož uniká vzduch.

Otec se celý život choval ke svému zdraví macešsky, pomyslel si Per, když vyjížděli z nemocnice. Nemoc ovšem postihla Nillu.

Perovo auto dojelo ke stenvickému domku půl hodiny před půlnocí. V Case Mörner byla téměř úplná tma, protože Jesper nechal rozsvícené jen dvě lampy – v hale a v kuchyni.

„Doma?“ řekl Jerry a podíval se na Pera.

„Jistě, jsme doma,“ řekl Per a otočil hlavu k domku. „Jerry, tady jsme přes léto bydleli s Anitou. Když jsi ji opustil, neměla několik let peníze na pořádnou dovolenou. Ale to asi víš, ne?“

Jerry sice zavrtěl hlavou, ale zároveň přimhouřil oči. Per to bral jako důkaz toho, že si otec přinejmenším pamatuje jméno své bývalé ženy.

Když pak Per vypnul motor, tiše si povzdechl – byl už hodně unavený. Naštěstí věděl, že to byl poslední rozhovor, který musel toho dne zvládnout. Vzal Jerrymu aktovku a otec ho pomalu následoval.

„Haló!“ zavolal Per, když vešel do předsíně. „Jespere!“

Dveře do synova pokoje byly otevřené. Jesper seděl v posteli a hrál hru na konzoli.

„Co je?“

„Vypni to. Pojď se přivítat s dědečkem!“

Per nasál trochu vzduchu, aby zjistil, jestli je jeho oblečení stále cítit kouřem.

Jesper, který zřejmě žádný zápach nezaznamenal, vstal z postele a pomalu vyšel z pokoje. Per chápal, že syn je v rozpacích, vždyť se s dědečkem neviděli bezmála deset let. O tom, že by se chtěl setkat s vnoučaty, Jerry nikdy nemluvil a Per se o to, aby k tomu došlo, nesnažil.

„Ahoj, dědo,“ řekl Jesper tiše a podával Jerrymu ruku.

Jerry chvíli váhal a pak si s ním potřásl.

„Jesper,“ řekl tichým hlasem.

Potom pustil vnukovu ruku a rozhlížel se kolem sebe.

„Nechceš něco k pití?“ zeptal se Per.

Jerry hned přikývl a Per došel do kuchyně pro sklenici mléka.

Poté, co Jerryho usadil do křesla naproti televizoru, vyšel před dům a ještě jednou se nadechl čerstvého vzduchu.

Došel až k okraji lomu a zůstal stát.

Nad průlivem svítil půlměsíc. Přestože lom halily stíny, Per si všiml, že schody, které s Jesperem vybudovali, jsou poškozené: kamenné bloky těsně pod okrajem lomu byly pryč.

Otočil se a došel si pro baterku, aby si do těch míst posvítil.

Ano, viděl dobře – široké kamenné bloky se zřítily na dno lomu. Dva z nich do sebe při pádu narazily a praskly.

Schody mu včera přitom připadaly tak stabilní… Kdo je zničil?

18

Milý čtenáři,

ve své knížce ti budu vyprávět jednak o svých osobních setkáních s vílami na Ölandu, jednak o tom, jak s nimi můžeš navázat kontakt ty sám. Je to snazší, než si dokážeš představit. Víly se krajinou pohybují po prastarých stezkách; nejčastěji volí přímý směr. O těchto stezkách ví mnoho starších místních lidí, takže u nich stačí jen zaklepat na dveře a zeptat se!

V pondělí Vendela zajela do Borgholmu. Jídlo na středeční večírek měla nakoupené, a tak si večer dopřála chvíli na to, aby napsala předmluvu ke své knize.

Max odjel do Kalmaru na přednášku. Vendela seděla v křesle v obývacím pokoji. Pro svou budoucí knihu už měla vymyšlený název: Má setkání s vílami.

Bylo toho hodně, o čem chtěla v souvislosti s vílami vyprávět – a netýkalo se to pouze jejích zážitků z dětství. Když jí bylo třicet, navštívila Island, kde je víra ve víly stále živá. Setkala se tam se staršími lidmi, kteří víly spatřili, a dokonce s jednou turistickou skupinou vyrazila na Snaefjellsjökull, ledovec ležící severně od Reykjavíku, protože v těch místech se prý víly občas vyskytují.

Víl se člověk nesmí bát, napsala dále. Nejsou nositelkami ničeho špatného. Přestože ne vždy se s námi chtějí setkat, nemají v úmyslu nám nějak ublížit – stačí, když je budeme respektovat a nebudeme ničit krajinu, v níž se pohybují. Někdy nám naopak chtějí pomoci: pomohou nám najít věci, které jsme ztratili, nebo nás přivedou k tomu, abychom našli sami sebe.

Vendela před pěti lety zahlédla v časopise Hledač inzerát nabízející kurz na Gotlandu, během něhož se prý člověk může naučit komunikovat s vílami. Tajně si na něm zamluvila místo a pak na ostrov jednoho slunečného pátku na začátku května odletěla (Maxovi namluvila, že jede na kurz točení na hrnčířském kruhu ve Visby).

Vedoucímu kurzu bylo třicet, měl dlouhé hnědé vlasy svázané do koňského ohonu a představil se jako Adam Luft. Patřila mu chalupa jihozápadně od Visby, v ploché, lesnaté krajině, protkané vílími stezkami. Trávu kolem domu nesekal, protože tvrdil, že příroda má být co nejméně poznamenaná lidskou činností.

„Jejich stezky často vedou mezi lískami nebo jalovci,“ říkal. „Právě tam se nacházejí brány do jejich světa.“

Adam dokázal o vílách mluvit celé hodiny; seděl přitom na zemi se zkříženýma nohama. Zvlášť ho zajímal jejich soukromý život, který popisoval jako ničím nespoutaný a prostý předsudků. Vendela si tím nebyla tak jistá, a když Adam občas mluvil o sexu mezi vílami a lidmi, tušila, že Luft spíše líčí svá zbožná přání. Když toto téma opustil, byla mnohá z jeho tvrzení moudrá – jako například následující slova:

„Je důležité, aby se naše myšlení ubíralo jinými, novými cestami. Středověcí Evropané, kteří poprvé uviděli bílé chomáčky bavlny, vůbec netušili, o jaký materiál jde a odkud se vzal. Domnívali se, že pochází z malých oveček, které umějí létat a žijí na stromech.“

Adam se na chvíli odmlčel – nechal účastníky kurzu, aby se zasmáli.

„Co mají dělat dnešní vědci, když slyší o lidech, kteří se setkali s vílami? Co si o tom mají myslet?“ pokračoval se zvednutýma rukama. „Jak si to mají vysvětlit? Badatelé – stejně jako skoro všichni ostatní lidé – jsou tváří v tvář nevysvětlitelným jevům bezmocní.“ Vendela zvedla oči od bloku. Čekala, jestli nezaslechne zvuk motoru, signál, že se Max vrací domů, ale nic neslyšela, a tak pokračovala v psaní:

Lidé se s vílami setkávali odjakživa. Na Islandu je jejich existence pokládána za samozřejmou, a to v takové míře, že když se tam budují silnice, je přitom brán ohled na místa, kde víly přebývají. Ve Velké Británii vešlo mnoho lidí s vílami do blízkého kontaktu. Jednou z nich byla v polovině 16. století dívka jménem Annie Jeffriesová z Cornwallu, která chodívala za svou domovskou vesnici vílám zpívat. Víly si ji posléze odvedly k sobě a Annie se do světa lidí vrátila až po několika dnech, bohatě obdařená schopnostmi léčit nemocné a předpovídat budoucnost.

Tohle všechno Vendele vyprávěl Adam. Víkendový kurz pod jeho vedením byl pro ni mimořádným zážitkem. Jejich malá skupina podnikala výlety jarní krajinou a při západu slunce zpívala vílám. Netrvalo dlouho a mnozí z účastníků kurzu víly skutečně spatřili. Jedna z nejmladších účastnic, dvacetiletá dívka ze Stockholmu, která se ostatním svěřila s tím, že působí také jako médium, víly vídala často a zřetelně a dávala jim krásná jména jako například Galadriel nebo Dunsany.

Vendela jim trochu záviděla, protože ona sama žádné víly nespatřila. Z kurzu byla přesto nadšená. Gotland na ni působil podobným dojmem jako Island – tichá krajina, nepoznamenaná během času. Domů pak odjížděla se znovu nalezenou vírou ve víly a se silnou touhou je objevit na ostrově svého dětství, na Ölandu.

A teď tedy seděla ve svém velkém domě, u rozepsané knihy. Dále si zapsala toto:

Co se mne týče, měla jsem to štěstí, že jsem vyrůstala na Ölandu, na ostrově, po němž víly vždy rády putovaly. Možná je sem vábí planina nebo jalovcové keře, které na ní rostou.

Víly jalovcové keře zbožňují. Krajina, kde jsem žila, je naštěstí hustých jalovců plná; díky tomu si ji víly oblíbily.

Byla rozhodnutá, že se k Vílímu kameni na protějším konci planiny vrátí – cítila to téměř jako nutnost. Před Maxem o tom ale přesto dál nechtěla mluvit. Za posledních deset let se mu o říši víl zmínila pouze jedinkrát; Max se tehdy nahlas rozesmál a zeptal se jí, jestli tam létají charterové lety.

Psala dál:

Jestliže víme, kde se víly zdržují, proč je vídáme jen občas? Na to je jednoduchá odpověď: víly se vyskytují pouze ve svém světě, ne v tom našem. Brána mezi oběma světy se otevírá jen tehdy, když nastane ten správný okamžik. Nevíme, jestli víly tyto „brány mezi dimenzemi“ mohou samy otvírat, nebo jich pouze využívají, ale jedna věc je jistá: nejsnáze se s nimi setkáte na jaře nebo v létě, kdy buď padá soumrak, nebo svítá.

Jakmile zapadne slunce a uklidní se vítr, začnou být hranice mezi oběma světy méně zřetelné. Tehdy přichází naše chvíle. Tehdy má člověk, který do přírody vstoupil bez pocitu neklidu a stresu, šanci zažít to, jak přestávají platit tradiční časoprostorové zákony a otevírají se brány do jiných světů. Tehdy se ten, kdo má otevřenou mysl, může setkat s vílami.

Vendela v to alespoň doufala. Kdy je nejvhodnější doba k setkání s vílami, samozřejmě nevěděla najisto, ale nezapomínala na to, co ji naučil Max: dobře napsaná kniha, s jejíž pomocí se má člověk něčemu naučit, by ve čtenáři neměla vzbuzovat pochybnosti.

Tvrdit něco s jistotou pro ni ale nebylo snadné, vždyť si neustále kladla nějaké otázky.

Někdy uvažovala o tom, že kontaktu s vílami jsou možná schopné jenom děti – jako ta anglická děvčata z Cottingley, kterým se víly podařilo vyfotografovat. V tom případě už by pro ni bylo pozdě, neměla by šanci.

Ovšem podle tvrzení Adama Lufta má větší naději na setkání s vílami člověk, který v ně sice věří, ale v toto setkání nedoufá. Víly pak přesto zahlédne jenom koutkem oka – podle Adama totiž nemají rády, když se na ně někdo dívá zpříma, nesnesou intenzivní pohled člověka.

Vendela psala dál:

Víly jsou bytosti lehounké jako pápěří a mají matně se lesknoucí křídla. Pohybují se tak lehce, až to budí dojem, že kloužou těsně nad zemí. Pokud ovšem člověk dobře hledá, může v trávě najít jejich třpytící se stopy.

Nejpříznačnější vlastností víl je jejich oddanost. Víla, s níž, milý čtenáři, navážeš kontakt, tě bude už navždycky provázet životem, i když ji třeba neuvidíš, ale jen uslyšíš – třeba když v trávě za tebou něco tichounce zapraská.

Vendela přestala psát a zvedla oči od papíru. Zadívala se k velkému oknu směřujícímu k černému lomu. Vzpomněla si na praskot, který se ozval z keřů na planině, a znovu musela myslet na troly – na sobecké, brutální a násilnické troly.

Myslet na ně nechtěla – zvláště ne teď, kdy tu byla sama.

19

V úterý před Velikonocemi zavítali ke Gerlofovi dva noví návštěvníci: otec a syn, kteří se zřejmě neměli navzájem příliš v lásce.

Poté, co si Gerlof ohřál oběd a snědl ho, posadil se na zahradě na židli, aby si přečetl noviny, poslouchal ptáky a v klidu a míru čekal, až se přiblíží večer.

Jak tak seděl, všiml si, že po silnici jde šedovlasý muž ve zmačkaném kabátě, který má v koutku úst cigaretu. Mohlo mu být sedmdesát, takže v porovnání s Gerlofem byl ještě mladík; nebyl ovšem zcela zdravý.

Muž působil dojmem, že zabloudil. Nejprve asi minutu kouřil u vrat, pak se ohlédl za sebe a vešel do zahrady. Potom se zastavil na trávníku, znovu se ohlédl, jako by už mezitím stačil zapomenout, kde je a jak se sem dostal. Levá paže mu visela volně, patrně ji měl ochrnutou.

Gerlof zůstal sedět a nic neříkal. Toho dne už ho navštívily pečovatelky a o další hosty příliš nestál.

Muž došel až k chatě. Dál se poněkud zvláštním způsobem rozhlížel kolem sebe, nahlas se rozkašlal a uhasil cigaretu v trávě. Pak se podíval přímo na Gerlofa a řekl tiše:

„Jerry Morner.“

Mluvil jihošvédským dialektem a jeho hlas byl drsný, nakřáplý – ozývala se v něm mužova silná nátura a zkušenosti.

„Hm,“ řekl Gerlof. „To je vaše jméno?“

Muž udělal ještě dva kroky a ztěžka se posadil na vedlejší židli.

„Jerry,“ řekl.

„Tak to máme podobná jména – já se jmenuji Gerlof.“

Jerry vytáhl další cigaretu, ale jen ji podržel v ruce a díval se na ni. Gerlofovi přišlo divné, že muž měl na pravém zápěstí dvoje hodinky – jedny zlaté a druhé z ušlechtilé oceli. Pouze jedny z nich ukazovaly středoevropský čas.

„Není vám něco?“ zeptal se Gerlof.

Muž se na něho zadíval s otevřenými ústy, jako by mu ta otázka připadala příliš složitá.

„Jerry,“ řekl potom.

„Rozumím.“

Gerlof pochopil, že muž je celkově dezorientovaný, a už se ho dál na nic neptal. Na zahradě tak nastalo ticho. Jerrymu se ale posezení u Gerlofa zalíbilo.

„Máte nějaké zaměstnání?“ zeptal se ho Gerlof.

Odpovědi se nedočkal, a tak pokračoval:

„Já jsem na penzi, své už jsem si odpracoval.“

„Jerry a Bremer,“ řekl Jerry.

Gerlof nerozuměl ani teď. Jerry si zatím se spokojeným úsměvem zapálil cigaretu zapalovačem s motivem americké vlajky.

„Jerry a Bremer?“ zopakoval Gerlof.

Muž opět zakašlal a neodpověděl.

„Pelle,“ řekl.

„Pelle?“

Jerry přikývl.

„Aha,“ řekl Gerlof.

Opět ticho.

„Jerry!“

Výkřik se ozval ze silnice, na níž stál mladší muž. Gerlof ho považoval za majitele jedné z vil u lomu.

Že by Jerryho syn? Muž otevřel křídlo vrat a vešel.

„Kde jsi, Jerry?! Hledám tě!“

Jerry zůstal bez hnutí sedět vedle Gerlofa, jako by muže, který na něho volal, v první chvíli nepoznal. Pak narovnal záda.

„Pelle,“ zopakoval Jerry.

„Musíš mi vždycky říct, kam jdeš, Jerry,“ řekl muž.

„Bremer,“ řekl Jerry a vstal. Vypadal znepokojeně. „Bremer a Markus Lukas…“

Vyrazil k brance. Muž se k němu hned připojil a kývl přitom na Gerlofa. Ten ho náhle poznal – už se s ním kdysi setkal, ale od té doby uplynulo už hodně let.

„Vy musíte být příbuzný Ernsta Adolfssona,“ řekl. „Per?“

„Per Mörner.“

„No jistě, už si vzpomínám!“ řekl Gerlof. „Když jste byl malý, občas jste pobýval u Ernsta.“

„Ano, s matkou jsme u něho bydleli dost často,“ řekl Per. „Byli jste s Ernstem přátelé?“

„To se ví. Jmenuji se Gerlof.“ Kývl hlavou směrem k Jerrymu. „To je váš otec?“

„Jerry? Ano, je.“

„Moc toho nenamluví.“

„To ne, trpí určitou formou dysfázie, loni ho ranila mrtvice.“

„A tak… Ale proč má na ruce dvoje hodinky?“

„Jedny z nich ukazují americký čas…,“ řekl Per a podíval se stranou. „Jerry odjakživa obdivoval Spojené státy.“

„A co jsou zač ti lidé – Bremer a Markus Lukas?“

„On o nich mluvil?“ Per otočil hlavu za otcem a mluvil dál: „Hans Bremer byl jeho společník. Kdo je Markus Lukas, to přesně nevím.“ Víc neřekl a vytáhl z peněženky vizitku. „Musíme už jít… Je tady také číslo na můj mobil. Vezměte si je pro případ, že by se tu otec ještě někdy objevil.“

Zamířil k brance, ale zastavila ho Gerlofova otázka:

„Vy tady teď budete bydlet?“

Per přikývl.

„Já určitě… a také moje děti. Ernstův domek jsem loni zdědil.“

„Rozumím. Dobře o něj pečujte!“

Per znovu přikývl a dohonil svého otce, který stál právě u brány.

„Půjdeme, Jerry.“

Gerlof je sledoval, jak vycházejí a zabočují za kamennou zeď – otec se synem, kteří jsou nepochybně jeden z druhého poněkud otrávení.

Vztahy rodičů a dětí jsou stejně zvláštní. Přestože jsou si tak blízcí, často mezi nimi vládne napětí.

Starší z obou mužů Gerlofovi připomněl některé z obyvatel Domova, kteří trpěli vyšším stupněm senility: popovídat si s nimi u kávy bylo stejně nemožné jako vést rozhovor s těžkými opilci. Po většinu času žili ve svých vzpomínkách a reálný svět navštívili vždycky jen na skok. Občas začali mluvit o něčem, co by člověk nečekal – byly to různé myšlenky, historky, někdy se přiznávali i k neslušným věcem.

Měl na ruce dvoje drahé hodinky…

Gerlof dumal nad tím, jak asi Jerry Morner své peníze vydělal.

20

Téhož dne večer zůstal Per stát na chvíli u okna a vzpomínal na to, jak si jako dítě myslel, že slunce zapadá do Kalmarského průlivu. Jerryho posadil k televizi a chystal se zavolat Nille, aby se s ní dohodl, kdy pro ni přijede. Ale ještě předtím se chtěl podívat na západ slunce. Bylo krátce po osmé. Sluneční kotouč už sice během večera dávno ztratil své teplo, ale stále visel na západní obloze a nad mořskou hladinou; byl jasně ohraničený a zářil silným žlutým světlem. Vytratilo se až tehdy, když slunce z poloviny zapadlo za obzor a obarvilo rozptýlené mraky nad pevninou do temně červeného odstínu připomínajícího barvu krve.

Slunce pak náhle zmizelo. Obloha na západě byla stále plná světla, jako by pod ní vzplál obrovský požár, ale na břeh a na lom zároveň rychle padala tma. Per se naklonil blíž k oknu a prohlížel si černé stíny pod domem. Myslel na poškozené schody. Možná se mu to jen zdálo, ale měl pocit, že několik stínů se plíží k hromadám kamení v lomu a obtáčí je.

Od té doby, co byl poprvé vyslýchán, se mu už policisté neozvali a on sám je také nekontaktoval. Ve středu ráno zajel do Kalmaru pro Nillu. V nemocniční kavárně si všiml úterního večerníku. Zběžně ho prolistoval a narazil přitom na krátkou zprávu:

PO POŽÁRU VILY JE POHŘEŠOVÁN JEDEN MUŽ

Po rozsáhlém požáru, který v neděli večer zničil velkou vilu v lese nedaleko vesnice Ryd, 60 km jižně od Växjö, je pohřešován jeden muž.

Když na místo kolem 18. hodiny dorazili hasiči a policisté, byl již objekt zcela zachvácen plameny. Hasiči byli nuceni zabránit především dalšímu šíření ohně, dohašování pak pokračovalo až do půlnoci.

Vila zcela podlehla zkáze. V době uzávěrky nebylo jasné, zda v ní někdo zahynul. Majiteli nemovitosti se podařilo dům včas opustit; příčinu požáru nebyl při policejním výslechu schopen vysvětlit.

Podle tvrzení očitého svědka byly ve vile spatřeny nejméně dvě osoby. Jeden z majitelových zaměstnanců, který ve vile přespával a pracoval, se stále pohřešuje, a policie má proto podezření, že se mohl stát obětí požáru.

Zbytky nemovitosti co nejdříve prohlédnou policejní technici, kteří určí, zda v ní v době požáru někdo byl. Pokusí se také zjistit, jakým způsobem požár vznikl.

Per noviny zase zavřel. „Majitel nemovitosti“ byl jeho otec a „pohřešovaný zaměstnanec“ musel být Hans Bremer. On sám tu vystupoval jako „očitý svědek“, což neznělo tak znepokojivě. Pokud by se novináři dozvěděli, že vilu vlastnil Jerry Morner, asi by této události věnovali delší článek.

Článek vzbuzoval řadu otázek, ale odpovědi na ně jistě časem přijdou.

Per zamířil k výtahu.

Nilla už byla oblečená a čekala na něho ve společenské místnosti na svém oddělení. Měla učesané vlasy a usmívala se na něho, ovšem působila ještě hubenějším dojmem. Když se k ní Per sehnul a objal její útlá ramena, cítil, že jsou samá kost.

„Jak to šlo? Žádné problémy?“

Přikývla.

„Říkali, že už jsou hotoví. Máma si byla ráno, než odjela, promluvit s doktorem.“

„Fajn, tak já jí pak zavolám… Tak co, pojedem na Öland? Jesper už tam na tebe čeká. Je tam taky Jerry.“

„Jerry?“

„Ano, Jerry… Tvůj děda.“

Nilla přimhouřila oči.

„Co tam dělá?“

„Stráví s námi Velikonoce.“

Nilla přikývla a už se dál neptala.

„Tohle si musím vzít s sebou,“ řekla. „Vejde se do auta?“

Na chodbě stál složený invalidní vozík.

Pera při pohledu na něj zamrazilo – k čemu ho Nilla potřebuje právě teď? Chtěl se na to zeptat některého z lékařů, ale žádný nebyl v dohledu.

„No jasně,“ řekl. „Myslím, že by se mohl vejít do kufru.“

Během necelé hodiny dorazili k lomu.

„Vzpomínáš si na tenhle domek?“ zeptal se Per, když přijeli ke vchodu.

Nilla přikývla.

„Loni v létě jsi říkal, že ho budeš zvenku natírat… Udělals to?“

„Nestihl jsem to.“

„A co tvoje truhlaření?“

„Až budu mít čas, pustím se do něj,“ dodal rychle Per. „Postavíme si taky kamenné schodiště. A večer jsme pozvaní na večírek.“

„Co je to za večírek?“

„Takové sousedské posezení.“

Per spěšně vystoupil z vozu, aby se vyhnul dalším otázkám. Potom pomohl vystoupit Nille a odvedl ji ke dveřím.

„Můžu jít sama,“ řekla, ale přesto se při chůzi předsíní do malé ložnice pevně držela jeho paže.

„Tak tohle je tvůj pokoj,“ řekl. „Je uklizený a čerstvě vyvětraný.“

Zatímco se Nilla opatrně posadila na postel, Per došel do auta pro její tašku a invalidní vozík.

Per viděl, že Jesper sedí u počítače ve svém pokoji. Ale kde je Jerry?

Byl venku na terase, na slunci. Seděl schoulený na jedné ze židlí, do čela měl naražený sluneční klobouk a zavřené oči. U nohou mu jako starý hnědý pes ležela jeho aktovka.

„Nazdar, Jerry.“ Per si sedl proti němu a položil mu do klína noviny. „Přečti si to.“

Jerry si novin nevšímal – díval se za Pera, ke dveřím.

Per otočil hlavu tím směrem – stála tam Nilla. Ruce jí sice visely unaveně podél těla, ale na Jerryho se usmála.

„Ahoj, dědo!“ řekla. „Jak se máš?“

Jerry pouze kývl hlavou, zvedl k ní pomalu ruku a odkašlal si.

„Ahoj,“ řekl krátce.

Per zatajil dech. První, co ho napadlo, bylo, že musí dceru před Jerrym nějakým způsobem ochránit, ale teď viděl, že to vůbec není třeba.

„Děda toho moc nenamluví,“ vysvětlil Nille. „Za chvíli budeme jíst, zavolám na vás.“

Nilla přikývla a vrátila se do domu.

Per se předklonil a ukázal na zprávu v novinách.

„Jerry, vypadá to, že Hans Bremer byl ve vile. Policie ho pořád nenašla.“

Otec ho sice poslouchal, ale zareagoval jen jedním slovem:

„Bremer.“

Pak si vytáhl košili nahoru, aby mu ukázal velkou náplast na břiše. To pro Pera nebylo nic nového. Zavrtěl hlavou:

„Jerry, proč ti chtěl Bremer ublížit?“

Otec otevřel ústa a snažil se něco říct, ale nakonec z nich vyšlo jen jedno slovo:

„Bojím.“

Per jen pokýval hlavou. Ačkoli tu otce nechtěl nechat samotného, zároveň si kladl otázku, jestli je rozumné vzít ho s sebou na návštěvu k sousedům.

21

Přiblížila se chvíle, kdy měl začít večírek. Zatímco někteří sousedé spolu vedou spory, rodiny, které bydlí u lomu, absolvují díky Vendele Larssonové sousedské posezení. Přestože jim tvrdila, že jí nemají zač děkovat, pravda byla taková, že nebýt jí, večírek by se nikdy neuskutečnil.

Kolem šesté prostřela na velké verandě dlouhý sváteční stůl a rozmístila na něj skleničky na víno a talířky. Západním směrem nad Kalmarským průlivem žhnulo žlutočervené slunce a připomínalo dohasínající oheň. Za pár hodin zmizí. Vendele bylo jasné, že večer bude na verandě chladno, a proto se rozhodla, že sem přinese silné deky, aby se do nich hosté mohli zabalit. Pro všechny případy jsou na verandě k dispozici ještě infrazářiče.

Max ukončil práci ve své pracovně a vyšel ven v koupacím plášti – měl namířeno do sauny. Bosýma nohama rychle přeběhl dlaždice v obýváku a zastavil se na prahu dveří na verandu.

„Tak co, jak ti to šlo?“ zeptala se Vendela.

„Docela dobře,“ řekl Max. „Začátek už mám skoro hotový… Už brzo ti ho dám přečíst.“

„To budu ráda,“ řekla Vendela, která už měla napsanou první verzi úvodu a v úterý večer ji předala Maxovi.

„Dál už budou jenom recepty a fotky,“ řekl Max. „Snad to nějak dáme dohromady.“

Poté, co mohl několik hodin strávit v klidu u psacího stolu, býval vyrovnanější – obzvlášť tehdy, když pak mohl navštívit saunu.

„Maxi, nenastavuj si moc vysokou teplotu!“ volala za ním Vendela, když vcházel do sauny. „Mysli na své srdce!“

Vendela většinu dne prostála v kuchyni. V troubě se právě dopékaly různé druhy masových a sýrových pájí, stůl na verandě byl prostřený.

Kolem půl sedmé už bylo všechno připraveno. Max vyšel ze sauny a oblékl se.

Vendele se ho podařilo přimět k tomu, aby na verandu vynosil z domu všechny židle a zapálil na stole lucerničky s čajovými svíčkami. Pak ho ještě poslala pro starého lodního kapitána, který bydlel za silnicí.

Max se vrátil po čtvrthodině s Gerlofem Davidssonem v kolečkovém křesle. Gerlof měl na sobě oblýskaný smoking, který vypadal, že je nejméně padesát let starý. Vedle něho kráčel John Hagman v černém obleku s hnědými záplatami na loktech.

Max tlačil Gerlofa po kamenném chodníčku před domem. Když jim Vendela otevřela dveře, Gerlof se pomalu zvedl a ve vzpřímeném postoji vešel dovnitř. Vendela si všimla, že Gerlof je skoro o hlavu vyšší než Max.

„Občas mi nohy slouží,“ řekl Gerlof a předal Vendele malý balíček. „Prosím. To jsem pro vás dnes ráno upletl.“

„No ne! Díky!“

Jakmile Vendela balíček otevřela, ucítila silnou vůni chaluh: uvnitř byl kousek hnědého lana, důmyslně spletený v cosi, co připomínalo maličkou kulatou dečku.

„Tomuhle uzlu se říká turban,“ vysvětlil Gerlof. „Obyvatelům domu má přinést zdar a štěstí.“

Vendele se z toho pachu lehce zatočila hlava – málem tak, jako by byla pod vlivem nějakých silných tablet. Přesto se na Gerlofa usmála.

Žádný z ostatních sousedů nepřišel s výraznějším zpožděním. Nejprve, minutu po sedmé, dorazil hezký mladý manželský pár – Kurdinovi – s kočárkem, v němž spalo jejich miminko. Christer Kurdin se na Vendelu usmíval a obdivně se vyjádřil o vile; působil o něco sympatičtějším dojmem než jeho vytáhlá, neosobně se tvářící manželka, oblečená do tmavě modrých plátěných šatů. Marie Kurdinová na hostitelku jen spěšně kývla hlavou a se vztyčenou bradou prošla přízemím rovnou na verandu.

O pět minut později se objevila rodina z malého domku: otec Per Mörner a jeho dvě náctileté děti. Dcera Nilla se držela za paži svého bratra Jespera; byla drobná a pobledlá a dělala velmi malé krůčky. Vendela se na ni sice usmála, ale přesto byla znepokojená: napadlo ji, jestli Nilla netrpí anorexií.

Vendela si všimla, že když Per Mörner podával ruku Maxovi, její muž se zarazil. Oba muži se od pátečního incidentu nesetkali.

Ani jeden z nich se neusmíval.

„Všechno dobré? Co říkáte?“ zeptal se Per.

„Jistě,“ řekl Max, rychle si s ním potřásl rukou a kývl na Jespera, aby tím dal najevo, že nemá žádné nepřátelské úmysly.

Per Mörner s sebou přivedl ještě jednu osobu, kterou Vendela neznala: byl to postarší muž se shrbenými zády a se šedivými, do týla sčesanými vlasy. Když překračoval práh, klopýtl, ale Per ho v mžiku zachytil. Muž pak na oba hostitele zakýval hlavou.

„Můj otec Jerry Morner,“ řekl Per.

Když si Jerry potřásal rukou s Vendelou, přivíral unavené oči a prohlížel si její tělo. Neřekl ani slovo – vypadalo to, že je duchem nepřítomný. V podpaží svíral starou aktovku.

Jerry pak vyrazil do haly. Aniž se vyzul a svlékl si kabát, začal šlapat po čerstvě uklizené dřevěné podlaze. Vendela zatnula zuby, ale nekomentovala to; raději odběhla do kuchyně pro poslední várku pájí.

Max se zatím odebral k velkému oknu, před nímž stál stůl s nápoji, a nabízel hostům whisky, suché martini a džus.

Konverzace mezi hostiteli a hosty se začala pomalu, ale jistě rozbíhat a většinou se stáčela k obydlím účastníků večírku. Mluvili muži, hlavně Max a Christer Kurdin. Porovnávali své novostavby a navzájem se chtěli trumfnout. Vendela slyšela, jak se jejich hlasy proplétají:

„Hm, vidím, že tu máte hodně skla. My máme kamenné zdi, takže v létě budeme mít v domě větší chládek…“

„Suterén? Jo, tím se získá prostor…“

„Umakartu už odzvonilo, ten frčel od padesátých do osmdesátých let…“

„Důležité nejsou jen plány, ale taky harmonické proporce…“

Po deseti nebo patnácti minutách Vendela přinesla z kuchyně poslední podnos s jídlem a Max začal všechny hosty posílat na verandu. Nad černou linkou pevniny na západě se vznášelo slunce a připomínalo malbu vyvedenou v červené a žluté barvě; moře se lesklo a bylo tmavě modré.

Max zapnul infrazářiče. Kovové trubice, které visely nad verandou, začaly sálat mírným teplem a syrový večerní vzduch se časem ohřál tak, až měl člověk pocit, že je léto.

„Jsme tu všichni?“ zeptal se Max a rozhlédl se kolem sebe.

„Myslím, že ano,“ odpověděla Vendela.

Max pokýval hlavou, zacinkal nožem na skleničku a zvýšil hlas:

„Prosím, posaďte se tam, kde je vám libo!“

Hovor utichl, hosté se začali usazovat. Max se na všechny usmíval.

Vendela viděla, že už vklouzl do role hostitele a cítí se v ní skvěle. Jako bavič. Právě pro tu jistotu, s níž se pohyboval, když byl obklopen zraky ostatních, mu kdysi propadla.

„Buďte všichni vítáni!“ Max pozvedl svou sklenici nad stůl a pokračoval: „Já i moje milovaná manželka jsme celý den strávili v kuchyni. Využili jsme přitom spoustu receptů z knihy, kterou právě chystám… Doufám, že vám u nás bude chutnat!“

22

Gerlof si původně předsevzal, že si bude od svých nových sousedů držet odstup, ale po dvou sklenkách whisky se mu na jejich prostorné verandě docela zalíbilo.

Hostitelé na verandu vynesli kožené křeslo, postavili je na konec stolu a Gerlofa do něj posadili jako patriarchu. Drobná paní domu Vendela Larssonová mu přes nohy položila pléd. Po celou dobu večeře se nemusel po ničem natahovat, jídlo i pití měl stále nadosah. Seděl vedle Johna, pohodlně opřený do opěradla, a jeho nohy odpočívaly na namořených prknech.

Dvě velké sklenice whisky, to na něj bylo příliš, bývala by stačila jedna. Doufal, že se někdo nabídne a odveze ho v křesle domů. Přál si, aby k tomu nedošlo příliš pozdě – bylo už půl deváté a vlivem alkoholu začal být ospalý.

Nikdo z přítomných ale s jídlem nespěchal, nedostali se ještě ani k dezertu.

„Gerlofe… pracovali jste někdy s Johnem tam dole?“ zeptal se Per Mörner a kývl hlavou k temnému lomu.

„Vždycky jen přes léto, když jsme byli malí,“ řekl Gerlof.

„Než jsme vyrazili na moře,“ doplnil John.

„Pracovali jste jako lamači kamene?“ zeptal se hostitel Max Larsson.

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Na to jsme neměli sílu.“

„Vážně? Je to těžká práce?“

Gerlof neodpověděl. Přemýšlel o tom, jestli tyhle rodiny z pevniny chápou, že kamenolom je místo, kde se dříve skutečně pracovalo, nebo jestli se na něj dívají jako na nějaké umělecké dílo, na útvar nedaleko pobřeží, vzniklý pro jejich potěšení, v němž se nacházejí malebné hromady kamení a jezírka s dešťovou vodou, v nichž je možné se koupat.

Bylo mu jasné, že ti lidé by nikdy nepochopili, jaké úsilí musí člověk, který chce vyhrát boj se skálou, vynaložit a jaké to je den za dnem dobývat vápenec jen s pomocí nástrojů, jako jsou páčidla, perlíky a dláta. Jeho přítel Ernst mu kdysi řekl, že odhaduje, že za čtyřicet let, která strávil v lomu, musel odlámat více než padesát tisíc metrů obrubníkového kamene. Ten pak byl ve městech kolem Baltu použit při stavbě schodišť, vozovek a chodníků.

A také jako náhrobní kameny. Hřbitovní náhrobky, ty byly vždycky potřeba, i ve zlých časech.

„Ne, lamači kamene se z nás nestali.“ Gerlof se zadíval na Johna. „Ale jako kluci jsme byli šikovní pomocníci, vzpomínáš? Nosili jsme dělníkům nářadí, uklízeli Vodníka a tak podobně.“

„Vodníka?“ podivil se Per.

„Tak se tady říkalo takovému přístřešku, ve kterém lamači o pauzách odpočívali.“

Gerlof si v tu chvíli uvědomil, že on a John jsou možná ve vsi poslední, kteří ten výraz znají. Lamači kamene už tu žádní nebyli.

Gerlof si dal lok whisky a pokračoval:

„Dřív se mezi lidmi věřilo, že v lomu žijí trolové. Já tam ale jako malý kluk narazil na úplně jinou bytost!“

Gerlof postřehl, že Johnovi poklesla ramena – tuto historku si už vyslechl mnohokrát.

Přesto vyprávěl dál:

„Když mi bylo osm nebo devět let, tak jednou večer, když všichni lamači odešli domů, jsem tam dole našel jeřába. Bylo to mládě, leželo mezi kamením. Kde se tam vzal, nevím – létat neuměl, na to byl ještě moc malý. Ani jeho rodiče tam nikde nebylo vidět – možná je ulovila liška. A tak jsem si to mládě přinesl domů, ve stodole jsem ho položil na malou kupku sena a začal jsem ho krmit starými brambory. Když pak vyrostl, chtěl jsem ho pustit na svobodu, ale jemu se odletět nechtělo. Upnul se na mě.“ Gerlof se sám pro sebe pousmál. „Ten malý jeřáb pak za mnou chodil celé léto jako takový dvounohý pejsek. Občas, když mě přestal bavit, jsem se mu pokoušel ztratit z dohledu, jenže on se vždycky vznesl a kroužil nad vesnicí, než mě zase našel… Takže celé léto jsem měl doma jeřába. Až do podzimu, kdy s ostatními jeřáby odletěl na jih.“

Všichni u stolu se té historce zasmáli.

„Když jste se pak vydali na moře,“ řekl Per, „to bylo vaše stálé zaměstnání?“

„Ne. V zimě škunery uvěznil v přístavu led, takže jsme měli volno,“ řekl Gerlof. „V prosinci jsme se přesunuli na souš a těch několik měsíců, co bylo moře pod ledem, jsme se moc nepřetrhli: sem tam jsme na škunerech něco opravili, kontrolovali jsme motor a spravovali plachty. Zbytek času jsme proseděli s ostatními kapitány a čekali na jaro.“

Gerlof se zadíval na prázdný lom a pokračoval:

„Vápenec se samozřejmě dobýval i v zimě. Kámen se skládal v přístavu na hromadu, byly ho tisíce tun. Pak se objevilo jarní slunce, led v průlivu povolil a přišel čas vrátit se na moře.“

„Vzhůru na moře, do jarního větru,“ řekla Marie Kurdinová. „To musel být nádherný pocit!“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Zas taková romantika to nebyla.“

„Docházelo často k nějakým neštěstím? Mám na mysli, jestli jste třeba někdy neuvízli na mělčině, nebo tak něco,“ řekl Per.

„To se nám nestávalo,“ řekl John. „Na mělčině jsme neuvízli nikdy.“

„Ne, za těch třicet let jsme to nezažili ani jednou,“ řekl Gerlof. „Jeden z našich škunerů zachvátil požár a pak se potopil, to ano, ale na mělčině jsme neuvízli nikdy… Na moři to bylo tvrdé: perná práce a samota. V létě jsem vzal občas ženu a dcery někam na dovolenou, ale většinou jsem byl na moři, jen já a John, den za dnem… Rodina musela zůstat doma.“

Podíval se stranou, k lomu, a myslel na svou nebožku ženu. Na troly samozřejmě nevěřil. Ale kdo to tedy za Ellou v době, kdy byl na moři, chodil?

23

Vendela vypila dvě nebo tři sklenky vína a nakonec ji na vlastním večírku přepadla malátnost. Najednou zaslechla, jak na opačném konci stolu někdo nahlas mluví – byl už zřejmě také pod vlivem alkoholu a do své řeči se pustil s mimořádnou zarputilostí:

„Ne, já ve Švédsku daně neplatím!“ řekl Max. „Moje firma tady není registrovaná, bylo by to moc drahý… Já kromě toho švédskýmu daňovýmu systému nevěřím. Stát chce daněma lidi jenom vyždímat!“

Max se sice na hosty u stolu usmál, ale Vendela měla pocit, že by jeho názory měla korigovat.

„Nějaké daně tu přece platíš, Maxi.“

Zadíval se na ni a přestal se usmívat.

„Jo, když musím. Ale platím jenom nezbytný minimum.“ Pak pozvedl sklenici s vínem, jako by seděl u stolu s lidmi, kteří mají na ekonomiku stejný názor, ale vtom se ozval jiný, stejně silný hlas:

„Já daně platím rád.“

Byl to Christer Kurdin.

„Prosím vás!“ řekl Max. „A čím se živíte?“

„Ochranou počítačových dat,“ odsekl Kurdin.

Také on už měl vypito – vedle jeho talíře stála téměř prázdná láhev bordeaux. Na Maxe se díval dost zamlženýma očima. „Už vás mám dost,“ pokračoval.

„Prosím?“ řekl Max.

„Všech těch, co platěj daně v cizině… Už mám dost všech těch podvodů!“

Maxova ruka se sklenicí poklesla.

„Nejsem žádnej podv…“

„Jezdíte přece po našich silnicích, ne?“ přerušil ho Kurdin.

„Cože?“

„A cestou sem jste nejel přes Ölandský most?“

Max se zamračil.

„Co to s tím má společnýho?“

„Ten most přece postavili za peníze z našich daní,“ řekl Kurdin. „A silnice taky. A všechno ostatní, čeho společně užíváme: školy, nemocnice, penze.“

„Penze?“ řekl Max. „Penze jsou v týhle zemi k smíchu. A zdravotnictví jakbysmet.“

„Naše zdravotnictví není k smíchu!“ ozval se hlas někoho, kdo seděl o kousek dál. „Lidi, kteří v něm pracují, odvádějí skvělou práci.“

Vendela zaznamenala, že to byl Per Mörner.

„Přesně tak. Za ty peníze toho dostáváme hodně,“ řekl Kurdin. Podíval se na Maxe a dodal: „Když je ve Švédsku všechno tak špatný, tak proč tu žijete?“

Max se mlčky díval na svého souseda a tvářil se u toho tak, jako by si právě zoufal, co se to na ostrově sešlo za lidi.

„Kvůli tomu, jaký je tu léto,“ řekl a vypil svou sklenici do dna.

„Dáte si ještě víno?“ zeptala se Vendela.

Nedostala žádnou odpověď, zřejměji nikdo nevnímal. Dala si doušek vína a poslouchala šum hlasů u stolu. Kdyby zavřela oči, znělo to skoro jako hudba, jako vystoupení několika sólových zpěváků.

Na okamžik se jí zdálo, že z planiny sem dolétl nezvyklý pach – připomínal spálenou gumu nebo síru. Ale to se jí asi jen zdálo. Venku už byla tma, do níž svítila jen veranda.

Večírek v domě nad lomem jí připomínal posezení na hraně kráteru, černého jako uhel. Na kráteru dřímající sopky.

Náhle zaslechla, jak silný mužský hlas na druhé straně stolu říká:

„Vy, co jste se sem nově přistěhovali, zná někdo z vás severní Öland? Žili jste tu už předtím?“

Byl to opět ten mladý soused – Kurdin. V ruce držel sklenici a po přítomných se rozhlížel s výrazem v obličeji, kterým jako by chtěl říct, že svou otázkou nemyslel nic špatného. Nic špatného tím samozřejmě nemyslel, zřejmě byl jen zvědavý.

„Vendela odtud pochází,“ řekl Max krátce.

Ačkoli ne všichni u stolu v tu chvíli přerušili své rozhovory, k Vendele se otočilo několik hlav. Nezbývalo jí než přikývnout.

„Žila jsem tu, když jsem byla malá.“

„Tady ve vesnici?“ zeptala se Marie Kurdinová.

„Severovýchodně odsud… Měli jsme takové malé hospodářství.“

„To ale muselo být krásné! Měli jste krávy, husy a kočky?“

„Jenom slepice… a pár krav,“ řekla Vendela. „Dostala jsem je na starost.“

„To je krása!“ zopakovala Marie. „Dnešní děti by se taky měly starat o hospodářská zvířata.“

Vendela přikývla. Na tři Rózy nechtěla myslet. Přepadl ji pocit marnosti, chtěla utéct pryč. Kde se to v ní vzalo?

Róza, Róza a Róza byly dávno po smrti. Nikdo z těch, které na ostrově znala, už nežil.

Vypila ještě jeden doušek vína.

Gerlof Davidsson seděl nehnutě naproti ní, usmíval se a vypadal spokojeně. Vendela se k němu naklonila a řekla tiše: „Gerlofe, můj otec pracoval tady v lomu. Jmenoval se Henry. Neznal jste ho?“

Gerlof se na ni podíval s vlídným výrazem, ale patrněji neslyšel.

Vendela zvýšila hlas: „Gerlofe, znal jste Henryho Forse?“

Tentokrát ji slyšel, ale při zaslechnutí toho jména se zachmuřil. „Henryho Forse jsem znal… Byl jedním z posledních lamačů, kteří v lomu pracovali. Uměl výborně brousit kámen. Byli jste příbuzní?“

„Henry byl můj otec.“

Gerlof se zatvářil přísně, ale výraz jeho tváře možná vyjadřoval spíše smutek.

„Ach tak. Potom tedy přijměte mou soustrast…“

Vendela věděla, o čem Gerlof mluví, a sklopila oči. „Už je to dávno.“

„Henryho jsem vídal, jak sem ráno jezdil na bicyklu,“ řekl Gerlof. „Někdy si zpíval tak nahlas, až se to pěkně rozléhalo planinou.“

Vendela přikyvovala a řekla:

„Doma si taky zpíval.“

„Poměrně brzy ovdověl, viďte?“

Vendela opět přikývla.

„Maminka umřela několik let poté, co jsem se narodila. Já si ji nepamatuju, ale myslím, že tátovi se po ní až do smrti stýskalo.“

„Vzal vás někdy s sebou do lomu?“

„Jen jednou. Říkal, že je to tam nebezpečné. Ženy a děti prý v dole nemají co dělat, přináší to smůlu.“

„Oni byli trochu pověrčiví,“ řekl Gerlof. „V těch kamenech vídali všelijaká znamení a věřili na přízraky a troly. Hlavně trolové jim prý hodně škodili: kradli jim perlíky a kladiva. Schovávali jim je do skály nebo je nechali zmizet… To víte, když se něco takhle ztratilo, pro ty chlapy bylo jednodušší svádět to na pohádkové bytosti než jeden na druhého!“

„Kradli si mezi sebou věci?“

„Ale kdepak,“ řekl Gerlof a usmál se. „Určitě za to mohli trolové!“

„Trol,“ řekl nějaký hlas vedle něho.

Byl to ten starý pán, otec Pera Mörnera.

Vendela si jeho jméno nezapamatovala. Billy? Nebo Barry? Jerry? Muž byl ponořen do svých myšlenek a v zažloutlých prstech držel cigaretu. Náhle zvedl hlavu a ohlédl se. V očích měl strach.

„Markus Lukas,“ řekl. „Markus Lukas je… nemocnej.“

24

Bylo půl jedenácté. Per seděl v přítmí verandy a poslouchal, jak jeho otec sípavě vydechuje. Toho večera se mu dýchalo hůř než jindy – jako muži, kterému už sice moc času do konce života nezbývá, ale chce se až do poslední chvíle bavit.

Jerrymu se na večírku podle všeho líbilo. Občas se hluboce zamyslel a prohlížel si svou ochrnutou paži. Pak sebou trhl a chopil se sklenice. Jednu chvíli vypadal ustrašeně, jindy se smál sám pro sebe. Patrně už zapomněl, že jeho obchodní partner Hans Bremer je pohřešován a jejich filmové studio – a vlastně celá firma Morner Art – se před třemi dny rozplynulo v dým.

Otcův chraptivý kašel se u stolu ozýval v průběhu celého večera, zato jeho úsměvů přibývalo úměrně s tím, kolik vína vypil. Per odhadoval, že Jerry do sebe od začátku večírku nalil čtyři, možná pět velkých skleniček. Byl opilý, ale to Pera nepřekvapovalo, protože Jerry se opíjel i předtím, většinou v restauracích.

Kolem vily už byla hluboká tma, nebe zakrývaly hustá mračna. Per, kterému do tváře zafoukal studený vítr, si všiml, že začalo mžít.

Brzy přijde chvíle, kdy se všichni rozejdou do svých domovů.

Nilla už se doma nejspíš uložila ke spánku. Per otočil hlavu k domku: v obýváku svítilo jediné, osamělé tlumené světlo. Dceru odvezl v křesle domů asi hodinu poté, co hosté zasedli ke stolu. Nilla mu tehdy pošeptala, že už tu dál nevydrží sedět. Snědla u Larssonových vůbec něco? Přísahat by na to nemohl.

Jeho syn pobyl na večírku o hodinu déle, ale pak se také zvedl a odešel do Casy Mörner. Per doufal, že si Jesper půjde hned lehnout.

Sám by se měl mít také k odchodu a odvést Jerryho. Se svými sousedy, kteří na něho působili jako příjemní a důvěryhodní lidé, se tedy seznámil, ovšem chuť sblížit se s nimi důvěrněji neměl. K tomu, aby pochopil, jak se od sebe navzájem odlišují, mu stačilo porovnat jeho prostý domek a jejich zbrusu nové vily.

Z druhé strany stolu náhle přiletěla otázka:

„Jerry, a jaké je vaše zaměstnání?“

Položil ji Max Larsson.

Jerry položil skleničku na stůl a zavrtěl hlavou. Dostal ze sebe jen dvě slova:

„Mám volno.“

„Chápu. Ale co děláte, když nejste tady?“

Jerry se zmateně podíval na syna. Per se naklonil nad stůl a řekl:

„Jerry si užívá penze… Spoustu let stál v čele vlastní firmy, víte? Teď už ale práci omezil.“

Max sice přikyvoval, ovšem nevzdával se:

„A co to bylo za firmu? Jerry Morner… Pořád mi to vrtá hlavou. Zdá se mi, že jsem to jméno už někdy slyšel.“

„Šlo o média,“ dodal rychle Per. „Jerry dělal do médií. Já se jim taky věnuju.“

„Aha,“ řekl Max, jehož zájem o Mörnerovy se tím zřejmě ještě zvýšil. „Pracujete v televizi?“

„Ne… Zabývám se průzkumem trhu.“

„Hm,“ řekl Max a zatvářil se zklamaně.

„Taky se hodně věnuju joggingu,“ řekl Per a rozhlédl se po ostatních, „ale to mám spíš jen jako hobby. Nemá někdo z vás stejnou zálibu?“

„Já ráda běhám… Už hodně let,“ ozval se něčí hlas ve tmě.

Byla to hostitelka Vendela. Měla krásné velké oči.

„To je fajn,“ řekl Per a usmál se na ni.

Tím chtěl svou návštěvu ukončit, poděkovat a obrovskou vilu opustit, jenže Jerry si v ten moment sedl rovně a zadíval se na Maxe pohledem, který byl najednou zcela jasný a soustředěný – jako by si najednou vzpomněl, kým ve skutečnosti je.

„Film!“ řekl.

Max k němu otočil hlavu.

„Prosím?“

„Film a časopisy.“

„Vážně?“

Max se trochu rozpačitě zasmál – snad si myslel, že si z něho Jerry utahuje.

Jerryho popudilo, že ho Max nebere vážně, a proto zvýšil hlas a pokračoval:

„Já a Bremer a Markus Lukas… Filmy a časopisy. Děvky!“

U stolu by nyní bylo slyšet upadnout špendlík – po posledním slovu, které zaznělo, všichni hosté ztratili řeč a otočili se na Jerryho. Jedině Perovi se nechtělo zvednout oči.

Jerrymu pozornost, kterou právě vzbudil, zřejmě dělala dobře, byl na ni málem pyšný. Přesně mířeným prstem pak ukázal na Pera, který seděl šikmo naproti němu. Per věděl, že před ním není úniku.

„Zeptejte… se Pelleho!“

Per se posadil rovně a snažil se tvářit tak, že otce neslyšel – jako by to, co Jerry řekl, nestálo za řeč. Pak se zadíval na otce, ale to už bylo pozdě.

Jerry mezitím sebral z podlahy svou aktovku – měl ji s sebou, odmítl ji nechat doma. Rychle otevřel přezky a něco z ní vyndal. Per viděl, že je to barevný časopis vytištěný na silném lesklém papíře.

Pohodil ho do středu stolu a pyšně se přitom usmíval.

Na titulní straně bylo rudými písmeny napsáno: BABYLON. Pod názvem byla fotografie nahé ženy, která se s úsměvem na tváři a s roztaženýma nohama povaluje na pohovce.

Per se zvedl. Než se konečně naklonil nad stůl a časopis sebral, jako by uplynula věčnost.

Babylon mezitím samozřejmě neunikl pohledům všech přítomných. Per viděl, jak se k časopisu naklání i Vendela a dívá se na něj s překvapeným výrazem.

Celou verandou se v tu chvíli rozléhal Jerryho hlas: „Děvky! Nahý děvky!“

25

I když následující ráno by Per nejraději prospal, probuzení se neubránil. Hodiny ukazovaly tři čtvrtě na devět. Zůstal ležet, mhouřil oči a díval se do stropu.

Byl Zelený čtvrtek, Velikonoce za dveřmi. Nebo už snad začaly? Jak je teď vlastně budou slavit?

Boudou to muset zvládnout v rámci možností: oslava musí vypadat přesně tak, jak slíbil Nille. Dojde i na vejce – skutečná i čokoládová.

Per si pak uvědomil, že je tu s nimi jeho otec, a vzpomněl si na události, k nimž došlo na večírku.

Jerryho chraptivý smích. Vendela nervózně se usmívající na hosty.

A pak ten pornografický časopis, který se ocitl uprostřed stolu.

Přestože v domku byl klid, hlavou mu vířily hlasy a výkřiky. Včera vypil příliš mnoho červeného vína, není na to zvyklý. Poté, co Jerry ostatním ukázal svůj časopis, si dal ještě tři nebo čtyři sklenky. Per se pak společně s otcem rozloučil a konečně ho odvedl domů.

„Markus Lukas,“ opakoval Jerry večer ještě několikrát.

Toto jméno a Vendelin úsměv v Perovi vyvolaly vzpomínku na Reginu, s níž se setkal před mnoha lety, jednoho teplého jarního dne.

I Regina se usmívala nervózním úsměvem, který nikdy neměl dlouhého trvání. Na tvářích s vysokými lícními kostmi měla pihy a obličej s velkýma modrýma očima jí rámovaly krátké hnědé vlasy.

Byla jeho první velkou láskou? Kdyby nic jiného, zdála se mu být mnohem zajímavější než všechny ostatní dívky ve škole. Byla starší, zkušenější. Jednoho dne, to mu bylo třináct let, společně jeli několik hodin v autě.

Člověk by řekl, že vyjet si na jaře s milou dívkou není nic náročného, to ale nebyl Perův případ.

Když Jerry se svým kamarádem pro Pera přijeli cadillakem k jeho matce Anitě, seděla Regina na zadním sedadle a malovala se. Jerry ten den přijel výjimečně včas. Otec a syn měli celé velikonoční svátky strávit spolu.

Kolik bylo tehdy Regině let? O něco víc než Perovi, snad šestnáct nebo sedmnáct. Když se vedle ní posadil na kožené zadní sedadlo, smála se na něho a pohladila ho po hlavě jako malého kluka.

Mohl za to Jerry – jen co Per nasedl do auta, začal mu říkat „můj kluk“.

„Regino,“ řekl Jerry s velkými slunečními brýlemi s černými skly, vypustil z úst dým z doutníku, otočil se a rukou se dotkl dívčiny tváře. „Tohle je můj kluk… Pelle.“

Per by se také rád dotkl její tváře a chtěl by to udělat stejně suverénně jako jeho otec.

„Já jsem Per,“ řekl.

Regina se zasmála a štíhlými bílými prsty mu prohrábla vlasy.

„Kolik ti je, Pere?“

„Patnáct,“ zalhal.

V otcově autě se cítil být dospělý a stále odvážnější: dokonce se na Reginu usmál. Uvědomil si, že je to ta nejkrásnější dívka, jakou v životě viděl. To, jak dokázala rychle zareagovat úsměvem, se mu moc líbilo. Zamiloval se a bylo to stále silnější. Po očku se díval, jak se jí opálené nohy ztrácejí v krátké sukénce a jak jí z rukávů kožené bundy vyčuhují malé světlé ruce. Když mluvila s Jerrym a s mužem za volantem, prstíky jí poletovaly vzduchem jako neposední motýli. Per toho muže viděl nejprve jen zezadu: měl široká ramena a husté černé vlasy; jistě to byl jeden z Jerryho přátel. Otec jich měl mnoho.

Auto se rozjelo.

Per se vedle Reginy pohodlně usadil a narovnal se v zádech – neohlédl se, aby se podíval, jestli mu Anita mává, nebo se vrátila do domu. Na maminku už zapomněl; seděl teď vedle Reginy a jeden na druhého se usmívali.

Byly tu cítit doutníky, což bylo pro Jerryho auta typické.

Projížděli venkovskou krajinou. Per po chvíli ztratil pojem, kam se dostali. Jeli bez přestávky, až se nakonec ocitli na štěrkové cestě, která vedla mezi hustými smrky. Les v jižním Švédsku.

„Bude ti to tady vyhovovat?“ zeptal se muž za volantem.

„Jasně,“ řekl Jerry a zakašlal. „Super, Markusi Lukasi.“

Auto zastavilo mezi stromy.

„Pelle,“ řekl Jerry, když všichni čtyři vystoupili, „já, Regina a Markus Lukas teď půjdem na chvíli do lesa.“ Popadl Pera za paži a zatvářil se vážně. „Ty tady budeš mít důležitej úkol: budeš hlídat. Dostaneš za to pak zaplaceno. Pamatuji si, že to je na práci to nejdůležitější: dostat za ni zaplaceno.“

Per přikývl – byla to jeho vůbec první práce.

„A co když sem někdo přijde?“

Jerry si zapálil doutník. Přešel ke kufru auta a otevřel ho.

„Řekneš, že se tady koná vojenský cvičení,“ řekl a usmál se. „Že tam probíhaj ostrý střelby a nesmí se tam.“

Per přikývl. Jerry a Markus Lukas si na ramena naložili několik plátěných tašek a společně s Reginou vešli do lesa. Otec Perovi zamával.

„Brzo se vrátíme. Pak si uděláme piknik!“

Per najednou u auta osaměl. Na červený lak cadillaku svítilo jarní slunce, nad trávou poletovaly mouchy. Nikde ani živáčka, jen ticho. Když se trochu zaposlouchal, v jednu chvíli se mu zdálo, že z dálky slyší Reginin smích. Anebo to byl výkřik?

Čas jako by běžel stále pomaleji. Les Perovi připadal stále hustší a temnější. Stále měl pocit, že Reginu slyšel několikrát zakřičet.

Nakonec své stanoviště opustil a vydal se za ostatními, aniž přesně věděl, kam šli.

Mezi smrky vedla úzká klikatá stezka. Vyšel po ní do prudkého svahu, na jehož vrcholu ležely kameny pokryté mechem, a odtud se spustil na mírné návrší. Zrychlil tempo. Když pak udělal ještě asi deset kroků, náhle zaslechl nějaké hlasy a Regininy výkřiky. Byly hlasité, protáhlé a ozývaly se z hloubi lesa.

Dal se do běhu.

Smrky mu uhýbaly z cesty, mířil na malou, sluncem zalitou mýtinu.

„Pusťte ji!“ zakřičel.

Mýtinu osvětlovalo slunce jako reflektor. Na dece v trávě ležela nahá Regina s blond parukou na hlavě. Per si všiml, že je sice opálená, ale prsa má křídově bílá.

Muž, který řídil auto, Markus Lukas, byl také nahý a ležel na ní.

Bez šatů byl i Jerry – ten stál vedle nich. Oběma rukama držel velký fotoaparát a neustále mačkal spoušť – cvak, cvak, cvak, ozývalo se z přístroje.

Když Regina zaslechla Perův výkřik, trhla sebou a okamžitě od něho odvrátila tvář.

Jerry spustil fotoaparát k tělu a rozzlobeně k němu stočil hlavu.

„Do prdele, co tady děláš, Pelle?“ zařval. „Běž hlídat na cestu! Dělej to, co jsem ti řekl!“

Per se otočil a rozběhl se lesem zpět k autu.

O dvacet minut později se k autu vrátili i ostatní. Byli oblečení a Regina už na hlavě paruku neměla.

Jerry si pak během zpáteční cesty ze syna utahoval.

„Hele, on si myslel, že ji chcem zabít!“ řekl a otočil se k zadnímu sedadlu: „Regino, on si myslel, že tě v tom lese vraždíme! On tě chtěl zachránit!“

Per se nesmál.

Podíval se na Reginu, ale ta jeho pohled neopětovala.

Regina a Markus Lukas.

Per si ta dvě jména stále pamatoval. Hlava plná vzpomínek mu toho rána připadala těžká jako kámen. Otočil ji k oknu a zadíval se k oběma vilám. Nebyl v nich vidět žádný pohyb. Veranda Larssonových byla prázdná a nic v ní nepřipomínalo včerejší večírek.

Ten skončil v podstatě hned poté, co Jerry hodil na stůl svůj časopis. Kurdinovi s miminkem šli domů a zvedli se i Gerlof Davidsson s Johnem Hagmanem. Vendela Larssonová začala sklízet jídlo ze stolu. Per si to možná jenom namlouval, ale měl takový pocit, že sousedé se snaží co nejrychleji vymanit z jeho a Jerryho společnosti.

Věděl, co bude následovat. Když se včera se sousedy loučil a odcházel s Jerrym domů, nikdo se ho na nic neptal. Zatím. Bylo jen otázkou času, kdy začnou.

Ta zvědavost, ta bezmezná zvědavost!

Kdykoli se někdo z jeho známých dozvěděl, že je synem nechvalně známého Jerryho Mornera, s významným úsměvem se ho zeptal:

Ty, Pere, už jsi někdy natočil nějaký porno?

Ne.

Ani jednou?

S těmi věcmi, kterým se věnuje Jerry, jsem nikdy neměl nic společného.

Nikdy?

Ne. Nikdy.

V dospělosti se naučil tyto poznámky od sebe odrážet a ujišťovat ostatní, že není stejný jako otec. Ale proč se tedy teď s Jerrym stýká? A proč udělal tu hloupost, že ho vzal s sebou na Öland?

Per by s chutí zůstal ležet v posteli, ale nakonec vstal. Přál si, aby ranní sluneční paprsky nebyly tak ostré. Nechtěl už myslet na Reginu.

Nechtěl myslet ani na sousedy.

Nikdo jiný v domě zřejmě nebyl vzhůru, dveře pokojíků dvojčat byly zavřené. Když přišel do kuchyně, slyšel z pokoje pro hosty hluboké oddechování otce, směs chrápání a sykotu.

Slýchal je pokaždé, když byl občas na návštěvě v malém bytě v Malmö, který si Jerry pronajímal v polovině šedesátých let, tedy v době, než se mu začaly hrnout skutečně velké peníze.

Tyto zvuky byly obzvlášť zřetelné, když měl otec u sebe ženy. Tehdy Per spával na matraci před televizí a ze sousedního pokoje slyšel Jerryho syčivý dech, do něhož se prolínaly pravidelné ženské vzdechy, případně záchvaty pláče. Per během večerů, kdy Jerry fotil nebo natáčel své filmy, nemohl spát, ale přesto se neodvažoval vstát, zaklepat na dveře a otce vyrušit. Jerry by mu dal co proto – stejně jako tenkrát v lese.

Na období od podzimu do jara, kdy se venku kvůli příliš velké zimě nedalo pracovat, se Jerry přesunul do své ložnice. Tady fotil a natáčel a měl tu zároveň svou kancelář. Polovinu místnosti zabíralo vodní lůžko, které si Jerry pořídil a pod nímž měl v nadité obálce schované firemní peníze. U postele, která mu sloužila k úřadování i ke hrátkám, měl dva telefony, počítací stroj značky Facit, barovou skříňku a promítačku, s níž si na bílou stěnu promítal filmy.

Jerry si užíval sladký život, pomyslel si Per. S tím je teď ale konec.

Zaklepal na dveře pokoje pro hosty.

„Jerry?“

Chrápání za dveřmi ustalo a místo něj se ozvalo kašlání.

„Jerry, probuď se. Snídaně!“

Když se pak Per otočil, všiml si, že na podlaze v hale leží černý mobil. Patřil Jerrymu a byl zapnutý. Z displeje se dalo vyčíst, že Jerrymu někdo kolem sedmé volal. Tou dobou všichni v domě ještě spali.

Zvedl telefon, aby se podíval, jestli mu jméno volajícího něco řekne, ale na displeji si přečetl jen: Neznámé číslo.

O čtvrthodinu později přišel Jerry na terasu; na sobě měl bílý župan, který si půjčil od Pera. Dvojčata stále spala, což bylo nakonec dobře – hlavně Nilla si potřebovala odpočinout. Kromě toho si Per potřeboval promluvit s otcem a nechtěl, aby to děti slyšely.

Na terasu svítilo slunce a oba muži se navzájem pozdravili kývnutím hlavy.

„Pelle?“ řekl Jerry a zadíval se na sklenici, která stála před ním.

„Ne, dneska to bude bez alkoholu,“ řekl Per. „Nalil jsem ti pomerančový džus.“

Když si otec sedal, Per na okamžik zahlédl bílý obvaz na jeho břiše. Poté, co mu pomohl natřít na opečený chléb máslo, začal Jerry chléb po velkých soustech ukusovat.

Per se na něho podíval.

„Včera ses taky mohl trochu krotit, Jerry!“

Jerry zamrkal.

„Nemusels mým sousedům vykládat, čím se živíš. Ten časopis jsi neměl vytahovat.“

Jerry pokrčil rameny.

Per věděl, že otec se nikdy za nic nestyděl. Kdepak Jerry, ten se vyznal. Svou práci miloval a celé ty roky si ji užíval plnými doušky.

Per se k němu naklonil přes stůl.

„Nevzpomínáš si na dívku, která se jmenovala Regina?“

„Regina?“

„Regina… Ta, co s tebou dělala v půlce šedesátých let… Nosila blond parku.“

Jerry ukázal na své prořídlé vlasy a zavrtěl hlavou.

„Já vím, že jsi ze všech dívek dělal blondýny… Takže na Reginu se nepamatuješ?“

Jerry se zadíval stranou, jako by přemýšlel.

„Co se s ní stalo?“ zeptal se Per. „Nevzpomeneš si?“

Jerry ještě chvíli mlčel a pak řekl: „Asi je… z ní baba,“ a rozkašlal se.

Per počkal, až si otec odkašle, a pak mu ukázal mobil se zmeškaným hovorem.

„Jerry, někdo se po tobě shání.“

26

Vendela se na Zelený čtvrtek vzbudila kolem osmé s pocitem sucha v ústech a s ucpaným nosem. Když pootevřela žaluzie, zdálo se jí, že vzduch za oknem je díky vířícím částečkám pylu zbarvený dožluta – ale možná si to jen namlouvala.

V nohách dvojlůžka spal Alois. Max ležel na své polovině, zcela zamotaný do přikrývky. I když měl odvrácenou tvář, Vendela slyšela, jak hlasitě chrápe s otevřenými ústy. To kvůli tomu vínu včera! Přestože na večírku mluvil o svých problémech se srdcem a o tom, že nesmí moc pít, dával si jednu skleničku červeného za druhou.

Vendela věděla, že až se Max probudí, nebude stát za nic, a tak ho nechala ještě chvíli spát. Dnes měl za nimi na ostrov naposledy přijet fotograf, což pro ni znamenalo, že na dopolední focení bude muset navařit jídlo a upéct chleba.

Odhrnula přikrývku. Vysmrkala se do papírového kapesníku, jak nejtišeji uměla, a vstala.

Když se Max o hodinu později pomalu vy šoural ve svém obnošeném županu z ložnice, měla už Vendela v sobě tabletky proti alergii a čekala, až začnou působit. Také už jí kynuly dva různé druhy chlebového těsta a právě chystala třetí: míchala rozpuštěné máslo s žitnou moukou. Ally ze své misky snědl granule s kuřecí příchutí a lehl si pod kuchyňský stůl.

„Dobré ráno!“ zavolala na Maxe.

„Hm.“

Max si z kávovaru nalil šálek kávy a zkoumal, čím se Vendela zabývá.

„Ten chleba jsi začala dělat moc brzo,“ řekl. „Měl by vypadat jako čerstvě upečený. Až ho rozkrojím, musí se z něj kouřit!“

„Já vím, jenomže on hrozně rychle stydne,“ namítla Vendela a otřela si čelo. „Tyhle chleby měly stejně jen ležet v pozadí jako dekorace… Až tu bude ten fotograf, upeču ještě jiné.“

„Tak dobře. Snídalas?“

Vendela horlivě přikyvovala.

„Banán, tři krajíčky chleba se sýrem a jogurt.“

Nebyla to pravda, ve skutečnosti vypila jen šálek citrónového čaje.

„Jen tak dál,“ řekl Max.

Odešel do koupelny a zamkl se tam.

Vendela se zadívala ke vchodovým dveřím – toužila vyrazit na planinu a podívat se, jestli její mince z kamene zmizela. Pak vzala máslo, které jí zbylo z pečení, a s pomocí dvou kávových lžiček z něj začala tvořit kuličky.

Žluťoučké máslo sice na fotkách vypadá dobře, a i když může být jakkoli chutné, měla Vendela na jeho vyrábění jen špatné vzpomínky. Když byla malá, musela je stloukat ručně. Otec jí z březových větví vyřezal metly a naučil ji příslušný postup. K výrobě soudku másla bylo třeba osmi litrů smetany. Stručně řečeno: stloukání másla byla pěkná dřina. Vendele se na rukou dělaly puchýře.

„Pokud má člověk to štěstí, že mu stloukání másla jde jako po másle,“ říkával jí otec, „až do smrti mu s touto prací budou pomáhat víly. Ale aby to štěstí získal, musí se nejprve v noci, kdy je měsíc v úplňku, svléknout donaha a jít máslo stloukat na hnojiště. Lidé z toho statku se pak nemusí bát, že by tam se stloukáním másla někdy v budoucnu měli potíže.“

Vendela uložila pohárky s máslovými kuličkami do lednice. Pojala podezření, že ten, kdo vymyslel onen máslový rituál, byl nějaký postarší sedlák, který doufal, že díky němu uvidí, jak po jeho statku pobíhají nahé děvečky. Ona sama máslo vyráběla vždycky jen oblečená.

O hodinu později k nim přijel mladý fotograf z Kalmaru. Max, oblečený do venkovských šatů v šedé, hnědé a modré barvě, které mu vybrala Vendela, ho s úsměvem na tváři přivítal na schodech. Oba muži pak zmizeli v kuchyni, kde diskutovali o tom, jaké motivy budou na fotografiích a z jakých úhlů budou pořízeny. Vendela vyšla nejprve na slunce a pak se vydala pro noviny k dopisní schránce u silnice. Schránky chatařů tu stály v jedné dlouhé řadě, aby si tím poštovní doručovatel ušetřil práci.

Když se k nim Vendela blížila, viděla, že od nich odchází vysoký muž v zelené bundě a s novinami v podpaží. Byl to Per Mörner.

Vendela se napřímila a bezděčně se začala usmívat. Když na večírku vytáhl Jerry Morner svůj časopis, nastala u stolu chvíle ticha a překvapení, ale netrvala dlouho.

Vendela si tehdy uvědomila, že zná Mornera z různých rozhovorů a televizních reportáží. V sedmdesátých letech se pohyboval v centru společenského dění a býval vídán v nočních klubech a v luxusních restauracích. Patřil k předním představitelům pornografické branže, kteří po světě šířili pojem „švédský hřích“, díky němuž si pak ostatní Evropané a Američané mysleli, že Švédsko je zemí snů, v níž všechny ženy neustále dychtí po sexu.

Do té doby – za Vendelina mládí – byla pornografie zakázaná a nesměla se prodávat. Pak byl sice její prodej povolen, ale společnost se na ni dívala skrz prsty. Dnes už se žádnými morálními pravidly neřídí. Noviny jeden den kritizují pornoprůmysl jako něco odporného a druhý den čtenářům doporučují nejlepší erotické filmy.

Vendela lehce kývla Peru Mörnerovi na pozdrav a chtěla kolem něho jen projít, ale on se zastavil, a tím ji přinutil udělat totéž.

„Díky za ten včerejší večírek,“ řekl.

„Prosím,“ odpověděla rychle a pak dodala: „Takže sousedi se teď poznali o něco líp.“

„Ano… máte pravdu.“

Vendela nic neřekla, a tak Per pokračoval:

„Pokud jde o to, o čem mluvil můj otec…“

Vendela se nervózně zasmála.

„Když nic jiného, byl aspoň upřímný.“

„To tedy ano. Víte, on se nikdy nedopustil ničeho nepoctivého,“ řekl Per rychle a dodal: „A teď už se těmhle věcem stejně nevěnuje.“

„Hm.“

Nastalo ticho.

Vendela se Pera zrovna chtěla zeptat, jak si tím může být tak jistý, když vtom se v jejich vile otevřelo okno.

„Vendelo, už jsme hotoví!“

Volal na ni Max.

„Už budem fotit ten chleba. Přijdeš za námi?“

„Za vteřinu jsem tam!“ zakřičela na něho Vendela.

Max se na ni a na Pera krátce podíval a rychle přikývl, aniž cokoli řekl, a pak okno v kuchyni zase zavřel.

Vendela měla z jeho gesta nepříjemný pocit, že ji manžel hodnotí a že právě dostala špatnou známku z chování. Nedopustila se přitom ničeho horšího, než že prohodila pár slov se sousedem.

Náhle dostala chuť vzdorovat. Otočila se k Perovi.

„Tak vy se taky věnujete joggingu?“

Přikývl.

„Občas. Chtěl bych tomu věnovat víc času.“

„To bysme si některý večer mohli jít spolu zaběhat!“

V Perových očích se objevil náznak příslibu.

„Dobře,“ řekl. „Jestli budete chtít…“

„Tak fajn.“

Vendela se s ním rozloučila a zamířila zpět do vily. No vida, právě si jen tak normálně popovídala. A navíc ještě získala společníka, který s ní bude chodit běhat.

Až k Vílímu kameni by s Perem Mörnerem samozřejmě neběžela. To místo patřilo pouze jí.

VENDELA A VÍLY

Vílí kámen Vendela opět spatří v době, kdy ukončí docházku ve vesnické škole ve Stenviku a začne navštěvovat obecnou školu. Ta leží v Mamäsu, na opačné straně ostrova, kam je to z jejich statku necelé čtyři kilometry.

Je to dlouhá cesta, pro devítiletou dívenku určitě. Henry ji tam přesto ani jednou nedoprovodí.

Vezme ji jen na kraj louky, kde pod vysokým nebem přežvykují krávy, a tam ukáže východním směrem, k obzoru, na němž nejsou vidět žádné stromy.

„Dej se nejdřív k Vílímu kameni. Až k němu dojdeš, uvidíš kostelní věž v Mamäsu. Školu najdeš za kostelem. Tohle je ta nejkratší cesta… Jestli ale v zimě napadne hodně sněhu, budeš muset jít po silnici.“ Víc toho neřekne.

Předá Vendele balíček s chleby k svačině a pak zamíří k lomu; po cestě si pobrukuje jakousi melodii.

Vendela vyrazí opačným směrem, na východ, rovnou na planinu s dohněda spálenou trávou. Léto už sice minulo, ale sucho tu po něm zůstalo. Cestou ke kostelní věži praskají Vendele pod nohama suché květiny a listy. Vendela se k smrti bojí zmijí, ovšem na svých putováních do školy potkává zvířata, která jsou jí milá – například zajíce, lišky nebo srnčí zvěř.

Vílí kámen tedy uvidí hned první den. Stále stojí v trávě, osamělý a zarputilý. Vendela ho mine a pokračuje v cestě k marnäském kostelu.

Vyučování začíná v půl deváté. Třídu přijde přivítat ředitel Eriksson – postaví se před černou tabuli a tváří se přísně – a třídní učitelka, paní Janssonová, která má vlasy vzadu svázané do uzlu a vypadá ještě přísněji. Učitelka pak vysokým, tvrdým hlasem přečte jména všech žáků. Pak usedne k harmoniu a k ranní modlitbě zahraje žalmy. Potom začne výuka.

První vyučovací den skončí v půl druhé. Vendela z něj má dobrý pocit. Nejprve si ve škole připadala osamělá a paní Janssonové se bála, ale pak si představila, že třída je stádo krav a že strach mají i ostatní spolužáci, a to jí pomohlo. Kromě toho měli po přestávce ruční práce a každou hodinu v lavicích zpívali písničky, u kterých si zacvičili. Kdyby se jí tak ještě podařilo získat nějaké kamarády, bude do školy chodit ráda.

Cestou domů jde opět okolo velkého hranatého kamene. Na chvíli se zastaví a pak dojde až k němu.

Když natáhne krk, uvidí, že na jeho horní ploše jsou malé jamky – jejich tu nejméně tucet. Vypadá to, že je tu někdo vyhloubil a potom vyleštil. Připomínají malé kulaté misky.

Vendela se rozhlédne kolem – široko daleko nikdo není. Myslí na to, co otec vyprávěl o vílách a o dárcích, které od lidí dostávají. Přestože by se tady chtěla ještě chvíli zdržet, musí jít domů, ke kravám.

Od té doby se stane jen málokdy, aby Vendela u kamene cestou ze školy nezpomalila a nepodívala se, jestli tu lidé něco vílám neobětovali. Nikdy si nevšimne, že by u kamene někdo postával, zato občas v jamkách uvidí ležet dárečky – peníze, ozdobné jehlice nebo šperky.

U kamene panuje zvláštní atmosféra, je tu takové ticho… Když Vendela na nic nemyslí a zavře oči tak silně, až světlo, které do nich proniká víčky, dostane temně modrou barvu, začnou se jí v hlavě promítat různé obrazy. Spatří, jak za kamenem stojí skupinka malých, bledých lidí a sleduje ji. Čím silněji Vendela zavře oči, tím je vidí jasněji. Nejzřetelněji vidí vysokou, krásnou ženu s tmavýma očima. Vendela ví, že je to královna víl – ta, která se kdysi zamilovala do lovce.

Královna nic neříká, jen se na ni upřeně dívá a tváří se smutně – zřejmě se jí stýská po jejím milém. Vendela má stále zavřené oči a zdá se jí, že se z dálky ozývá cinkot kravských zvonců a že se jí tráva pod nohama mění v tvrdou a rovnou zem.

V chladivých studních šplouchá čerstvá voda.

Království víl.

Když oči zase otevře, všechno zmizí.

Vrátí se na statek a nedobrovolně se zadívá k prostřednímu oknu v patře.

Invalidův pokoj. Okno jako vždy odráží okolní světlo a je prázdné.

Vendela projde předsíní a kuchyní rovnou do otcova pokoje, kde se povaluje nevyprané oblečení, faktury od velkoodběratele kamene a úřední dopisy. Žádné peníze, které by mohla vílám obětovat, Vendela sice nemá, ale zato ví, že v tmavohnědé skříni u otcovy postele je matčina šperkovnice.

Otec se vrátí z lomu až za několik hodin a Invalida ji také rušit nebude. Vendela si klekne ke skříni a otevře ji.

Bílá šperkovnice leží v nejspodnější polici. Uvnitř je vystlaná látkou a ukrývá brože, náhrdelníky, náušnice a jehlice do kravat. Jejich tu hodně – takových dvacet až třicet kusů. Matka je buď zdědila, nebo si je koupila po válce. Jsou tu všechny šperky, které ona a členové její rodiny nashromáždili a zanechali po sobě.

Vendela šetrně uchopí mezi palec a ukazováček stříbrnou brož s červeným broušeným kamenem. Přestože je v pokoji tma, kámen svítí skoro jako rubín.

Rubín z Paříže, pomyslí si.

Na chvíli se zaposlouchá, jestli něco nezaslechne, ale v domě je ticho. Brož si pak rychle zasune do kapsy u šatů.

Následujícího dne se při cestě ze školy zastaví u kamene a brož vyloví z vnitřní kapsy u kabátu. Nejprve se podívá na ni a pak na prázdné jamky v kameni.

Je to zvláštní, ale Vendela neví, co si přát. Toho dne ji nic nenapadá. Brzy jí bude deset a měla by toužit po spoustě věcí, které se nějak týkají její budoucnosti, ale ona vůbec na nic nepřijde.

Má si přát cestu do Paříže?

To ne, měla by být skromná. Nakonec si přeje jen to, aby se podívala na pevninu – do Kalmaru, kde už téměř dva roky nebyla.

Vloží brož do jedné z jamek a rozeběhne se k domovu.

Přijde sobota. Škola je toho dne výjimečně zavřená, protože ve třídách se instalují nová kamna.

„Dneska si s kravami pospěš!“ říká jí otec při jídle. „Aby ses pak stihla převlíknout!“

„A proč?“

„Jedem vlakem do Kalmaru. Spát budeme u tety.“

Je to náhoda? Ne, tohle způsobily víly!

Bývalo by však lepší, kdyby si Vendela už tehdy přestala od víl cokoli vyprošovat.

27

Policie sice po Perovi chtěla, aby se jí ozval ohledně požáru vily, ale pokud jeho rodina měla mít co jíst, musel se také věnovat své práci. Po snídani proto nechal otce sedět na terase, zavřel se v kuchyni a k telefonu si vzal seznam svých kontaktů a dotazníky. Přiložil prst k jednomu z čísel a vytočil je.

V telefonu se ozvala tři zazvonění a sluchátko na druhém konci linky pak zvedl nějaký muž. Ohlásil se příjmením, které souhlasilo s tím, které měl Per uvedené v seznamu. Per si sedl rovně a nadechl se, aby jeho hlas zněl energičtěji.

„Dobrý den! Jsem Per Mörner z firmy Intereko, která se zabývá průzkumem trhu… Měl byste chvíli čas a odpověděl mi na několik otázek? Zabere vám to jenom tři minuty.“

(Těch minut bylo ve skutečnosti téměř devět.)

„A čeho se to týká?“ zeptal se muž.

„Chci se vás zeptat na jednu značku mýdla. Používáte ve vaší domácnosti mýdlo?“

Muž se zasmál.

„No jistě.“

„Dobře,“ řekl Per. „Tak já vám teď řeknu tu značku a vy mi povíte, kde jste ji naposled viděl…“

Per pomalu a zřetelně vyslovil jméno výrobce mýdla.

„Jo, tak to znám,“ řekl muž. „Viděl jsem na něj ve městě reklamu.“

„Fajn,“ řekl Per. „A mohl byste třemi slovy popsat, co vás napadlo, když jste tu reklamu viděl?“

Per se dostal do ráže. Když před rokem Marice oznámil, že zpovídá lidi po telefonu, tvářila se pobaveně; Perovi se zdálo, že se mu posmívá. V době, kdy se seznámili, pracovali oba v obchodním oddělení. Poté, co se rozvedli, se tam Marika stala šéfkou a Per celý ten kolotoč opustil. To rozhodnutí v něm zrálo dlouho a částečně ho zapříčinil Jerry, který byl lačný po penězích a úspěchu. Per nechtěl jít v jeho stopách.

Průzkum po telefonu bylo povolání, které bylo možné provozovat všude, kde je telefon. Perovým úkolem bylo zjišťovat, jaký zvuk má určité zboží mezi lidmi, měl vytipovat jejich sny a představy o daném produktu, aby pak podle toho mohla být stanovena strategie prodeje a reklamní kampaň.

Krátce po desáté už měl za sebou pětadvacet pokusů, přičemž se dovolal čtrnácti volaným. Když po posledním rozhovoru položil sluchátko, telefon začal zvonit sám.

Per opět zvedl sluchátko.

„Mörner.“

Nikdo se neozval, byl slyšet jen podivný zvuk doprovázený dozvukem. Jako by v pozadí, několik metrů od telefonu, někdo vykřikl. Hlas, který zakřičel, zněl kovově, jako by pocházel z nějaké nahrávky.

„Haló?“ řekl Per.

Nikdo neodpovídal, jen se dál opakoval ten výkřik.

Asi nějaký omyl, pomyslel si. Možná volal někdo, kdo se také zabývá průzkumem trhu. Zavěsil.

Pak zkoušel volat na další čísla ze svého seznamu. Kolem jedenácté si udělal přestávku a došel do dopisní schránky pro deník Barometr, které vychází v Kalmaru. I když se mu říká ranní noviny, ve Stenviku ho distribuují mnohem později.

Vrátil se do domku a cestou po silničce listoval částí novin věnovanou aktualitám. Pak se náhle zarazil – do oka mu totiž padla následující zpráva:

V POŽÁREM ZNIČENÉM DOMĚ NALEZENI MRTVÍ

Dvě těžce popálená těla asi třicetileté ženy a šedesátiletého muže byla ve středu nalezena ve vile nedaleko Rydu, jižně od Växjö.

Nemovitost byla v noci z neděle na pondělí zcela zničena požárem. Údajně se v ní v té době nacházel jeden ze zaměstnanců. Tento muž je od té doby pohřešován. Policie našla při prohledávání trosek tělo muže, jehož identifikace potvrdila, že jde o pohřešovaného. V jiné části domu byla nalezena další osoba – mladá žena, kterou se zatím nepodařilo identifikovat.

Příčina požáru je dosud neznámá, po výslechu svědků má ovšem policie podezření, že byl založen úmyslně. Případ bude prozatím vyšetřován jako trestný čin obecného ohrožení.

Per složil noviny a vešel do domu. Nyní už věděl, že ženský křik, který v hořící vile slyšel, byl skutečný a že ho policie bude brzy kontaktovat. Proto si raději sedl k telefonu a zavolal jí sám.

Vytočil číslo na policejní stanici ve Växjö a sháněl policistku, která ho vyslýchala hned po požáru. Protože měla dovolenou, přepojili ho na policejního inspektora Larse Marklunda. Policista, dříve než vůbec něco řekl, chtěl po Perovi jeho a Jerryho identifikační číslo. Příliš řečný nebyl ani potom.

„Jedná se o požár, během něhož zahynuly dvě osoby. Vyšetřování právě probíhá. Víc vám k tomu nemůžu říct.“

„Podle novin je jedním z mrtvých žena,“ řekl Per. „Už jste zjistili, o koho šlo?“

„Vy to snad víte?“ zareagoval policista.

„Ne,“ vyhrkl Per.

Policista nic neřekl, a tak Per pokračoval:

„Podezříváte někoho?“

„To nebudu komentovat.“

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Určitě,“ řekl policista. „Můžete nám něco říct o té stavbě.“

„O stavbě? Myslíte o vile?“

„Ano. Naši technici by rádi věděli, k čemu ta nemovitost vlastně sloužila. V patře bylo hodně malých ložnic, jedna část domu byla zařízena jako škola, jiná jako restaurace nebo bar. Také tam bylo cosi jako vězeňská cela…“

„Bylo to filmové studio,“ řekl Per. „Ty pokoje nahoře byly určeny pro herce, kteří tam jezdili filmovat. Ostatní místnosti byly zařízeny tak, aby se v nich mohly točit nejrůznější scény. Já jsem u těch natáčení nikdy nebyl, ale otec mi říkal, že tam měli k dispozici všechna možná prostředí.“

„Aha, takže oni tam natáčeli filmy,“ řekl policista. „Točil se tam nějaký film, který je známý?“

Než Per odpověděl, tiše si povzdechl:

„Ne. Byly to filmy určené rovnou na videokazety, vznikaly rychle…“

„Detektivky?“

„Ne. Oni točili… erotiku.“

Šlo to jako na běžícím pásu, pomyslel si. V režii Hanse Bremera šlo všechno ráz na ráz; Jerry se jednou zmínil, že Bremer několikrát stihl natočit celovečerní film za dva dny.

„Erotiku… Myslíte porno?“

„Přesně tak. Vozili tam pornoherce a pornoherečky a natáčeli s nimi.“

Marklund se na chvíli odmlčel.

„Rozumím,“ řekl pak. „Víte, tohle ještě nemusí být nic nezákonného, pokud se toho nezúčastňují nezletilí. Takoví tady asi nebyli, nevíte?“

„Ne,“ pospíšil si Per s odpovědí, přestože si tím nebyl tak docela jistý. Kolik tenkrát bylo Regině?

„Takže vy jste se na tom také podílel? Na téhle… činnosti?“

„Ne, nikdy. Ale něco o ní vím od otce.“

„Neřekl vám, proč jeho společník to studio zapálil?“ zeptal se policista. „Nebo pro to máte nějaké vlastní vysvětlení?“

Jeho otázka prozradila, jak policie uvažuje: domnívá se, že požár má na svědomí Bremer.

„Nemám,“ řekl Per. „Domnívám se, že té firmě se v posledních letech moc nedařilo. Otec onemocněl, a zrovna v téhle branži měl v cizině silnou konkurenci… To ale asi není důvod k tomu, aby si člověk bral život, nemyslíte?“

„To nemůžete nikdy vědět,“ řekl policista.

Per zvažoval, jestli se má zmínit o postavě, kterou viděl na kraji lesa. Nakonec to neudělal. Zmínil se o ní už během prvního výslechu, to musí policii stačit.

Přes okenní sklo se podíval na terasu, kde spal Jerry na lehátku.

„Promluvíte si s mým otcem?“

„Do Velikonoc už ne,“ řekl Marklund. „Ale pak se ozveme.“

Per zavěsil. Tak to by bylo, řekl si.

Kdyby Jerry nebyl v době před požárem v důchodu, neměl by teď na vybranou: jeho pracoviště už neexistovalo. Per ho chtěl po Velikonocích zavézt do jeho bytu, aby si tam mohl odpočinout. Aby tam seděl u televize a žil ze svých penzijních úspor – pokud ovšem nějaké má.

Per vyšel na terasu.

„Jerry, právě jsem mluvil s policií,“ řekl. „Ve vile našli dvě mrtvoly… Hanse Bremera a nějakou ženu. Všiml sis jí tam?“

Jerry zvedl hlavu z lehátka, zadíval se na Pera a zavrtěl hlavou. Per si sedl naproti němu.

„Policie si zřejmě myslí, že vilu zapálil Bremer,“ řekl. „To by asi bylo nejlogičtější vysvětlení, ne?“

Jerry dál vrtěl hlavou. Z úst se mu podařilo vyloudit jediné slovo:

„Ne.“

„Proč ne? Policie si myslí, že chtěl zničit studio.“

Jerry už podle všeho další pokusy promluvit vzdal. Místo toho se sklonil k aktovce a rozepnul její opotřebované přezky. Potom uvnitř šátral v několika papírech, až vyndal časopis, totéž staré číslo Babylonu, kterým se chlubil na večírku.

„Já si to nechci prohlížet,“ řekl Per úsečně.

Jerry přesto začal časopisem listovat, jako by něco hledal. Pak se zarazil u jedné strany a ukázal ji Perovi.

„Markus Lukas,“ řekl.

Per vzdychl, nechtěl se na ty snímky dívat, ale nakonec se k časopisu přece jen sklonil.

Na fotografiích, které mu Jerry ukazoval, byla jen další z mnoha scén s urostlým mužem a mladou blondýnkou; takové snímky se pravidelně objevovaly ve všech číslech otcova časopisu.

Modelka ležela pod mužem, obličejem ovšem nebyla otočená k němu, ale k fotografovi. Muž i žena se snažili tvářit tak, aby mezi nimi nebyl vidět ani náznak lásky nebo oddanosti; na fotografiích nic takového nesmělo být.

„Markus Lukas,“ řekl Jerry a ukázal na muže.

„Dobrá… Markus Lukas. Tak se jmenuje ten model?“

Jerry přikývl.

Na snímku byla vidět záda svalnatého muže se širokými rameny ve věku mezi třiceti a čtyřiceti lety. Měl husté černé kudrnaté vlasy – ale ty byly vidět pouze na tomto snímku, do něhož se dostala i část jeho zátylku, na většině ostatních záběrů byl vidět jen od pasu dolů.

Per si vzpomněl na muže, který tenkrát na jarním výletě, kdy seděl s Reginou na zadním sedadle, řídil jejich auto. Jerry mu říkal Markus Lukas. Byl to týž muž jako v tomto časopise? Možná.

„Není mu vidět do obličeje,“ poznamenal Per.

Jerry kývl hlavou a znovu ukázal na muže. Sváděl boj s neposlušnými ústy.

„Má… stek,“ řekl.

„Má vztek?“ zeptal se Per.

Jerry přikývl.

„Vztek… Na koho? Na tebe a na Hanse Bremera?“

Jerry se podíval stranou.

„Podraz,“ řekl.

„Tak to mě nepřekvapuje… Vy jste ho s Bremerem připravili o peníze?“

Jerry zavrtěl hlavou a víc neřekl.

Per sebral časopis ze stolu a rychle ho prolistoval. Na všech stranách v něm byly spousty fotografií různých dívek v celcích i v detailech. Modelové, s nimiž měli sex, byli na snímcích vidět jen částečně – fotografie se zaměřovaly na ženy, muži zůstávali v naprosté anonymitě.

„Existuje vůbec nějaká fotka, kde je tomu Markusovi Lukasovi vidět do obličeje?“ řekl.

Jerry zavrtěl hlavou.

Per si povzdechl. Překvapen ale nebyl: na mužských modelech nebyly důležité obličeje, ale jen malý kousek jejich těla.

„Co dělá Markus Lukas teď? Nevíš, kde bydlí?“

Jerry zavrtěl hlavou.

„Asi už v téhle branži nedělá, co?“

Jerry mlčel. Per to vcelku chápal – vždyť pornoprůmysl nakonec opustil i sám Jerry, i když nedobrovolně.

„Markus Lukas asi nebylo jeho pravé jméno, že je to tak?“ pokračoval Per. „Určitě si ho vymyslel; stejně jako ta jména, která jste dávali svým modelkám.“

Jerry kývl na souhlas.

„Jak se tedy jmenoval?“

Jerryho oči hleděly do prázdna.

„Ty si nepamatuješ, jak se Markus Lukas ve skutečnosti jmenoval?“

Krátké zavrtění hlavou.

„Ve smlouvě,“ řekl Jerry.

„Aha, takže on měl zaměstnaneckou smlouvu?“ řekl Per. „Doufejme, že na ní bude jeho pravé jméno.“

Jerry kýval hlavou a ukazoval za moře, k pevnině.

„Doma,“ řekl.

„Jasně, máš ji doma,“ řekl Per.

Zadíval se na fotografie nahého muže.

„Má… vztek,“ řekl Jerry.

Per si časopis prolistoval ještě jednou. Vzpomněl si na rok, který následoval po jeho setkání s Reginou. Tehdy konečně pochopil, proč jeho otec vozí ženy do lesa a fotí je tam: chce zbohatnout, vydělat na svém Babylonu. Tehdy Per také sedl na kolo a odjel do trafiky na opačném konci Kalmaru, aby si tam časopis tajně koupil.

Na titulní straně byla usmívající se dívka podobná Regině a nahoře stálo rudými písmeny BABYLON.

Per si časopis zasunul pod svetr a doma si ho schoval pod matraci ve svém pokoji. Když pak pozdě večer Anita usnula, vzal si baterku a začal Babylonem listovat.

Na všech stranách se v něm usmívaly nahé dívky, jejichž pokožka se leskla buď na slunci, nebo ve světle studiových lamp. Všechny byly blondýnky, přestože mnohé z nich měly zřejmě paruku.

Na jedné fotografii si všiml průsvitného obláčku z cigaretového kouře, který přichází z levé strany; bylo mu jasné, že Jerry stál při focení od dívky v jen asi metrové vzdálenosti. Per si dokázal představit, jak přitom otec kašlal, pobízel modelky, aby se nehrbily a ukázaly toho co nejvíc. Jako by slyšel jeho hlas, který volá:

„Tak dělej! Snad se nestydíš?“

Dívka na snímcích mu trochu připomínala Reginu. Přestože věděl, že pohled na ni by mu měl rozproudit krev, nestalo se tak, nemohl spustit oči z cigaretového kouře.

Zafoukal jarní vítr, Per zakašlal a přenesl se zpět do přítomnosti, ke stenvickému lomu.

„Takže jediné, co o Markusi Lukasovi s určitostí víme, je…,“ řekl a časopis přitom zavřel, „… že má velké svaly.“

Vzal Babylon štítivě mezi palec a ukazováček a podal ho otci, aniž se na časopis podíval.

„Tohle teď, prosím tě, schovej… nebo to vyhoď. Jdu vzbudit dvojčata.“

28

K tomu, aby se převlékla a vyrazila si znovu zaběhat na planinu, se Vendela dostala až ve čtvrtek kolem šesté večer. Stále myslela na Vílí kámen a na minci, kterou vložila do jamky. Stejně jako minule se cestou ke kameni nejprve zastavila v domě svého dětství.

Když se dala do běhu, bolest v nosu a v krku způsobená alergií trochu polevila. Po několika stech metrech nabral její běh příjemné tempo. Běžela severovýchodním směrem a na starý statek dorazila po čtvrthodině.

Vstoupila na pozemek a zůstala stát.

Na trávníku před domem stálo červené auto, velké volvo se zahrádkou na střeše. Kufr a dvoje dveře mělo otevřené; otevřené byly i vstupní dveře do domu. Majitel s rodinou sem zřejmě přijel strávit velikonoční svátky. Vendela nedokázala odolat a prošla přes trávník k otevřeným dveřím prosklené verandy.

Najednou se na sluncem zalitém prahu objevila nějaká žena.

„Jé, to jsem se vás lekla!“ řekla, když zaregistrovala Vendelu.

Byla asi tak o deset let mladší než Vendela a tvářila se vystrašeně.

„Dobrý den,“ řekla jí Vendela a křečovitě se zasmála. „Já se tu jen chtěla na chvíli zastavit… odpočinout si. Šla jsem si zaběhat.“

„Hm.“

„Víte, já jsem tady prožila dětství. Tenhle statek kdysi patřil naší rodině.“

„Takže vy jste tady bydlela?“ Žena se začala tvářit přívětivěji. „Jestli chcete, pojďte se podívat dovnitř. Asi se to tady za tu dobu hodně změnilo.“

Vendela přikývla a tiše vešla na verandu, do předsíně a nakonec do kuchyně. Jednotlivé místnosti sice poznávala, ale měla přitom pocit, že dřív bývaly větší. Kuchyň byla nově vymalovaná, byla zařízená moderními lavicemi, na podlaze byly položeny keramické dlaždice. Také to tu jinak vonělo; z vůně jejího otce a pachu nevypraného oblečení tu nezůstalo vůbec nic.

Z kuchyně vedly schody do patra. Vendela došla až k nim a zastavila se.

„Mohla bych se podívat nahoru?“

„Jistě, ale moc tam toho neuvidíte.“

Vendela začala stoupat po schodech a žena ji následovala.

„Než jsme se rozhoupali k tomu, že začneme patro opravovat, utekly skoro čtyři roky,“ řekla a zasmála se unaveným smíchem. „Ale nakonec to vypadá k světu i tam.“

Vendela jen tiše přikývla, neusmála se. Nenacházela slova, bylo to pro ni příliš těžké. Vystoupila na poslední schod a ocitla se v patře. Podlaha tu byla vzorně uklizená; když byla Vendela malá, bývala zašlá a zaprášená.

A tady napravo, ano – oblýskané dveře vedoucí do malé ložnice. Stával u nich stoleček na jedné noze, na který Vendela každé ráno předtím, než šla do školy, pokládala tác s jídlem.

Dveře pokojíku teď byly otevřené. Vendela viděla, že na podlaze leží kousky lega a hračky, a zaslechla smích malého chlapce.

Otočila se k ženě.

„Zůstanete tady dlouho?“

„Ne, jen přes Velikonoce. V pondělí se vracíme domů.“

„Já tady budu až do půlky května,“ řekla Vendela a snažila se přitom potlačit dojetí. „Kdybyste chtěla, můžu vám na dům dohlídnout. Stejně tudy občas běhám…“

„To byste vážně mohla?“ řekla žena. „Bylo by to od vás hrozně milé… Na ostrově totiž došlo k několika vloupáním.“

Vendela se rozhlížela po domě.

„Líbí se vám tu?“

„Líbí, moc,“ řekla žena. „Je to tady takové útulné.“

Vendela o jejích slovech zapochybovala. Věděla, že dům stojí v cestě vílám. Bydlet tady neznamená nic jiného než na sebe přivolat neštěstí.

Pod nejhustšími keři se stále skrývaly ostrůvky sněhu. Jezírka, vzniklá jeho táním, byla sice stále širší, ale zároveň se na slunci odpařovala. Až přijde květen, zmizí docela.

Vendela se na planině orientovala čím dál lépe. Už po patnácti minutách běhu byla u velkého kamene. Hned viděla, že ho víly navštívily.

Staré mince sice v jamkách zůstaly, zato desetikoruna, kterou tu obětovala za Aloise, byla pryč.

Nepřekvapilo ji to, spíše se podivovala nad tím, že se víly u kamene scházejí i po tolika letech.

Sedla si do trávy, zády se opřela o východní stranu kamene a vydýchala se. Jestliže dříve pochybovala, teď už si byla jistá, že právě sem měla přijít; všechna ostatní místa, která kdy navštívila nebo po nich toužila, zmizela kdesi za obzorem. Tady u kamene od ní nikdo nic nežádal, tady nebyla tou Vendelou Larssonovou, která je pod drobnohledem Maxe a ostatních lidí.

Zavřela oči a v hlavě se jí opět začaly promítat obrazy. Dohlédla teď přes celou planinu až k moři, dokonce se jí zdálo, že vidí až k lomu a k vile. Uvnitř seděl Max u psacího stolu a psal předposlední kapitolu své knihy Maximálně dobrá jídla, v níž líčí svůj všední den, kdy doma chystá většinu pokrmů. Důvod svého konání zdůvodňuje prostě – tvrdí, že „největším štěstím je učinit šťastným někoho jiného.“ Aby každé ráno mohl uvidět tvář šťastného člověka, budí svou ženu, „mou milovanou V.,“ jak ji v knize nazývá, s „podnosem, který se prohýbá pod právě upečeným chlebem, ovocem a čerstvě vymačkanými ovocnými šťávami.“

Vendela si byla jistá tím, že Max si to v tu chvíli opravdu myslí, přestože snídaně ve skutečnosti připravovala skoro vždycky ona. Pokud jí Max přinesl snídani do postele nebo uvařil večeři, bylo to něco zcela výjimečného. Vendelu v takových chvílích pokaždé napadalo, že by jí Max – pokud ho bude dostatečně motivovat pochvalou – mohl v kuchyni pomáhat častěji. K tomu ale nikdy nedošlo, Maxovo vaření zůstalo vzácným jevem.

To ale nebylo nic důležitého, nechtěla na to myslet – zvlášť ne teď a tady na planině.

Na severním okraji lomu viděla obydlí sousedů, starý domek, který postavil jeden z Henryho spolupracovníků, a rodinu, která ho nyní obývá. Na terase seděl Per Mörner se svým starým otcem; jeho děti byly také doma. I když tu všechno působilo mírumilovným až svátečním dojmem, Vendela věděla, že zdání klame.

Per je zkormoucená duše. Pomohlo by mu, kdyby se proběhl po planině.

Vendela se přestala dívat do dálky a její myšlenky se vrátily na místo, kde se právě nacházela: ke kameni na malé mýtince mezi jalovcovými keři. Na malou chvíli se všechno rozzářilo a ve Vendelině hlavě se objevil obraz urostlého muže v bílých šatech. Stál naprosto bez hnutí a před jejím pohledem neuhnul. Usmíval se na ni.

Je to král víl? Ne, Vendela tušila, že je to posel, kterého za ní vyslaly víly, sluha, který jí má naznačit, že víly vědí o její přítomnosti tady. Posel byl nositelem nižší hodnosti a dost se podobal Maxovi.

Zůstal klidně stát a dál se usmíval, jako by jí chtěl říct: První krok musíš udělat ty, ne já!

Ale Vendela na ten krok ještě nebyla připravená, toho dne ještě ne.

Otevřela oči a rozhlédla se kolem sebe. Mýtinka byla prázdná, i když mezi keři něco zapraskalo.

Vendela zakašlala, jako ostatně pokaždé, když se vrátila ze světa víl. Zvedla se a vytáhla z kapsy tři mince. Pak je položila na kámen, každou do jiné jamky.

Jedna byla za Maxe a za ni samotnou, druhá za Aloise a třetí za sousedy od lomu. Za Pera Mörnera a jeho rodinu.

Pak se otočila a znovu se rozběhla planinou. Dlouhými skoky probíhala mezi jezírky, která se leskla jako zrcadla. Od západu na ni svítilo večerní slunce a jeho hřejivé světlo jí jako maják ukazovalo cestu k pobřeží.

Když se vrátila domů, bylo teprve sedm. Jako vždy ubíhal čas ve světě víl pomaleji než v našem světě.

29

Gerlof seděl na zahradě. Byl Velký pátek, den, kdy Ježíš zemřel na kříži. Když byl Gerlof malý, musel tento den slavit tím, že nic nedělal: zakazovali mu, aby si hrál, poslouchal rádio, mluvil nahlas, a už vůbec se nesměl smát. Mohl tenkrát vlastně jen sedět na židli.

Jinými slovy: nyní byl na tom přibližně stejně, ale jakožto starý muž takový klid vítal.

Vyhlížel své dcery a vnoučata, kteří k němu měli dorazit ze západního pobřeží země. Ne že by neměl co dělat – jeho zákazníci čekali na nové modely lodí v láhvi, které si u něho objednali a které mu už také dobře zaplatili. Ale co naplat, byl svátek a jeho myšlenky stále přitahovala hromádka starých Elliných deníků.

Ne, do jejich čtení se neměl nikdy pouštět.

Po chvíli se zvedl a došel do skříně pro deník z roku 1957. Posadil se do lehátka, nalistoval jednu stranu uprostřed sešitu a pokračoval v četbě.

Dnes máme 16. června 1957, zapsala si Ella svým úhledným písmem.

V noci byla bouřka. Děti byly vzhůru a dívaly se, jak se blýská. Jeden blesk udeřil do průlivu tak silně, až to ve vodě zajiskřilo. Gerlof všechno prospal, asi je z moře na takový randál zvyklý.

Včera se vydal do Lângviku koupit novou síť; tam i zpátky jel na kole. Pak vzal loď a odplul s ní síť položit. Kolem páté ráno vstal a jel se do ní podívat; vrátil se s pětadvaceti platejsy a šesti okouny. Proto jsme dnes měli dušenou rybu s omáčkou. Byla to velká dobrota!

Lena a Julia ráno viděly, jak přes silnici běží do lesa malý smeček.

Chudák Henry Fors, ten vdovec, co bydlí severně od nás, dnes prodal na porážku poslední dvě telata, co mu zbyla – ve dvě hodiny si pro ně přijeli z Kalmaru. Tak už mu zůstaly jen ty tři krávy, o které se stará jeho dcerka Vendela. Je to smutné, ale co naplat, Fors asi potřebuje peníze.

Tak, tak, pomyslel si Gerlof, v tomhle měla Ella pravdu: Vendelin otec penězi nikdy neoplýval. Měl pár hubených krav, které se pásly na chudých loukách. Nevelký lom za vesnicí, kde pracoval, už nemohl konkurovat velkolomům. Fors to neměl lehké.

Gerlof obrátil list:

Dnes máme 27. června 1957.

Nějakou dobu jsem si nic nezapsala – čas tak hrozně letí! Mám pořád spoustu práce a dny utíkají jako splašené. Na psaní navíc nemám náladu každý den.

Je slunečno a teplo – vrcholné léto.

Gerlof včera odjel se škunerem do Kalmaru pro náklad. Vzal s sebou holky – mají prázdniny. Já jsem ve vsi sama a je mi dobře.

V Borgholmu bych sice večer mohla chodit na kroužek ručních prací, ale ten mi zas tak nechybí. Většinou se tam mluví o té z nás, která zrovna není přítomná. Umím si představit, že teď mají na tapetě mě.

Do vsi se po večerech stahují bažanti, asi je sem lákají slepice ze statků, ale jejich majitelé v žádném případě nedopouštějí, aby se k nim dostali!

K chatě dnes zase proklouzl ten malý nezbeda z pastvinky. Dala jsem mu ovesné koláčky a trochu limonády. Je jako živé stříbro, ani chvilku neposedí, ale moc toho nenamluví. Netuším, co je zač ani odkud přišel.

Potřeboval by se vykoupat. Má dlouhé a nečesané vlasy, u svého manžela jsem něco takového nikdy neviděla.

Na zahradu náhle dolehl hluk motoru. Gerlof se lekl tak, až málem nadskočil. Silnicí se blížilo auto, které po chvíli zpomalilo a zabočilo k jeho pozemku.

Musel si pospíšit, aby stihl deník zavřít a schovat pod dekou. Když se pak otevřela vrata a volvo s oběma dcerami vjelo dovnitř, seděl klidně na lehátku a tvářil se jakoby nic.

„Nazdar, dědo! Tak tady nás máš!“

„Pěkně vítám!“ volal Gerlof a zamával na ně. „Veselé Velikonoce!“

Všichni z auta vystoupili – Lena, její mladší dcera a Julia se dvěma mladšími ze tří nevlastních synů – a vyložili z něj brašny a ruksaky.

Rodina teď byla pohromadě a Gerlofův klid tentam. Vnoučata dědečka rychle objala a vešla do chaty, kde hned zapnula televizi. Nebo to bylo rádio? Ať už to bylo jedno nebo druhé, z oken se řinula hlasitá rocková hudba.

Gerlof zůstal sedět venku a pomyslel na to, jak Velký pátek vypadal v době jeho dětství.

„Tak jak je, tati? Je tady všechno v pořádku?“

Byla to Julia. Dala mu pusu na tvář.

„Mám tady klid,“ řekl Gerlof. „Stejně jako v celé vesnici… Jo, u lomu máme nové sousedy.“

„Jsou fajn?“

„Vcelku ano.“ Gerlof si hned nato vzpomněl, jak Jerry Morner během večírku hodil na stůl svůj časopis. „Taky jsou dost originální.“

„Co kdybychom k nim zašli?“

„Ne. Byl jsem u nich ve středu na takovém večírku, to mi úplně stačilo.“

„Takže Velikonoce budem slavit jenom v tom složení, co je tu teď?“

Gerlof přikývl. V Mamäsu sice bydlela jedna z jeho příbuzných, Tilda, vnučka jeho bratra, ale ta si na podzim našla přítele a začala si budovat vlastní život.

„A co jinak? Co pořád děláš?“ zeptala se Julia.

„Sedím si tu a přemýšlím.“

„O čem?“

„O ničem.“

Julia k němu vztáhla ruce.

„Chceš pomoct vstát?“

Gerlof se usmál a vzápětí zavrtěl hlavou – právě teď se mu vstát nechtělo.

„Ne, sedí se mi tady hezky.“

Dříve nebo později si bude s dcerami muset promluvit o Elliných denících a zeptat se jich, jestli něco nevědí o jejím návštěvníkovi.

30

Do té chvíle, než se Nilla u jídelního stolu zhroutila a kašlala krev, probíhala večeře rodiny Mörnerových na Bílou sobotu v příjemném duchu.

Per si do té doby úspěšně nalhával, že Nilla na tom snad není tak špatně. Něco zlého přesto tušit mohl, protože dcera byla unavená už ráno. Po snídani mu pomáhala krájet zeleninu, ale práce jí šla pomalu; chvílemi u prkénka se zeleninou jen strnule stála.

„Jsi unavená?“ zeptal se.

„Docela jo… V noci jsem špatně spala.“

„Nechceš si jít lehnout?“

„Ne, to je dobrý.“

„Dneska bys mohla jít ven,“ pokračoval. „Co kdybys šla třeba na krátkou procházku podél pobřeží? Jesper by mohl jít s tebou, zkus ho vytáhnout!“

„Hm,“ řekla Nilla tiše a dál pomalu krájela salát.

Per po ní pokukoval koutkem oka a snažil se být klidný.

V úterý opravil část schodů do lomu. Od té chvíle docházel každé ráno a večer k okraji lomu kontrolovat, jestli schodiště stále stojí. Zašel sem i na Bílou sobotu a zjistil, že kamenných stupňů se nikdo ani nedotkl. Chtěl se brzy opět pustit do práce, aby schody vedly až k samému okraji lomu.

Kaluže vody na dně lomu se už začaly odpařovat. V létě, až tam bude úplné sucho, by se tam s Jesperem mohli vyřádit, například si zahrát fotbal.

Samozřejmě i s Nillou.

Per se otočil k lomu zády, obešel dům a zastavil se u Ernstovy kůlny, boudě o výšce dvou metrů, sbité z prken, z nichž některá, ač ošlehaná větrem, stále nesla stopy původního červeného nátěru. Z obou stran měla dvě malá zaprášená okénka a na průčelí dvířka, která byla celá černá, jako by je někdo umazal od sazí.

Byla zajištěna silným řetězem, upevněným k železnému oku; držel v něm jen díky velkému zrezivělému hřebíku. Per ho vytáhl a dvířka otevřel.

Podlahu pokrýval vápencový prach, a proto tu byl suchý vzduch. Per tu byl naposledy před třemi lety. Tenkrát v létě sem zašel s Ernstovými příbuznými, aby si tu mohli vzít, co se jim líbilo. Odnesli si kamenné artefakty, které stály nejblíž u dveří a měly za sebou finální broušení: sluneční hodiny, misky na pití pro ptáčky a sokly na lampu. V boudě pak zůstalo několik nedokončených soch, případně předměty, o nichž nikdo nedokázal s jistotou říct, co mají představovat.

Tyto předměty teď stály v řadě, úplně vzadu; byly to kusy kamene, které jejich tvůrce opracoval do podoby bezhlavých, nabobtnalých těl nebo z nich vytvořil hlavy s hlubokými očními důlky a otevřenými ústy.

Per si je nešel prohlédnout zblízka, jen dvířka zase zavřel a zamířil pro noviny k dopisní schránce.

„Takže váš otec je ten známý Jerry Morner?“ řekl Max. „Osobně jsem se s ním nikdy nesetkal, ale to jméno mi něco říkalo.“

Per a Max Larsson, kteří spolu od večírku nemluvili, se potkali u schránek.

„Opravdu?“

Per s novinami v ruce kousek poodstoupil, ale Max jeho gesto nepochopil, bodře se usmál a pokračoval ve svém proslovu:

„Aby ne! Jerry Morner byl přece v sedmdesátých letech dost známý. Občas s ním vycházely rozhovory, v televizi vedl bouřlivé debaty o pornografii… Když jsem byl na vojně, tak jsme ty jeho časopisy četli.“ Max na Pera spiklenecky zamrkal: „No, četli… Byly v nich hlavně fotky!“

„Já vím,“ řekl Per.

„Jeden z nich se jmenoval Babylon,“ řekl Max. „Jak se jmenoval ten druhý? Sodoma?“

„Gomora.“

„No jistě, Babylon a Gomora. Byly dost drahé… Člověk si o ně v trafikách musel říct, nikdy je neměli nahoře na pultě.“ Zakašlal a dodal: „Teď už je samozřejmě nečtu. Pořád se prodávají?“

„Ne, už nevycházejí.“

„Asi je převálcovaly filmy na videu… A teď je tu ještě internet,“ řekl Max. „Všechno se holt vyvíjí.“

Per na to nic neřekl.

„Kde vlastně tenkrát sháněl modelky?“ pokračoval Max.

Per zavrtěl hlavou.

„Já jsem s tím nikdy neměl nic společného.“

„Zajímalo by mě, co to bylo za holky, že se chtěly takhle předvádět,“ řekl Max.

„Nemám tušení,“ řekl Per a hlavou mu probleskl obrázek usmívající se Reginy.

„Přitom jim na těch fotkách bylo vidět do obličeje… Některý z těch holek byly opravdu pěkný.“

Per pokrčil rameny. Měl pocit, že byl na souseda příjemný až dost, a vykročil směrem k lomu.

„No jo, asi dostaly dobře zaplaceno,“ říkal Max za jeho zády. „A získaly cenný zkušenosti!“

Per se zastavil a otočil se. Rozhodl se, že Maxe podrobí svému „Testu na téma děti“, jak už to v životě udělal několikrát.

„Máte děti?“

„Děti?“ Max se předtím, než odpověděl, zatvářil nechápavě. „Jistě. Mám tři… z prvního manželství.“

„Dcery?“

Larsson přikývl.

„Mám jednu. Jmenuje se Annika.“

„Maxi,“ řekl Per tišším hlasem, „jak byste se tvářil, kdybyste se dozvěděl, že vaše dcera Annika pracovala pro mého otce?“

„Ona nic takovýho nedělala!“ vyhrkl Max.

„Jak to můžete vědět? Myslíte, že by vám o tom řekla?“

Soused mlčel. Per jeho mlčení nepřerušil a znovu vykročil. Poté, co ušel několik metrů, Max se za ním otočil a zasyčel:

„Ty svině!“

Per na to nic neřekl a šel dál – na takovou reakci byl zvyklý. Kdykoli se na Jerryho dívky snažil pohlížet z lidské stránky, lidé reagovali stejně.

Vztahy obou sousedů od lomu se po tomto rozhovoru pochopitelně opět narušily.

Ty svině!

Když Per chystal večeři, stále mu ta dvě slova zněla v hlavě.

Velikonoce teď budou slavit všechny tři generace společně: Jerry, Per, Nilla a Jesper. Na to, aby seděli na terase, byla venku zima, a tak Per prostřel jídelní stůl, který stál v obýváčku před Ernstovou truhlou. Když na něj pokládal talíře, zadíval se na rytinu trola, který s posměškem na tváři utíká do své jeskyně, a přemýšlel, proč se ta bytost usmívá, zatímco opodál sedící princezna pláče. Že by rytíř, který měl zachránit její čest, nestihl přijet včas?

„Pelle?“ ozvalo se za ním.

Do pokoje vstoupil otec.

„Jerry, za chvíli budeme večeřet,“ řekl Per a pokračoval v prostírání.

Než se vydal pro děti, otočil se na Jerryho a řekl:

„Na stole dnes nechci vidět žádné časopisy!“

Jerry během večeře mlčel a ani dvojčata toho moc nenamluvila. Každý z nich pojídal vajíčka a duchem se pohyboval ve svém vlastním světě.

„Byli jste dneska venku?“ zeptal se Per.

Nilla zvolna přikyvovala. Byla bledá a unavená a mluvila tichým hlasem.

„Byli jsme dole v lomu. Jesper tam našel kostru.“

Jesper zavrtěl hlavou a dodal:

„Byl to jen malej kousek kosti… Podle mě je to kousek prstu.“

„Prstu?“ řekl Per a podíval se na syna. „Lidského prstu?“

„Asi jo.“

„A kde jste ho našli?“

„V jedný hromadě kamení. Mám ho u sebe v pokoji.“

„Určitě je to kost nějakého zvířete… Potom se na ni podíváme,“ řekl Per, zatímco si loupal vajíčko. „I když – kosti se ze země sbírat nemají. Můžou na nich přece být bakterie a…“

Jesper ho neposlouchal – s hrůzou v očích se díval na místo vedle Pera.

„Tati!“ vykřikl. „Nilla!“

Per stočil hlavu doprava a zjistil, co se stalo: Nilla pustila vejce z ruky, naklonila se nad stůl a hlava jí klesla na prsa. Hrozilo, že se Nilla skácí na stranu a spadne ze židle.

Na ubrusu byly skvrny od krve, kterých ještě přibylo, když Nilla zakašlala.

Per se k ní obrátil a vykřikl:

„Nillo!“

V poslední chvíli ji zachytil, aby neupadla. Otočila k němu hlavu, ale oči se jí stále klížily.

„Co? Co se děje?“ řekla, jako by mluvila ze spaní. „Měla bych…?“

Utichla a schoulila se do klubíčka. Per ji pevně stiskl.

„Nic se neděje,“ řekl. „To nic…“

To ale nebyla pravda – bylo to zlé. Nillina tvář náhle zrudla jako při horečce. Per cítil, jak jí v paži tepe krev a jak celé její útlé tělo ochablo. Nilla omdlela.

Večeře tím skončila. Jerry seděl naproti nim u stolu s vajíčkem v ruce a upřeně se díval na kapky krve na ubrusu. Jesper vstal ze židle a sledoval sestru s vytřeštěnýma očima.

Per Nillu vzal a odnesl na pohovku. Jen co ji položil na bok, zakašlala a otevřela oči.

„Je mi zima,“ řekla tiše.

Per si vzpomněl, že mu lékař v kalmarské nemocnici říkal cosi o tom, že Nillin nový lék může mít za následek to, že jí do těla vniknou infekce. Podíval se na Jespera.

„Nilla to zvládne,“ řekl. „Ale musím ji odvézt zpátky do nemocnice… Zůstaneš tady s dědou?“

Jesper přikývl.

„A mohl bys taky zavolat mámě?“

Nemocnice byla v sobotu večer prázdná a vládl v ní klid, ale akutní příjem byl samozřejmě v provozu. Nilla se musela položit na pojízdnou postel a byla na ní odvezena chodbou. Per nemohl nic dělat, jen dojít na oddělení, kde předtím dcera ležela, a čekat.

Na chodbě se posadil na židli – byl na to zvyklý. Nekonečné čekání.

Asi po hodině se otevřely dveře oddělení a vešla do nich Marika se svým mužem Georgem. Byl opálený a měl na sobě tmavý oblek – stejně jako při obou předchozích příležitostech, kdy se s ním Per setkal.

„Doktor si s námi chce promluvit,“ oznámila Marika Perovi.

Lékaře, který měl ten večer službu, Per neznal. Jmenoval se Stenhammar a byl mladší než jeho kolega, který se o Nillu staral dříve. Když je uváděl do své ordinace a pak se na ně díval přes svůj stůl, měl ovšem ve tváři stejně vážný výraz.

„Mám pro vás jednu dobrou a jednu špatnou zprávu.“

Ani jeden z rodičů na to nezareagoval, a tak lékař pokračoval:

„Ta dobrá je, že horečku jsme srazili. Pernilla může jipku opustit.“

„Takže si ji můžeme odvézt domů?“ zeptala se Marika, přestože věděla, že tento víkend má Nilla strávit u Pera.

Stenhammar zavrtěl hlavou.

„Ne. To je ta špatná zpráva,“ řekl. „ Pernillu nemůžeme z nemocnice propustit… Musí tady zůstat.“

„Jak dlouho?“ zeptala se Marika.

Lékař nejprve několik vteřin mlčel a potom se rozhovořil. Mluvil podrobně a dlouho: o Nilliných detailních vyšetřeních, o výsledcích a o tom, co u ní lékaři zjistili. Jeho řeč byla dlouhá a obsahovala mnoho dlouhých slov.

„Epiteloidní… Co to znamená?“ zeptal se Per.

„Zkratka pro to je EHE,“ řekl Stenhammar. „Jedná se o hodně vzácnou formu rakoviny, která napadá měkké tkáně. Je velmi neobvyklá. Chápu, že to pro vás není žádná útěcha, ale jako lékař jsem…“

„Co to znamená pro Nillu?“ přerušila ho Marika.

Lékař pokračoval ve svém výkladu, z něhož si Per nakonec zapamatoval jen dvě slova: zhoubný nádor.

„… takže optimální by bylo, kdyby tu zůstala až do doby, kdy ten zákrok provedeme,“ řekl Stenhammar, položil ruce na stůl a sepnul je.

Zákrok. Per cítil, jak se mu pod nohama zhoupla země.

„Je tedy nutné ji operovat?“

Lékař přikývl.

„Je. Pouhé ozařování nestačí… Jedná se tu o vitální indikaci.“

Per se nezeptal, co ta dvě slova znamenají – nezněla dobře.

„Kdy?“ řekla Marika tiše.

„Brzy. Dřív, než bude pozdě.“ Lékař udělal pauzu. „Ta operace bohužel nebude snadná.“

„Jaká je pravděpodobnost úspěchu?“ řekl Per.

Strašná otázka. Zalitoval, že ji nemůže vzít zpět. Stenhammar zavrtěl hlavou.

„Nejsme sázková kancelář.“

Všichni tři pak mlčky vyšli na chodbu. Georg se od nich odpojil a šel pro kávu. Per své bývalé ženě nic neřekl. Marika se na něho náhle otočila:

„Kde je Jesper?“

„Zůstal na chatě.“

„Sám?“

„Ne,“ řekl Per. „Je tam s ním můj otec.“

„Jerry?“

Prázdnou chodbou se začal rozléhat Maričin zvýšený hlas. Per mluvil tišeji.

„Ano, Gerhard. Přijel k nám před několika dny…“

„Proč?“

„Je nemocný,“ řekl Per. „Měl…“

„To byl snad pořád, ne?“

„… a potřebuje, aby se o něho někdo postaral,“ pokračoval Per. „Ale už brzo ho odvezu k němu domů.“

„Do té doby sem nechoď,“ vyhrkla Marika. „Nerada bych se s tím chlívákem ještě někdy viděla!“

„Chlívákem? No, dal by se tak nazvat,“ řekl Per tiše, „ale pokud si dobře vzpomínám, tak když jsme se seznámili, o Jerryho a jeho práci ses ohromně zajímala. Neříkala jsi, že ti to připadá interesantní?“

„Interesantní jsi mi tenkrát připadal i ty,“ namítla Marika, „a to už si taky nemyslím.“

„Tak sláva,“ řekl Per, „máš o jeden problém míň!“

„Ne, já s tebou problém nemám. To ty máš problém se mnou!“

Per se nadechl.

„Jdu se rozloučit s Nillou.“

Zatímco Marika zůstala na chodbě, Per se krátce před odjezdem zastavil v Nillině pokoji. V místnosti bylo ticho a klid. Nilla ležela v posteli přikrytá bílou přikrývkou a do paže měla opět zavedenou infuzi. Per se nad ní naklonil, jejich tváře se dotkly.

„Ahoj.“

„Ahoj…“

Nilla byla bledá. Rychle se nadechovala a vydechovala a její hrudník se přitom zachvíval.

„Tak jak je? Bolí tě na plicích?“

„Trochu jo…“

„Vypadáš dobře.“

Zavrtěla hlavou.

„Tati, nemůžu najít ten černej kámen.“

„Jaký kámen?“

„Ten kousek lávy z Islandu… Kámen pro štěstí, co mi koupila máma. Měla jsem ho u sebe v pokoji. Myslela jsem si, že jsem si ho dala do kapsy, ale není tam.“

Per si vzpomněl: Nilla měla na mysli hladký černý kámen, který mu jednou půjčila, aby si ho podržel. Díky svým rozměrům se příjemně držel v dlani.

„Asi bude někde doma,“ řekl. „Najdu ho!“

Když se pak asi po půlhodině vrátil do Stenviku, viděl, že Jerry a Jesper mezitím sklidili jídlo ze stolu a sundali z něj znečištěný ubrus. V kuchyni na něho čekala hromada špinavého nádobí.

Jerry s Jesperem seděli na pohovce v obýváku u televize a sledovali nějaký americký komediální seriál. Jerryho pořad podle všeho zaujal, zato Jesper k Perovi otočil hlavu, jen co ho viděl vcházet.

„Tak jak to s Nillou vypadá, tati?“

Per přikývl a promnul si oči.

„Dobře… V nemocnici si ji sice nechali, ale vypadala už líp.“

Jesper přikývl a začal opět sledovat televizi.

Nechám to na později, pomyslel si Per. O nádoru si spolu promluvíme později.

Otočil se ke dveřím.

„Co teď budeš dělat?“ uslyšel za zády synův hlas.

„Jdu hledat jeden kámen,“ řekl Per tiše. „Kámen pro štěstí.“

Pak ho něco napadalo. Obrátil se k Jesperovi a řekl:

„Co jsi říkal, že to bylo – ta věc, kterou jste našli s Nillou? Kousek kosti?“

„Hm. Mám ji v pokoji. Na poličce s knížkama.“

Per vešel do synova pokoje. I když se snažil nevidět nepořádek, který tam panoval, otevřel alespoň okno, aby trochu vyvětral. Pak se podíval na poličku.

Kousek světle šedé kosti, který tam ležel mezi Jesperovými knihami a hrami, byl malý – na délku měl čtyři nebo pět centimetrů. Když ho vzal do ruky, cítil, že je křehký a má suchý a hrubý povrch, jako by v lomu odpočíval mnoho let.

Per nyní viděl, že Jesper s Nillou měli pravdu: tato kůstka skutečně vypadala jako ulomený lidský prst.

31

Max a Vendela spolu děti neměli a jejich rodiče už byli po smrti, takže Velikonoce v novém domě slavili jen ve dvou. Vendele to ani tak nevadilo, protože Velikonoce nepovažovala za obzvlášť významné svátky.

Carolina, její dospělá dcera, kterou měla s Martinem, jí zavolala z Dubaje, popřála jí hezké svátky a zároveň jí oznámila, že se domů vrátí až na slavnost letního slunovratu. Max měl se svou bývalou ženou tři děti, ovšem před dvěma roky měl na adresu své dcery nevhodné poznámky a ta s ním od té doby nemluvila. Časem získala na svou stranu i své bratry, takže kontakt dětí s otcem byl momentálně přerušený.

Vendela věděla, že Maxovy děti ji jakožto macechu nemohou vystát. Tak tomu bylo od samého začátku.

Když se byla podívat na jejich bývalém statku, natrhala si tam pár březových větviček, a přestože měla rýmu, vzala si je domů, aby je ve vile použila jako dekoraci. Víc toho na vytvoření velikonoční atmosféry nepotřebovala.

Pak ji ještě čekala příprava večeře. Do vaření se jí moc nechtělo, navíc v lednici i v mrazáku bylo plno jídla, které zbylo z večírku, ale nějaké to velikonoční pohoštění připravit musela – nachystala tedy pár vajec, slanečky, brambory a trochu vína. Otevřela jednu láhev bordeaux a nalila si skleničku.

Dveře Maxovy pracovny byly zavřené: Max seděl u stolu a nechtěl být rušen. Připravoval se na krátké turné, na které měl vyrazit po Velikonocích, a kromě toho se věnoval své kuchařské knize Maximálně dobrá jídla; vydavatel mu poslal prvních sto zalomených stran. V pátek odeslal svému redaktorovi poslední recept, tím byla kuchařka v podstatě hotová. Max dříve nebo později jistě Vendelu požádá, aby v textu provedla korektury.

V kuchyni vrčel ventilátor a na plotně se vařily brambory. Na lavici ležel poznámkový sešit o vílách. Vendela vzala pero a během vaření si zapisovala myšlenky, které se jí právě honily hlavou.

Přemýšlela o Maxových dětech, které otci ani nezavolaly, aby mu popřály veselé Velikonoce. To ji přimělo k tomu, že skleničku položila a do bloku si zapsala následující slova:

Ve světě víl neexistují žádná trápení a nešváry, víly žijí v dokonalé harmonii. Jak je to možné?

Víly za to vděčí své prozíravosti. Na rozdíl od mnoha lidí, kteří nosí klapky na očích, mají velký dar vidět věci ze všech perspektiv současně, a proto se mezi sebou nikdy nesváří. Znají své místo ve světě a věnují se důležitějším věcem, než jsou hádky.

Přesto víly kdysi válčily s troly – a to tak, že tekla krev. Má se o tom zmínit?

Za zády jí začaly zvonit kuchyňské stopky – vajíčka už byla uvařená. Odsunula kastrol z varné desky a nalila do něj studenou vodu.

Vajec bylo dvanáct, byla bílá a tvrdá, ale Vendela nemínila sníst ani jedno. Od té doby, co přišla na ostrov, svůj souboj s hladem vyhrávala. Vajec uvařila záměrně takové množství, aby Max nemohl poznat, jestli nějaké z nich snědla, nebo ne.

Opět usedla na lavici a pokračovala v psaní:

Víly jsou samozřejmě spíše duševní povahy než tělesné. Vědí, že přílišné uctívání těla není dobré. Láska k okolnímu světu sídlí v duši, zatímco tělo ovládané chtíčem se ho chce zmocnit. Když má chtíč navrch, vyvolá to mezi tělem a duší boj, který duše často prohrává.

My lidé nad tělem snadno ztrácíme kontrolu, protože jeho prostřednictvím chceme získat příliš mnoho. Víly nic takového neznají. Zatímco si hrají na lukách, lidé se pohybují v bludném kruhu a nedaří se jim z něj vystoupit.

Koutkem oka zahlédla nenápadný pohyb a přestala psát. Otočila tím směrem hlavu.

„Nazdárek, Ally!“ zavolala.

Do kuchyně přišel Alois a nevrazil čenichem do zárubně dveří, jak se mu to dříve často stávalo. Opatrně k ní našlapoval po linoleu – šel sice pomalu, ale přímým směrem.

„Jak se máme?“ řekla mu s úsměvem. „Veselé Velikonoce, staroušku!“

Pudl se pomalu posadil na podlahu a strnulou přední nohu vysunul do strany.

„Večer ti dám něco sladkého, co ty na to?“

Pes si olízl čenich a zadíval se na ni.

Bylo to k nevíře, ale Vendela měla pocit, že se na ni Alois skutečně dívá, že na ni dokázal zaostřit oči, že ji poznává. Udělala rychlý pohyb do strany a pozorovala, jestli na něj pes zareaguje.

Pak položila pero, otočila se a běžela k Maxově pracovně. Na to, že její dveře byly zavřené, nebrala ohled.

„Maxi, Ally líp vidí!“ volala, když do nich bušila. „Zlepšil se mu zrak! Maxi, pojď se podívat!“

32

Gerlofova vnoučata strávila celou Bílou sobotu tím, že vodovými barvami malovala natvrdo uvařená vajíčka: některá měla mít modré proužky a ostatní měla být červená se zelenými puntíky; na většinu z nich ale děti nanesly tolik vrstev, že vejce byla nakonec černá.

Gerlof, který by si dal raději kořeněného sledě s bramborem a knäckebrotem, přesto dvě z nich snědl; hodně si je posolil a dal si na ně kaviár. Dal si také dvě skleničky kořalky ochucené pelyňkem, který pocházel z pobřeží, a všiml si, že nikdo jiný u stolu alkohol nepije. Potěšilo ho to. (V souvislosti s alkoholem si totiž svého času dělal starosti kvůli Julii, své mladší dceři; ta si ale toho večera do sklenice nalévala pouze mléko.)

Poté, co snědl vajíčka a vypil kořalku, se cítil tak spokojeně, až dostal chuť vyprávět o tom, jaká kdysi bývala na ostrově bída.

„Jestlipak víte, co to byl mišmaš?“

Děti zavrtěly hlavami.

„To bylo takové zvláštní jídlo, které se jedlo vždycky v sobotu,“ řekl Gerlof. „Recept byl jednoduchý: zbytky z celého týdne se ukládaly do dřevěné nádoby, pak se to všechno řádně posolilo, uvařilo v hrnci a potom se do toho všichni pustili. Celá rodina!“

Julia kroutila hlavou.

„Tati, ty jsi přece mišmaš nikdy nejedl. Tak chudí jste nebyli.“

Gerlof se na ni zamračil.

„Mluvím o svém dědovi. Ten, když byl malý, mišmaš jedl. Když jsem byl malý já, taky to nebylo nic moc… Neměli jsme vodovod, takže vodu jsme museli brát z pumpy na dvoře a nosit ji do domu v kýblech.“

„Na tu pumpu si taky pamatuju,“ řekla Lena. „Byla tam ještě v šedesátých letech… Voda ze studny mi chutnala líp než ta z vodovodu.“

„Souhlasím,“ řekl Gerlof, „jenže někdy byla úplně hnědá, takže se muselo pumpovat tak dlouho, dokud zase netekla čirá. Doma jsme neměli splachovací záchod, museli jsme chodit ven na suchý, ve kterém byl velký kýbl. Když byl plný, museli jsme ho vynášet do takové jámy. Když jste si nedávali pozor, cákalo to na nohy. A kdybyste uklouzli, tak byste…“

Lena položila lžíci do talíře.

„Ještě jsme nedojedli!“ řekla.

„No jo,“ řekl Gerlof a zamrkal na děti. „Na jaře to bývalo naopak, vody bylo až moc. Na planině se tvořila velká jezera… Vzpomínám si, že jsme se v nich někdy koupali. Jednou jsme s bratrem Ragnarem našli starou plechovou káď, upevnili jsme na ni plachtu, kterou jsme si udělali z prostěradla, a když přišly jarní povodně, vyrazili jsme s ní na vodu.“ Gerlof se zasmál. „Nabrala takovou rychlost, že se převrátila. Bylo to mé první ztroskotání!“

„Byly tu v tý době auta?“ zeptalo se jedno z vnoučat.

„Byly,“ řekl Gerlof. „Co já pamatuju, auta už tu jezdila. Na ostrov se dostala dost brzo, daleko dřív než elektřina. Auta jsme tu měli už před první světovou válkou, zatímco elektřinu zavedli na některé statky až ve čtyřicátých letech. Někde si ji nechtěli nechat zavést vůbec, protože nebyla zrovna levná. Snažili jsme se co nejdéle svítit petrolejkami.“

„Tak to vás nemusely trápit výpadky proudu,“ poznamenala Julia.

„To ne, ale lidi zase měli hrůzu z toho, co ta elektřina udělá, když se spustí bouřka. To pak chodili k sousedům nebo si šli sednout do auta a čekali, až to přejde… Jako bychom si tady na tu elektřinu nějak nedokázali zvyknout.“

Když byla už téměř všechna vejce snězená a děti odešly od stolu, bylo v místnosti mnohem tišeji. Gerlof setrval ve společnosti dcer.

Chtěl jim něco říct. Něco, co by se dalo nazvat doznáním.

„Víte, že jsem začal číst maminčiny deníky?“

„Já myslela, že jsou někde na půdě,“ namítla Julia.

„Ne, leží v jedné skříni, úplně vzadu. Nechcete si je taky přečíst?“

„Radši ne,“ řekla Julia.

Lena zavrtěla hlavou.

„Zahlédla jsem je tam, ale nikdy jsem se jich ani nedotkla… Je to příliš soukromá věc. Copak máma neříkala, abysme je spálili? Já si myslela, že to…“

„Spálili? O tom nic nevím,“ přerušil ji Gerlof. Nechtěl se trápit ještě větším pocitem provinění, a tak řekl tím nejodhodlanějším tónem námořního kapitána: „Prostě je čtu a basta. Četba deníků není žádný zločin.“

U stolu se rozhostilo ticho. Gerlof si vzal z mísy poslední černé vejce a začal je loupat. Po chvíli tišším hlasem dodal:

„Věděly jste, že tady vídala podivné lidi? Zmiňuje se o tom v těch denících.“

Dcery k němu otočily hlavy.

„Myslíš malé skřítky?“ zeptala se Julia. „Ty přece vídala babička.“

„Ne, skřítky ne. Ella píše o nějakém nezbedovi, který sem občas přišel, když tu byla sama. Nejdřív jsem si myslel, že v době, když jsem odjel na moře, sem za ní chodil nějaký nápadník ze vsi…“

„To je nesmysl,“ řekla Julia.

„Taky si myslím.“ Gerlof se zamyšleně podíval oknem na trávník a keře před chatou. „Zajímalo by mě, co vlastně viděla. Nikdy o tom se mnou nemluvila. Vám se o tom nezmínila?“

Julia zavrtěla hlavou. Loupala si poslední vajíčko a řekla:

„Máma byla tak trochu tajnůstkářka… Uměla mlčet.“

„Tak to byl asi nějaký trol z lomu,“ řekla Lena s úsměvem, „Ernst nám o nich vyprávěl.“

Gerlof se na ni neusmál.

„Žádní trolové tam nejsou.“

Začal se zvedat od stolu. Obě dcery mu hned přiskočily na pomoc, ale on ji nepotřeboval:

„To je v pořádku, díky. Asi už si půjdu lehnout. Doufám, že jste nezapomněly, že zítra je v kostele mše.“

„My tě tam odvezem,“ řekla Lena.

„Prima.“

Gerlof měl v chatě vlastní ložnici. Jen co vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře, a přestože bylo teprve devět hodin, převlékl se do pyžama. Byl si jistý, že bude spát tvrdě, bez ohledu na to, že slyšel smích a hlasitý hovor ostatních, kteří sledovali televizi. Pak zavřel oči.

Čilý ruch, který teď na chatě díky vnoučatům vládl od rána až do večera, ho zcela vyčerpal. Jak to tu asi bude vypadat, až dětem začnou letní prázdniny? Dokud to jen půjde, měl by si užívat jarního klidu.

33

„Ally!“ zavolal Max. „Ally, podívej se na mě!“

Max se v křesle naklonil dopředu. Pudlík, který seděl Vendele v klíně na opačné straně obývacího pokoje, otočil směrem k Maxovi čenich.

„Aloisi! Vidíš mě?“

Vendela Aloisovi šeptala do ucha:

„Ally, vidíš páníčka?“

Pes tiše zakňučel. Čenichem sice větřil, ale v různých směrech.

Max si povzdechl.

„Vendelo, on mě nevidí. Sluch a čich jsou v pořádku, ale o zrak už přišel.“

Vendela pohladila Allyho po hřbetě.

„Ale vidí,“ řekla. „Vidí mnohem líp… Do nábytku už nevráží.“ Poškrábala psa na krku. „A dívá se. Dívá se na mě. Že je to tak, staroušku?“

Ally zvedl čenich a olízl jí krk.

Max zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsem neslyšel o tom, že by se oči někomu samy od sebe spravily. Nevěřím, že se může zrak jen tak vrátit.“

„Může,“ řekla Vendela. „Tady na ostrově to možné je.“

„Neříkej!“

Vendela pustila pudla na podlahu.

„Zdejší prostředí prospívá zdraví,“ řekla. „Myslím, že je to tou vodou a půdou… Je v ní hodně vápence.“

„Jistě,“ řekl Max a zvedl se z křesla. Zamířil do haly. „Musím dát auto přezout do letních pneumatik. Mohla bys mi, prosím tě, udělat na cestu těstovinový salát?“

Vendela šla do kuchyně a dala vařit vodu. Věděla, že už za pár hodin bude v domě sama, a těšila se na to.

Velikonoční svátky u Larssonových probíhaly bez problémů: dobře se najedli a Vendela se postarala o korektury kuchařky. Max se v sobotu večer připravoval k odjezdu na turné po jižním Švédsku, které mělo trvat pět dní, až do pátku. Během něj měl vyprávět o svých dosud vydaných knihách, které by se daly označit za příručky, a pochopitelně se měl snažit udělat co největší reklamu svému novému dílu, Maximálně dobrým jídlům.

„Očekávání,“ řekl. „V lidech je třeba navodit pocit očekávání.“

Max pobíhal po domě a Vendela viděla, jak se u něho střídají stavy vnitřní pohody a rozčilení – to se opakovalo vždycky, když se měl rozjet za publikem. Toho, co se mohlo na turné pokazit, bylo hodně: nikdo si ho nepřijde poslechnout, rozbije se mikrofon, pořadatelé zapomenou objednat výtisky jeho knih nebo rezervovat sál… Při návratech z takových cest Max působil mnohem uvolněnějším dojmem.

Vendela ho zpočátku na jeho vystoupeních doprovázela, a užívala si tak příjemných večeří v hotelových restauracích v různých městech, ale nyní mezi ní a Maxem panovala tichá dohoda, že s ním už jezdit nebude.

Jakmile se voda na těstoviny začala vařit, Vendela se vrátila do obývacího pokoje. Náhle se zarazila.

Na dlaždicích byla bílá loužička. Vendela si domyslela, k čemu tu došlo, a pospíchala do kuchyně pro papírové utěrky, ale nestihla to – Max si loužičky také všiml.

Zrovna když stála u kuchyňské linky, se ozvalo jeho volání:

„Vendelo!“

Přišla do pokoje a tvářila se nechápavě.

„Copak je, miláčku?“

„Vidělas, co tvůj pes udělal na podlaze?“

Najednou to byl její pes.

„Hm, viděla.“ Blížila se k němu a v obou rukou držela utěrky. „To nic není, Ally má jen slabý žaludeční katar.“

Zatímco se skláněla k podlaze, Max stál vzpřímeně vedle ní a pozoroval ji, jak uklízí.

„Není to poprvé.“

„Ne. Může to být tím, že občas žere trávu,“ řekla Vendela. „Jeho stav se minulý týden zlepšil.“

Max na to nic neřekl, otočil se a odkráčel. Vendela vysušila poslední zbytky loužičky a zvedla se.

„Tak a je to pryč!“

Bouchly venkovní dveře – Max odešel z domu. Ally zaběhl pod kuchyňský stůl a lehl si tam s packama položenýma na čenichu, jako by se za to, co udělal, styděl. Vendela se k němu sehnula a řekla:

„Staroušku, tohle už víckrát nedělej!“

Maxovi život s Allym vyhovoval po celá léta, kdy s ním mohl chodit na dlouhé procházky a nechával ho aportovat klacky a míčky. Teď, když Ally churavěl, už pro Maxe zjevně nic neznamenal.

Vendela se chystala, že ještě teď večer zaběhne ke kameni, měla už připravenou další minci. Chvíli se u něj zdrží a poprosí nejen o Aloisovo uzdravení, ale také o to, aby ho Max začal mít rád takového, jaký je – aby nebral ohled na to, jestli je Alois mladý, nebo starý, roztomilý, nebo ošklivý, zdravý, nebo nemocný. Je to přece jejich Ally!

„Tvým dnům ještě není konec, staroušku,“ řekla Allymu, když z kastrolu vysypávala uvařené těstoviny. „My mu ještě ukážeme!“

VENDELA A VÍLY

V říjnu roku 1957 dojde k něčemu, co Vendelin život na jejich malém statku ještě více zkomplikuje. Zájem Henryho Forse o hvězdnou oblohu přeroste doslova ve vesmírnou horečku.

Toho podzimu nepostihla pouze jeho.

Začne to jednou v sobotu, kdy Henry poslouchá ve svém tranzistorovém rádiu zprávy a najednou se dozví něco neuvěřitelného: Sovětský svaz vyslal do vesmíru raketu s umělým měsícem, který se právě pohybuje po oběžné dráze kolem Země. Měsíc se jmenuje Sputnik a je to kovová koule, která má v průměru sotva metr.

Henry sedí u kuchyňského stolu a nemůže se od rádia odtrhnout.

„Sputnik,“ říká. „Kdo by si to byl pomyslel!“

Pak vyjde ven na schody, zakloní hlavu a zadívá se na nebe. Chvíli tam takhle stojí, ale pak se náhle vrátí zpátky do kuchyně.

„Já ho viděl!“ volá na Vendelu.

Vezme ji s sebou mezi stíny na zahradě. Oba se pak ve večerním chladu dívají na noční oblohu. Hvězdy se třpytí, Henry je soustředěně pozoruje a ukazuje prstem směrem na západ.

„Támhle, nahoře!“

Vendela se dívá na černou oblohu nad ostrovem. Nebe poseté hvězdami jí připomíná matně se třpytící koberec utkaný z ledových krystalů. Henry s neochvějnou jistotu tvrdí, že jeden z nich se pohybuje.

„Támhle! Ty ho nevidíš?“

Vendela se upřeně dívá vzhůru několik minut, ale pak to vzdá a otočí hlavu dozadu, směrem k domu.

V patře, v prostředním okně, svítí slabé světlo. Za sklem lze vytušit nějaký stín – Vendela pochopí, že je to Invalida, který s křeslem přijel k oknu, aby se také podíval na noční oblohu.

O měsíc později vyletí do vesmíru další sovětská družice Sputnik 2, větší a těžší než ta první, a na palubě nese psíka jménem Lajka. Chudák fenka tam nemá dostatek jídla, návrat na Zemi proto nemůže přežít; spolu s družicí se zřítí do moře.

„Ale ten tlak a stav beztíže vydržela!“ říká Henry. „A to znamená, že to zvládnou i lidé!“

Henry je plný optimismu, ale Vendela myslí hlavně na Lajku, která byla v té nekonečné tmě sama. Aspoň že krávy ve chlévě jsou tři.

V zimě pak vyšlou do vesmíru svoji vlastní družici Explorer Američané, ale tu nelze nad severní Evropou zahlédnout. Henry ji ani vidět nepotřebuje, beztak ví, že ty dvě země spolu začaly soutěžit, a napjatě sleduje jejich soupeření v rozhlase a v novinách. Při nejbližší cestě do Borgholmu si koupí populárně vědecký časopis Satelity a vesmírné cesty a čte si v něm každý večer.

„Rusové už brzo pošlou raketu na Měsíc,“ říká Vendele. „Cesta tam trvá jenom sto padesát sedm hodin. To je míň, než když se jede lodí do Ameriky!“

Henry pak odejde do svého pokoje. Když do něj Vendela před spaním nahlédne, aby otci popřála dobrou noc, sedí Henry na posteli s perem v ruce a kreslí si na papír kruhy.

„Co to kreslíš?“ zeptá se Vendela.

Henry k ní zvedne hlavu.

„Oběžné dráhy.“

V očích mu svítí tak, jak to u něho jeho dcera dosud nikdy neviděla – při práci na statku v nich otec nikdy takový žár nemívá. Vendele je jasné, že se zvířata a hospodářství od nynějška dočkají ještě horší péče.

Když přijdou zimní bouře, napadaný sníh na planině ztuhne v metr vysokých vlnách. Vendela tudy proto nemůže procházet a několik měsíců musí do školy chodit dlouhou oklikou.

Koncem března se opět objeví slunce a Vendela dostane od otce pár vysokých bot, vyrobených starým ševcem, kterému se ve vsi říká Paulsson Botka. I když jsou špatně ušité a teče do nich, Vendela v nich může opět procházet mezi tajícími závějemi na planině.

Může se vydat k Vílímu kameni.

Toho jara tam jeden po druhém nosí maminčiny šperky a cestou do školy je obětuje vílám. Toho, že šperky zmizely, si otec zřejmě nevšímá: pokud nepracuje v lomu, je až příliš zaujat pozorováním hvězdné oblohy a výpočty oběžných drah umělých měsíců. Hospodářství upadá a na Invalidu, jak se zdá, úplně zapomněl. Nijak se tím neznepokojuje.

Vendela vkládá šperky do jamek na kameni a ty z nich pokaždé časem zmizí. Někdy tam sice zůstanou několik dní ležet, ale pak se dříve či později ztratí a Vendela už se s nimi neshledá.

Když si něco od víl přeje, téměř vždycky se to splní. Někdy se tak stane velmi zvláštním způsobem.

Vendela si přeje, aby měla ve třídě kamarádku. Nejlepší kamarádku, která by byla oddaná jen jí a které by nevadil odér statku, který se kolem ní vznáší.

Dva dny nato se Dagmar Granová Vendely zeptá, jestli by nechtěla hned po škole zajít k nim domů. Dagmar pochází z bohaté rodiny, která vlastní statek nedaleko kostela s několika traktory a více než čtyřiceti kravami – jejich tolik, že ani nemají jména, jen čísla. Vendela se musí postarat o Rózu, Rózu a Rózu, a tak její pozvání přijmout nemůže, ale slíbí jí, že na návštěvu přijde někdy jindy. Dagmar to chápe.

O týden později si Vendela přeje, aby jí víly zařídily, aby k večeři měli něco jiného než úhoře z východního pobřeží, které Henry sehnal levně, deset dní po sobě tak nevařil nic jiného.

„Dnes budeme mít kuře!“ hlásí jí otec večer v kuchyni. „Právě jsem jedno zařízl.“

Poté, co se z Dagmar Granové a Vendely stanou nejlepší přítelkyně, chce si Vendela k Dagmar přesednout, protože ta má v lavici volné místo, ale paní Janssonová prohlásí, že o zasedacím pořádku ve třídě rozhoduje ona a že Vendela bude sedět u okna, vedle Thorstena Hellmana, který u sebe potřebuje někoho, kdo na něho bude mít zklidňující vliv.

Vendela se proto následujícího dne zastaví u kamene, do jedné z jamek položí tenký zlatý řetízek a vysloví přání, aby do školy přišel nový učitel – někdo, kdo je přívětivější než paní Janssonová.

O tři dny později paní Janssonová nastydne a musí zůstat doma. Z nachlazení se vyvine zápal plic, který učitelku málem připraví o život. Paní Janssonová se pak musí doléčit v sanatoriu na pevnině. Zastoupí ji mladá učitelka z Kalmaru, slečna Emstamová.

Žáci musí v příkopech podél cest natrhat jarní květiny a předat je manželovi paní Janssonové, který pracuje ve škole jako školník. Vendela před ním udělá obzvlášť hlubokou poklonu a tichým hlasem pronese, že doufá, že se paní učitelka brzy uzdraví.

Když se potom vrací domů, na kámen se neodváží ani pohlédnout.

34

Na Jerryho velkém bílém břiše nebyl vidět jediný sval. Po všech vínech, sýrech, drincích a koňacích, které za celá ta léta zkonzumoval, bylo celé nateklé. Kromě toho bylo týden přelepené dlouhou náplastí – tu z něj Per v sobotu ráno jedním táhlým trhnutím sejmul.

Jerry přitom seděl na kuchyňské židli. Nepohnul se, jen zachroptěl.

„A je to!“ řekl Per a náplast sroloval. „Cítíš se už líp?“

Jerry sice opět zachroptěl, ale Perovi se zdálo, že otcova rána se dobře hojí: srostla a změnila se v růžovou čáru.

„Pamatuješ si, jak se ti to stalo?“ zeptal se.

Jerry nejprve chvilku mlčel a pak řekl:

„Bremer.“

„Takže ten nůž držel v ruce Bremer? To on tě uhodil a pořezal?“

Jerry přikývl.

„Bremer.“

„Dobrá. Ale vždyť jste byli přátelé… Víš, proč ti to udělal?“

Jerry zavrtěl hlavou, stále trval na svém. Per mu to tím spíše uvěřil, ale přesto se mu to celé zdálo podivné. Proč by Hans Bremer zaútočil na svého kolegu nožem, zamkl se v domě s nějakou ženou a nakonec založil požár?

Per mohl jen doufat, že policie studio prohledá a brzy přijde s nějakým vysvětlením.

Záhad tu bylo víc.

Per večer hledal v domě Nillin lávový kámen a pokračoval v tom i ráno, ale nikde ho nenašel. Pátral i v autě, ale bezvýsledně. Celou dobu se přitom snažil držet mimo dohled otce, protože jakmile ho Jerry zahlédl, začal na něho sípavě volat: „Pelle? Pelle!“

Poté, co Jerrymu sundal obvaz, se Per napřímil.

„Jerry, teď, když jsi zase fit, bych tě rád odvezl k tobě domů. Večer tě hodím do Kristianstadu. Co ty na to?“

Otec nic neřekl.

„Takže jsme domluvení. Teď si chvíli odpočiň a pak si dáme oběd.“

Asi hodinu po obědě se Per vytratil z domu a dal se do běhu – chtěl si vyčistit hlavu a mít na chvíli od Jerryho pokoj.

Neděle, Boží hod velikonoční, s sebou přinesla čerstvý vzduch a jasné nebe se slabou oblačností nad pevninou. Per běžel podél pobřeží severním směrem. Jakmile doběhl tak daleko, že zahlédl ostrůvek zvaný Modrá panna, který se z průlivu zvedal jako černá kupole, zastavil se a nechal se pohltit okolní krajinou. Skály, slunce, moře. Na několik vteřin dokázal na všechno ostatní zapomenout. Pak se otočil a běžel zpátky.

Když už byl téměř u svého domku, všiml si jiného běžce, který měl na sobě bílou čepici a červenou teplákovou soupravu.

Byla to Vendela Larssonová.

Per se zastavil asi sto metrů od lomu a nechal ji, aby ho doběhla. Usmála se na něho.

„Zdravím, tak kolik to dneska bylo?“ zeptal se.

Bylo to zvláštní, ale měl pocit, že když k němu Vendela přiběhla, tvářila se trochu zahanbeně, jako by ji přistihl při něčem, co neměl vidět.

„Kolik? Myslíte, jak daleko jsem běžela?“ Vendela se zamyslela. „Já to moc nepočítám… Běžela jsem na planinu a zpátky. To je moje obvyklá trasa.“

„Hm, to je fajn. Já mám zase svou trasu podél pobřeží. Dva kilometry na sever a to samé zpátky.“

Usmála se. „Chodím běhat skoro každý večer. Vzpomínáte si, jak jsme se domlouvali, že si někdy zaběháme spolu? Co třeba zítra?“

„Dobře,“ řekl Per.

Vendela nic neřekla, a tak se otočil a pomalu se rozeběhl k domovu. Vendela běžela za ním.

„Jak se daří dětem?“ zeptala se.

Per se na ni zadíval koutkem oka. Co o nich vlastně Vendela ví? Ví o tom, jak vážně je Nilla nemocná? Na to téma nedokázal zavést hovor.

„Jednou je hůř, jindy líp,“ řekl. „Jesper je v pořádku, ale Nilla, jeho sestra… někde ztratila svůj kámen pro štěstí.“

„Aha, takže je teď asi smutná,“ řekla Vendela. „Na tom večírku se mi zdálo, že je trochu pobledlá, jako by byla…“

„Je smutná,“ přerušil ji Per. „Trochu.“

Vendela se zadívala na Perův domek.

„Ztratila ho tady v domě?“

„Myslí si to.“

Vendela se náhle zastavila na silničce a na několik vteřin zavřela oči. Per ji sledoval a pak řekl:

„Je vám dobře?“

Otevřela oči, přikývla a pak se rozeběhla ke své vile. Přes rameno ještě Perovi stručně a s naprostou samozřejmostí řekla: „Myslím, že ten kámen teď najdete. Měl by být v jejím pokoji.“

Skutečně tam byl.

Když Per po příchodu domů zašel do pokojíku, v němž Nilla během svátků přespávala, kámen ležel na posteli. Malý kulatý kámen z broušené lávy byl na bílé přikrývce dobře vidět.

Copak se tady nebyl předtím podívat? Vždyť ten kámen hledal všude, kde se jen dalo.

35

„Ta z večírku,“ řekl Jerry.

Stál před domem a chvějícím se ukazováčkem ukazoval k jihu – na sousední vilu.

„Cože?“ řekl Per.

„Točil… jsem… s ní,“ řekl Jerry.

„O kom to mluvíš?“

„O ní!“

Stále mířil prstem na vilu. Per se tím směrem zadíval a zjistil, že se u vjezdu k ní pohybují dvě postavy.

„Ty myslíš Marii Kurdinovou? Tu, co jsi viděl na večírku?“

Jerry přikývl.

„Ona s tebou točila filmy?“

Jerry opět přikývl.

„Děvka.“

Per zatnul zuby. To slovo neslyšel od Jerryho poprvé.

„Neříkej jí tak.“

„Ale čupr,“ řekl Jerry pomalu, jako by si to slovo vychutnával. „Čupr děvka.“

„Nech toho,“ řekl Per. „Tohle nebudu poslouchat!“

Per se přesto stále díval k sousední vile.

Marie Kurdinová stála na svém pozemku a do vozu právě nakládala asi deset zavazadel, přebalovací stolek a tašky s hračkami. Velikonoční víkend končil a rodina Kurdinových se zřejmě ze svého venkovského sídla vrací domů.

Kolik mohlo Kurdinové být? Možná třicet. Vysoká, štíhlá žena, matka s malým dítětem. Zavazadla přemísťovala energicky a něco nesrozumitelného křičela na svého muže, který byl právě v domě. To, že by natáčela s Jerrym, se Perovi nezdálo být pravděpodobné. Najednou mu hlavou probleskla představa, o kterou nestál: Marie Kurdinová stejně jako ostatní dívky leží na posteli, sklání se nad ní Markus Lukas a vedle nich stojí Jerry a kouří.

Ne. Per zavrtěl hlavou a zadíval se na otce. „To si jenom namlouváš.“

Ještě než s Jerrym odjeli, došel Per k vile Larssonových, aby Vendele poděkoval za pomoc při hledání Nillina kamene a aby se jí zeptal, jak mohla vědět, kde má kámen hledat.

Zaklepal na dveře, ale nikdo mu neotevřel. Rychle vzal papírek a napsal na něj:

Moc děkuji za ten kámen!

Per

Pak papírek složil a vsunul do mezery mezi dveřmi a zárubní.

Toho dne jeli v autě tři. Když opouštěli ostrov a přejížděli Ölandský most, seděl v saabu kromě Pera a Jerryho ještě Jesper, který se vracel k matce a po svátcích ho čekala škola.

Marika bydlela ve vile v severní části Kalmaru. Per syna vysadil na ulici před domem, protože nechtěl riskovat, že by se Marika mohla setkat s Jerrym.

„Trefíš domů?“ zeptal se, když Jesper vystupoval.

Syn se jeho vtipu nezasmál, jen přikývl a pak se k otci sklonil, aby ho spěšně objal.

„Tak ať se ti ve škole daří,“ řekl Per. „A pozdravuj mámu!“

Poté, co Jesper vešel do vily, se Per otočil k Jerrymu.

„Viděl jsi, jak mě objal? Jsou na světě otcové, které děti takhle obejmou.“

Jerry na to nic neřekl, a tak Per dodal:

„A teď tě odvezu domů.“

„Domů,“ řekl Jerry.

O dvě hodiny později vjeli do centra Kristianstadu, ale Jerry v té době spal s týlem opřeným o opěradlo a obličejem s hrbolatými tvářemi a otevřenými ústy otočeným ke stropu. Protože jeho chrápání přehlušovalo zvuk motoru, Per zapnul rádio. Ozvala se z něj jedna stará sentimentální písnička:

V jednom sále v nemocnici na posteli běloučké

stonalo tam na souchotě děvče bledé, droboučké…

Rychle rádio zase vypnul.

Ulice mu připadaly cizí, ale nakonec si nějak poradil a zaparkoval u chodníku, asi deset metrů od vchodu do Jerryho domu. Byl zavřený.

Jakmile zhasl motor, Jerry sebou trhl a probudil se. Mhouřil oči a zmateně se rozhlížel kolem sebe.

„Pelle?“

„Jsi doma,“ řekl Per.

„Kristianstad?“

Jerry zakašlal a pohledem přelétl ulici. Pak pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Jerry tedy opět změnil názor. Per si povzdechl.

„Ale ano. Tady budeš v klidu a v bezpečí!“

Jerry znovu zavrtěl hlavou, zvedl třesoucí se prst a někam ukazoval.

„Kam teda chceš jet?“

Per se zadíval na vchod do domu a chystal se ven z auta.

„Počkej tady,“ řekl Jerrymu, když vystupoval. „Půjdu se tam podívat… A pak se pro tebe vrátím. Máš klíč?“

Jerry šátral v kapse u kabátu, našel klíč a podal ho Perovi.

„Princky,“ řekl.

Jerry ho žádal o cigarety, ale Perovou jedinou odpovědí na to bylo, že zabouchl dveře.

Pomalu se blížil ke vchodu. Jerryho byt ležel ve středu Kristianstadu, i když ne v té nejdražší části města. Kamenný dům ze začátku dvacátého století si říkal o renovaci. Zpod plechové střechy ve čtvrtém patře na Pera shlížely z kamene vytesané hlavy, připomínající znetvořené sovy. Otevřel dveře a vklouzl do temného domu.

Vzpomněl si na to, jak týden předtím vcházel do Jerryho vily. Na kouř a plameny, které stoupaly z přízemí, na Bremerovo tělo v hořící posteli a na dívku, která volala o pomoc.

V tomto domě alespoň nebyl cítit žádný kouř, jen se tu na schodišti rozléhala ozvěna. Kolem výtahové šachty se vinuly točité schody. Válcový výtah, který mohl být tak osmdesát let starý, Perovi připadal příliš malý – měl pocit, že kdyby do něj nastoupil, cítil by se v něm jako v kleci.

Raději ta tři patra k Jerryho bytu vyšel pěšky.

Zdolal dvě patra, v nichž byly všechny dveře od bytů zavřené. Když stoupal do třetího poschodí, náhle se zarazil.

Dveře Jerryho bytu byly pootevřené.

V první chvíli si myslel, že si spletl patro, ale když si poschodí ještě jednou přepočítal, viděl, že se nezmýlil.

Za dveřmi tušil halu, v níž byla tma a ticho. Nebyl v ní vidět žádný pohyb.

Stál na podestě v polovině schodů. Znovu se zaposlouchal do zvuků v domě, jestli něco nezaslechne. Neslyšel nic, jen pár aut, která projela dole na ulici.

Uvědomil si, že dveře Jerryho vily v Rydu byly také pootevřené.

Proč je to tady také tak? Něco tu není v pořádku. Sliboval Jerrymu, že v bytě bude v bezpečí, ale teď o tom začal pochybovat.

Máš strach?

Ano, měl strach. Trochu.

Nadechl se, vzpomněl si na své tréninky juda a pokoušel se docílit tělesné rovnováhy, pěkně od chodidel směrem vzhůru. Pomalu pokračoval v chůzi po schodech. Vsugeroval si, že v hale na něho někdo čeká: kdosi tam stojí, má zatajený dech a slyší ho přicházet, přestože jde pomalu a tak tiše, že lze stěží slyšet tlukot jeho srdce.

Per se opatrným krokem blížil ke dveřím.

Poslední tři schody zvládl v rychlém tempu na tři doby: raz, dva, tři. Když se pak ocitl u dveří, vzal za kliku a otevřel je dokořán.

Z bytu byl cítit pach cigaretového kouře, ale ten tu zřejmě zůstal po Jerrym.

V hale byla tma. Vsunul ruku za dveře a rozsvítil.

Pak se podíval dovnitř.

Jeho první dojem byl, že se tu nic nezměnilo. Ale mohl to skutečně posoudit? Vždyť tady nebyl déle než tři roky a i při své poslední návštěvě se u Jerryho zdržel jen půl hodiny. V hale stále viselo velké množství oblečení: kožené bundy a žlutá saka, a pod nimi stály černé lakové boty, které Jerry patrně už několik let nenosil.

Překročil práh, udělal dva kroky a nastražil uši. Všude ticho.

Podlaha rozlehlého obýváku za halou byla pokryta velkým perským kobercem, u jehož okraje stála velká cestovní brašna; byla otevřená.

Per viděl, že je prázdná. Za ní ovšem leželo víc podobných zavazadel: po zemi se povalovaly látkové tašky, igelitky a odřené diplomatky. Zřejmě v nich někdo něco hledal, protože jejich obsah – oblečení a papíry – tu ležel naházený na hromady.

Pera to sice vylekalo, ale přesto udělal ještě dva kroky vpřed a do obýváku vsunul hlavu.

Nikdo tam nebyl, jen ticho.

Vešel dovnitř.

Očekával, že v obývacím pokoji bude lépe uklizeno. V rozích tu ležely závěje prachu a na skleněném stolku se povalovaly vyschlé slupky od pomeranče. Na stěnách stále visely Jerryho obrazy. Knihy, které mu Per v minulosti věnoval, stály v knihovně, netknuté a pečlivě seřazené vedle sebe. Jerry si na čtení nikdy neudělal čas. Vpravo od dveří stála lakovaná komoda, kopie nábytku, který se vyráběl ve Stockholmu koncem osmnáctého století. Ta nedotčená nebyla. Per si z dětství pamatoval, že komoda měla tři velké zásuvky, které bývaly vždycky zamčené. Tentokrát byly otevřené.

Nesly stopy násilného vniknutí. Někdo vzal šroubovák nebo dláto, dlabal ve dřevě kolem černé klíčové dírky a zámek pak vytrhl. Papíry a dokumenty, které tu měl Jerry uložené, byly rozházené po podlaze.

Za obývákem se nacházela ložnice. V místnosti se zataženými žaluziemi byla naprostá tma a bylo tu stejné ticho jako ostatně v celém bytě. Nad Jerryho vodní postelí visel obraz nahé ženy s obrovskými kulatými ňadry.

Per udělal tři kroky směrem ke dveřím do ložnice a znovu se zaposlouchal, jestli něco nezaslechne. Všiml si, že postel je rozházená: polštář a přikrývka byly naházeny na jednu velkou hromadu – nikdo tu ale neležel.

Byt byl prázdný.

Per se otočil a zvolna sešel po schodech dolů na ulici.

Kolem domu jezdila auta a autobusy, několik metrů od něho kráčel pár do sebe zavěšených starších lidí – město žilo svým všedním životem. Per se snažil zachovat klid. Došel k autu a otevřel dveře u Jerryho sedadla. Otec k němu otočil hlavu.

„Princky, Pelle!“

Per zavrtěl hlavou. Zůstal stát u vozu a nespouštěl z očí vchod do domu. Dveře zůstaly zavřené.

„Jerry, když jsi odsud minulou neděli odjížděl do Rydu,“ řekl, „zamkl jsi dveře od bytu?“

Jerry zakašlal a přikývl.

„Takže dveře jsi zavřel a zamkl. Jsi si tím naprosto jistý?“

Jerry rozhodně přikyvoval. Per ovšem věděl, že Jerry po mozkové příhodě zapomíná. Kdykoli se ho zeptal, co dělal nebo říkal včera, bylo téměř pravidlem, že si to Jerry nepamatoval.

„Dveře do bytu jsou otevřené a komoda je rozbitá… Vypadá to, že se do bytu někdo vloupal. Nebo jsi tam ten nepořádek udělal ty?“

Jerry měl skloněnou hlavou a mlčel. Bylo na Perovi, aby rozhodl, co dál.

„Tak dobře… Půjdem se teď podívat nahoru, jestli něco neukradli. A pak to nahlásíme na policii.“

Per se sklonil a pomohl otci vystoupit z auta.

„Jerry, měl kromě tebe klíče od bytu ještě někdo jiný?“ Jerry se nejistýma nohama postavil na chodník, chvíli přemýšlel a pak vyslovil jediné slovo:

„Bremer.“

36

Per nahlásil policii v Kristianstadu vloupání, ačkoli Jerry nedokázal říct, jestli z komody skutečně něco zmizelo, nebo ne.

„Jerry, chybí tam něco?“ zeptal se ho Per několikrát. „Co ti ukradli?“

Otec se ale jen udiveně díval na hromady dokumentů, jako by si už nepamatoval, co je to za papíry. Když Per listoval písemnostmi, které tu zůstaly, připadalo mu, že jsou to většinou staré doklady o zaplacení nájmu a výpisy z účtu.

Kam se poděly všechny ostatní dokumenty? Neměly by tu být zaměstnanecké smlouvy se všemi modelkami, s nimiž Jerry a Bremer natáčeli? Smlouvy, v nichž ty mladé ženy svým podpisem stvrzují, že jsou zletilé a že vystupují dobrovolně?

Per nic takového nenašel.

Podíval se na otce.

„Vzpomeneš si, co všechno jsi v bytě měl? Bylo to něco důležitého?“

„Papíry.“

„Byly důležité?“

„Doku…“

Jerry to slovo nedopověděl, bylo pro něho příliš obtížné.

„Různé dokumenty? Týkaly se Morner Art?“

„Morner Art?“

Jako by si Jerry už jméno své firmy nepamatoval.

Když Per oznamoval vloupání policii, mohl jí poskytnout jen vágní informace. Policie sice jeho oznámení přijala, ale v té chvíli se nechystala nic vyšetřovat.

„Dneska je svátek,“ vysvětlil policista Perovi. „Přednost mají akutní případy. Děkujeme, že jste nám to nahlásil, budeme mít oči otevřené.“

V devět Per zavolal Nille do nemocnice, aby jí popřál dobrou noc.

„Tak jak se cítíme?“

„Všelijak…“ Mluvila potichu, ale bylo jí rozumět. „Líp než včera… Dostala jsem kapačku a fůru injekcí.“

„Aha,“ řekl Per rychle. „A já zase našel ten tvůj kámen!“

„Fakt? A kde byl?“

„Ležel na tvé posteli,“ řekl. „Dám ti ho, až se zase uvidíme… Jinak nic nového?“

„Ne… Moc nových pacientů sem nepřišlo,“ řekla Nilla. „Akorát jeden kluk. Jmenuje se Emil.“

Jakmile vyslovila to jméno, její hlas začal znít radostněji. Per se proto zeptal:

„A on je stejně starý jako ty?“

„Skoro. Je mu patnáct.“

„To je bezva,“ řekl Per. „Zeptej se ho, jestli by si s tebou nezahrál Člověče, nezlob se!“

Nilla se zasmála a změnila téma:

„Přišla ti ode mě myšlenka? Posílala jsem ji teď v osm.“

„Myslím, že ano… V hlavě se mi objevila spousta věcí.“

„Tak schválně: na co jsem myslela? Cos viděl?“

Per se zadíval na nebe nad městem a vystřelil nazdařbůh: „Mrak?“

„Ne.“

„Západ slunce?“

„Ne.“

„Tak jsi myslela na kamarády?“

„Ne. Na netopýry.“

„Na netopýry? A proč?“

„Lítaj večer kolem nemocnice,“ řekla Nilla. „Poletujou po nebi jako černý hadry.“

„Ty už se nedíváš na ptáky?“

„Jo, dívám. Ve dne. Večer, když nemůžu usnout, pozoruju netopýry.“

Slíbil, že ji nazítří přijede navštívit, a pak se rozloučili.

Zdálo se mu, že na návrat na Öland už je pozdě, v domku u lomu navíc momentálně stejně nikdo nebyl. Zůstal proto u Jerryho.

Než si šel lehnout, zaklapl bezpečnostní zámek na dveřích.

I když přenocování v kristianstadském bytě bylo pro něho něčím novým, dlouhá kožená pohovka mu byla známá – spával na ní v době, kdy Jerry bydlel v Malmö. Když na ni teď ulehl, začaly se mu vracet některé vzpomínky.

Pokaždé, když v těch dobách odjížděl k Jerrymu, ho matka varovala:

„Jestli tam bude nějaká žena, nemusíš tam zůstat na noc. Přijeď domů. Nebo si pro tebe přijedu já. Nic takového nemusíš snášet.“

„Jasně, mami.“

Otec samozřejmě dámské návštěvy občas míval. Někdy jich přišlo dokonce víc najednou. Per si často kladl otázku, jestli někde v jižním Švédsku nemá nevlastní sourozence – něco takového by ho ani nepřekvapilo.

Dveře Jerryho ložnice bývaly zavřené, ale když Per ležel na pohovce, otce a ty ženy pochopitelně slyšel. Na rozdíl od doby, kdy se poznal s Reginou, už byl o něco zkušenější, takže věděl, co tam Jerry provádí. Noci strávené u otce ale pro něho byly stejně utrpením.

Vždyť je to jedno, říkal si. Co s láskou?

Na co myslel nyní? Na Nillu a na Jespera. Na kratičký okamžik zahlédl ve tmě před sebou také velké oči Vendely Larssonové.

Pak usnul.

Když se ráno probudil, bylo pondělí. Velikonoční pondělí.

Jerryho kuchyně vypadala nevábně: na stole bylo plno hnědých mastných skvrn, na lince se nakupily hromádky neumytých šálků a talířů. Kromě kávy a knäckebrotu tu nenašel nic, z čeho by se dala připravit snídaně. Jinak už tu byly jen Jerryho cigarety.

Nalil otci kávu a řekl:

„Jerry, za chvíli odjíždím. Musím za Jesperem a Nillou.“

Jerry zvedl oči.

„Ty ne,“ řekl Per. „ Ty zůstaneš tady. Zvládneš to tady sám, ne?“

Per se snažil, aby působil suverénně, ale nedařilo se mu to. Když se rozhlédl po zaneřáděné kuchyni, váhal, jak se zachovat.

Jeď domů, řekl v duchu odrazu svého obličeje ve skle kuchyňského okna. Kdybys byl starý a nemocný ty, vykašlal by se na tebe.

Per něco takového nedokázal. Nešlo tu jen o slib, který dal kdysi Anitě. Jerry příliš nedbal o jídlo ani o své zdraví a potřeboval pomoc, kromě toho klíče od jeho bytu měl ještě někdo jiný. Nezapomínal ani na požár ve vile a na to, že se do bytu už jednou zřejmě někdo vloupal.

Pokud by tady měl Jerry zůstat, musel by Per přimět policii, aby byt hlídala, jinak tu na Jerryho může číhat nějaké nebezpečí.

Jestliže klíče od bytu vlastnil také Hans Bremer, někdo mu je ukradl a přišel do bytu během Velikonoc krást, pak je možné, že ta osoba by se sem mohla znovu vrátit.

Per s sebou nakonec Jerryho odvezl na Öland. Zabalil mu tašku s čistým oblečením a byt řádně zamkl. Otec a syn se pak opět usadili do auta a zamířili k Baltskému moři.

Cestou se stavili v nemocnici v Kalmaru. Per vyjel nahoru, ale Nilla spala hlubokým a podle všeho klidným spánkem. Per chvíli tiše poseděl u jejího lůžka a díval se na její bledou tvář. Nejraději by se rozdvojil: jedna jeho část chtěla zůstat v pokoji a být s Nillou čtyřiadvacet hodin denně, druhá se sem chtěla vrátit až poté, co bude Nilla zase zdravá. Per svou dceru miloval, jenže když ji viděl takhle ležet na nemocničním lůžku, bylo to pro něho nesnesitelné a donutilo ho to vrátit se k autu.

Mohl se vymluvit na Jerryho, vždyť ten potřeboval pomoc víc než Nilla. To ale skutečný důvod nebyl – Per byl zbabělý.

Auto pokračovalo dál směrem na Öland a pozdě odpoledne dorazilo ke stenvickému lomu. V domě tentokrát nebyly děti, kvůli nimž by si Per musel dělat starosti. Nebyl tu už zřejmě ani nikdo ze sousedů. Vila Kurdinových byla zamčená.

Druzí sousedé, manželé Larssonovi, tu ale pravděpodobně zůstali. Per si vzpomněl, že Vendele slíbil, že si s ní půjde večer zaběhat, a začal se na to těšit.

Poté, co pomohl Jerrymu vejít do domu, se ho zeptal:

„Ta firma, co ji máš s Bremerem, Morner Art… Jak to s ní teď vypadá?“

„Bremer,“ řekl Jerry a zavrtěl hlavou.

Per se domníval, že si Jerryho gesto vyložil správně.

„Takže teď, když je Hans Bremer po smrti, firmu zlikviduješ?“

Otec přikyvoval.

„A nešlo tomu Markusovi Lukasovi právě o tohle, když se ti ozval? Nechtěl, abys ukončil její činnost?“

Jerry se tvářil zmateně a neodpovídal.

„S likvidací Morner Art ti můžu pomoct,“ řekl Per. „Postarám se o praktické záležitosti. Spojím se s živnostenským úřadem, bankou a ostatními institucemi.“

Otec sice stále mlčel, ale Perovi se zdálo, že nepatrně kývl bradou. Začal si dělat naděje, že Jerryho firma tímto přestane existovat. Silně v to doufal.

Už žádné časopisy a žádné filmy.

Už žádné výlety do lesa.

37

Max odjel na své krátké propagační turné a Vendela ve vile poprvé zcela osaměla. Dům se jí náhle zdál být ještě větší než předtím. Byl příliš velký – obývací pokoj s vysokým stropem ze širokých trámů jí připomínal Henryho chlév. Když procházela po kamenných dlaždicích, místností se rozléhaly její osamělé kroky. Na dveře do kuchyně pověsila Gerlofův uzel a pokaždé, když se na něj podívala, se usmála.

Ve vile samozřejmě zůstal také Alois, takže Vendela byla v dobré společnosti. Pes byl navíc zase zdravý! Bylo to něco úžasného: Ally po Maxově odjezdu vstal z koše, několikrát prošel přízemím a ani jednou nenarazil do nábytku. Vendele se zdálo, že Ally ji stále sleduje, nemusela na něho volat. Překvapená ovšem nebyla, přesně tohle si přece přála! Už brzy zasedne ke své knížce o vílách a rozepíše se v ní o Allyho uzdravení; vylíčí všechno pěkně od začátku až do konce.

Nejprve se ale proběhne po pobřeží s Perem Mörnerem.

„Přeju dobrý den,“ řekl Per, když otevřel dveře.

„Já vám taky,“ řekla Vendela.

„Jste připraven?“

„Stoprocentně.“

Doprovázeni zapadajícím sluncem vyběhli bok po boku od lomu a brzy sladili tempo i dech.

Na skalnatý břeh táhl od moře chlad, slunce zbarvilo nebe do rudého odstínu.

Jakmile se dostali na štěrkovou silničku, zrychlili. Vendela se cítila být v kondici a udržovala s Perem tempo. Vnímala, jak Per zhluboka dýchá, a blízkost jeho vysoké postavy jí dodávala energii. Měla pocit, že by tímto způsobem byla schopná doběhnout až do sousední vesnice, Långviku.

Po třech nebo čtyřech kilometrech k ní Per obrátil hlavu a zeptal se:

„Chcete to už otočit?“

Všimla si, že je unavený.

„Tak dobře. To už stačí.“

Zastavili a asi půl minuty zůstali stát u břehu a dívali se na tmavomodrý průliv, v němž nebylo vidět ani jednu loď. Nic si neřekli, ale téměř současně se nadechli. Pak se pravidelným tempem rozeběhli zpátky na jih.

Do řeči se dali až poté, co se dostali na silničku u lomu.

„Musím se vás na něco zeptat,“ řekl Per, když se zastavil a vydechoval. „Jde o ten kámen pro štěstí, co si ho moje dcera přivezla z Islandu. Jak jste to udělala?“

„Já?“ řekla Vendela mezi výdechy. „Nijak. Neudělala jsem nic…“

„Ale vždyť jste věděla, kde je… Věděla jste, že Nilla ho má na posteli.“

Vendela přikývla a řekla:

„Občas se mi něco takového přihodí.“ Chtěla přejít na jiné téma, a tak se zeptala: „Takže vaše rodina už odjela?“

„Je tu se mnou jen otec. Děti odjely do Kalmaru.“

„Ten můj taky… Chci říct: můj manžel. Zůstala jsem tady sama s pejskem, říkám mu Alois. Během toho středečního večírku se držel stranou, ale teď běhá po domě. Nechcete se na něho jít podívat?“

„Ano, rád.“

Doprovodil ji až ke dveřím.

Vendela je otevřela a ještě jednou se rozhlédla po krajině: východním směrem na planinu a západním směrem ke kamenitému břehu. „Žijeme tu mezi troly a vílami,“ řekla.

„Vážně?“ podivil se Per.

„Henry, můj otec, mi říkal, že trolové žijí dole v lomu a víly na planině. Když na sebe jednou narazili, dostali se do křížku a tekla přitom krev.“

„Opravdu?“

„Ano. Po tom boji zůstaly na dně lomu stopy. Krvavé stopy.“

„Myslíte krvavou vrstvu?“ zeptal se Per. „Vy na to věříte?“

Zadíval se na Vendelu zamyšleným pohledem. Zasmála se.

„Možná… Na troly ale ne.“

Tentokrát se ozval jeho smích – jako by se oba smáli témuž vtipu.

„A na víly?“

„Ano,“ řekla Vendela a najednou se přestala usmívat. „Ty možná existují. Ale jsou to bytosti, které se k lidem chovají přátelsky, pomáhají nám.“

„Skutečně?“

„Ano.“ A pak bez rozmýšlení pokračovala: „To ony pomohly najít kámen vaší dcery.“

„Vážně?“

„Poprosila jsem je o to. Ukázaly mi obraz, na kterém jsem viděla, kde kámen leží.“

Per na to nic neřekl, ale Vendela si všimla, že ji po očku sleduje. Ne, do těch řečí o vílách se neměla pouštět… Ale už se to nedalo vrátit.

Protože Perovo mlčení začalo být dlouhé a trochu nepříjemné, otočila se ke dveřím a zavolala:

„Ally!“

Po několika vteřinách se ozval zvuk cupitajících psích pacek a do dveří váhavě vešel světle šedý pudl.

„Ahoj,“ řekl mu Per.

Ally zvedl hlavu, ale na nově příchozího pohled zaostřit nedokázal. Vendela nechtěla, aby si toho Per všiml, a tak se k psovi sklonila a poškrábala ho na krku.

„Díky za milou společnost,“ řekl Per za jejími zády. Vendela se otočila.

„Já děkuju vám. Zaběháme si i zítra?“

Přímá, bezprostřední otázka. Vendela se při ní dokonce ani nervózně neusmála.

Per sice trochu zaváhal, ale pak přikývl.

Když Vendela za Perem zavřela dveře, začal v kuchyni zvonit telefon. Zůstala stát v hale u Allyho. Tušila, kdo volá, a nebyla si jistá, jestli má telefon zvednout.

Telefon zazvonil podruhé, potřetí, počtvrté. Při pátém zazvonění už Vendela stála u kuchyňské linky a zvedala sluchátko.

„Haló?“

„Kdes byla?“ ozval se mužský hlas. „Volal jsem už třikrát!“

Samozřejmě to byl Max.

„Nikde,“ vyhrkla Vendela. „Na planině.“

„Bylas běhat?“

„Přesně tak.“

„Sama? Neříkala jsi, že půjdeš běhat s tím sousedem?“

Vendela si nevzpomínala, že by se o tom před Maxem zmínila, ale on si to pamatoval a teď jí to pochopitelně musel předhodit. Nechápala, proč její muž musí mít všechno pod kontrolou. Několik vteřin mlčela a pak zalhala:

„Běhala jsem sama.“

„Jsou ve vsi nějaký lidi?“

„Nevím… Pár jich tu asi bude. Moc jsem ven nechodila.“

„Hm… Přitom jsem ti tolikrát volal!“

Nastalo ticho. V kuchyni se ozvaly psí packy – k Vendele se blížil Ally. Luskala prsty a pudl ty zvuky soustředěně poslouchal, aby věděl, kterým směrem se dát.

„Co přednášky?“ zeptala se.

„Nic moc.“

„Chodí hodně lidí?“

„Ale jo, ujde to. Ale moc knížek se neprodalo.“

„Tak snad se to zlepší…“

„Co jinak?“ zeptal se tiše.

„Co myslíš?“

„Vzala sis dneska nějaký prášky?“

„Jenom dva,“ řekla Vendela. „Jeden ráno a druhý po obědě.“

„Fajn,“ řekl Max. „Musím končit, jdu na večeři s organizačním týmem.“

„Tak jo. Dobrou noc.“

Zavěsila a přemýšlela, proč vlastně Maxovi o lécích stále lže, když si během posledních pár dnů nevzala jedinou pilulku. Mnohem důležitější teď pro ni bylo běhání.

38

Velikonoce skončily, dcery s vnoučaty odjely domů a na Gerlofově zahrádce bylo najednou zase všechno jako dřív.

Z lískových keřů, které rostly kolem pozemku, opadaly poslední loňské listy a Gerlof díky tomu mohl pozorovat malé čilé stíny, které v lískách poskakovaly. Byly to pěnkavy, které sem právě dorazily; buď ve vesnici zůstanou celé léto, nebo si tu jen několik dnů odpočinou a poletí přes Balt k Finsku a Rusku. Ptáčky bylo i slyšet – jejich sborový zpěv zněl jako cinkot rolniček.

Venkovní teplota se zvýšila o několik stupňů, vítr foukal jen mírně, což Gerlofovi umožnilo, aby v tvorbě modelů lodí v láhvi pokračoval venku před chatou. Od Johna Hagmana dostal starý, pěkně suchý kus mahagonového dřeva a chystal se z něj postavit fregatu. V době, kdy se sám začal plavit po moři, měly už sice tyto typy lodí období své slávy dávno za sebou, ale slabost pro ně ho nikdy neopustila.

Nyní také mohl opět nahlížet do Elliných deníků. Občas v nich narazil na poznámky, které se týkaly jejího návštěvníka.

Tak a máme tu 5. srpna 1957.

Tenhle týden jíme samé ryby. Ve čtvrtek jsem na pánvi osmahla filátka ze štiky, kterou Gerlof ulovil oštěpem u břehu mezi kameny, a dneska ráno jsem od truhláře Anderssona dostala okouna.

V sobotu večer jsme měli račí hostinu. Tu jsme si s holkama užily samy, protože Gerlof odjel do borgholmského přístavu, kde se konalo nějaké shromáždění.

Nezbeda asi vycítí, kdy je tu „čistý vzduch“. Dva týdny se držel stranou, ale když jsem dneska vyšla ven, viděla jsem ho stát u zídky, a tak jsem se vrátila dovnitř pro mléko a koláče. Potom ke mně přišel blíž a já ucítila ten jeho puch – byl pronikavější než dřív, to bude asi tím teplem. Říkala jsem si, že by se měl vykoupat. Proč by nemohl? On se na mě ale jen usmíval a já se tvářila jakoby nic.

Jako vždycky ani nemukl a jen se cpal. Pak mi ani nepoděkoval a zase zmizel směrem na sever.

Je hrozně plachý, vyděsí ho i ten nejnepatrnější zvuk. Z toho usuzuji, že sem asi chodí na zapřenou. Pohybuje se tak, aby ho nikdo neviděl. Proto se o něm nikomu nezmiňuji.

Gerlof přestal číst. Zadíval se k severu, na silnici. Po ní sem zřejmě Ellin návštěvník přicházel.

Co leželo na území severně od jejich chaty? V padesátých letech tam stálo několik statků a na pobřeží rybářské chatky. Jinak nic, jen tráva a keře. A samozřejmě kamenolom. Ten byl odsud nejblíž, rozkládal se za silnicí.

Gerlof chtěl pokračovat ve čtení, když vtom se u vrat ozval zvonek. Nebyl to nikdo ze sociální služby, ale Per Mörner. Mával na Gerlofa a ten také zvedl ruku na pozdrav. Od večírku u Larssonových se spolu neviděli.

„Tak už jsem zase tady,“ řekl Per, když došel na trávník ke Gerlofovi.

„Ani jsem nevěděl, že jste byl pryč,“ řekl Gerlof. „Odvezl jste otce na pevninu?“

„Původně jsem to tak plánoval,“ řekl Per tiše, „ale nakonec jsem to musel změnit… Je tady se mnou, dohlížím na něho.“

Když mluvil, měl sklopené oči.

„A to je dobře,“ řekl Gerlof. „Tak tu aspoň nejste sám!“

„Jistě,“ řekl Per, ale netvářil se příliš spokojeně.

Na zahradě na chvíli zavládlo ticho. Per se pak Gerlofa náhle zeptal:

„Mimochodem, nevíte něco o tom, že by dole v lomu byly nějaké stopy po krvi?“

„Stopy po krvi?“ řekl Gerlof. „Ty jsem tam nikdy neviděl.“

„Nemyslím přímo nějaké stopy,“ řekl Per, „ale spíš takový červený pruh horniny… Ernst tomu říkal krvavá vrstva.“

„Aha, tohle!“ Gerlof se zasmál. „Lamači tomu říkali krvavka. Není to krev, ale oxidy železa, které se vytvořily v době, kdy tady bylo moře a náš lom byl součástí jeho dna. Sluneční světlo pronikalo vodou Baltu a dno oxidovalo. Z vln se pak vynořil Öland, ty oxidy železa ztuhly a vytvořily vrstvu horniny… To víte, já jsem u toho nebyl, ale něco jsem si o tom přečetl!“

„Chlapi z lomu věřili, že je to skutečná krev?“

„Kdepak, zato měli pro ty vrstvy ve skále spousty jmen.“ Gerlof zvedl ruku a začal počítat na prstech: „Nejsvrchnější pevná vrstva, plná prasklin – ta se jen odlámala a hornina se odházela stranou. Po ní následovala klíživá vrstva, ta byla hodně tvrdá a těžko se dobývala. Pod ní pak ležela dobrá vrstva toho nejkvalitnějšího vápence – o tu lamačům šlo, kámen, co prodávali, byl právě z ní. A pod ní, ale jen na určitých místech, se nacházela vrstva krvavá.“

„Byl v ní kvalitní kámen?“

„Ne, ne, přesně naopak,“ řekl Gerlof. „Když se lamači dostali ke krvavé vrstvě, věděli, že už jsou příliš hluboko.“

Per pokyvoval hlavou a řekl:

„Tak jsem zase o něco moudřejší… Pro všechno se dá najít nějaké jednoduché vysvětlení.“

Gerlof se koutkem oka zadíval na Ellin deník, který ležel na stole.

„Vždycky sice ne, ale většinou ano.“

39

V úterý ráno se Per znovu pustil do práce.

„Dobrý den, jmenuji se Per Mörner. Jsem z firmy Intereko, která se zabývá průzkumem trhu. Měl byste chvíli čas a odpověděl mi na několik otázek?“

Dokonce i ve chvíli, kdy potom odříkával dotazy, myslel na něco jiného. Hodně přemýšlel o Vendele Larssonové a jejích poznámkách o trolech a vílách. Vendela byla zvláštní. Nemohl na ni přestat myslet.

Kolem desáté, když právě ukončil dvanáctý rozhovor o mýdle, se na kuchyňském stole rozezvonil telefon. Vzpomínka na zvláštní anonymní telefonát před Velikonocemi Pera zviklala. Chvíli nad sluchátkem držel ruku, ale nakonec je přece jen zvedl.

Ozval se rázný mužský hlas:

„Je to Per Mörner?“

„Ano.“

„Tady Lars Marklund z policie ve Växjö. Už jsme spolu mluvili…“

„Vzpomínám si.“

„Výborně. Volám opět kvůli požáru vily v Rydu. Rádi bychom uzavřeli ten výslech, který jsme s vámi tenkrát večer vedli.“

„Budete se mnou chtít mluvit?“

„S vámi i s vaším otcem,“ řekl Marklund a podle všeho přitom listoval v papírech, „… Gerhardem Mörnerem. Kdy by se vám to hodilo?“

„Je mi líto, ale s otcem si moc nepopovídáte,“ řekl Per.

„Je nemocný?“

„Loni ho ranila mrtvice. Má problém s vyjadřováním, těžko hledá slova.“

„I tak bychom mu chtěli položit několik otázek,“ řekl policista. „Je teď u sebe doma?“

„Ne, je tady na Ölandu.“

„Dobře. My se vám ozveme.“

„O co vlastně jde?“ zeptal se Per. „Co potřebujete vědět?“

„Máme ještě několik dalších otázek… Vyšetřování požáru už bylo ukončeno.“ Pak udělal pauzu a dodal: „Pitva už také proběhla.“

„Na co jste tedy přišli?“ řekl Per.

Policista už ale mezitím zavěsil.

Jerry nevstával z postele, zřejmě ještě spal. Per vešel do jeho pokoje a řekl mu, aby se probral a oblékl. Oblékání šlo Jerrymu den ode dne pomaleji, v levé paži už neměl žádnou sílu; Per mu musel pomoct, aby ji protáhl rukávem košile.

„Snídaně je na stole,“ řekl Per.

„Utahanej,“ řekl Jerry.

Per ho posadil ke stolu s kávou a obloženými chleby.

Vyšel ven na slunce a na čerstvý vzduch a znovu zamířil do Ernstovy kůlny. Otevřel její dvířka dokořán, aby na sochy uvnitř dopadlo světlo. Stála jich tu celá skupina, která Perovi ze všeho nejvíc připomněla velkou rodinu trolů. Podél stěn odpočívalo Ernstovo nářadí: páčidla, kladiva, sekery a vrtáky. Byl jich tu celý arzenál.

Jestliže měl Jerry dříve ještě mnoho dalších zájmů, nyní mu zbyl jediný: spánek. Toho dne spal dlouho a po pozdní snídani si chtěl jít znovu lehnout. Per mu ale místo toho oblékl kabát a nazul mu boty. Pak ho odvedl k okraji lomu.

„Podívej!“ řekl Per a ukazoval dolů. „Budujeme tady s Jesperem schody… Když budeme dávat trochu pozor, můžeme po nich sejít dolů.“

Scházeli dolů po úzkém schodišti a Per pevně držel Jerryho paži – schody byly tak úzké, že po nich stěží mohli jít dva lidé vedle sebe. Některé kameny se jim pod nohama nepříjemně viklaly, ale ze svého místa se nevychýlily.

„No vidíš, docela nám to šlo,“ řekl Per, když se ocitli dole.

Jerry místo odpovědi jenom zakašlal a rozhlédl se po velké ploše pokryté štěrkem.

„Prázdný,“ řekl.

Per se znovu pustil do stavby schodů a pošilhával při tom po otci. Kolečko, které tu zůstalo od minula, naplnil štěrkem a vyrazil s ním ke skalní stěně. Tam kamení vysypal, vzal lopatu a navalil je k rampě, aby byla stabilnější. Poté, co takto vysypal pět koleček, podíval se, co dělá otec.

„Jerry, co to děláš?“

Otec byl k Perovi otočený zády a stál se skloněnou hlavou u nejbližší hromady kamení. Perovi nejprve nedošlo, co tam Jerry provádí, ale pak pochopil: otec si z poklopce vyndal úd.

„Jerry, ne!“ vykřikl Per.

Otec otočil hlavu.

„Co?“

„Tady to nesmíš dělat… Máš si zajít do domu!“

Bylo pozdě. Per už mohl jen přihlížet a čekat, než Jerry dokončí, co začal, a zapne si poklopec.

Trolové se zlobí, když na ně seshora někdo lije vodu, pomyslel si Per. Pak vykročil a chytil otce za ruku.

„Jerry, v domě máme záchod. Příště si dojdi tam!“

Otec mu věnoval nechápavý pohled a pak náhle strnul. Nedíval se přitom na Pera, ale k moři. Mhouřil oči.

„Bremerovo auto,“ řekl.

„Cože?“ řekl Per.

Jerry zvedl zdravou ruku a ukázal k pobřežní silnici, která se klikatila mezi lomem a mořem.

Per tím směrem otočil hlavu a zahlédl stojící vůz. Tmavě červený vůz, který sjel ze silnice tak daleko, aby měl výhled na celý lom. Per si vůbec nevšiml, že sem přijel, ale byl si jistý, že ve chvíli, kdy s Jerrym vycházeli z domku po schodech, byla silnice prázdná. Per také mhouřil oči, protože auto stálo v téměř přímém slunečním světle.

„Proč si myslíš, že je to Bremerovo auto?“

Jerry mlčel a dál se upřeně díval na vůz.

„Tak jo. Půjdu k němu,“ řekl Per.

Dlouhými kroky vyrazil přes obrovskou plochu lomu. Auto stálo na místě. Když se k němu blížil, všiml si, že se nad volant naklání muž a dívá se na něho. Nehybná postava s jakousi čepicí na hlavě.

Když byl Per od silnice asi sto metrů, auto nastartovalo.

„Haló!“

Per volal a mával, přestože nevěděl na koho, a pak se rozeběhl.

„Počkejte!“

Červené auto se dalo do pohybu. Zacouvalo na silnici a otočilo se. Řidič pak přidal plyn a rozjel se jižním směrem. Za chvíli byl vůz už příliš daleko, Per neměl šanci zahlédnout, jaký je to typ nebo jakou má poznávací značku.

Zvuk motoru se vytratil v dálce. Když se Per vrátil k východní straně lomu, sotva popadal dech.

Jerry se na něho podíval s otázkou v očích.

„Bremer?“

„Ne,“ řekl Per.

„Markus Lukas?“

Per zavrtěl hlavou a zalapal po dechu. Nikdo z Jerryho okruhu do Stenviku nesmí! Bydlí tu přece on a Jesper s Nillou!

„Asi nějaký turista,“ řekl. „Vyzkoušíme ty schody?“

Když se kolem třetí vrátili do domu, Perovi opět zavolal policista z Växjö.

„Tak jsem se díval do diáře,“ řekl Marklund, „a napadlo mě, že bychom se mohli setkat na půli cesty… Nemohl byste se koncem týdne dostavit na policii v Kalmaru?“

„Ano, mohl.“

„Co takhle v pátek ve dvě?“

„Dobře. I když zatím vám to nemůžu slíbit na sto procent… Možná budu muset zajet do nemocnice.“

„To je na tom váš otec tak špatně?“

„Ne, jeho zdravotní stav tak vážný není. Jde o mou dceru.“

„Rozumím… Můžeme se přesto domluvit na pátku? Kdybyste nemohl, zavoláte mi.“

„Souhlasím,“ odpověděl Per, „ale nemohl byste mi říct, proč s námi chcete mluvit? Vy jste v tom domě něco našli?“

„Něco ano.“

„Ten člověk, co ležel v patře, byl Hans Bremer?“

Policista s odpovědí zaváhal.

„Identifikace osob už proběhla.“

„Podle toho, co se píše v tisku, šlo o muže a ženu,“ řekl Per. „Požár prý někdo úmyslně založil.“ Protože policista na to nezareagoval, pokračoval: „Umím si to domyslet. V tom studiu jsem viděl kanystr, ze kterého něco vytékalo… a v celém domě byl cítit benzin.“

Ve sluchátku bylo chvíli ticho, pak policista prohlásil:

„Jak jsem řekl, rádi bychom si s vaším otcem ještě promluvili. O tom, co viděl v domě, když tam vešel… A co jste tam viděl vy.“

„Jsme z něčeho podezřelí?“

„Vy ne, pane Mörnere. Na to, abyste ten požár založil, jste měl málo času.“

„Takže podezříváte mého otce? Nebo Bremera?“

Policista neodpověděl. Povzdechl si.

„Hanse Bremera nepodezříváme. Nemohl ani zaútočit na vašeho otce, ani založit požár.“

„Proč ne?“

Marklund si dal s odpovědí trochu načas:

„Protože v době, kdy zemřel, měl ruce svázané dozadu. Ta žena také.“

40

„Pa, Aloisi! Dlouho venku nebudu!“

Vendela zavřela dveře a vyšla před dům. Natáhla ruce a zvedla je nad hlavu, vytáhla se a pokusila se zachytit cáry oblaků, které pluly vysoko na nebi.

Potom se rozběhla k Mörnerově domku. Perův otec seděl schoulený na lehátku na terase.

Vendela zaklepala na dveře. Než Per otevřel, uběhla asi minuta. Dveře jen pootevřel, jako by váhal, zda má návštěvníkovi vůbec otevřít. Zdálo se jí, že je trochu neklidný, snad i vystrašený.

„Jste připravený?“

Zatvářil se překvapeně.

„Dneska jdeme taky běhat?“

Vendela hned přikývla.

„Včera jsme se přece dohodli. Vy jste si to rozmyslel?“

Per si vzpomněl.

„Ne, dejte mi jen pět minut… Vezmu Jerryho dovnitř.“

Vendela měla pocit, jako by mluvil o nějakém domácím mazlíčkovi.

Per šel otce vzbudit a během deseti minut už Jerry seděl na pohovce v domě. Vendele neuniklo, že Jerry stále napůl spí. Per přes něho přehodil deku a nechal ho být.

Pak si oblékl teplákovou soupravu a obul si sportovní boty. Mohli vyrazit.

„Stejná trasa?“

„Dobře!“

Tentokrát neběželi tak rychle – při pomalejším tempu se jim snáze mluvilo.

„Otec dneska nemůže zůstat venku?“ zeptala se Vendela.

„Může, ale jsem radši, když je tam jen v době, kdy jsem s ním,“ vysvětlil Per. „Musím na něho dávat pozor… Mohl by se sebrat a někam zmizet.“

Pokračovali v běhu. Dělali dlouhé kroky, dýchali klidně a bylo jim spolu stejně dobře jako minule. Když jim domy zůstaly za zády, otočila Vendela k Perovi hlavu a zeptala se:

„Nikdy jsem vás neslyšela, že byste ho oslovil táto.“

Per se zasmál – pokud to ovšem nebyl projev toho, že se zadýchal.

„Ne. My jsme tituly zrušili.“ Nadechl se a zeptal se: „A vy… Vy jste tak svému tatínkovi říkala?“

„Henrymu?“ zeptala se Vendela. „Ano. Myslím, že jsem mu dokonce říkala otče.“

„Ale měla jste ho ráda…?“

„Já nevím,“ řekla Vendela a zadívala se směrem k lomu. „Každé ráno jezdil sem a domů se vracel až večer. Řekla bych, že mu tady bylo mnohem líp než doma na statku… Rád dobýval a opracovával ten druh kamene, co má tu nejsytější červenou barvu.“

„Myslíte ten z krvavé vrstvy?“ zeptal se Per. „Už vím, co je to za horninu.“

„Co? Ta vrstva?“

„Vím, jak vznikla.“ Nadechl se a pokračoval: „Mluvil jsem o ní s Gerlofem Davidssonem. Tvrdil, že se jedná o geologickou…“

Vendela mu skočila do řeči.

„Tohle slyšet nemusím.“

„Proč ne?“

„Něco se tím ničí… Ničí se tím to kouzlo.“

Nastalo ticho. Ozývaly se v něm jen údery podrážek bot o zem a Perovy hluboké nádechy a výdechy. Vendela náhle zabočila na východ, na jednu z menších štěrkových cest, které vedly k silnici. Byl to jen takový spontánní nápad. Per ji následoval.

„Kam mě to vedete?“

„Chtěla bych vám něco ukázat,“ řekla v běhu.

Vedla ho k domu svého dětství. Když k němu doběhli, zastavila se u vrat. Od její poslední návštěvy tady uplynul týden; trávník na zahradě byl teď vyšší a zelenější a dům prázdný. Volvo už na dvoře nestálo. Šťastná rodinka, která dům vlastní, se vrátila do města.

Per se také zastavil. Nadechl se a rozhlédl se kolem sebe.

„Kde to jsme?“

Vendela otevřela jedno křídlo brány a řekla:

„Slyším tu dech svého dětství.“

„Opravdu?“

„Tak tady jsem vyrůstala,“ řekla a vešla do zahrady.

Zdálo se, že Per zaváhal, ale pak vykročil za ní.

„Jak se vám tady žilo?“ zeptal se. „Měla jste hezké dětství?“

Vendela mlčela, o svém dětství nechtěla příliš mluvit. Také nechtěla myslet na krávy

„Připadala jsem si tady trochu osamělá,“ řekla nakonec. „Nikde poblíž jsem neměla žádné kamarády, bydleli až v Mamäsu. Společnost mi tu dělal otec. A taky jsem měla…“

Utichla a zůstala stát před zarostlými základy malé kůlny.

Pak se podívala na dům, na prostřední okno v patře. Jako by na okamžik uvěřila, že se v něm objeví dvě upřeně hledící oči. Tvář za sklem, zvednutá ruka a tichý smích.

Vendelo, pojď sem ke mně!

Ale v pokoji bylo prázdno a tma.

VENDELA A VÍLY

Poté, co víly přivodí paní Janssonové takovou nemoc, že už se do školy během školního roku nemůže vrátit, musí třídu vést její náhradnice, slečna Emstamová. Stejně jako ostatní žáci ji má Vendela moc ráda. Slečna Emstamová sem z Kalmaru přinesla nový styl vyučování, je mladá a moderní; občas sestoupí z katedry a projde se po třídě a odmítá hrát na harmonium.

Týden poté, co slečna Emstamová nastoupí do školy, sdělí svým žákům, že příští pátek pojedou na jarní výlet: cílem bude Borgholm, kde se podívají na přístav, navštíví zámek a zbude čas i na nákupy v obchodech na náměstí. Výlet by je měl trochu rozptýlit, protože potom už je budou čekat přípravy na velké zkoušení, které proběhne na konci školního roku.

Třídou se nese tichý hovor žáků, plný očekávání, jen Vendela je zticha.

Ona pochopitelně jet nemůže. Někdo se musí starat o krávy, navíc každý žák má mít s sebou na cestu dvě koruny kapesného. To sice není tak velká částka, jenže Vendela ji nemá a nechce si o ni říkat otci. Ví, že Henry je bez peněz, zmínil se o tom mockrát.

Přesto se v průběhu týdne nakonec všechno vyřeší: v úterý Vendele půjčí dva padesátníky Dagmar, její nejlepší kamarádka, a ve čtvrtek dojde k dalšímu zázraku. Vendela při cestě kolem mamäského kostela zahlédne ležet ve štěrku na silnici třpytící se dvoukorunu – někdo ji tu ztratil. Peníze tedy najednou má, a ještě jí nějaké zbudou.

Je tu ale ještě něco, co jí dělá starost: Róza, Róza a Róza.

S mincemi v ruce se zastaví u Vílího kamene a zadívá se do jamek.

Pochopitelně jsou prázdné.

Do jedné z nich vloží padesátník a přeje si, aby nazítří nemusela hnát krávy z pastvy domů a dojit je. Mít za celý rok jeden jediný volný den, to snad není nijak přehnané přání!

U kamene ještě chvilku postojí a hledí na tu malou minci. Na něco při tom myslí, ale později zapomene, co to bylo. Přála si snad ještě něco jiného?

Možná lepší život? Zatoužila po tom, aby se dostala ze statku, od otce a Invalidy, a vůbec z celého ostrova? Chtěla se dostat do jiného světa, kde nebude mít žádné povinnosti a problémy s nedostatkem peněz?

Vendela už si nevzpomíná. Nechá minci ležet v jamce, a aniž se ohlédne, vydá se planinou domů. Ze statku jde na louku, kde krávy, jakmile ji zahlédnou, zvednou hlavy. Róza, Róza a Róza se postaví do řady a pomalým tempem se vydají k vratům. Vendela zvedne klacek, ale dnes jím krávy nebije, protože hlavou se jí honí plno myšlenek. Kráčí za kravami a je zvědavá, jakým způsobem se její přání vyplní.

V noci se náhle probudí – skrze okenní skla slyší, jak krávy ve chlévě bučí. Zní to, jako by byly vyděšené. Do jejich bučení se mísí zvláštní zvuk, jakýsi praskot.

Vendela se posadí na posteli – ucítí pach kouře. Přes rolety vidí, jak na dvoře kmitá nějaká záře; kolem chléva se rozlévá žluté světlo, které je stále intenzivnější, a tak ostatní části statku splývají s temnotou lesa. Pak zaslechne, jak někdo běží dunivými kroky nahoru po venkovních schodech ke dveřím a volá:

„Chlív hoří!“

Je to Henryho hlas. Vendela slyší, jak se jeho kroky blíží k jejímu pokojíku. Dveře se rozletí.

„Hoří! Utíkej ven!“

Vendela vyskočí z postele, Henry ji popadne za ruku a vyvleče po schodech ven do studené noci. Vendela se ocitne v mokré trávě a zmateně se rozhlíží – a vtom si všimne, že chlév je v jednom plameni. Plameny se derou stěnami ven a vysílají k noční obloze vířící jiskry. Oheň už začal olizovat štít budovy.

Nad Vendelou stojí Henry a otáčí se k domu; je bosý, na sobě má jen noční košili.

„Musím pro Jana-Erika!“

Utíká zpět do domu.

„Pro Jana-Erika?“ zopakuje po něm Vendela.

Žádnou odpověď nedostane.

Krávy dál bučí – silněji a táhleji, než jak je slýchala dřív. Nemohou se z chléva dostat ven.

Plameny se plazí po zemi, natahují se až nad chlév a pod střechou na sebe narážejí jako vlny na rozbouřeném rudém moři. Vendela má pocit, že jí nohy vypověděly poslušnost, nemůže se hýbat. Zůstane sedět v trávě a sleduje, jak její otec z domu vynáší cosi jako deky smotané do rance.

Henry je položí do trávy.

Vendela slyší něčí chroptivý dech. Z dek se vynoří dvě ruce a obličej, zamrkají na ni bílé oči a usmějí se ústa s bílými zuby.

Na trávě, jen asi metr od ní, sedí Invalida. Upřeně se dívají jeden na druhého a nic neříkají, je slyšet jen vrzání a praskot hroutící se střechy chléva.

V záři ohně Vendela vidí, že Invalida vůbec není starý. Je to kluk, kterému je o pět nebo šest let víc než jí. Má dlouhé nohy, které vypadají normálně.

Invalida ale nemocný je. Vendela slyší, že chlapec má v dechové trubici hustý hlen, a vidí, že jeho pokožka není v pořádku: jeho obličej je červený a oteklý i tehdy, když na něj nedopadá odlesk ohně, na čele a na tvářích má zaschlé strupy, jako by ho někdo poškrábal. Červenou kůži a rány má i na horní polovině těla. A přesto se usmívá.

Dva až tři roky – tak dlouho žil Invalida na statku, aniž Vendela věděla, kdo to je. Umí mluvit? Ovládá svou mateřštinu?

„Jak se jmenuješ?“

Chlapec otevře ústa a zasměje se, ale neodpoví.

„Já se jmenuju Vendela. A ty?“

„Jan-Erik,“ řekne po chvíli, ale jeho hlas je tak tichý a tlumený, že ho kvůli burácení ohně není téměř slyšet. Začne se opět smát.

„Co jsi zač?“

„Jan-Erik,“ řekne.

Henry stále pobíhá po dvoře: chvílemi je jeho postava na pozadí plamenů jasně vidět, jindy se zcela ztrácí ve tmě. Když se oheň začne šířit až k obytnému domu a zakousne se i do jeho štítu, napumpuje Henry plný kbelík vody a vyběhne do patra, aby dřevěnou fasádu navlhčil a udusil na ní jiskry.

Vendela už se necítí být ochromená, opět se může hýbat. Udělá jedinou rozumnou věc: jde ke kurníku, který stojí vedle chléva, a otevře jeho rozvrzaná vrátka. Slepice s kuřaty následované kohoutem mávají křídly a zmateně se začnou motat po dvoře. Pak se seskupí těsně vedle; vyberou si temné místo, kde jsou mimo dosah plamenů.

„Zavolej hasiče!“ křičí Henry.

Vendela běží do kuchyně a vytočí číslo borgholmského hasičského sboru. Tam jí řeknou, že bude přepojena na Kalmar, ale trvá to dlouho, stejně jako rozhovor, během něhož má Vendela popsat, kde vlastně hoří.

Když se pak Vendela vrátí před dům, Invalida sedí stále v trávě a Henry přebíhá mezi chlévem a pumpou.

Všechno je marné. Oheň běsní na půdě chléva i v přízemí, kde jsou stání pro dobytek. Henry nakonec zvolní krok a nadechne se. Jeho hluboký nádech je zároveň těžkým povzdechem.

Vendela nemůže nic dělat, jen stát a poslouchat, jak bučení v chlévě utichá.

Grilované maso. Nocí se vznáší pach grilovaného masa.

Přestože na Vendelu sálá teplo z ohně, je jí zima. Chce se vrátit do domu.

„Tati, ty nepůjdeš dovnitř?“

Chvíli má pocit, že ji otec nevnímal, ale Henry po chvíli zavrtí hlavou a pronese tichým hlasem:

„Oheň za to nemůže.“

Vendela nerozumí, co tím chce otec říct.

Po necelé hodině dorazí na statek z Borgholmu dva hasičské vozy. Hasiči mohou jen zabránit dalšímu šíření ohně, chlév už se zachránit nedá.

Několik hodin po půlnoci, když už jsou hasiči pryč, ale nad statkem stále visí hustý dým, Henry zůstává sedět v zimě na venkovních schodech. Invalidu odnesl zpět do jeho pokoje, ale on sám se do domu vrátit nechce. Vendela si s ním zkusí ještě jednou promluvit.

„Tati, kdo je Jan-Erik?“

„Jan-Erik?“ zopakuje Henry. Než odpoví, na chvilku se zamyslí. „No přece můj syn… Tvůj bratr.“

„Můj bratr?“

Henry se na ni zadívá přes rameno.

„Copak jsem ti to neřekl?“

Vendela z něho nespouští oči. Napadají ji stovky otázek, ale položí mu jen jednu:

„Jak to, že nechodí do školy?“

„Nemusí,“ řekne Henry. „Říkají, že by to byla marná snaha. Je nevzdělatelný.“

Henry pak opět začne upřeně hledět do tmy.

Vendela si jde lehnout. Leží nehybně natažená přes celou postel.

Henry asi celou noc probděl, protože když v sedm ráno přijde dceru vzbudit, má na sobě totéž oblečení, které měl večer.

„Vstávej, musíš do školy,“ říká a dodá: „Dneska jsem tě nechal, aby sis přispala… Nemuselas dojit.“

Teprve nyní si Vendela uvědomí, že v pokoji je cítit dým. Připomene jí noční požár. Pak si vzpomene i na Invalidu, na Jana-Erika.

Henry se při odchodu z pokoje zastaví ve dveřích.

„Kvůli tomu, co s náma teď bude, si nemusíš dělat starosti. Statek je pojištěný, mám nárok na odškodnění. Všechno se vyřeší.“

Vendela si pak vybaví ještě něco: dnes se koná školní výlet, její třída pojede vlakem do Borgholmu.

Ona může jet také, kapesné přece má a s krávami si už nemusí dělat starosti.

O hodinu později už prochází liduprázdnou planinou. Kameni se ale vyhne velkým obloukem a dívá se stále dopředu – už ho nechce vidět. Hlavou se jí přesto dál honí otázky.

Co si to vlastně včera u kamene přála? Stěží chápe, co způsobila. Na to, co pro ni udělaly víly, nechce myslet.

Poté, co se celá třída sejde, vyrazí na nádraží; žáci se cestou smějí se a štěbetají. Vendela se neusmívá a s nikým se nebaví.

V nose ji stále štípe dým.

Když pak jedou vlakem do Borgholmu, Vendela sedí v kupé s Dagmar a s ostatními děvčaty, ale duchem jako by zůstala na planině.

Má pocit, že je v kupé úplně sama. Z návštěvy Borgholmu si nic nepamatuje. Den ve stínu událostí minulé noci jen tak odplyne.

Když se Vendela vrací z výletu domů, je o tři hodiny víc, než byla jindy zvyklá chodit dojit krávy. Na dvoře je plno lidí.

Jsou tu dva policisté z Mamäsu, kteří provádějí obhlídku požářiště. Jeden ze štítů obytného domu je od ohně celý černý. Chlév zmizel, zbyly z něj pouze kamenné základy. Připomíná teď podlouhlý bazén plný popela; z šedé pokrývky trčí ohořelé trámy a střešní tašky a pod popelavým nánosem leží tři těla se ztuhlýma nataženýma nohama. Nad statkem se vznáší zápach spáleného masa.

Róza, Róza a Róza. Vendela si teď ta jména nechce připomínat.

Přišli se sem podívat také sousedé. Lidé ze Stenviku i ze vzdálenějších obcí se chtějí podívat na shořelý chlév vdovce Henryho a někteří z nich jeho rodině, těm chudákům, dávají obložené chleby a mléko.

Henry se usmívá se zaťatými zuby a všem děkuje. Vendela, které hoří tváře, vyjádří svůj dík poklonou a pak se vytratí. Jde do prázdné kuchyně a pak po schodech do patra. Opatrně se snaží otevřít dveře, ale ty jsou zamčené.

„Jene-Eriku! To jsem já, Vendela!“

Žádná odpověď, neozve se ani smích. Za dveřmi je naprosté ticho.

Vendela se vrátí po schodech do přízemí a kuchyňským oknem se podívá na dvůr.

Jeden z mužů, který sem přišel ze Stenviku, je vysoký a štíhlý, zamyšleně se rozhlíží kolem sebe a zúčastněně hovoří s Henrym.

Policisté si najednou Henryho zavolají k sobě. Vysoký muž v té chvíli stojí u chléva.

Vendela vidí, jak otec policistům ukazuje zbytky stavby a uhořelé krávy.

Policisté si všechno prohlížejí. Henry pak jde za Vendelou, která se stále dívá oknem ven a všimne si, že ten vysoký pán ze Stenviku přistupuje k policistům a ukazuje na chlév a na něco na zemi.

Policisté mu naslouchají a přikyvují.

„Čerti vědí, co tam venku dělají,“ brblá Henry u stolu. „Na něčem se spolu domlouvají!“

Zadívá se na Vendelu.

„Jestli se tě budou vyptávat,“ říká, „musíš mě podržet.“

„Budou se mě vyptávat?“

„Může se objevit nějaký problém. Ty to uděláš, že ano? Viď, že svého otce podpoříš!“

Vendela přikývne.

Asi o půl hodiny později, když už se začíná stmívat, vejdou policisté po schodech do domu a přinesou s sebou do kuchyně pach dýmu. Ztěžka se posadí ke stolu a podívají se na Henryho.

„Forsi, povězte nám všechno, co víte,“ řekne jeden z nich.

„Moc toho není.“

„Jak to začalo?“

Henry položí ruce na stůl.

„Nevím. Prostě začalo hořet. Já měl odjakživa smůlu. Odjakživa. Tohle místo je snad prokleté.“

„Ten oheň vás tedy probudil?“

Zatímco jeden z policistů mluví, druhý jen tiše sedí a upřeně hledí na Henryho.

Henry přikývne.

„Stalo se to kolem půlnoci. Dceru to taky vzbudilo.“

Vendela se na policisty neodváží ani podívat a srdce jí tluče tak silně, že jí div nevyskočí z prsou. Stmívá se, víly tančí v kruhu na loukách.

„Já bych řekl, že hořet začalo na dvou různých místech,“ říká ten hovornější policista.

„Vážně?“

„Ano. Na východní i západní straně budovy. Je to dost zvláštní, v noci totiž trochu pršelo. Půda je vlhká.“

„Někdo tam zapálil svíčky,“ řekne ten druhý. „V hlíně jsme našli hrudky stearínu.“

„Opravdu?“ řekne Henry.

„Taky jsi tam cítil petrolej,“ řekne ten první.

„Ano, to je pravda,“ potvrdí druhý policista.

„Forsi, můžeme se podívat na vaše boty?“

„Na boty? Na jaké boty?“

„Na všechny,“ řekne policista. „Na všechny boty a holínky, co máte!“

Přestože se Henry zdráhá, policisté ho odvedou do předsíně a začnou si tam boty prohlížet – berou je do ruky jednu po druhé. Vendela vidí, že se zaměřují na podrážky.

„Tyhle by to mohly být,“ říká první policista a zvedne jednu holínku. „Co myslíš?“

Ten druhý přikyvuje.

„Jo, otisk souhlasí.“

Jeho kolega holínku postaví před sebe na kuchyňský stůl a zadívá se významně na Henryho.

„Máte tady nějaké palivo, Forsi?“

„Palivo?“

„Například petrolej.“

„Ano, to je možné…“

„V kanystru?“

Vendela si při těch slovech vzpomene, že oheň obtáčel chlév jako had – nejprve se plazil po zemi a pak vzhůru po stěnách stavení. Jako by věděl, kudy se má dát.

„V plechové konvici,“ řekne Henry tiše. „Někde bych ji tu měl mít, ale je poloprázdná…“

Policisté přikyvují.

„Já myslím, že je to jasné,“ řekne první druhému.

„Taky myslím.“

Nastane ticho. Vtom se ale Henry napřímí, nadechne se a vyřkne jediné slovo:

„Ne.“

Když Henry začne svou řeč, policisté se tváří překvapeně.

„Není to jasné. Já s tím požárem nemám nic společnýho… Ten petrolej tam přece mohl vylít kdokoli. Celej večer, až do chvíle, než začalo hořet, jsem byl tady v domě. To vám může na svou čest a svědomí dosvědčit i moje dcera.“

Muži se v tu chvíli otočí na Vendelu, které po zádech stéká studený pot.

„Ano,“ řekne Vendela nakonec a začne policistům lhát do očí: „Táta byl tady v domě… On spí v sousední ložnici. Vždycky, když z ní odchází, tak to slyším. Tentokrát ven nešel.“

Henry ukáže na holínku, kterou mají policisté před sebou na stole.

„A tahle, ta není moje.“

„Měl jste ji přece v předsíni,“ namítne první policista. „Čí tedy je?“

Henry několik vteřin mlčí a pak přistoupí ke schodišti.

„Pojďte se mnou nahoru,“ říká. „Něco vám ukážu.“

41

Gerlof se snažil, jak uměl, aby získal další prázdné láhve, v nichž by se mohly plavit jeho malé lodě: každý večer vypil k jídlu sklenici vína. Práci na modelech ale po Velikonocích téměř úplně přerušil a se stavbou fregaty ještě ani nezačal. Skoro všechen čas věnoval spánku, posezením na sluníčku před chatou – a četbě Elliných deníků.

Četl je pravidelně, vždy celou jednu stranu, a pak o nich přemýšlel.

Dnes máme 18. září 1957.

Opravdu se stydím, že jsem si nenašla čas, abych napsala pár řádek, ale teď to napravím. Ano, přihodilo se toho hodně: byli jsme v Kalmaru na pohřbu Oskara Svenssona a já měla 42. narozeniny.

V neděli jsme byli na konfirmaci mého synovce Birgera v kostele v Gärdlöse. Byla to velká sláva a pan farář Ek kladl konfirmandům obtížné otázky.

Gerlof včera odjel vlakem do přístavu a dneska ráno odplul se škunerem do Stockholmu. Holky jely na kolech do Långviku, takže jsem na chatě sama, což je občas docela prima.

Dneska je zataženo, na Baltu se dopoledne zvedal ostrý podzimní vítr. Vím, že Gerlof si na moři poradí, pánbu mu při tom pomáhej! Na škuneru bude ještě minimálně dva měsíce.

Sedla jsem si na verandu a píšu. Když holky odjely, vyšla jsem z domu, a co nevidím: na posledním schodu leželo něco zvláštního – šperk. Brož ve tvaru růže, která vypadá jako stříbrná, ale pravé stříbro to asi nebude. Zřejmě ji tu nechal ten malý nezbeda. Nevím, co si s ní mám počít, a nemám z toho dobrý pocit.

Gerlof dočetl na konec stránky a na chvíli se zamyslel. Pak vstal a šel do chaty.

Ellinu šperkovnici, kterou celé ty roky opatroval, měl uloženou v pokoji; ležela v komodě pod vybledlou vlajkou, která kdysi vlála na jeho lodi. Vytáhl ji ven, otevřel víko a zadíval se na změť náramků, prstýnků a náušnic. Bylo tu i několik broží, které si říkaly o to, aby je někdo vyčistil. Jedna z nich představovala růži a uprostřed měla zasazen malý rudý kamínek.

Gerlof ji vzal šetrně do ruky.

Kdyby se ho někdo zeptal, jestli si všiml, že by ji Ella někdy nosila, odpověděl by, že spíše ne.

42

Jerry a Marika stáli bez hnutí naproti sobě na nemocniční chodbě a dívali se jeden na druhého.

Per tu stál s nimi, ale přál si být někde jinde. Třeba na druhé straně průlivu, kde by si proběhl dlouhou trasu s Vendelou Larssonovou. Ale teď byl tady.

On a Jerry sem přišli před pěti minutami z výtahu, Marika tu v té době už čekala.

„Dobrý den, Jerry,“ řekla tiše. „Jak se vám vede?“

Marika s Jerrym mluvila jen jednou v životě, ale to bylo už dávno, rok předtím, než se narodila dvojčata. V té době už se několikrát setkala s Perovou matkou Anitou, a protože si s ní dobře rozuměla, chtěla se seznámit i s jeho otcem. Když pak jednou o víkendu s Perem jeli kolem Kristianstadu, zabočili do centra a zazvonili u Jerryho bytu.

Per si v té chvíli přál, aby jim nikdo nepřišel otevřít.

Ale nestalo se tak – otevřel jim Jerry v županu z tmavě modrého hedvábí, pod nímž měl spodky ušité z látky se vzorem leopardí kůže. K obědu pak Marice a Perovi nabídl toast s kaviárem a samozřejmě také spoustu šampaňského. Když odcházeli, věnoval jim dárek: nejnovější čísla Babylonu a Gomory. A to všechno proto, aby Perovi narušil jeho hezký vztah s Marikou.

Marika se od té doby odmítala s Jerrym vídat.

Nyní, čtrnáct let poté, tu stáli proti sobě. Per si nebyl jistý, jestli Jerry jeho bývalou ženu skutečně poznal. Jerry se na ni díval strnulým pohledem, ovšem tak se teď tvářil na všechny lidi.

„Jerry už toho tolik nenamluví,“ vysvětlil Per. „Ale jinak se mu daří docela dobře, viď, Jerry?“

Otec jen přikývl a dál se upřeným pohledem díval na Mariku.

„Byla jsi u Nilly?“ zeptal se Per.

„Byla… Dneska má docela dobrou náladu.“ Podívala se mu do očí. „Musím jít, chce se mnou mluvit doktor… Můžeš jít se mnou.“

Per zavrtěl hlavou. Ze všech nových informací ohledně stavu své dcery měl strach.

„Dneska ne.“

„Možná mi chce něco důležitého,“ namítla Marika.

„Všechny pohovory, které se týkají Nilly, jsou důležité,“ odpověděl Per rychle. „Brzo se tu zase stavím. S Jerrym teď musíme něco vyřídit. To je taky důležité.“

„A nemůžete to odložit?“

„Ne… Máme jednu takovou schůzku.“

Nechtěl prozradit, že jde o setkání s policistou. Marika na to sice kývla, ale netvářila se spokojeně.

„Zatím ahoj,“ řekl Per a zamířil do Nillina pokoje.

Nilla měla na sobě pyžamo, seděla na posteli a se vzpřímenými zády a se zkříženýma nohama něco pila ze sklenice. Když Per vešel, pozdravila ho kývnutím hlavy, ale pila dál. Per se zadíval na zvláštní světle červenou tekutinu ve sklenici a zeptal se:

„Co to piješ?“

„Mrkvový džus,“ odpověděla Nilla.

„To sis koupila sama?“

Nilla polkla doušek a zavrtěla hlavou.

„Dal mi ho Emil… Ty mrkve mu vymačkává jeho máma. Přidává do toho různý vitamíny, aby se uzdravil. Ale jemu to nechutná.“

„A tobě ano?“

„Docela jo… Emil to aspoň nemusí pít.“

Zvenčí sem dolehl přísný hlas sestřičky, která plísnila jednoho pacienta. Zřejmě se navzdory zákazu objevil se na chodbě. Pacient jí odpověděl něco nesrozumitelného.

„Takže tak? To se pak tedy budeme muset podívat na vaši pánev!“ řekla sestřička. Následoval zvuk jejích vzdalujících se kroků.

„Zůstaneš tady?“ zeptala se Nilla. „Máma se za chvíli vrátí, šla jen na nějakej pohovor.“

Per zavrtěl hlavou.

„Nemůžu, venku na mě čeká děda.“

„Kam jedete?“

„No… jen se tak projedeme Kalmarem.“

Lhal dceři, stejně jako Marice.

Když se Per vrátil k výtahu, Marika už tam nebyla. Jerry se mezitím usadil na židli a u ucha držel mobil. Než k němu Per došel, hovor ukončil.

„S kým jsi to mluvil?“ zeptal se ho Per, když sjížděli výtahem. „Někdo ti volal?“

Jerry se díval okénkem výtahových dveří.

„Bremer,“ řekl.

„Jerry, ten je mrtvý.“

„Bremer chtěl mluvit.“

„Vážně?“

Per k sobě natočil Jerryho mobil a zadíval se na displej. Opět tam stálo: Neznámé číslo.

Došli společně k autu. Per si sedl vedle otce a zavřel dveře.

„Jerry, udělej pro mě něco,“ řekl, když nastartoval. „Neříkej na policii, že ti volal Hans Bremer… Mohli by si o tobě myslet něco, co není pravda.“

Otec na to nezareagoval. Když projížděli městem, byl asi minutu zticha, ale pak, když se jeho pohled obrátil k menší herně se zamalovanými okny, kolem níž právě projížděli, vyslovil nečekaně slova, kterým ovšem nebylo rozumět.

„Cože?“ řekl Per. „Cos říkal?“

„Mu Len Noar.“

„Mu Len… Co to má být?“

Jerry se usmál pod vousy.

„Malmö.“

„Mu Len Noar v Malmö?“

Jerry přikývl.

„To zní jako název čínské restaurace,“ řekl Per. „Nebo je to nějaký člověk? Nějaký Číňan z Malmö, kterého jsi znal?“

Jerry zavrtěl hlavou.

„Cindy,“ zamumlal. „Suzie, Christy, Debbie…“

„Chceš říct, že to bylo místo v Malmö, kde ses scházel s dívkami?“

Jeho otec jen přikývl, znovu se usmál pod vousy a po zbytek jízdy městem už nic neřekl.

Policie v Kalmaru sídlila ve velkém žlutém cihlovém domě s úzkými okny, který ležel v severní části města kousek od centra a zabíral celou polovinu bloku.

Když se Jerry podíval na ceduli s nápisem POLICIE před vchodem, trhl sebou a prudce se zastavil.

„Buď v klidu,“ řekl mu Per tiše. „Chtějí si s námi jenom promluvit.“

Per ohlásil jejich příchod ženě v recepci a společně s Jerrym pak usedl na koženkové sofa. Na protější stěně visel plakát, který varoval před nezákonným prodejem alkoholu.

Fotografii smutných dívčích očí doprovázel nápis: VÍTE, CO BUDE VAŠE DCERA DĚLAT DNES VEČER?

Vím, odpověděl si Per.

Policejní inspektor Lars Marklund se v recepci objevil během několika minut. Měl na sobě civilní oblečení – džínsy a šedý rolák.

„Dobrý den,“ řekl a podal Perovi ruku. „Nejdřív bychom si rádi promluvili pouze s vámi. A pak bychom dovnitř vzali i vašeho otce Gerharda.“ Zadíval se na Jerryho a ukázal na pohovku u recepce. „Zatím se posaďte támhle, pane Gerharde.“

Jerry náhle zneklidněl. Pokoušel se vstát, ale to už se k němu skláněl Per: „Jerry, zůstaň sedět tady, to je v pořádku… Brzo se vrátím.“

Otec se na chvíli zamyslel a pak přikývl.

Marklund Pera odvedl do malé studené místnosti, kde byl jen psací stůl a na něm několik kancelářských desek.

„Prosím, posaďte se… Takže vy žijete na Ölandu?“

Per si sedl naproti Marklundovi.

„Ano.“

„Tam je krásně… Vždycky jsem si tam chtěl pořídit dům. Bylo by to hodně drahé?“

„Asi ano… Nevím. Já jsem svůj domek zdědil.“

„Tak to se máte…“ Policista uchopil tužku a blok a zvedl oči k Perovi. „Dobrá… Můžete mi teď přesně popsat, co jste toho dne viděl před vilou a uvnitř? Všechny detaily jsou důležité.“

„Máte na mysli detaily, které se týkají toho požáru?“

Per pošilhával po papírech na stole a všiml si, že Marklund si položil loket na jakýsi technický protokol – skicu, na níž bylo znázorněno přízemí vily. Na schématu plném šipek a křížků bylo tužkou napsáno: POŽÁR ZALOŽEN NA PĚTI RŮZNÝCH MÍSTECH!

„Jistě, řekněte mi všechno, co o něm víte,“ řekl Marklund. „Popište, jak jste zpozoroval, že hoří, kdy to bylo, ve které části domu… Také by mě zajímalo, jestli jste si před vypuknutím požáru všiml, že by v domě bylo něco poškozeno. A ještě něco: jakým způsobem se podle vás oheň šířil?“

Per se nadechl a začal Marklundovi popisovat, jak přijel do Rydu pro otce a našel ho ve vile pořezaného, jak se pak do domu vrátil a vyběhl do patra, kde v pokoji plném kouře viděl hořící postel a měl pocit, že v ní vidí ležící tělo. Dále o tom, že z jiného pokoje zaslechl ženský křik a že se pak oheň začal šířit z několika dalších míst a on musel z vily utéct.

Vše, nač si dokázal vzpomenout, vylíčil podrobně a podle pravdy. Trvalo mu to asi čtvrt hodiny.

„Tak to je všechno, co vím,“ řekl, když skončil. „Ačkoliv jsem byl uvnitř, se založením požáru nemám nic společného.“

„Tvrdí to snad někdo?“ řekl Marklund a poznamenal si něco do bloku.

Per se naklonil k policistovi.

„Co už o tom požáru víte? Byl pečlivě připraven, že?“

Marklund mlčel.

„K něčemu takovému se sice normálně nevyjadřujeme, ale… sám jste tam přece viděl perforovaný kanystr s benzinem a autobaterii. To tedy svědčí o tom…“

„… že požár někdo založil úmyslně,“ doplnil Per.

Marklund přikývl.

„Naši technici našli v blízkosti jeho ohnisek zbytky dokumentů.“

Perovi se v paměti vybavily pootevřené dveře do Jerryho bytu.

„Mohly by to být smlouvy s modelkami,“ řekl. „Nebo smlouvy s lidmi, kteří účinkovali ve filmech Jerryho a Bremera a nechávali se fotit do jejich časopisů. Mluvili jste s některými z nich?“

„Dopátrat se jich není snadné,“ řekl Marklund. „Zatím se nám to nepodařilo.“

„Chápu, oni svá skutečná jména tajili,“ řekl Per a pak dodal: „Potřebujete pomoct? Zkusil bych najít…“

Policista hned zavrtěl hlavou.

„Ne, to je naše práce.“

Per unaveně zvedl oči ke stropu a vzpomněl si na moudro, které říká, že nevděk světu vládne.

„Co se té mrtvé týče, tak máte pravdu, skutečně se domníváme, že se jednalo o bývalou modelku.“

Per k němu otočil hlavu.

„Tak přece! A jak se jmenovala?“

„To jméno si zatím necháme pro sebe.“ Marklund si něco zapsal a pak řekl: „Povězte mi něco o svém otci… Jak dlouho podniká v téhle specifické branži? A co dělal předtím?“

„Jerry o tom nikdy moc nemluvil,“ řekl Per. „Vím, že jeho otec byl farář a že Jerry začátkem padesátých let utekl z domova a prodával auta. Určitě v tom byl úspěšný… O několik let později koupil firmu, která vydávala pohlednice, a začal tisknout erotické fotky. Dobře se prodávaly, a tak v šedesátých letech začal vydávat svůj první časopis – Babylon. Tiskl se v Dánsku a do Švédska se pašoval na malých motorových lodích.“ Per se na moment odmlčel a pak dodal: „Když pak na začátku sedmdesátých let u nás povolili prodávat porno, založil Jerry akciovou společnost, najal si lidi a ty své časopisy potom prodával po celé Evropě.“

„Takže by se dalo říct, že tím začalo jeho vrcholné období?“ Marklund si opět cosi poznamenal a pak zvedl oči. „Ti lidé, které zaměstnával… Co o nich víte?“

„Nic. Jeden muž, který byl u všeho, si říkal Markus Lukas. Ale to jméno si asi taky vymyslel.“

„A co Bremer?“ zeptal se Marklund. „Co víte o Hansi Bremerovi?“

„Moc toho není.“

„Setkal jste se s ním někdy?“

Per zavrtěl hlavou.

„Vím o něm jen to málo, co mi během let řekl otec: že Bremer s ním začal spolupracovat koncem sedmdesátých let, že bydlel v Malmö a že pracoval rychle a efektivně… Jerry s ním byl spokojen.“

Marklund si to zapsal a pak konstatoval:

„Máme o něm víc informací než vy.“

„Například?“

„Nemůžu zabíhat do detailů, ale… Bremer se v Malmö věnoval více činnostem. Tohle filmování byla jen jedna z nich. Právě se snažíme zjistit víc i o těch ostatních.“

„Byl to gangster?“

„To jsem neřekl. Vycházel s vaším otcem dobře?“

„Asi ano. Vždyť spolu pracovali takovou spoustu let… Než došlo k tomu požáru, Jerry se s ním měl setkat.“

Marklund se na něco díval do svých papírů a řekl:

„Ale toho dne se pohádali, ne?“

„Jerry tvrdí, že ano. Pokud jsem mu dobře rozuměl, říkal, že tím nožem ho pořezal právě Bremer… Jestliže byl ale Bremer spoutaný a zamčený v jednom z pokojů, musel to udělat někdo jiný.“

„A vy jste tam někoho takového viděl?“

Per zaváhal. Viděl jsem Markuse Lukase, pomyslel si.

„Nevím… V době, kdy už hořelo, se mi zdálo, že vidím někoho zabíhat do lesa. Na lesní cestě jsem pak našel stopy po pneumatikách…“ Znovu zaváhal, ale pak pokračoval: „Podle toho jsem usoudil, že Bremer nechal své auto stát v tom lese a že potom, když už byla vila v plamenech, tím autem někdo ujel.“

„Myslíte?“ Marklund se zadíval do papírů a řekl: „A podle čeho usuzujete, že měl Hans Bremer auto?“

Per se zadíval překvapeně.

„Musel ho mít. Občas přece otce vozil. A ten den ho také musel vyzvednout na autobusové zastávce ve vesnici… Mimochodem, našli jste už všechny jeho klíče?“

Marklund se opět podíval do poznámek.

„Jeho klíče? Myslíte, že měl větší množství klíčů?“

„To nevím… Po požáru, kdy byl se mnou otec na Ölandu, někdo vnikl do jeho bytu a vypáčil v něm jednu komodu. Přišli jsme na to minulou neděli. Otec mi tvrdil, že Bremer měl od jeho bytu klíče. Policii jsem to nahlásil.“

„Takže vloupání?“ Marklund si udělal poznámku. „Podívám se na to.“

„To budu rád,“ řekl Per.

Chvíle ticha. Marklund se podíval na hodinky a řekl:

„Chtěl byste ještě něco dodat?“

Per se zamyslel. Jedna jeho část by ráda mluvila dál a zmínila se o tom, že v hlavě mu stále zní výkřiky té ženy z vily a prolínají se s křikem, který kdysi Regina vydávala v lese. Tady ale nebyl na sezení u psychoterapeuta.

Pak si náhle vzpomněl: „Něco možná ano… Po požáru otci i mně někdo volal. Byly to takové podivné telefonáty.“

„Kdo to byl?“

„Nevím. Anonym.“

„Dobře. To číslo můžu nechat zjistit. Uvidíme.“

Poté, co si Marklund udělal ještě několik poznámek, kývl hlavou.

„Tak to bude zatím všechno.“ Pak se podíval na Pera. „Děkuju vám. Teď mi sem prosím přiveďte pana Gerharda.“

Per se zvedl, a protože myšlenky se mu rozeběhly za Nillou, zeptal se:

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Moc dlouho ne… Takových dvacet minut.“

„Aha… Ale, jak už jsem vám řekl, Jerry toho moc nenamluví.“

Když vycházel z místnosti, podíval se na hodinky. Byl u výslechu dobrou půlhodinu. Jerry mezitím nejspíš usnul.

Když pak přišel k sofa v recepci, otec na něm nespal ani neseděl. Bylo prázdné.

Per se na ně několik vteřin díval a potom šel prohlédnout obě toalety v malé šatně nedaleko recepce. Byly také prázdné.

Když přistoupil k recepční, žena zvedla oči.

„Ten starý pán?“ odpověděla. „Ano, ten odešel.“

„Odešel?“

„Mám pocit, že něco zahlédl na ulici… a pak šel ven.“

„Kdy to bylo?“

„Tak dlouho to není, já nevím… Asi před čtvrthodinou.“

Per se otočil a vyšel tři kroky před budovu.

Stál na chodníku a rozhlížel se, mhouřil ve slunečním světle oči. Ulicí, kterou měl po pravé ruce, projelo pár aut. Žádný chodec v dohledu.

Jerry zmizel.

43

Kalmar připomínal Perovi bludiště. Vždycky si myslel, že je to přiměřeně velké město, v němž se člověk snadno vyzná, ale nyní se v jeho očích změnilo ve změť ulic a chodníků.

Jerry nikde.

Per běžel na obě křižovatky širokých ulic, mezi nimiž ležela policejní budova, ale otce nikde nezahlédl. Pak ještě oběhl celý blok. Vzal mobil a zkusil Jerrymu zavolat. Nehlásil se.

Potom to Per vzdal a vrátil se na policii. U vchodu čekal Lars Marklund. Zadíval se na hodinky a zeptal se:

„Nějaký problém?“

„Otec zmizel!“ řekl Per a sotva popadal dech. „Musím ho najít! Vezmu si auto.“

Otočil se a chtěl odejít, ale Marklund za ním zavolal:

„Počkejte! Nemůžete se jen tak sebrat a odjet… Musíme po něm vyhlásit pátrání!“

Per se zastavil a vrátil se k policistovi. Potřeboval se uklidnit.

Marklund vytáhl blok a s Perovou pomocí si udělal poznámky ohledně Jerryho vzhledu, výšky a oblečení.

„Dobrá,“ řekl Marklund a blok zase zavřel. „Oznámíme to vozům, které máme právě v terénu.“

Per pospíchal k autu. Nastartoval, ale nerozjel se. Držel se volantu jako záchranného kruhu a snažil se přemýšlet. Kam mohl Jerry jít? Do baru? Na autobusovou zastávku?

Ne, tohle není k ničemu. Bude muset pátrat nazdařbůh.

Začal tím, že projížděl blok za blokem. Zahnul dvakrát doleva a prohledával ulice v okolí policejní budovy. Míjel spousty aut, viděl skupiny dětí, které se vracely ze školy, maminky s kočárky, ale po Jerrym ani vidu, ani slechu.

Zamířil severním směrem, k dálnici. V tu chvíli mu začal zvonit mobil. Zpomalil a sáhl pro něj do kapsy u bundy. „Haló?“

„Pere, kdes byl? Volám už bůhví pokolikáté.“

Byla to Marika. Špatné svědomí Pera tížilo tak, jako by měl na ramenou velké břemeno, a přesto očima nepřestával pátrat po místech, kterými právě projížděl.

„Byl jsem u… Na schůzce.“

O výslechu na policii se jí nechtěl zmínit ani nyní. Marika se ostatně ani dál nevyptávala a řekla jen:

„Musíš přijet do nemocnice.“

„Teď už to nestihnu, Mariko,“ řekl a rozhlédl se. Po Jerrym ani památky. „Brzo přijedu, ale zrovna teď musím…“

Přerušila ho:

„Mluvila jsem se Stenhammarem.“

„Se Stenhammarem?“

„Pere, to je doktor naší Nilly. Ty už si nepamatuješ?“

„Ale jistě… Co říkal?“

V mobilu bylo ticho.

„Mariko, co se děje?“

„Je to nádor,“ řekla tiše. „Zvláštní typ… Neroste sice rychle, ale je nutné ho odstranit.“

Per zpomalil a na moment zavřel oči.

„Rozumím,“ řekl. „Ale tohle už přece víme, ne?“

Marika mluvila stále tichým hlasem.

„Ten nádor je vedle tepny.“

Per nerozuměl.

„Vedle tepny?“

„Ano. Vytvořil se jí kolem aorty – hlavní tepny.“

„A co to znamená?“

Marika se opět na pár vteřin odmlčela a pak ještě tišším hlasem řekla:

„Nikdo si ji netroufá operovat.“

„Ale… to přece musí!“ řekl Per.

Marika neodpověděla.

„Musí,“ řekl Per.

„Seděla jsem s Georgem u Stenhammara půl hodiny,“ řekla Marika. „Říkal nám, že mluvil s několika cévními chirurgy, ale žádnému z nich se do toho nechce.“

Musí ji operovat, řekl si v duchu Per. Jinak bychom už neměli žádnou naději.

„Mariko, já teď sedím v autě. Musím něco Jerrymu zařídit… Pak se ti hned ozvu.“

Marika něco odpověděla, ale Per už mezitím hovor ukončil.

Opět zvýšil rychlost. Musí Jerryho najít! Na to ostatní bude myslet až potom, teď musí najít Jerryho!

Že by Nilla neměla naději? říkal si. Ne, nějaká naděje tu přece být musí!

Prázdnýma očima se díval skrze čelní sklo. Nilla…

Oni ji musí operovat!

V té chvíli už se dostal na samý okraj města. Projel kolem benzínky a pokračoval po silnici vroubené z obou stran trávníky, nad níž se zvedal nadjezd. Nebyl tu příliš velký provoz.

Když viděl, že se blíží k nájezdu na dálnici, chtěl se otočit a vrátit se do centra.

Pak zvedl oči k nadjezdu, který měl asi sto metrů před sebou, a zpozoroval, že na něm zastavilo auto. Tmavé osobní auto. Dveře na místě spolujezdce se otevřely a někdo z nich vystoupil.

Byl to starý muž se shrbenými zády v šedém kabátě. Per si náhle uvědomil, že je to Jerry.

Zatímco Jerry zůstal stát na místě, auto začalo z nadjezdu couvat.

Perovi se zdálo, že Jerry se zmateně rozhlíží kolem sebe, že je dezorientovaný. Začal se šourat v přímém směru.

Per šlápl na brzdu, jeho auto se zastavilo. Právě Jerryho našel, ale nemohl k němu – otec šel po silnici, na níž nemohl vyjet. Přemýšlel, jak se dostat nahoru, ale nevěděl si rady, protože touto částí města jel poprvé.

Nakonec začal couvat. Chtěl pak vůz otočit a dostat se bez ohledu na dopravní předpisy na silnici vedoucí na nadjezd. Tmavé auto, z něhož Jerry vystoupil, ovšem náhle přestalo couvat a rozjelo se dopředu.

Zrychlovalo. Mělo tmavě červenou barvu, pravděpodobně to byl ford. Nemohl by to být tentýž vůz, který se tenkrát objevil u lomu? Řidič měl na hlavě kšiltovku a za sklem auta připomínal jen temný stín.

Auto znovu najelo na nadjezd a mířilo k Jerrymu. Místo toho, aby zpomalilo a drželo se ve středu pruhu, zrychlilo.

Perovo auto se v tu chvíli nacházelo sto padesát, možná dvě stě metrů od nadjezdu. Per zastavil, otevřel dveře a zakřičel:

„Jerry!“

Jerry se skloněnou hlavou šel pomalu dál proti větru. Per vystoupil z auta a sevřel ruce v pěst:

„Tati!“

Jerry ho zřejmě zaslechl, protože k němu otočil hlavu. V té chvíli už měl ale červené auto jen deset metrů za zády. Nezastavilo, řidič naopak ještě přidal plyn.

Když došlo k nárazu, Jerry se změnil v hadrovou loutku.

Čelo vozu mu podrazilo nohy a vymrštilo ho vzhůru. Per mohl jen přihlížet, jak Jerryho tělo letí přes kapotu a vzápětí padá k zemi jako rozmazaný stín s vlajícím kabátem a roztaženýma rukama.

Otočilo se ve vzduchu a ztěžka dopadlo na zem.

„Jerry!“

Červené auto pak zpomalilo. Per si všiml, že mu při srážce prasklo čelní sklo.

Svůj saab nechal stát s otevřenými dveřmi a rozeběhl se vzhůru svahem na nadjezd. Boty mu na trávě klouzaly.

Jerry pomalu zvedl hlavu z asfaltu. Krvácel, ale byl při vědomí. Hlava mu pak opět klesla. Auto, které ho srazilo, zastavilo u krajnice, asi deset nebo dvanáct metrů před ním. Řidič otočil hlavu dozadu a pak znovu šlápl na plyn. Auto potom jelo čím dál rychleji.

Řidič z místa nehody ujel.

Per, kterému stále klouzaly nohy na trávníku, se snažil zdolat násep a zároveň šátral v kapse a hledal mobil – jenže pak si uvědomil, že ho nechal v autě.

Přeskočil zábradlí a dopadl dva metry od Jerryho. Neznámé auto v ten okamžik najíždělo na dálnici.

Per se naklonil nad otcovo ležící tělo.

„Jerry!“

Tolik krve… Z čela a z nosu mu stékala do úst, plných rozbitých zubů.

„Tati!“

Otec měl sice otevřené oči, ale jinak měl kůži na obličeji odřenou a potrhanou. Neodpověděl. Per se zoufale rozhlížel kolem, jestli nezahlédne někoho, kdo by mu mohl pomoct.

Červené auto rychle zamířilo jižním směrem a po chvíli zmizelo v dálce. Per si stačil všimnout jen toho, že řidič zapnul ostřikovače čelního skla.

44

„Něco takového jsem v životě nezažil!“ řekl Max. „Tohle nemá obdoby!“

„Už na to nemysli,“ řekla Vendela.

Poté, co Maxe posadila do křesla a podala mu sklenici whisky, začala mu masírovat krk a ramena. Naklonila se nad něho a tiše řekla:

„Maxi, někteří lidi jsou na tom hůř…“

Napil se whisky, zavřel oči a zavzdychal.

„Jistě. Ale to bys musela vidět tu neprofesionalitu! Všude! Cedule u silnic ukazovaly špatně, na hotelu byly ve vaně vlasy… a v místním rádiu zapomněli, že si mě pozvali na rozhovor! Oni zapomněli!“ Max kroutil hlavou. „A na všech pódiích mi svítili přímo do očí obrovským reflektorem. Neviděl jsem publikum!“

„Nebyl tam nějaký dobrý…“ začala Vendela, ale Max ji přerušil – ještě neskončil:

„Před vystoupením mi všude dali jen oschlej chlebíček, přestože ve smlouvě stojí, že jsem měl dostat večeři! Ani sklenici vína mi nedali… Během celýho vystoupení jsem byl jen o chlebu a o vodě!“

„A co lidi?“ zeptala se Vendela. „Chodilo jich hodně?“

„Každý večer tak tři stovky,“ řekl Max tiše. „Doufal jsem, že jich bude kolem pěti set… Plno nebylo nikde.“

„To je i tak docela dobrá účast,“ řekla Vendela. „Až vyjde kuchařka, bude to ještě lepší.“

Max dopil whisky a zvedl se.

„Přišla nějaká pošta?“

„Pár dopisů,“ řekla Vendela a doprovodila ho do kuchyně.

Otočila hlavu, jestli neuvidí Aloise, ale ten se po příjezdu páníčka téměř vůbec neukázal – uměl vycítit, kdy je Max špatně naložený.

Max si vzal došlou poštu a začal ji procházet.

„Jinak nic nového?“

„Ani ne,“ řekla Vendela. „Vpředu jsem zasadila ještě nějaký břečťan a dělala jsem dál na tom živém plotu ze šeříků. Vzadu jsem zasadila tři akáty.“

„To je dobře, aspoň sem nebude vidět.“

„Tak jsem to taky myslela.“

Max zvedl lístek, který ležel na kuchyňské lince.

„Co je tohle?“ zeptal se.

Vendela viděla, že je to papírek se vzkazem od Pera Mörnera.

„Moc děkuji za ten kámen! Per.“ četl nahlas Max. „Jakej kámen? Kdo je Per?“

Vendela se na něho upřeně dívala a nevěděla, co říct.

„Nechal mi ho tu soused,“ řekla, „Per Mörner, vždyť víš… Jeho dcera ztratila kámen, který měla pro štěstí. Pomohla jsem jim ho najít.“

„Vážně? Kde byl?“

„Ležel před jejich domem,“ řekla Vendela a očima přitom těkala z místa na místo.

Byla to lež, ale Vendela přece nemohla Maxovi říct pravdu, že o pomoc poprosila víly.

„Takže ses sešla se sousedem…“ řekl Max. „Proto jsi nebrala telefon?“

Vendela neodpověděla. Co na to také mohla odpovědět?

Max pokračoval:

„A copak jste spolu dělali?“

„Nic… Nic zvláštního,“ pospíšila si Vendela s odpovědí. „On se taky rád hýbe, tak jsme si byli trochu zaběhat. Podél pobřeží.“

„Aha,“ řekl Max klidně a pomalu. „Takže vy jste se hýbali…“

„Přesně tak.“

Vendela zatnula zuby, aby se jí na tváři neobjevil nervózní úsměv.

45

Jerry a jeho vnučka Nilla teď oba leželi v kalmarské nemocnici, ovšem každý na jiném oddělení. Per strávil celý víkend tím, že si střídavě chodil sednout k jejich lůžkům.

Bylo to nelehké putování. Chodil kolem porodního oddělení, do něhož vcházeli a zase vycházeli budoucí i novopečení rodiče. Když otevřeli dveře, ozvala se zevnitř směs vysokých hlásků, radostného jásotu malých dětí, které se právě staly sourozenci, a křiku novorozenců.

Per pokaždé přešel kolem rychlým krokem.

Na Nillině oddělení vládlo ticho. Sestřičky se po chodbách pohybovaly ohleduplně a mluvily mezi sebou potichu.

Než doktor Stenhammar odjel před víkendem domů, sdělil Perovi a Marice datum, kdy bude Nilla operována: prvního května v deset hodin dopoledne. Protože žádný cévní chirurg se zatím k operaci neměl, toto datum dávalo Mörnerovým naději, že se do té doby ještě nějaký najde.

To je skoro až za dva týdny, pomyslel si Per. Máme ještě dost času.

V dceřině pokoj i byly stažené žaluzie. Nilla ležela v posteli, měla u sebe svůj lávový kámen a na uších sluchátka.

Posadil se k ní a vzal ji za ruku. Mluvili spolu ztišenými hlasy.

„Říkají, že někoho seženou,“ řekla Nilla. „Tak snad se jim to povede…“

„No jasně,“ řekl Per. „Všechno půjde jako po másle, uvidíš… A pak tě brzo pustí domů.“

Ačkoli měl pocit, že jeho úsměv je opět strojený, doufal, že na Nillu zapůsobí uklidňujícím dojmem.

„Musím teď za dědečkem,“ řekl.

„Tak ho ode mě pozdravuj!“

Nilla měla více pochopení než její matka. Poté, co s Marikou předčasně ukončil telefonní rozhovor, s ním jeho bývalá žena prohodila jen pár slov. Potkali se jen jednou, v sobotu, když se míjeli ve dveřích Nillina pokoje. Tehdy se po něm ohlédla a řekla jen:

„Mrzí mě, co se stalo Gerhardovi. Doufám, že se z toho dostane.“

Vážně v to doufá? pomyslel si Per při pohledu na její záda, když vcházela do pokoje. O vteřinu později se za tu myšlenku zastyděl.

Jerry se neprobudil. Stažené žaluzie v jeho pokoji měnily sluneční paprsky za oknem v malé zářící body. Per v sobotu a v neděli proseděl v přítmí vedle otcovy postele celé hodiny, ovšem během té doby se tu mnoho nedělo. K Jerrymu přicházely sestřičky, aby mu vyměnily infuzi a zkontrolovaly jeho stav. Pak ho pohladily po ruce a zase odešly.

Jerry byl v pátek večer zrentgenován a dostal sádru. Polovinu tváře, pravou paži a pravou nohu měl ovázanou obvazy. Část obličeje, která byla pod obvazy vidět, byla plná krvavých ran a hrála všemi barvami. Per ale věděl, že to nejvážnější krvácení probíhá v pacientově mozku.

Jerry se v nemocnici dostal nejprve na akutní příjem, odtud byl převezen na jednotku intenzivní péče a nakonec skončil na pokoji na interně. To mohlo vzbuzovat určitou naději. Jak se ale Per dozvěděl od jedné sestry, bylo tomu přesně naopak.

„Nedoufejte v zázrak,“ řekla mu úsečně.

Jerry byl přemístěn na tento pokoj proto, že už mu v podstatě nebylo pomoci. Ležel na lůžku v mrákotách, něco si pro sebe mumlal a občas otevřel oči. Většinu času prospal.

Per seděl u jeho postele a vzpomínal na svou matku Anitu – na to, jak před pěti lety umírala na selhání ledvin. Jerry nejenže ji nepřišel navštívit, ale dokonce jí ani nezavolal. Tři dny předtím, než zemřela, jí od něho přišel pohled s předtištěným textem Brzy se uzdrav! Per jí ho ale neukázal a zahodil ho.

Per se nyní snažil vzpomenout si, kdy si byli s otcem za těch téměř padesát let nejblíž. Když byl malý kluk? Ne. Jako dospělý? Také ne. Nedovedl si vybavit ani jednu chvíli, kdy s Jerrym zažili pocit vzájemné blízkosti. Ta chvíle možná přišla právě nyní.

Měl bych mu něco povídat o jeho životě, říkal si. Měl bych mu říct, že ho mám rád. Všechno to ze sebe vychrlím a budu pak mít lepší pocit. Nakonec neřekl nic, jen čekal.

Když šel v sobotu na oběd, na Stánku s novinami si všiml letáku, který informoval o obsahu hlavního článku v jednom večerníku:

DVOJNÁSOBNÁ

VRAŽDA

V PORNOSTUDIU

Takže už se to dostalo na veřejnost… Sex a násilí v jednom titulku, to je pro jeho tvůrce hotové terno! Per si noviny koupil, ale nic nového se z nich nedozvěděl. Dočetl se jen to, že policie vyšetřuje požár a vraždu dvou osob v nemovitosti, kterou vlastnil „nechvalně proslulý režisér pornofilmů Jerry Morner.“ Součástí článku byla černobílá fotografie ze sedmdesátých let, na níž Jerry s úsměvem ukazuje směrem k objektivu jedno číslo Babylonu. O tom, že teď leží v nemocnici, v novinách nic nebylo; v článku byla jen krátká zmínka o tom, že se ho nepodařilo sehnat, aby událost komentoval.

Policejní inspektor Marklund se v nemocnici zastavil v neděli kolem třetí odpoledne. Per s ním hovořil přede dveřmi Jerryho pokoje.

„Jedu domů do Växjö,“ řekl policista tiše. „Jak to s ním vypadá? Řekl vám něco?“

„Ještě se neprobudil… Doktoři si myslí, že utrpěl poranění mozku.“

Marklund pouze přikyvoval.

„Našli jste ho?“ zeptal se Per.

„Zatím ne, ale pátráme na dálnicích a také jsme našli pár stop pneumatik. To auto musí mít poničenou karoserii, proto se vyptáváme i po autodílnách. A hledáme svědky.“

Per se zadíval k pokoji.

„Musel to být někdo, koho Jerry znal… Když jsem ho poprvé zahlédl, zrovna z toho auta klidně vystupoval. Takže před policejní budovou do něj asi nastoupil dobrovolně.“

„Toho řidiče jste znal?“

Per zavrtěl hlavou.

„Všiml jste si espézetky?“

„Byl jsem moc daleko, navíc to auto stálo na mostě. Viděl jsem, že to byl tmavě červený osobák… Mám pocit, že podobné auto jelo před několika dny kolem našeho domku na Ölandu.“

Marklund vytáhl blok.

„Mohl byste je nějak blíž popsat?“

„Moc ne… Řekl bych, že mělo švédskou espézetku. Vypadalo to na Ford Escort… několik let starý.“ Unaveně se zadíval na policistu. „Pomůže vám to nějak?“

Policista blok zase zavřel.

„Člověk nikdy neví,“

Per pochopil, že Marklundovi byla jeho informace k ničemu.

Jerry stále častěji upadal do bezvědomí, ovšem oči se mu pod víčky občas pohnuly. Slabě dýchal a vyslovoval málo srozumitelná, z kontextu vytržená slova. Znělo to jako dlouhý seznam švédských jmen, v mnoha případech ženských:

„Josefine, ano…“

„Amanda…“

„Charlotte?“

„Susanne, co chceš?“

Jméno Perovy matky Anity nevyslovil a nezmínil se ani o Regině.

Jak den ubíhal, Jerryho dech stále slábl, zato v jeho mumlání se ozvala i jména a slova, která Per znal:

„Bremer…“

„… MuLenNoar.“

„… a Markus Lukas… tak nemocnej.“

V neděli večer kolem osmé, když už Pera málem přemohla dřímota, se na něho Jerry zničehonic otočil. Měl naprosto jasný pohled.

„Pelle?“ zašeptal.

„Jsem tady,“ řekl Per. „Všechno je v pořádku, tati.“

„To je dobře, Pelle… To je dobře.“

Na chvíli bylo ticho. Per se naklonil blíž k otcově hlavě.

„Kdo to byl?“ zeptal se. „Kdo řídil to auto?“

„Bremer.“

„To nemohl být on.“

Jerry už jen přikývl a opět zavřel oči.

Zemřel téhož večera, krátce po deváté hodině, kdy se z jeho úst ozval sotva slyšitelný povzdech. Jerryho chrčivý dech, který Per slýchal od svého raného dětství, utichl, jeho tělo přestalo bojovat o život.

Per v té chvíli seděl u Jerryho lůžka a držel ho za ruku a nepustil ji, ani když v pokoji zavládlo naprosté ticho.

Zůstal tak sedět několik minut a během té doby si uvědomil, že už nemá ani matku, ani otce. Zkoušel si vzpomenout na někoho, komu by měl zavolat a říct mu, že je Jerry po smrti, ale nenapadlo ho jediné jméno.

Nakonec vstal a došel pro lékaře.

46

Per ještě viděl, jak sanitáři tělo jeho otce přemísťují z lůžka na vozík a jak je odváženo zřízencem. Do Casy Mörner se vrátil hodinu po půlnoci.

Poslední věc, kterou v Jerryho pokoji udělala jedna ze sester z noční služby, bylo, že otevřela okno dokořán, až se záclony začaly v nočním chladném vzduchu zvenčí třepotat.

Otočila hlavu k Perovi a věnovala mu krátký rozpačitý úsměv.

„Já to takhle dělám vždycky,“ řekla. „To aby duše mohla ven…“

Per přikývl. Zadíval se na okno a málem viděl, jak se Jerryho duch, podobný třpytící se stříbrné kouli, vznáší v noční tmě. Klesne k zemi, anebo se vznese ke hvězdám?

Per opustil Kalmar a pomalu přejížděl přes Ölandský most. Během své cesty na sever se občas na okamžik podíval do zpětného zrcátka. Celkem dvakrát díky tomu zahlédl, jak se k jeho vozu vysokou rychlostí blíží světlomety, a v tu chvíli sevřel volant silněji; obě auta ale jen projela kolem.

U lomu byla skoro úplná tma, jen u vchodů do obou vil svítily lampy. Per zajel ke svému domku, vystoupil z auta a čekal, jestli něco nezaslechne, ale všude kolem panovalo ticho. Ozývalo se tu jen tiché šumění větru.

Pak uslyšel, jak se v kuchyni rozdrnčel telefon.

Vyšel po schodech ke vchodu. Telefon nepřestával zvonit.

Markusi Lukasi, pomyslel si. Určitě ses někde zašil a teď bys chtěl vědět, jestli se ti mého otce podařilo zabít!

Odemkl dveře a šel za zvukem telefonu do kuchyně. Několik vteřin se díval na přístroj a pak zvedl sluchátko.

„Haló!“

Nikdo se neozval, jen jakoby z dálky se ozýval nějaký zvuk – jakési rytmické výkřiky.

Per poznal, že jde o nahrávku. Neslyšel ji ostatně poprvé: naprosto stejný záznam mu do sluchátka pustil ten, kdo mu volal na Zelený čtvrtek dopoledne.

Teď už mu bylo jasné, co je to za zvuky. Byly to výkřiky nějaké dívky. Zvuková stopa některého z Jerryho filmů.

Stiskl pevně sluchátko.

„Mluv se mnou!“ řekl. „Proč to děláš?“

Nikdo mu neodpověděl, ze sluchátka se dál linula nahrávka. Per zavřel oči.

„Nemusíš mi to pouštět! Jerry zemřel,“ pokračoval. „Zabil jsi ho!“

Zatajil dech a čekal na odpověď, ale místo ní se ještě několik vteřin ozýval nahraný zvuk a po něm následovalo cvaknutí. Volající hovor ukončil.

Když pak Per zvolna pokládal sluchátko, zahlédl v okně odraz svého bledého obličeje.

Jak si to celé má vyložit? To Markus Lukas nemá dost? Ať už Jerry udělal cokoli, Lukasovi nestačí, že ho uštval? Chce totéž provést celé rodině Mörnerových? Někdejší otcovy hříchy dopadají na jeho syna a vnoučata…

Vyšel znovu do noci a zamířil do Ernstovy kůlny.

Kladiva, pily, páčidla, perlíky a dřevěné palice – cokoli z toho by mu mohlo dobře posloužit jako zbraň. Ve světle lampy, které sem dopadalo z domu, viděl, že mnohé z těchto nástrojů jsou opotřebované a tupé. Zároveň tu však ležela velká naostřená sekera. Ta vypadala opravdu nebezpečně. Zvedl ji před sebe.

Chceš se mi pomstít? Tak sem zkus přilézt! řekl si v duchu. Přilez sem a já ti ukážu, jestli mám chuť nechat se obětovat za něco, co má na svědomí můj otec!

Vzal několik nástrojů, vrátil se do domu, zamkl dveře a své zbraně rozložil po podlaze. Sekeru si nechal u postele. Potom zhasl a ležel ve tmě s očima upřenýma do stropu. Myslel na Markuse Lukase, na muže s odvrácenou tváří.

Nakonec usnul.

O čtyři hodiny později ho vzbudilo vycházející slunce. Zvedl hlavu, zamžoural a všiml si, že na podlaze u postele má na dosah ruky velkou sekeru. Uvědomil si, proč tu ten nástroj leží.

Otec byl zavražděn a dcera je vážně nemocná.

Svět je studený a prázdný.

Zůstal ještě asi hodinu ležet, ale už se mu nepodařilo znovu usnout, a tak vstal a nasnídal se. Pokukoval po telefonu, ale ten mlčel.

Nakonec sám zvedl sluchátko a vyřídil telefonáty, které je nutné vyřídit při úmrtí příbuzného: zavolal na pohřební službu, do Jerryho banky a faráři, v jehož kostele se bude konat pohřeb.

Pak se posadil, strnulým pohledem se díval z okna a čekal, co se bude dít. Věděl, že se také bude muset věnovat své práci, a vzal si k ruce dotazníky.

Protože obvolávat lidi nebyl schopen, neměl na to sílu, uchýlil se k podvodu. Formuláře, jeden po druhém, začal vyplňovat sám. Zpočátku mu to příliš dobře nešlo, ale postupem Času si lidi, kteří viděli reklamu na příslušné mýdlo a uvažovali o jeho koupi, vymýšlel s překvapivou lehkostí. Někteří z nich – například „Peter z Karlstadu“ nebo „Christina z Uppsaly“ – uvedli, že si mýdlo určitě koupí, a vyjádřili přesvědčení, že tento výrobek dá jejich životu smysl.

Kdyby se Per necítil tak mizerně, pobaveně by se usmál.

Když teď za respondenty odpovídal sám, šla mu práce mnohem rychleji: během několika hodin jí zvládl tolik jako jindy za tři dny. Strach z Markuse Lukase ho začal opouštět.

Zašel se podívat do Jerryho ložnice. Otec tu nebydlel dlouho, takže tu nezanechal mnoho stop; nezůstala tu po něm ani jeho vůně. Přes židli byly přehozené odřené flanelové kalhoty a na posteli ležela jeho aktovka.

Per k ní zamířil a otevřel ji. Doufal, že v ní objeví něco důležitého, ale našel jen léky na vysoký tlak a dva malé mačkací gumové kroužky, které Jerry dostal, aby si mohl po mrtvici posilovat svaly na ruce.

Uvnitř byl také onen starý výtisk Babylonu.

Per ho otevřel a začal si prohlížet série fotografií – nezaměřil se ovšem na dívky, ale pouze na muže, který byl v textu u snímků označen jako Markus Lukas a kterému nebylo nikde vidět do tváře. Na fotografiích vypadal tak na třicet. Časopis byl starý dvanáct let, takže Markusi Lukasovi by v současné době mohlo být něco málo přes čtyřicet.

Per se díval na jeho zátylek a zkusil si představit, jak by teď asi Markus Lukas vypadal za volantem. Je tohle otcův vrah?

Najednou si všiml něčeho, co mu dřív uniklo: do jednoho ze snímků se dostala něčí paže. Ukazovala na nahou dvojici ležící na posteli a kolem zápěstí měla dvoje hodinky: jedny zlaté a jedny ocelové.

Byla to Jerryho ruka. Per si ji dlouho prohlížel.

V pondělí večer zazvonil telefon dvakrát. Nejprve volal reportér z jednoho večerníku, který se nějak dozvěděl, že Jerry je po smrti a že Per je jeho syn. Prý slyšel, že Jerry zahynul při autonehodě za „záhadných okolností“ a kladl Perovi na toto téma řadu otázek, ale Per mu na ně neodpověděl.

„Zavolejte na policii.“ To bylo jediné, co reportérovi řekl.

„Převezmete to nyní po něm?“ nevzdával se reportér. „Povedete dál jeho pornoimpérium?“

„Žádné takové impérium neexistuje,“ řekl Per a zavěsil.

Druhý člověk, který Perovi zavolal, byla Marika.

„Pere, jak se máš?“

Zdálo se, že ji to skutečně zajímá. Per si povzdechl.

„Co ti na to mám říct?“ Na chvíli se odmlčel. „Mrzí mě, že jsem byl u Nilly tak málo, ale teď to napravím.“

Marika to nijak nekomentovala.

„Mám novinku,“ řekla.

„Dobrou, nebo špatnou?“

„Dobrou,“ řekla, ale v tónu jejího hlasu přesto moc optimismu slyšet nebylo. „Ozval se jeden cévní chirurg z Lundu, Stenhammarův přítel. Stenhammar mi řekl, že ten doktor chce operovat to místo kolem Nilliny aorty. Je to prý výzva, a proto by se o to rád pokusil.“

Pokusil, zopakoval si v duchu Per a sevřel se mu žaludek.

„Tak to jsem rád,“ řekl.

„Ale nic nám prý slíbit nemůže… Stenhammar mi to několikrát opakoval.“

V některých afrických zemích děti umírají jako mouchy, pomyslel si Per. Jako mouchy. V novinách tomu pak věnují jen kratičkou zprávu.

„Jsi nervózní?“

„To je snad jasné, Mariko.“

„Já taky. Jenže já mám aspoň George… Chceš, aby za tebou přijel Jesper? Mohli byste být nějakou dobu spolu.“

„Ne,“ řekl Per tiše. „Nech si ho raději u sebe.“

Na okamžik se zadíval na svůj odraz ve tmavém okně, na ty unavené a vystrašené oči. Ne, Jesper by sem zatím neměl jezdit, řekl si. Neměl by se tu objevit dřív, než bude trol zabit.

47

Čas květů přišel k nám, pobrukoval si Gerlof. Čas sněženek, vlčích máků a vemeníků. Brzy začnou kvést i šeříky.

Byl svěží, vlahý jarní den; do začátku května zbýval necelý týden. Slabá vrstva půdy na ostrově byla sice ještě vlhká, ale na slunci rychle vysychala.

Gerlof cítil ve vzduchu, že stojatá voda v močálech a bažinách kolem vesnice se už začala odpařovat. Trávník u jeho chaty v průběhu dvou týdnů zesílil, zhoustl a změnil barvu – z vybledlé žluté se stala světle zelená.

Jaro toho roku už pomalu končilo. Léto, tedy alespoň jeho začátek, by tu mělo být už za několik týdnů.

Kdosi napsal, že jaro na Ölandu začíná náhle a trvá krátce. Gerlof byl vděčný za to, že jeho příchod i odchod může sledovat tváří v tvář z trávníku, a ne za oknem s trojitým sklem v Domově v Mamäsu.

Všude byl mír a klid. Gerlof měl před chatou připravenou židli pro návštěvy, ale během posledních dnů za ním žádná nepřišla.

John Hagman odjel do Borgholmu vymalovat synovi kuchyň a Astrid Linderová, stálá obyvatelka vesnice, se ještě nevrátila ze Španělska. V tomto týdnu bylo ve Stenviku jako po vymření.

Gerlofovi ale neuniklo, že po silničce k lomu projelo auto Pera Mörnera.

Udělalo mu to radost a doufal, že se u něho Per zastaví. Bohatí majitelé vil za silnicí mu k srdci příliš nepřirostli, zato s Perem si vždycky rád popovídal.

Asi o hodinu později, když Gerlof ještě stále seděl na své židli na trávě, se Per skutečně objevil na silnici před chatou a otevřel jedno křídlo vrat.

Gerlofův soused ale toho dne – byla to středa – vypadal unaveně. Pomalu přešel trávník, krátce Gerlofa pozdravil a posadil se na židli pro hosty.

„Tak jak se vede?“ zeptal se ho Gerlof.

„Za moc to nestojí.“

„Stalo se něco?“

Per se zadíval do trávy.

„Otec zemřel… V neděli večer, v nemocnici.“

„Jaká byla příčina úmrtí?“

„Srazilo ho auto.“

„Prosím vás…“

„Stalo se to nedávno v Kalmaru. Řidič, který ho srazil, z místa ujel.“

„Byla to nehoda?“

„Myslím, že ne.“ Per si povzdechl. „Auto ho srazilo a hned ujelo. Jerry ale toho řidiče musel znát… Nechal se tím člověkem vylákat na prázdnou silnici. Ten ho tam pak srazil a zmizel.“

„Kdo to byl?“

„Kdo ho chtěl zabít?“ Per chvilku mlčel. „To nevím… Ono se toho v poslední době přihodilo víc. Otci před několika týdny shořelo studio. Někdo ho úmyslně zapálil.“

Gerlof přikyvoval.

„Takže lidi asi vašeho otce v lásce neměli…“

„Ne, moc ne. Ani já… Často, hlavně když jsem byl mladší, jsem lidem tvrdil, že otce nemám.“ Trpce se usmál. „No… a teď je to pravda.“

„Měl ještě nějaké jiné potomky?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Schází vám?“

Vypadalo to, že Per si odpověď promýšlí.

„Stejnou otázku mi dneska položil farář. Mluvili jsme spolu o pohřbu. Nevěděl jsem, co mu na to mám říct. Mít rád Jerryho bylo dost těžké. Přál jsem si, aby on měl rád mě… Bylo to pro mě důležité, měl jsem k tomu své důvody.“

Zahradu ovládlo ticho.

„Moje matka ho ráda měla,“ pokračoval tiše. „Nebo možná ne… Kladla důraz na to, abych s ním udržoval kontakt. Abych mu několikrát do roka psal a volal… Když měl narozeniny a tak… Jerry mi nikdy sám od sebe nezavolal. Když ho pak ranila ta mrtvice, byl najednou rád, že mě má, a začal mi volat častěji.“

„A to jeho neobvyklé zaměstnání,“ řekl Gerlof. „To focení žen a mužů bez šatů… Vydělával na tom hodně?“

Per se zadíval na ruce.

„Dřív asi ano, ale teď už ne. Je pravda, že kdysi se mu peníze jen sypaly.“

„Peníze…“ řekl Gerlof. „Ty dokážou lidi přivést ke špatnostem, jak napsal svatý Pavel.“

Per zavrtěl hlavou.

„Myslím, že už z nich nic nezbylo. Jerry měl talent na to, jak je získat, ale uměl taky utrácet. Jeho časopisy vyšly naposled před několika lety, předtím, než onemocněl. Pak už neměl peníze ani na auto.“

„Jerry Morner,“ řekl zamyšleně Gerlof, „to bylo jeho skutečné jméno?“

„Ne. Jmenoval se Gerhard Mörner… Jakmile se z něj stal režisér porna, změnil si jméno. To v téhle branži dělá snad každý.“

„Za to jméno se schovávají…“ poznamenal Gerlof.

„Je to tak, bohužel,“ řekl Per a sklopil oči do trávy. „Rád bych si promluvil s někým, kdo Jerryho znal, kdo s ním dělal a je naživu, ale někoho takového nedokáže najít ani policie…“

Gerlof zamyšleně přikyvoval. Vzpomněl si na časopis, který Jerry Morner hodil na stůl na večírku, a řekl:

„Uvidím, co bych pro to mohl udělat.“

Per zvedl hlavu.

„Vy?“

„Zkusím trochu zapátrat,“ řekl Gerlof. „Jakže se jmenovaly ty časopisy, které váš otec vydával?“

Večer zavolal Gerlof Johnu Hagmanovi do Borgholmu. Nejdřív se jako vždycky bavili o všem možném, ale Gerlof po několika minutách přešel k tomu hlavnímu, kvůli čemu telefonoval:

„Ty, Johne, jednou jsi mi říkal, že tvůj syn míval pod postelí balík časopisů a že si ho odvezl do Borgholmu, když se tam stěhoval. Říkal jsi, že jsou ‚takové všelijaké‘. Vzpomínáš si na ně?“

„Jo. Představ si, on se ti za ně ani nestyděl. Zkoušel jsem mu domluvit, ale von mi na to řekl, že prej takový časopisy čtou všichni kluci!“

„Nevíš, jestli je Anders ještě má?“

John zavzdychal. Kvůli synovi vzdychal často.

„Asi jo, někde snad budou…“

„Myslíš, že by mi je mohl půjčit?“

John několik vteřin neodpovídal.

„Zeptám se ho,“ řekl.

Asi o čtvrt hodiny později spolu opět mluvili. Tentokrát zavolal John Gerlofovi.

„Tak nějaký ještě má… Může jich prej sehnat víc, jestli budeš chtít. Může pro ně zajet.“

„Kam?“

„Ví o nějakým vetešnictví v Kalmaru, kde jsou prej k mání různý starý časopisy.“

„Prima,“ řekl Gerlof. „Tak ho popros, ať tam zajede. Já mu to pak zaplatím. Sháním čísla dvou konkrétních časopisů.“

„Jak se jmenujou?“

„Babylon a Gomora.“

„To myslíš ty časopisy od Mornera?“

„Přesně tak.“

John chvíli mlčel.

„Promluvím s Andersem,“ řekl. „A myslíš to opravdu vážně?“

„Co?“

„No, že chceš tyhle časopisy. Viděl jsem ty Andersovy a jsou… hodně odvážný.“

Hanba vzbuzující údiv, pomyslel si Gerlof.

„O tom nepochybuji, Johne,“ řekl. „Ale prohlížet si takové věci není určitě o nic horší než si číst potají cizí deník.“

48

Pět minut poté, co na Vendelu zvýšil hlas, se Max vrátil do obývacího pokoje. Mluvil tiše, téměř šeptal. Pěst, kterou jí předtím hrozil, nyní otočil k sobě, na prsa, jako by sám sobě podával ruku, a proměnil se v empatického psychologa.

„Vendelo, já se na tebe nezlobím. To si nesmíš myslet,“ řekl. Vydechl a pak dodal: „Připadám si jen trošku zklamaný. Takové jsou moje momentální pocity.“

„Já vím, Maxi… Nezlobím se.“

Vendela se za těch deset let s ním naučila, že jeho zlost a žárlivost se cyklicky opakují a vždycky se ještě více prohlubují v době, kdy Max dokončuje knihu.

Vendela byla klidná. Byl pátek večer, svátek svatého Marka, který je podle lidové víry významným dnem.

„Maxi, půjdu si trochu zaběhat,“ řekla. „Pak si promluvíme.“

„Vážně musíš? Kdybys zůstala doma, mohli bysme…“

„Musím. Tak to bude nejlepší.“

Vendela se šla převléknout do koupelny, kde se na krátký okamžik uviděla v zrcadle: byla unavená na duši, měla hladem zesláblé tělo a na čele vrásky neklidu.

Myslela na tabletky na uklidnění, ale skříňku s léky ani neotevřela.

Když se vrátila do pokoje, seděl Max v křesle u okna a popíjel svou páteční whisky, které bylo o něco víc než té úterní. Alois ležel na protější straně místnosti s ušima nasměrovanýma k páníčkovi.

Max položil sklenici a zadíval se na Vendelu.

„Nechoď běhat,“ řekl tiše. „Večer bys snad mohla zůstat doma, ne?“

„Maxi, já večer budu doma.“ Zavázala si tkaničky a napřímila se. „Nejdřív si dám své kolečko. Za půl hodinky jsem zpátky…“

„Zůstaň tady.“

„Ne. Měj se.“

Max dopil zbytek whisky a podíval se na Aloise. Pak se zvedl a udělal několik kroků.

„O víkendu začnu promýšlet svou novou knihu.“

„Vážně? Už tak brzo?“ podivila se Vendela. „A o čem bude?“

„Bude se jmenovat Maximální citový život, nebo spíš Maximální vztahy.“ Usmál se na ni. „Vztahy jsou přece ze všeho nejdůležitější, nebo ne? S kým člověk je, co s ostatními děláme. Ty a já. Ty a já a ti druzí. Ty a ti druzí.“

„Já a ti druzí? Co tím chceš říct?“

„Ty a ten soused z toho malého domku v prérii.“ Pohodil hlavou severním směrem a mluvil dál: „Per Mörner. Máte spolu důvěrný vztah.“

„Maxi, to není pravda.“

Udělal další dva kroky směrem k ní. Všimla si, že se mu na spáncích leskne pot. Jako by se mu v hlavě nashromáždilo horko, které předchází bouřce. Brzy udeří blesk.

„Co není pravda?“ řekl a utřel si prsty pot kolem úst. „Viděl jsem to na vlastní oči!“

„Nic nebylo.“

„Byli jste spolu běhat, ne?“

„To ano, ale…“

„Tráva v prérii je teď suchá, co? Suchá a měkká. Člověk si do ní může někde za zdí pěkně lehnout!“

„Maxi, nech toho!“ řekla. „Jsi únavný.“

„Nepovídej!“

„Jo, únavný. Pořád dokola omíláš to moje běhání… Jenže ve skutečnosti ti vadí něco jiného.“

„A co?“

„Vždyť víš… Martin.“

„Ne!“

Max k ní zprudka vykročil a Vendela před ním uhnula.

Jestli teď řeknu něco, co mu bude proti srsti, tak jednu koupím, pomyslela si.

„Jdu ven, Maxi,“ řekla tiše. „A ty se zatím uklidni.“

Její muž svěsil ramena o pár centimetrů.

„No jistě,“ řekl tichým hlasem. „Jen si běž!“

Vendela utíkala. Dlouhými skoky se vzdalovala od pohádkového zámku, který si kdysi vysnila. Utíkala od Maxe. Chtěla zahnout k domku Mörnerových a zaklepat na dveře, aby si mohla promluvit s jedním uvážlivým mužem, ale zdálo se jí, že dům je zamčený. Perova nemocného otce neviděla už týden. Kurdinovi tu také nebyli.

Udělala široký oblouk západním směrem a vydala se na planinu. Takhle daleko na jihu se nevyznala tak dobře, neustále se jí do cesty stavěly neznámé kamenné zídky nebo pichlavá houští a trnité stromy. Nějakou dobu trvalo, než se dostala do otevřené krajiny.

V záři zapadajícího slunce bylo vidět, že planina už začala rozkvétat. Hnědočervená půda do sebe nasála vodu a díky rozrazilům, mateřídoušce a koniklecům hrála tmavě modrou barvou, v níž probleskovaly křiklavě žluté tečky pampelišek. Nádhera.

Ticho uprostřed té zeleně ale jako by nevěstilo nic dobrého. Poté, co se Vendela mezi tou záplavou květin zastavila, aby se vydýchala, zavřela oči a popřála všemu kolem sebe šťastnou a pokojnou noc svatého Marka. Ale příroda její vřelost a projev přátelství neopětovala. Vendela neviděla nic, jen tmu.

Vílám nebylo dobře.

49

Když v pátek odpoledne přišla Gerlofa navštívit Carina Wahlbergová, seděl na sluníčku před chatou. Ráno tu za ním byl John a předal mu pořádný štos časopisů – starých čísel Babylonu a Gomory s potrhanými okraji a skvrnami. Gerlof si v nich právě listoval.

Stránek se dotýkal jen konečky prstů, protože většina časopisů nevoněla příliš vábně.

Carina Wahlbergová ho od vrat vesele pozdravila a Gerlof na ni zamával.

„Dobrý den, paní doktorko!“ řekl.

Lékařka se usmála a zamířila k němu, ale když zahlédla, co má Gerlof před sebou na stole, ihned se zastavila.

„Přijela jsem, abych zjistila, jak jste na tom se sluchem,“ řekla a podívala se na hromádku časopisů. „Se zrakem, jak vidím, asi problém nemáte. Mám přijít až za chvíli?“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Ale ne, jen klidně pojďte dál. Prosím, posaďte se.“

„Ale vždyť máte práci…“

Gerlof zvedl oči od časopisu. Jejím slovům se nezasmál.

„Není to tak, jak si myslíte,“ řekl.

„Já si nic nemyslím.“

„Prostě to tak není. Je mi třiaosmdesát, mé přítelkyni, kterou jsem měl v Domově, bylo přibližně stejně. Teď už je hodně nemocná a nemůže se se mnou vídat… Na mladé holky jsem se pětadvacet let nepodíval.“ Pak se zamyslel a dodal: „No, řekněme dvacet.“

„A proč se na ně díváte teď?“ zajímala se doktorka Wahlbergová.

„Protože musím.“

„Ale jděte!“

„Něco zkoumám.“

„Aha.“

Lékařka tedy neodešla a posadila se vedle Gerlofa, který listoval jedním časopisem za druhým.

„Snažím se přijít na to, co je na těch dívkách zvláštního, a přitom nevím, co přesně hledám. Je mi z toho všeho akorát smutno.“

Lékařka se zadívala na fotografie. Bylo vidět, že se jí vůbec nelíbí.

„Každopádně je tu něco, co z mého pohledu není správné,“ řekla po chvíli.

„Co?“

„Ta děvčata nemají žádnou ochranu.“

„Ochranu?“

„Preventivní prostředky,“ řekla lékařka. „Ti muži by měli mít na… na sobě prezervativy. Ale v časopisech tohoto druhu je nikdy nemají.“

Gerlof k ní otočil hlavu.

„Tak vy jste už podobné časopisy někdy viděla?“

„Pracovala jsem jako školní lékařka. Mladí kluci si je kupují a získávají pak naprosto falešné představy, že tyhle fantazie odpovídají skutečnosti.“

Gerlof stočil oči k fotografiím a zamyšleně přikyvoval.

„Ochranu nemají, to máte pravdu… Ale stejně se pletete.“

„V čem?“

„Když mluvíte o fantaziích,“ řekl Gerlof. „Pro ty dívky na fotkách to skutečnost byla.“

Doktorka Wahlbergová se zvedla.

„Gerlofe, půjdu teď dovnitř a nadávkuji vám léky.“ Otočila hlavu a dodala: „Dám vám jednu dobrou radu: těch časopisů se co nejdřív zbavte! Předpokládám, že byste si asi nepřál, aby je tu objevily vaše dcery.“

„Myslíte, až umřu?“

Lékařka se tvářila vážně.

„Někdy se stává, že když někdo zemře, ať už ve svém domě, nebo v domově pro seniory, takovéhle věci se u něho najdou schované pod matrací nebo v šupleti. Stává se to častěji, než byste si myslel. Když je najdou děti nebo vnoučata zesnulého, je to vždycky trapné.“

Gerlof přikývl.

„Víte, ony ty časopisy vlastně nejsou moje,“ řekl, „ale vyřídím to jejich majiteli.“

Po lékařčině odchodu zůstal Gerlof sedět venku a dál listoval Babylonem a Gomorou. Byla to stále stejná písnička: stránka za stránkou plná fotografií blond dívek v různých erotických pozicích. Gerlofa překvapilo, jak to časem začalo působit monotónním dojmem. Bylo to smutné a deprimující. Časopisy si přesto nepřestal prohlížet.

U jednoho snímku se zarazil. Šlo o černobílou fotografii podobnou většině ostatních: nahý svalnatý muž mezi lavicemi v nějaké malé třídě a s ním mladá žena. Podle textu, který snímek komentoval, se jmenovala Belinda a měla to být „Zlobivá švédská žákyně, která se učí, kde je její místo.“

Gerlof si byl celkem jistý, že ta žena se Belinda nejmenuje. Fotografii si nicméně dlouho prohlížel; po chvíli si vzal brýle a použil je jako lupu.

Asi po minutě brýle zase odložil, vzal časopis a odešel do chaty k telefonu.

Zavolal Peru Mörnerovi na staré číslo do Ernstova domku, ale nikdo tam telefon nevzal. Pak Perovi zavolal na mobil.

„Mörner.“

Per měl stále unavený hlas. Gerlof si odkašlal.

„Tady Gerlof. Gerlof Davidsson ze Stenviku. Můžu vás na chvilku vyrušit?“

„Na chvíli ano… Jedu za dcerou do nemocnice. Stalo se něco?“

„Možná,“ řekl. „Prohlížím si časopisy vašeho otce.“

„Vážně? A jak jste je sehnal?“

„To víte, mám dobré kontakty!“ řekl Gerlof. O Johnu Hagmanovi ani o jeho synovi se nechtěl zmínit.

„Co jim říkáte?“

Gerlof si vzal jeden výtisk Babylonu a zadíval se na jeho titulní stranu; časopisem nelistoval.

„Je tu spousta blonďatých paruk a smutných očí,“ řekl. „Je to velmi hrubé. Ty fotografie jsou velmi drsné.“

„Já vím,“ řekl Per ještě unavenějším tónem. „Ty fotky takové prostě jsou… A my muži je kupujeme.“

„Jsem už moc starý,“ podotkl Gerlof.

„Mně se takové fotografie a filmy nikdy nelíbily,“ řekl Per. „Jerrymu ano, ale mně ne. V žádném z období mého života. Ale jsou tací, kteří si je kupují.“

„A co ti muži na fotkách? Co jsou zač?“

„Muži?“ zeptal se Per. „Je tam jenom jeden… Jmenuje se – vlastně si tak říká – Markus Lukas.“

„Ne, je jich tu víc. Nejmíň dva. Do obličeje jim sice není nikde vidět, ale mají rozdílná těla.“

„Vážně?“

„Taky nemají žádnou ochranu. Nemají kondomy.“

„To je pravda. Jerry tvrdil, že by to nevypadalo dobře, prý by pak působili neohrabaně. Máte dobrý postřeh, Gerlofe!“

Gerlof si povzdechl.

„Proč to ty dívky dělají? Víte to?“

„Proč? Na to vám neumím odpovědět,“ řekl Per. „Mnohým z nich asi není moc dobře… Vážně nevím.“

Per se odmlčel, a tak promluvil Gerlof:

„Ať už je to, jak chce, jedné z nich jsem přišel na stopu.“

„Jedné z nich? Jak to myslíte?“

„No, jedné z těch dívek z časopisů. Neříkal jste mi, že byste chtěl některou z nich najít a promluvit si s ní?“

„Chcete říct, že jste tam objevil dívku, kterou znáte?“

„Poznal jsem její tričko.“

„Ona má na sobě tričko?“ podivil se Per.

„Ne, to je vidět na jedné fotce v pozadí, je tam hozené přes židli…“ vysvětlil Gerlof a pokračoval: „Myslím, že ta dívka je z Kalmaru. Jak se jmenuje, sice nevím, ale věřím, že se vám ji podaří vypátrat.“

50

Per se cestou za Nillou zastavil v Borgholmu. V okamžiku, kdy mu volal Gerlof, aby mu řekl o tom, co objevil v jednom z Jerryho časopisů, mířil právě do městské knihovny. Gerlofova informace sice slibovala mnohé, ale Per se přesto chtěl v knihovně podívat do telefonního seznamu, jestli v něm náhodou nenajde nějakého Markuse Lukase. V žádném ze seznamů telefonních čísel jižního Švédska ovšem nikdo toho jména nebyl, a tak Per zkusil vyhledat ještě jméno, které Jerry vyslovil, když spolu jeli v autě: Mu Len Noar.

Ten název zněl asijsky, jako název čínské restaurace. Per listoval ve Zlatých stránkách pro Malmö, ale žádný takový podnik v nich nenašel.

Věděl, že Hans Bremer bydlel v Malmö. Nalistoval tedy v seznamu oddíl, v němž jsou uvedena čísla soukromých osob, jejichž příjmení začínají na B, a našel jméno Bremer Hans s adresou Terénní ulice 10 B.

Napsal si ji a potom dál přemýšlel, co by se mohlo skrývat za Mu Len Noar.

Vytáhl pero a začal si název zapisovat v různých transkripcích:

Mullen Nuar

Mu-Len Oar

Moo Len Noar

Žádná taková jména ale v seznamu nenašel.

Že by šlo o francouzský název, o variantu Moulin Rouge? Zkusil si to napsat ve francouzštině:

Moulin Noir. Černý mlýn.

Začal znovu listovat seznamem a skutečně v něm takové jméno našel. Moulin Noir byl noční klub v Malmö s otvírací dobou od dvou odpoledne do čtyř hodin ráno. Reklamní inzerát ve Zlatých stránkách hlásal: Vystoupení každou půlhodinu!

Erotický klub. Nic jiného to nemůže být, řekl si.

Patřil i ten Jerrymu?

Pera by to nepřekvapilo, i když Jerry se mu o něm nikdy ani slovem nezmínil.

Zapsal si adresu podniku. Do Malmö určitě zajede, ale nejprve se musí stavit za Nillou v nemocnici. Do její operace zbývalo šest dnů.

Per nemohl do Nillina pokoje vstoupit hned, protože sestřičky jí právě prováděly odběry. Musel počkat, až budou hotové.

V čekárně nebyl sám, byla tu s ním ještě jedna paní ve věku asi pětašedesáti let, která seděla se skloněnou hlavou na protější pohovce a v rukou držela složený vlněný svetr. Nebylo to poprvé, co tu čekal ještě s někým jiným, ale pokaždé to bylo stejně náročné – oba věděli, proč tu jsou, ovšem ani jeden z nich to nechtěl nebo nedokázal přiznat.

Šlo o příbuzné, kteří čekali na verdikt lékařů. Paní naproti němu si možná chtěla na chvíli odpočinout od všech těch více či méně závažných symptomů, které se vznášely v pokojích oddělení.

V uplynulých dnech si Per říkal, že kdyby na to měl sílu, mohl si zažádat o příspěvek na péči o nemocné dítě. Když se pak ale dozvěděl, že z práce už se uvolnila Marika, bylo mu jasné, že oba rodiče současně by ošetřovně nedostali. Na to jistě existuje nějaký zákon. Dál tedy vyplňoval své dotazníky a švindloval při tom.

Žena na protější pohovce na něho náhle pohlédla.

„Nejste vy Nillin tatínek?“

Per zvedl oči a přikývl.

„Já jsem Emilova babička… Říkal mi o ní.“ Trochu křečovitě se usmála. „Vypadá to, že se skamarádili.“

„Ano…“ Ačkoli se její odpovědi bál, zeptal se: „Jak to s Emilem vypadá?“

Paní se přestala usmívat.

„Moc nám toho neřeknou… Pořád jenom čekáme.“

Per znovu přikývl a dál mlčky seděl.

Oba čekali. Nebylo co říct.

Konečně Perovi dovolili vejít do pokoje.

Nilla ležela ve tmě a v sepnutých rukou položených na přikrývce svírala svůj lávový kámen. Jednu ruku zvedla, aby mu zamávala na pozdrav. Per si to možná jen namlouval, ale zdálo se mu, že ruce, které jí vyčuhují z nemocniční košile, jsou hubenější a že se jí propadl hrudník.

„Jak je?“

„Žádná sláva.“

„Bolí tě něco?“

Nilla se podívala na černý kámen.

„Teď ani ne…“ Povzdechla si a pokračovala: „Ty bolesti! Já už fakt nemůžu… Doktoři a sestřičky po mně pořád chtějí, abych jim je nějak popsala. Pořád dokola se vyptávají, kde mě bolí a jak se to projevuje. Je to řezavá bolest? Píchá to? Nebo je to spíš něco jako křeč? Připadám si jako na zkoušce, na který mi to moc nejde.“

„Tady tě přece nikdo nezkouší,“ namítl Per. „Můžeš jim říct, co tě napadne.“

„No jasně. Jenomže když jim řeknu, že ta bolest mi připadá jako černý mrak, který se nade mnou vznáší, a že se zvětšuje a vcucává do sebe bílej obláček, na kterým sedím, tak mě přestanou poslouchat… Připadá jim to moc divný.“

Chvíle ticha.

„Nillo, já si teď potřebuju někam zajet,“ řekl.

„Kam? Stalo se něco s dědou?“

Per zavrtěl hlavou. O dědečkově smrti zatím dceři neřekl, nechal to na později.

„Jedu do Malmö… něco si musím zařídit. Vrátím se zítra večer!“

51

Malmö žilo životem velkého města, které prožívá typickou sobotu. Na kruhových objezdech se točila auta, trajekty odplouvaly do Dánska a lidé, kteří se s kočárky procházeli na nábřeží, si užívali volna na jarním slunci.

Cesta z Kalmaru Perovi zabrala téměř čtyři hodiny. Do centra Malmö se dostal kolem třetí. Auto zaparkoval několik bloků od Hlavního nádraží, kde byla hodina parkování o něco levnější, a potom se vydal na ulici, kde se nacházel podnik Moulin Noir.

Nebylo to místo, které by na sebe nějak výrazněji upozorňovalo: nad vchodem visela jen prasklá cedule s nápisem MOULIN NOIR – SEXSHOP & NIGHT CLUB. Výlohy byly zamalované černou barvou a osazené železnými mřížemi. Per si domýšlel, že aktivisté brojící proti pornografii se tu čas od času scházejí s plakáty a zkaženými vejci. Nyní ovšem bylo v celé ulici liduprázdno.

Zastavil se několik metrů od vchodu, na němž byl připevněn bílý papírek s nápisem: POZOR! VSTUP OD 18 LET! Přestože Per v Malmö nikoho neznal, dvakrát se před dveřmi rozhlédl, aby se přesvědčil, že ho nikdo nevidí vcházet. Prasák, pomyslel si. Pak se narovnal v zádech a vstoupil dovnitř.

Dveře vedly do podlouhlého obchodu, v němž bylo stejně ticho jako venku na ulici. Ačkoliv ve vzduchu byla cítit ostrá citronová vůně nějakého čisticího prostředku, lino na podlaze vypadalo dost zašpiněně. Podél stěn tu stály police s řadami filmů a časopisů, zabalených do průhledných fólií. Babylon a Gomora mezi nimi nebyly – místo na trhu, které Jerry uvolnil, už dávno zaplnili jeho konkurenti.

Na nízké skleněné vitríně na protější straně stála stará kovová kasa a za ní žena, která si pilovala nehty. Bylo jí asi třicet a na sobě měla těsné černé šaty a vysoké lesklé kozačky. Její pohled působil díky černým očním stínům temným dojmem. Měla dlouhé, zářivě červené vlasy – zřejmě to byla paruka. Per tušil, že se toho v Moulin Noir hodně vydává za něco, co ve skutečnosti není.

Za pokladnou bylo vidět schody vedoucí do sklepa, na jejichž konci visel závěs z korálků. Ze sklepních prostor se ozývala dunivá hudba a dlouhé ženské výkřiky. Všechny zvuky zněly kovově a dutě, jako by tam dole běžel film – skoro stejně jako ty, které Per opakovaně slyšel v telefonu, aniž věděl, kdo a proč mu volá.

Přistoupil k ženě. Ta položila pilník a usmála se.

„Dobrý den,“ řekl.

„Dobrej, kocoure,“ zněla její odpověď. „Chceš sestoupit do sídla neřesti?“

„Možná ano. Kolik to stojí?“

„Pět set.“

To bylo o tři sta víc, než měl Per u sebe.

„Pět stovek jen za vstupné?“ podivil se.

„Ne, dostaneš za to víc, kocoure,“ řekla a její úsměv se ještě rozšířil. „Dole tě čeká jedno velký surprise – překvápko!“

„Vážně? A stojí to za těch pět set?“

Žena na něho zamrkala.

„Mužskejm se to líbí.“

„Pracujete tady dlouho?“

„Docela jo,“ řekla. „Budeš…“

„Jak dlouho?“

Per se snažil klást otázky stejně suverénním stylem jako inspektor Marklund. Žena se přestala usmívat.

„Půl roku. Zaplatíš?“

„Komu tenhle klub patří?“

Pokrčila rameny.

„Nějakejm klukům.“ Nastavila ruku s dlouhými červenými nehty. „Pět set, please.“

Per vytáhl z bundy peněženku, aby ženu navnadil, ale neotevřel ji.

„Rád bych si s jedním z těch majitelů promluvil.“

Žena mlčela.

Per otevřel peněženku a vyndal z ní všechny peníze, tedy dvě stokoruny, a papírek, na který napsal svůj telefon a pod něj vzkaz: Zavolejte mi! Podepsal se jako Per Mörner (syn Jerryho Mornera).

Peníze i lístek podal ženě.

„Tohle si nechte,“ řekl. „Ani mě nemusíte pouštět dolů. A ten papírek předejte tomu z majitelů, co tady působí nejdelší dobu.“

Žena si peníze vzala a opět se začala tvářit unaveně.

„Uvidím… Nevím, jestli dneska večer přijde.“

„Prostě mu to dejte, až se tu objeví,“ řekl Per. „Uděláte to?“

„Jasně.“

Žena si bankovky rychle schovala do šatů, lístek přeložila a nechala ho ležet vedle pokladny. Pak se na své vysoké židli napřímila a upravila si na paruce pramen. Per už pro ni zřejmě přestal existovat.

Ten zatím ukročil stranou, zaposlouchal se do hudby a pošilhával po schodech do sklepa. Znovu myslel na Reginu – jako by snad na něho tam dole čekala. Možná jsou tam i Jerry s Bremerem, dvě mrtvoly, které mají v ústech doutník a ruce položené na Regininých stehnech. Mohl by se na ně jít podívat, stačí jen zaplatit v pokladně.

Otočil se a vyšel na ulici.

U dálnice, v jednom levném hotelu severně od města, měl zamluvený pokoj. Než tam zamířil, zastavil se v Terénní ulici. Byl to spontánní nápad – Per se chtěl jen podívat na místo, kde bydlel Hans Bremer.

Ulice mu připadala ponurá bez ohledu na to, že svítilo slunce. Dům číslo 10 měl pět pater a byl stejně šedivý a oprýskaný jako jeho okolí. U chodníku stála stará dodávka s přívěsným vozíkem, z poloviny naplněným krabicemi, které se používají při stěhování.

Na zvoncích u vchodu B si Per stále mohl přečíst jméno BREMER. Dveře byly otevřené – zámek byl evidentně rozbitý.

Na schodišti, kde každý zvuk zopakovala ozvěna, se vznášel nepříjemný zápach zkysaného mléka. Dveře s Bremerovým jménem byly pootevřené a z bytu se ozývalo klepání.

Per dveře otevřel a ucítil ještě kyselejší zápach.

„Je tu někdo?“ zavolal.

„Co se děje?“ odpověděl mu unavený hlas.

Patřil ženě středního věku, které předčasně zešedivěly vlasy. S rukama složenýma na prsou se na Pera dívala ze dveří do kuchyně. Za ní se pohyboval asi patnáctiletý chlapec v čepici s kšiltem otočeným dozadu; právě odpojoval ze zásuvek starý televizor a smotával kabely.

Per najednou nevěděl, co tady vlastně chce.

„Dobrý den, chtěl jsem sem jenom nakouknout,“ řekl. „Hans byl můj… kamarád.“

Žena se zatvářila ještě unaveněji.

„Jo tak? Kamarád z mokrý čtvrti?“

„Ne,“ řekl Per a přestal lhát. „Vlastně jsme kamarádi nebyli… Hans spolupracoval s mým otcem. Víte, měl jsem cestu kolem, tak jsem se chtěl podívat, jak bydlel.“

Žena Perovo vysvětlení pravděpodobně neposlouchala a ani ho nepozvala dál: otočila se a zašla do pokoje. Per se za ní vydal s otázkou:

„Vy jste jeho manželka? V tom případě bych vám chtěl vyjádřit…“

„Nikdy se neoženil,“ přerušila ho. „Jsem jeho mladší sestra Ingrid… Koncem měsíce se sem budou stěhovat noví nájemníci, tak to tady vyklízíme.“

Když Per prošel těsnou předsíní dál do bytu, pomyslel si, že k vyklízení tu toho moc není. V ložnici nebyla ani postel, jen matrace; žlutě vymalované stěny byly holé. Bremer zřejmě veškerý čas a energii investoval do Jerryho filmů a časopisů a k zařizování bytu se už nedostal.

Bremerova sestra přešla do kuchyně a začala do jedné z krabic skládat příbory a kastroly. Bylo tu stejně prázdno jako v ložnici: rozvrzaný stůl, u okna dvě židle, lednice, na níž bylo přilepeno několik vybledlých pohlednic. Nikde žádné filmy nebo časopisy – nic, co by mohlo prozradit, čím se Bremer zabýval.

„Pane!“

Per zvedl hlavu – Ingrid na něho mávala.

„Mohl byste mi pomoct vyklidit tady tu kredenc?“ zeptala se.

„Promiňte, ale já bych už měl asi…“

„Bude to jen chvilka! Potom byste moh ještě Simonovi vynosit krabice.“

Perovi nezbylo než si stoupnout na židli, vyndávat z přihrádek talířky a ukládat je na sebe do krabic. Vystoupil na židli a zase z ní slezl dolů, stále dokola.

Když vytahoval několik polévkových talířů z nejspodnější police, zahlédl za nimi malý kousek žlutého papíru a sáhl po něm. Byl to malý samolepící lístek, který zřejmě původně visel na vnitřní straně dvířek skříňky, ale časem upadl a skončil za nádobím. Roztřeseným písmem na něm byla tužkou napsána čtyři jména a vedle nich telefonní čísla:

Ingrid

Cash

Fontén

Daniele

První číslo bylo zřejmě sestřino. Per tušil, že jedno z nich bude na Jerryho, ale žádné z nich nepoznával.

„Tak už to máte hotový?“ ozvala se Ingrid za jeho zády.

„Skoro.“

Lístek si zasunul do kapsy u kalhot a dál se věnoval nádobí.

Když práci v kuchyni dokončil, začal vynášet krabice. Nakonec se ukázalo, že v bytě bylo poměrně dost věcí – jejich vynášením strávili téměř hodinu.

Bremerova sestra při práci příliš nemluvila a Per také nic neříkal.

„Víte, jak váš bratr zemřel?“ zeptal se, když byli hotovi a stáli dole před domem na slunci.

Ingrid si otřela čelo.

„Policajti říkali, že při požáru… Jel na schůzku s jednou podivnou existencí do nějakýho baráku a ten pak shořel.“

„Míval s těmi svými návštěvami nějaké konflikty?“

„Myslíte hádky? Ani moc ne. Co já vím, tak spolu nasávali a kouřili… To byl Hansův styl.“

Méně významný gangster, který se věnoval několika protizákonným činnostem – tak Perovi popsala Hanse Bremera policie. Per se zeptal:

„Měl vůbec nějaké nepřátele?“

Ingrid zavrtěla hlavou.

„Na to se mě policajti taky ptali… Nepřátele neměl. Ale lidi ho využívali, to zas jo.“

„Jak?“

„Půjčoval jim peníze, každýmu pomáhal… Hans byl až moc hodnej. Neměl žádný opravdový kamarády, jen ty násosky. Když člověk nemá žádný přátele, tak nemůže mít ani nepřátele, ne?“

Per, který si tím nebyl tak jistý, se raději zeptal:

„Nejmenoval se jeden z těch jeho kumpánů Markus Lukas?“

„Markus Lukas? Ne, toho neznám.“

„Slyšel jsem, že Hans s ním spolupracoval… Váš bratr asi pracoval hodně, že?“

Ingrid znovu zavrtěla hlavou.

„Hans dělal tak málo, jak jen to bylo možný… Vždycky říkal, že má dostat hromadu peněz, ale skutek utek.“

Per pokyvoval hlavou. Pochopil, že Bremerova sestra vůbec netuší, čím se její bratr zabýval. Hans jí neříkal pravdu.

Mlčení a lži. Jerry v bleděmodrém.

52

Max byl rudý v obličeji, jako by se o něho právě pokoušel infarkt.

„Vendelo, je mu třináct let!“

„Maxi, a co na tom sejde, kolik mu je?“

„Třináct! To je jako u člověka osmdesát!“

„No a? Tak je mu osmdesát. A je zdravý!“

Hádka Vendely a Maxe, která se odehrála v pondělí večer, se týkala jen Aloise, jeho zdraví. Pohádali se kvůli němu už několikrát, ale jejich diskuse se vždy točily v kruhu. Jiná témata už je nezajímala.

„On není zdravý!“

„Je! Maxi… Mnohem častěji se teď staví na nohy, líp chodí!“

„Je slepý!“

Poté, co se repliky začaly opakovat, oba utichli a šli si každý svou cestou; jejich kroky se rozléhaly po kamenné podlaze. Max se zavřel v jedné ze svých pracoven, Vendela se rozhodla pro kuchyni. Alois se během hádky držel v ústraní, ale byl na straně Vendely, což projevoval tím, že se za ní plížil a čenichal kolem jejích nohou.

Tohle není správné, řekla Maxovi už mnohokrát. Člověk by nikdy neměl přerušit hádku, dokud není ukončena. Max s ní souhlasil a toto ponaučení zahrnul do jedné ze svých knih.

Vendela setřela drobečky z nerezového pultu a tiše zavzdychala.

Viděla, že, co se konfliktů týče, se s Maxem nehnuli z místa. Měli by se buď přestat hádat, nebo zajít na terapii. Problém byl v tom, že Max byl zkušený psycholog a myslel si o sobě, že je nejchytřejší – jiné psychology odmítal navštívit, nevěřil jim.

Vendela si vzala blok a pero a začala si na kuchyňské lince spěšně zapisovat:

Nás lidi občas zcela ovládne pocit smutku a ztráty smyslu čehokoli. Proč mají někteří lidé více smůly než ostatní? Proč nám druzí nechtějí rozumět a chovají se k nám ohavně? Odpověď nikdo nezná.

Víly také občas pociťují smutek, strašlivě trpí a mohou zažít bolest, která je ještě hlubší než ta, kterou známe my.

Tím nejpodstatnějším, co nás jejich utrpení může naučit, je…

Co nás vlastně mohou víly naučit? Vendela stála bez hnutí s perem v ruce a přemýšlela. Na to, jak by měl text pokračovat, nepřišla.

Rychle blok zavřela a šla do koupelny, ale žádnou tabletku na uklidnění si nevzala. Vypila sklenici vody a tím ji trochu přešel pocit hladu. Táhlo ji to na planinu.

Začala se převlékat do teplákové soupravy.

Během pěti minut byla hotová. Pohladila Aloise a otevřela vchodové dveře.

„Hned se vrátím!“ zavolala.

Z pracovny nepřišla žádná odpověď.

Dlouhým krokem a s pevně sevřenými pěstmi běžela rovnou ke kameni. Cestou několikrát zakopla o drny a o špatně viditelné kameny, ale ani jednou neupadla. Konečně doběhla na místo.

Toho pondělního večera s sebou neměla žádné peníze ani šperky. Neměla nic, co by vílám obětovala, a přesto chtěla u kamene být. Nemusela se tu zlobit s Maxem. Během uplynulých čtyř dnů sem běhala denně.

Položila na kámen dlaně a snažila se uvolnit. V hlavě jí rezonovaly vzrušené hlasy – následek hádky.

Tentokrát se jí ale žádné útěchy nedostalo.

Od její poslední návštěvy se všechno ještě zhoršilo, království víl tížil smutek. Když zavřela oči, viděla jasně, jak král víl sedí na svém kamenném trůně, pláče kvůli své nemocné královně a z očí mu teče modrá krev.

Vendela cítila, že na ni nikdo nemá čas.

Otočila se a běžela zpátky.

Když se vrátila k vile, v oknech bylo zhasnuto. Auto bylo pryč a vchodové dveře zamčené. Max zřejmě někam odjel. Odemkla rezervním klíčem, který byl schovaný pod jedním z květináčů, a vešla do haly.

„Haló!“

Ozvěna jejího hlasu se vytratila do ticha, nikdo jí neodpověděl. Od Maxe žádnou odpověď ani nečekala, ovšem daleko horší bylo, že se neozval Alois – nezaštěkal a nebylo slyšet ani jeho cupitání.

„Ally?“

Nic, žádná reakce. Když vešla do kuchyně, všimla si papírku přilepeného na lednici, na němž bylo tiskacími písmeny napsáno:

JEL JSEM DOMŮ

BERU ALLYHO NA VYŠETŘENÍ K VETERINÁŘI. OZVU SE.

OBJÍMÁ TĚ A LÍBÁ MAX

Vendela papírek odlepila a zahodila.

Procházela domem a nahlížela do všech pokojů, aby se ujistila, že Ally skutečně v domě není. Pak si sedla do obývacího pokoje a jeho velkým oknem se dívala na prázdný lom.

Max odjel do Stockholmu, odvezl si psa a ona nemůže nic dělat.

Zavřela oči.

Uslyšela cinkání kravského zvonce a potměšilé chichotání Jana-Erika.

VENDELA A VÍLY

Henry Fors vzal holínku a právě odvádí oba policisty po schodech do patra. Vendela se nenápadně drží za nimi, má zlé tušení.

„Pojďte dál. Ukážu vám, komu ta bota patří.“ Pak přistoupí k jediným zavřeným dveřím v patře a bez zaklepání je otevře.

„Tak tady je… Můj syn Jan-Erik.“

Vendela sleduje, jak policisté následují Henryho do pokoje. Všichni tři se pak shromáždí u postavy, která sedí na dece a má na sobě totéž špinavé oblečení jako v noci. Jan-Erik k nim zvedne hlavu. Pak se zasměje a podívá se směrem k Vendele. Ta, přestože by chtěla něco říct, nakonec ani neotevře ústa.

„Je nemocný?“ zeptá se jeden z policistů.

„Jak se to vezme. Je slabomyslný.“ Henry dál ukazuje na syna, jako by těm mužům předváděl nějaký pozoruhodný úkaz: „Bydlí tu už dva roky… Předtím byl v ústavu, ale já jsem si ho – čistě z dobroty srdce – vzal domů.“ Udělá pauzu a pak dodá: „Asi jsem to neměl dělat.“

„Takže ta holínka je jeho?“ ptá se opět ten první policista.

„Jistě. Podívejte!“

Henry přistoupí k synovi, popadne ho za nohu, natáhne ji a holínku mu nazuje. Zdá se, že mu sedí. Vendela ale ví, že ta bota patří otci.

„Dobrá,“ říká policista a zadívá se na kolečkové křeslo. „Jenže umí váš syn chodit?“

„To víte, že umí,“ řekne Henry. „Doktor v ústavu mi řekl, že umí. Akorát že chodí jen tehdy, když se nikdo nedívá.“

„Ukažte nám to!“ řeknou policisté.

Henry se skloní k Janu-Erikovi a chytne ho v podpaží.

„Pojď!“

Pak ho zvedne z deky a jediným chvatem ho postaví na nohy.

Jan-Erik se stále uchichtává. Stojí rovně – na jedné noze má silnou punčochu, na druhé holínku.

Henry mu dá herdu do zad.

„Tak pojď, chlapče, pojď!“

Jan-Erik několik vteřin stojí a dívá se na policisty. Pak udělá krůček dopředu. Potom ještě jeden.

„Hm, ale co ho vedlo k tomu, aby statek podpálil?“

„Vím já?“ říká Henry. „To se nedá vysvětlit… On je z jiné planety.“

První policista se zadívá na druhého.

„Co myslíš? Můžou vůbec takového jako on obžalovat?“

„Nemám tušení. Kolik mu je, Forsi?“

„Sedmnáct.“

„To by asi mohli…“ řekne policista. „Musíme to zjistit.“

Vendele se udělá nevolno a vyhrkne:

„Ne!“

Všichni strnou a zadívají se na ni. Vendela teď musí dokončit, co začala.

„Za to můžu já! To já! Byly mi protivné naše krávy… Šla jsem na planinu a prosila, aby zmizely! Prosila jsem…“

Víly chtěla říct, ale neodvážila se. Tím by to celé ještě víc zkomplikovala.

Policisté se nejprve zatváří překvapeně, ale pak se na sebe usmějí a jeden z nich mrkne okem. „Rodina kriminálníků!“

Oba muži projdou kolem Vendely a zamíří ke dveřím.

Po odchodu policistů zavládne na statku hluboké ticho. Henry mlčí a Vendela s ním nechce mluvit. To, jaké má policie ohledně ohně podezření, se zřejmě mezi lidmi rozkřiklo, protože už následujícího dne k Forsovým nepřijde žádná návštěva. Zdá se, že sousedé se statku dokonce zdaleka vyhýbají, aby se na něj nemuseli dívat.

Několik týdnů po požáru dojde na policejní výslechy. Potom udeří ruka zákona a Henry Fors i jeho syn jsou odsouzeni: Jan-Erik za to, že zapálil chlév, a Henry za to, že to úmyslně zamlčel, aby mu pojišťovna mohla uhradit škodu.

„Jan-Erik to neudělal,“ říká Vendela otci. „Byl jsi to ty.“

Henry pokrčí rameny.

„Takhle to bude lepší… Tvůj bratr je slabomyslný, nemůžou ho potrestat.“

Henry navzdory všemu, co se stalo, chodí dál do lomu a při chůzi se ani trochu nehrbí. Každé ráno vyrazí směrem k pobřeží a domů se vrací až večer. Vendela se ho netroufá zeptat, co tam celé dny dělá, přestože ví, že mu sotva zbyli nějací zákazníci.

Ona sama sice chodí dál do školy, ovšem jak cesta tam, tak vyučování jsou pro ni jedním velkým utrpením. Už není Vendela Forsová, ale „ta z té paličské rodiny“. Dagmar Granová sedává o přestávce obklopená ostatními spolužačkami a na Vendelu se ani nepodívá.

Po dvou týdnech tichého čekání jsou Jan-Erik a Henry předvoláni k soudu v Borgholmu.

Henry si oblékne sváteční černý oblek a pečlivě se učeše. Najde čisté šaty pro syna a odnese mu je nahoru do pokoje.

Zvýší hlas. Vendele je jasné, že Jan-Erik nikam jít nechce. Po chvíli sejde Henry dolů se synem v náručí. Jan-Erik se ho drží jako klíště.

„Půjdem na vlak,“ říká Henry.

Vendela stojí v předsíni a vidí, že bratr má sice na sobě novou košili, ale ve tváři je stále špinavý.

„Neměl by se umýt?“ zeptá se otce.

„Asi ano, ale takhle bude vzbuzovat větší lítost,“ říká Henry a vyjde ze dveří.

Vendela nikam jít nemusí. Sedne si do kuchyně a dívá se před sebe nepřítomným pohledem.

Henry a Jan-Erik se vrátí pozdě večer. Rozsudek soudu zní: Henry půjde za pojistný podvod na osm měsíců do vězení. Trest si odpyká v kalmarské věznici.

To není všechno: protože Henryho finanční situace je taková, jaká je, bude statek včetně veškerého vybavení prodán v aukci.

„Tak to prostě je,“ prohlásí Henry poté, co vynese Jana-Erika do patra a přijde do kuchyně. „Bůh si s námi neustále zahrává. Musíme se s tím smířit.“

Když to říká, sedí naproti Vendele u stolu a hořce se při tom usmívá, jako by fakt, že přijdou o statek, byla dobrá zpráva.

„A co Jan-Erik?“ zeptá se Vendela. „Ten taky půjde do vězení?“

„Ne.“

„Pustí ho?“

Henry kroutí hlavou.

„Nedopadlo to tak, jak jsem doufal… Pojede na sever, do Norrlandu.“

„Do Norrlandu?“

„Jmenuje se to tam Salberga. Je to ústav pro slabomyslné, kteří jsou nepřizpůsobiví.“

„Na jak dlouho?“

„To nevím… Než ho zase propustí.“

Kuchyni obestře ticho, které přeruší Vendela:

„A co bude se mnou?“

Očekává, že jí Henry řekne, že zůstane na statku, ale otec odpoví něco jiného:

„Ty pojedeš taky do Kalmaru. Bydlet budeš u tety a budeš tam chodit do školy.“

„A co když nebudu chtít?“

„Budeš muset,“ řekne Henry.

Vendela mlčí. Copak si u kamene nepřála, aby se dostala do velkého města? Ale přála si, aby to všechno dopadlo takhle?

Už si nevzpomíná, přání měla příliš mnoho.

Přiblíží se chvíle, kdy má být jejich malá rodina rozdělena. Henry si začne odpykávat svůj trest, Vendela pojede k tetě a Jana-Erika by si v Kalmaru měli vyzvednout dva ošetřovatelé. Dnu, kdy se tak má stát, předchází zamračená, pochmurná neděle v půli května.

Ráno si Henry sbalí zavazadlo pro sebe a ruksak pro Jana-Erika. Uvaří si kávu a vypíjejí. Pak zůstane sedět u stolu a mlčky se oknem dívá na obdélník plný popela za domem. Vendela také nic neříká, sedí naproti otci a prohlíží si své slabé ruce.

Henry je neklidný. Kolem desáté se zvedne, uchopí konvici s kávou, ale pak si zřejmě uvědomí, že už kávu vypil. Potom se obrátí na Vendelu.

„Půjdu do práce… Já vím, že je neděle, ale co?“

„Ty půjdeš teď do lomu?“

„Ano. Vrátím se večer,“ říká Henry, „až přijedou strýček s tetou. Vezmou nás pak všechny tři do Kalmaru.“

Poté se vydá za svou prací na pobřeží. Vendela slyší, jak se otec dá u vrat do zpěvu:

Cesto vřesovištěm, už neuslyšíš cval

Sbohem jsem ti dal!

Jiného koně ode dneška mám

Teď námořník na Baltu ze mě se stal

Jen jako host k vám zavítám

Jeho píseň mizí v dálce. Vendela zůstane sedět v kuchyni a připadá si jako ten nejosamělejší člověk na světě.

Na tetu Margit a strýce Svena ale čekat nemíní. Poté, co Henry odejde směrem k moři, vstoupí do jeho pokoje a zamíří ke skříni. Klekne si u ní a vytáhne z ní šperkovnici.

Poslední ze šperků po mamince, který v ní ještě zbyl, je zlaté srdíčko na slabém stříbrném řetízku. Vendela si ho vloží do kapsy.

Pak vystoupá nahoru po schodech.

V patře je ticho, jen z pokoje Jana-Erika se ozývá monotónní hlas – předpověď počasí v rozhlasu.

Vendela otevře dveře, aniž by zaklepala.

Její bratr leží na zkrvavené dece na podlaze a poslouchá rádio. Jako by na ni čekal. Usmívá se.

Vendela před ním poklekne a zadívá se do jeho pomněnkově modrých očí.

„Otec tu není,“ říká pomalu a zřetelně. „Šel do lomu jako vždycky.“

Oči Jana-Erika mrkají.

„Odvezou tě odsud… Mě taky… Ale my tu na ně čekat nebudem! Rozumíš mi?“ Vendela ukazuje směrem k planině. „Půjdem k vílám!“

Bratr se na ni usměje.

„Tak pojď!“

Jan-Erik ale dál sedí na dece a natahuje k ní ruce. Vendela vidí, že po ní chce, aby ho nesla, je rozhodnutý. Pokojem se nese zápach jako ze žluklého másla. Vendela zvedne ukazováček se slovy:

„Nejdřív se musíš vykoupat!“

Přitáhne do kuchyně káď, napumpuje několik kýblů vody a dá ji ohřát na sporák. Pak bratra snese po schodech do kuchyně. Ani se u toho tolik nenadře – chlapec je hubený, samá kost.

Když se pak Jan-Erik pomalu noří do vody, nervózně se při tom směje. Voda v kádi se během několika minut zbarví do tmavě šedé barvy. Vendela bratra nechá, aby si tělo umyl sám, a potom mu pomůže s obličejem: nanese na utěrku trochu mýdla a pak mu opatrně tře tvář tak dlouho, až se z ní uvolní povlak špíny a zaschlé krve.

Pod ním se sice objeví zahojené škrábance a praskliny, ale jinak vypadá bratrova pokožka zdravěji, než Vendela očekávala. Jan-Erik začíná vypadat jako člověk.

Poté, co ho Vendela osuší, ostříhá mu nehty. Jan-Erik nemá žádné vlastní čisté šaty, a tak mu Vendela půjčí otcovy; ohne je tak, aby bratrovi lépe padly.

„Tak a jdem!“

Když ho Vendela vynáší z domu, cítí, jak jí na rameno pokládá bradu. Potom vyběhne do patra pro jeho kolečkové křeslo. Jan-Erik do něj usedne a Vendela s ním vyrazí po stezce, po níž dřív vyháněla krávy na pastvu.

Tichým hlasem mu říká:

„Víly nám pomůžou, Jene-Eriku… U nich nám bude líp!“

Jan-Erik se jen usmívá. Když se Vendela do vozíku prudce opře, bratr se zakloní dozadu a nohy mu vyletí nahoru.

Vendela si zvolí cestu mezi stromy, aby je nikdo neviděl. S kravami a klackem v ruce po ní šla nesčetněkrát.

Teprve ve chvíli, kdy se dostanou na louku vzdálenou několik set metrů od domu, jí dojde, že si toho s sebou měli vzít víc, ne jen dárek pro víly. Měla si přibalit jídlo a deky – ale na to je teď už pozdě.

Vendela tlačí křeslo trávou. Půda je sice vlhká, ale vozík má velká kola a pomalu se šine dopředu.

Projdou poslední brankou a vstoupí na planinu.

Vendela s bratrem mají nad hlavou vysoké modré nebe a směřují k pruhu moře, který je vidět v dálce. Pohybují se mezi velkými jezírky z roztátého sněhu a za zády jim zapadá slunce. Jdou nejkratší cestou k nehybným jalovcovým keřům.

„Už tam budem!“ říká Vendela.

Kámen už je na dohled. Vendela se předkloní, napíná svaly na nohou, aby měla sílu na posledních pár desítek metrů.

Najednou se vozík zastaví. Vendela se k jednomu z jezírek přiblížila příliš blízko, zajela do vlhké a měkké půdy. Vozík se nakloní doprava.

Jedno z velkých kol se zaboří do jílu a nemůže se otáčet.

Jan-Erik nejprve zůstane sedět v křesle, ale když vidí, že se Vendele nedaří vozík roztlačit, vstane a postaví se vedle kola.

Vendela doufá, že se bratr rozhýbe a dál půjde sám, ale Jan-Erik stojí na místě a s mírným úsměvem pozoruje její zápas s křeslem.

Vendela to nakonec vzdá a nechá vozík tam, kde je. Opět k bratrovi vztáhne ruce a vezme ho do náručí, přestože sama sotva stojí na nohou.

Začnou se znovu šinout kupředu, míří ke kruhu z jalovcových keřů.

Zbývající kus cesty ke kameni Vendela Jana-Erika táhne metr za metrem, potí se a napíná síly. Bratrovo tělo se zatím zcela uvolnilo, jeho hlava jí opět spočine na rameni.

Vejdou mezi keře, kde je půda pevná a suchá. Vendela se ještě jednou zoufale vzepne, aby Jana-Erika dostala až ke kameni. Bratr si v trávě zuje boty a poslední kousek dojde po svých.

Pak se posadí na zem a opře se zády o hrbolatý kámen.

Vendela se podívá na horní plochu kamene: všechny jamky jsou prázdné.

Nedlouho před nimi tu byly víly.

Vendela vsune ruku do kapsy, kde prsty nahmatá řetízek, poslední šperk své matky. Vloží ho do jedné z jamek.

Postarejte se o něho, říká Vendela v duchu. A o mě taky. Ať jsme zdraví a nezatíží nás hřích.

Vydechne si. Pak se sveze do trávy vedle bratra a sleduje, jak mezi keři prosvítá zapadající slunce.

Šumí vítr. Sourozenci sedí mlčky vedle sebe, Vendela vyčkává. Ptáci okolo nich postupně přestávají štěbetat, padá tma.

Nic se neděje. Nikdo nepřijde.

Jan-Erik dál nehybně sedí, zato Vendela se rozkašle – má na sobě jen šaty z tenké látky.

Když pak nastane večer a přinese s sebou ledově studený vzduch, Vendela už tu dál sedět nevydrží. Vstane, podívá se na bratra a řekne mu:

„Jene-Eriku, musíme odsud… Musíme si dojít pro jídlo a nějaké teplejší oblečení!“

Bratr se usmívá a natahuje k ní ruce, ale ona zavrtí hlavou. „Ne, já už nemůžu. Musíš vstát a jít.“

Jan-Erik se na ji jen dívá a zůstane sedět.

Vendela začne od kamene couvat a říká:

„Jene-Eriku, počkej na mě. Já se vrátím.“

53

Gymnázium Koruna v Kalmaru sídlilo v červenohnědé skupině budov zabírajících více než polovinu bloku. Per se ve škole zastavil cestou z Malmö, asi půl hodiny před obědem, kdy ještě probíhalo vyučování. Prošel dlouhou prázdnou chodbou a zamířil po schodech ke kancelářím v prvním patře.

Vstoupil do první místnosti. Seděla v ní žena, která byla příliš mladá na to, aby na škole pracovala před patnácti lety. Jakmile Pera zahlédla, zeptala se ho:

„Mohu vám nějak pomoct?“

„Možná,“ řekl Per. „Pátrám po bývalé studentce, která tu zřejmě studovala na začátku osmdesátých let.“

„Jak se jmenuje?“

„To právě nevím. Ale mám její fotografii…“

Ukázal ženě obrázek s blonďatou dívkou, kterou Gerlof objevil v Babylonu. Na snímku nebyl její akt, ale jen hlava, kterou Per vystřihl a nalepil na arch bílého papíru.

„Víte, zdědil jsem na Ölandu takový starý domek,“ pokračoval, „a tenhle obrázek tam ležel ve skříni vedle nějakého deníku, spousty dopisů a dalších písemností. Rád bych tu slečnu nebo paní našel a ty věci jí předal.“

Zadíval se na ženu, aby se přesvědčil, jestli na ni jeho snůška lží zabrala. Dlouze si prohlížela výstřižek a pak se zeptala:

„A jak víte, že chodila na naši školu?“

Vymýšlej si co nejméně, řekl si Per.

„No, těch fotografií tam bylo víc… Na některých má ta dívka tričko se jménem školy.“

To byla pravda, Gerlof si trička přece všiml v pozadí jedné fotografie z Babylonu, leželo přehozené přes židli, zjevně omylem, a byl na něm nápis GYMNÁZIUM KORUNA 1983-84. Zároveň se jednalo o jeden z mála důkazů toho, že dívky v Jerryho světě byly reálné bytosti.

„Víte co?“ řekla žena. „Zkuste si promluvit s naším profesorem matematiky Karlem Harju. Učí tady už od sedmdesátých let.“

Vstala a odvedla Pera prázdnými chodbami k zavřeným dveřím jedné třídy.

„Počkejte tady, za chvíli bude přestávka.“

Po pěti minutách čekání se dveře otevřely a vyřinul se z nich neidentifikovatelný proud studentů, jejichž smích a hlasitý hovor se vzápětí vytratil v dálce na chodbě. Per se za nimi díval a uvědomil si, že jeho děti budou za několik let také takové.

Obě jeho děti.

Ve třídě zůstal starší muž v zeleném svetru, který klidnými pohyby mazal z tabule rovnice. Per vešel do dveří.

„Vy jste pan Harju?“

„Ano, to jsem já,“ řekl muž s finským přízvukem.

„Prosím vás, mohl bych se vás na něco zeptat?“

Per vešel do třídy a znovu se pustil do směsi pravd a lží. Nakonec vytáhl výstřižek z Babylonu.

„Poznáváte ji?“ zeptal se. „Myslím, že chodila do třídy s ekonomickým zaměřením.“

Profesor zamračil čelo a zadíval se na fotografii. Přikývl.

„Jmenuje se tuším Lisa,“ řekl. „Počkejte tady, prosím.“

Odešel a po téměř deseti minutách se vrátil. V ruce nesl nějaké desky.

„V té době jsme studenty neměli evidované v počítači,“ řekl. „Měli bychom je tam teď uložit, ale…“

Otevřel desky a vytáhl z nich nějaký papír. Per viděl, že jde o starý seznam studentů jedné třídy

„Ano, jmenuje se Lisa,“ řekl učitel. „Lisa Wegnerová. Byla to taková milá, sympatická dívka… Je to vidět i na té fotce. Ve třídě se hodně kamarádila s Petrou Blombergovou, Ulrikou Temmanovou a Madeleine Frickovou. Byly spolu v jedné partě.“

Per zahlédl, že v seznamu byly i adresy a telefonní čísla, ale ty byly samozřejmě patnáct let staré.

„Mohl bych si z toho něco poznamenat?“

„Můžu vám to okopírovat,“ řekl učitel.

Kopii seznamu pak přinesl Perovi a zeptal se:

„Nevíte, co dělá Lisa v současnosti? Tahle fotografie je asi z nějakého časopisu…“

„Ano, je z jednoho měsíčníku,“ řekl Per. „Nějakou dobu zřejmě působila jako modelka. Fotomodelka.“

„Podívejme na ni!“ poznamenal učitel. „To víte, jakožto učitele mě vždycky zajímá, kam to naše ovečky dotáhnou!“

Per se vrátil do kanceláře a poprosil ženu, zda by si nemohl půjčit telefonní seznam pro Kalmar a okolí.

Ze čtyř jmen z dívčí party v něm našel jen jedno: Ulriku Temmanovou, která by podle uvedené adresy měla bydlet v Randhultu, vesnici ležící jižně od Kalmaru.

Per si zapsal její telefon, došel k autu a zavolal na to číslo z mobilu:

„Dobrý den, dovolali jste se k Ulfovi, Hugovi, Hanně a Ulrice. Momentálně nejsme doma, ale můžete nám zanechat…“

Per se právě chystal hovor ukončit, když vtom se v telefonu ozval ženský hlas:

„Haló?“

Per se naklonil blíž k volantu.

„Haló! Je to Ulrika Temmanová?“

„Ano. Kdo volá?“

„Jmenuji se Per Mörner, neznáme se. Sháním paní, která se jmenuje Lisa Wegnerová. Prý je to vaše kamarádka.“

Žena chvíli mlčela, jako by to jméno musela nejprve vylovit v paměti.

„Lisa? Byly jsme kamarádky, když jsme spolu chodily do školy,“ řekla pak. „Ale už se nestýkáme. Ona teď žije v cizině.“

„Nemáte její telefon?“

„Ne. Pracovala jako au pair v Belgii nebo ve Francii, pak se tam myslím vdala… Co od ní potřebujete?“

„Domnívám se, že pracovala pro mého otce, Jerryho Mornera.“

Opět bylo na chvíli ticho.

„Jakže se jmenoval?“

„Morner… Gerhard Morner. Říkal si ale Jerry.“

Ulrika Temmanová ztišila hlas.

„Myslíte toho, co vydával ty… časopisy? To je váš otec?“

„Přesně tak, šlo o ty dva specifické časopisy… Babylon a Gomora. Vy ho znáte?“

„Ano.“

„Vážně?“ Per pochopil, anebo si alespoň myslel, že se jeho myšlenky ubírají správným směrem, a rychle dodal: „Vy jste pro Jerryho také pracovala?“

V telefonu bylo nejprve ticho a pak v něm cvaklo.

Per se zadíval na mobil. Počkal patnáct vteřin a potom na totéž číslo zavolal znovu.

Ozvaly se čtyři vyzváněcí signály a po nich Ulričin hlas. Per se k hovoru postavil se zkušeností člověka, který zpovídá lidi po telefonu.

„Dobrý den, Ulriko. Právě jsme spolu mluvili… Hovor se asi přerušil.“

Zdálo se mu, že si Ulrika povzdechla.

„O co vám jde?“

„Chci vám jen položit pár otázek… Pak vám dám pokoj, slibuji. Takže: pracovala jste pro Jerryho Mornera, nebo ne?“

Ulrika si znovu povzdechla.

„Jenom jednou,“ řekla. „Jeden víkend.“

Per stiskl mobil silněji.

„Ulriko, rád bych si o tom s vámi promluvil.“

„Proč?“

„Protože… můj otec zemřel.“

„Aha.“

„Při autonehodě. A… je tu několik věcí… o něm a o jeho aktivitách, které bych potřeboval vědět.“

„Vážně? Takže vy jste s tím neměl nic společnýho?“

„Ne,“ řekl Per. „Ale jiní lidé ano… Jiní muži.“

„Ano, to vím,“ řekla Ulrika unaveně. „Moc vám k tomu ale asi nepovím.“

„Nemůžeme to aspoň zkusit?“

Ulrika chvíli neodpovídala a pak řekla:

„Tak dobře. Stavte se u mě zítra večer před sedmou.“

„To by šlo, bydlím na Ölandu… Kde najdu Randhult?“

„Pětadvacet kilometrů jižně od Kalmaru,“ řekla. „Od dálnice sem vede značená silnice… Náš dům je jedinej cihlovej. Vedle něj stojí stodola.“

„Díky.“

Per se u Nilly zastavil hned dopoledne, když se vrátil z Malmö, ale dcera v tu dobu spala. Po návštěvě gymnázia se do nemocnice vrátil.

Marika v pokoji nebyla. Nilla byla vzhůru, ležela v posteli; k ní ji poutala infuzní hadička, kterou měla zavedenou do paže.

„Ahoj, tati,“ řekla tiše. Ani se nepohnula.

„Jak se máš?“ zeptal se Per.

„No… jakžtakž.“

„Bolí tě něco?“

„Ne. Ani ne.“

„Tak co tě trápí? Je ti tady samotný smutno?“

Nilla jako by se chvíli rozmýšlela a pak přikývla.

Per si vzpomněl na houf studentů, který kolem něho proběhl na gymnáziu, a zeptal se:

„Nechtěla by ses vidět s kamarády?“

Nilla mlčela.

„Nebo se spolužáky?“ řekl Per. „Zavolej mi a já jich sem pár přivezu.“

Nilla neodpověděla, jen se unaveně usmála a zavrtěla hlavou.

Od soboty mluvila čím dál méně. To, jak se cítí, nyní prozrazovala jenom svým úsměvem, pokaždé stejně unaveným. Per v těch chvílích málem nedýchal. Žádný třináctiletý člověk by neměl vypadat takhle smutně, říkal si.

„Ne,“ řekla nakonec a otočila se hlavou ke stěně. „Nechci s nima mluvit.“

„Ne?“

Nilla zakašlala a polkla. Potom zašeptala:

„Nechci, aby mě takhle viděli.“

V pokoji bylo nesnesitelné ticho – až do chvíle, kdy Per zaslechl, že se Nilla, stále ještě otočená ke stěně, rozplakala. Posadil se na okraj lůžka a položil jí ruku na záda.

„Nillo, tak co se děje? Řekni mi to, něco vymyslíme!“

Když se rozpovídala, tekly jí slzy.

Když se Per o hodinu později vrátil domů, nazul si sportovní boty a vyrazil ven. Bylo mu jedno, kam poběží – chtěl pryč. Nejprve běžel proti větru kolem lomu a pak podél pobřeží, od něhož se po chvíli odklonil. Běžel stále rychleji, až pociťoval bolest na plicích a stehenní svaly mu ztvrdly jako kámen.

Zastavil se u skalní plošiny, zalapal po dechu a pak se předklonil. Chtěl zvracet, ale nešlo to.

Myslel stále jen na Nillu.

Už před několika týdny si uvědomil, že Nilla se do konce školního roku do školy nevrátí; první pololetí je tedy ztracené. Ale na podzim se tam Nilla vrátí. Vrátí se do své třídy, mezi ostatní spolužáky.

Musí se tam vrátit.

Nic jiného se nesmí stát, řekl si, když odpočíval na štěrkové cestě. Nillu toho čeká mnohem víc: uzdraví se a bude společně se spolužáky vybíhat ze třídy na chodbu. Zase začne hrát košíkovou, dělat si úkoly, chodit do školního taneční kroužku a pořádat party, kterých se nezúčastňují rodiče. Půjde na gymnázium a občas přijde večer tajně pozdě domů, zatímco on bude předstírat, že spí. Procestuje Evropu a naučí se nové jazyky.

Nilla se do školy vrátí, má před sebou celou budoucnost. Ta se sice momentálně odehrávala jen v přítomnosti, ale už brzy bude taková, jaká má být, a on pro to udělá cokoli.

Zachraňte všechny děti, pomyslel si a znovu se rozeběhl.

Dostal se až k mechem porostlé zídce, běžel podél ní asi sto metrů a pak ji přelezl. Ocitl se na okraji planiny; po vodě už tu nebylo ani památky.

Běžel mezi křovinami, kde byla půda suchá a tvrdá.

Teprve po chvíli si všiml, že ho někdo sleduje. Něco za ním zapraskalo. Donutilo ho to na moment zastavit a ohlédnout se.

Když pak probíhal mezi hustými keři, zřetelně slyšel, jak za ním kdosi běží v téměř stejném tempu, jaké zvolil on.

Zastavil a zatajil dech. Vzpomněl si na Markuse Lukase a sedl si na bobek. Neměl tu nic, čím by se mohl bránit – sekera a další nástroje zůstaly v domě.

Mezi jalovcovými keři se náhle objevila nějaká postava a zamířila k němu.

Neměl důvod se znepokojovat – byla to Vendela Larssonová, stejně zadýchaná jako on. Několik metrů od něho se zastavila, sotva popadala dech.

Dívali se jeden na druhého, ani se nepozdravili, po svých běžeckých výkonech jen ztěžka oddechovali. Per z Vendeliny tváře vyčetl, že je unavená nejen fyzicky.

Napřímil se, nadechl se a řekl:

„Zemřel mi otec.“

Vendela mu položila ruku na tvář.

„To je mi líto,“ řekla.

Per přikývl.

„Emil taky umřel.“

Vendela na to nic neřekla, ale zatvářila se nechápavě; ruku mu stále držela na tváři. Per pokračoval:

„Umřel v neděli večer. V nemocnici dostal infekci… Na to, aby si s ní poradil, byl příliš zesláblý… Nilla byla do něho zamilovaná. Když mi o tom povídala, celou dobu brečela, nebyla vůbec k utišení. Nevěděl jsem, co jí mám říct.“

Vendela udělala krok dopředu a zvedla k němu ruce.

Per o objetí nestál, Vendela byla tak štíhlounká… Ne, láska už přestala existovat, pomyslel si.

Stáli v trávě několik minut bez hnutí a objímali se. Per po chvíli ucítil, že oba dva dýchají ve stejném rytmu. Dlouhé, hluboké nádechy a výdechy.

Vendela se ho potom pustila, ukročila dozadu, otočila hlavu za sebe a pokynula směrem k bludišti keřů a kamenů.

„Pojď, chtěla bych ti něco ukázat!“

54

Vendela volala v pondělí večer Maxovi celkem osmkrát na mobil i na pevnou linku v jejich bytě. Ozval se jí až na devátý pokus. Tou dobou už nedokázala svůj hlas udržet na uzdě – když mluvila do sluchátka, musel být slyšet až na pevninu.

„Maxi, Ally musí být tady! Na ostrově!“

„Teď je tady.“

„Ale jemu město nedělá dobře!“

„Uvidíme,“ řekl Max. „Zítra ráno s ním jedu k veterináři, už jsem se objednal. Pak se dozvíme, co mu vlastně je.“

Vendela pevně svírala sluchátko.

„On se tady uzdraví! U mě!“

„To si jenom myslíš.“

Mluvil klidně, kontroloval se. Když ho slyšela, jak si libuje ve své převaze nad ní, ještě víc ji to popudilo. Řekla pak tišším hlasem:

„Maxi, přivez ho sem. Hned z veteriny jeď sem.“

„Jistě, přijedem brzo… Zatím si můžeš jít zaběhat!“

Vendele bylo jasné, co tím Max myslí. Povzdechla si.

„Maxi, já jsem tu sama,“ řekla tiše. „Všichni sousedi odjeli.“

„Aha, takže ty máš o nich přehled?“

Vendela mlčela. Tenhle rozhovor neměl smysl.

„Zítra Allyho přivez!“ řekla a zavěsila.

Zůstala stát u okna a upřeně se dívala na liduprázdnou krajinu. Venku někdo zanaříkal. Myslela si, že to byl křik nějakého dítěte, ale byl to racek, který letěl podél pobřeží směrem na jih.

Ze vzteku, zlosti a z hladu se jí točila hlava, ale najíst se ještě nechtěla. Nechtěla nic jiného než jít ven.

Když o čtvrt hodiny později vyběhla z vily, všimla si, že před domkem Pera Mörnera opět stojí jeho auto.

U Mörnerů se ale nezastavila, běžela směrem k planině. Do zad jí svítilo slunce, oči měla upřené do dálky. Stal se z ní robot, který automaticky zvedal nohy a ruce a sunul se dopředu. Ačkoli její tělo nedosáhlo pravidelného rytmu, běželo rychle.

Po nějaké době si všimla, že na planině není sama. Mezi keři, které viděla před sebou, se pohybovala nějaká postava.

Per Mörner. Měl na sobě modrou bundu jako minule, ale tohoto slunečného večera si k ní oblékl šortky.

Vendela se rozběhla rychleji a časem se k němu hodně přiblížila.

Když byla asi padesát metrů od něho, Per se – přestože na něho nezavolala – otočil.

Dívali se jeden na druhého. Jen co se Vendela zastavila, musela se vydýchat, neměla sílu něco říct. Per byl podle všeho také zcela vyčerpaný.

Teprve o několik minut později, když ho objímala, se rozhodla, že ho vezme s sebou ke kameni. První slova, která mu řekla poté, co znovu nabrala dech, proto byla:

„Pojď, chtěla bych ti něco ukázat!“

Pak se znovu rozeběhla planinou. Cestu mezi keři teď našla bez váhání, Per ji následoval. Běželi těsně za sebou, ve stejném rytmu, jako by si tím navzájem pomáhali.

Vendela zpomalila až ve chvíli, kdy zahlédla jalovce. Per se zastavil a zalapal po vzduchu – zřejmě už byl úplně vyčerpaný.

„Támhle je to!“ řekla a ukázala mu cestu.

Vběhli do kruhu z hustých keřů a Vendela uviděla svůj kámen. Když se k němu blížila, běžela jako vždy rychleji. Na malou chvíli zapomněla, že tu dnes není sama. Per jí byl v patách a také on doběhl až ke kameni.

„To je ale velký kámen!“ řekl.

„Ano. Velký kámen,“ řekla Vendela. „Tys tady nikdy nebyl?“

Per zavrtěl hlavou.

„Ty asi ano, předpokládám…“

Položila na kámen ruce a do prázdných jamek vložila prsty.

„Mockrát. Tohle je starodávné místo. Věřím, že lidi sem ve všech dobách chodili, aby tu mohli zapomenout na okolní svět.“

Per se rozhlédl kolem.

„Pro takové účely je to nejspíš ideální místo.“

„Myslíš? Tím si nejsem jistá… Zato vím, že čas tu běží pomaleji. Člověk si tu může navíc sednout a něco si vyprosit.“

„Vyprosit?“

„Může poprosit o pomoc a o pevné zdraví.“

„Mluvíš teď o léčivé moci, která přichází shůry, od Boha?“ zeptal se Per.

„Je to něco podobného.“

Posadila se do trávy a opřela se zády o kámen. Per nejprve otálel, ale pak udělal totéž.

Seděli asi metr od sebe s nataženýma nohama, odpočívali a dívali se, jak zapadající slunce barví mraky dočervena.

„Řekla jsi svému muži, že jsi tady?“ zeptal se Per.

Vendela mlčela. Co všechno by měla Perovi říct?

„Max se prostě sebral a odjel do města,“ řekla nakonec. „Odvezl psa k veterináři. A… taky jsme se pohádali. Odporovala jsem mu a na to on není zvyklý. Je na mě naštvaný.“

Per nic neřekl.

„Ale stejně se brzo vrátí… Jako gumový míček. Max mě potřebuje,“ řekla Vendela.

„Jak to myslíš?“

„Pomáhám mu s knížkami.“

„Pomáháš? Tím chceš říct, že…“

„Dohlížím na to, aby spatřily světlo světa.“

Per se jí zadíval do očí.

„Jeho knihy píšeš ty?“

„Někdy,“ řekla Vendela a vzdychla. „Pomáháme jeden druhému. Max je toho názoru, že nejlepší a nejjednodušší je, když je na knize jen jeho fotka a on je uveden jako její autor.“

„Pro něho určitě…“ řekl Per. „Tomu se přece říká ghost writer. To je ten, kdo píše za někoho jiného, jeho jménem.“

„Možná… Max se popularitě nebrání,“ řekla Vendela. „Já ano. Já chci zůstat v ústraní.“

O svém muži se jí nikdy nemluvilo lehce, měla pocit, že ho tím zrazuje. Přesto nyní pokračovala:

„Max je rád středem pozornosti, je ohromně sebevědomý. Právě dopsal kuchařku, a přitom neumí uvařit ani vodu… Přála bych si mít aspoň trochu té jeho sebedůvěry.“ Zavřela oči a mluvila dál: „Nějakou dobu jsem chodila na terapii k psychologovi… a právě tak jsme se seznámili.“

„On byl tvůj terapeut?“

Vendela přikývla.

„Já se pak do něj zamilovala a začali jsme spolu chodit, jenže Unii psychologů se to nelíbilo: psychologové si podle ní nesmějí začínat se svými pacienty, prý je to neetické.“ Potom dodala: „Maxe to rozčililo. Rozhodl se, že se raději stane spisovatelem. Když pak jeho knihy začaly být populární, bral to jako pomstu Unii.“

U kamene opět zavládlo ticho.

„Proč jsi chodila na ty terapie?“ zeptal se Per.

„Já nevím… Abych se dokázala zbavit nepříjemných vzpomínek z dětství. To snad není nic neobvyklého.“

„Měla jsi je těžké?“

„Za moc nestálo,“ odpověděla. „Máma mi brzy umřela a otec většinou chodil s hlavou v oblacích… Taky jsem měla bratra. Byl starší než já, jmenoval se Jan-Erik. Přestože jsme bydleli v jednom domě, nechtěl se se mnou stýkat. Dveře jeho pokoje v patře byly věčně zavřené. Myslela jsem si, že tam nahoře bydlí nějaká stará obluda.“

„Nakonec jste se ale setkali, ne?“

„Setkali, i když nejdřív jsem z něho měla hrůzu. Byl totiž mentálně zaostalý – slabomyslný, jak se tenkrát říkalo. Vypadal strašně.“

„Jak?“

„Jan-Erik byl alergik, stejně jako já, ale byl na tom ještě hůř. Zřejmě trpěl několika alergiemi současně, měl i astma a přecitlivělou pokožku. A taky měl dlouhé nehty, které mu nikdo nestříhal… Když se drbal, rozdíral si kůži a do těla si zanášel různé infekce.“

„To si asi hodně vytrpěl…“ řekl Per.

„Ano,“ řekla Vendela, „jenže tehdy – bylo to v padesátých letech – se ho nepokoušeli léčit. Takoví lidé se prostě jen někam uklidili.“ Zavřela oči. „Jan-Erik byl pak odsouzen za to, že zapálil náš chlév. Poslali ho na pevninu do ústavu pro choromyslné… Měl žít mezi sexuálními násilníky a psychopaty. Něco takového jsem nemohla připustit.“

„Jak to myslíš?“

„Pomohla jsem mu utéct.“

Vendela už víc neřekla. Opět nastalo ticho.

Sluneční kotouč se začal zlehka dotýkat hájů na pobřeží. Nebude to dlouho trvat a na planině nastane úplná tma.

Per dál seděl a přemýšlel. Zadíval se na rudá oblaka a řekl:

„Na světě neexistuje láska, lidé neberou ohled jeden na druhého, vládne tu jen sobectví… Díky němu jsem se to naučil brzy. Ale když jsem dospěl, snažil jsem se mu dokázat, že to tak není.“

Vendela k němu otočila hlavu.

„O kom to mluvíš?“

„O svém otci,“ řekl Per.

Vendela k němu natáhla ruku a on ji uchopil. Jeho ruka byla studená a téměř stejně malá a kostnatá jako ta její. Pak řekl:

„A Jerry je teď po smrti. Pořád se hrozím toho, co mi tu po sobě zanechal.“

„Co tím myslíš?“

„Smutné vzpomínky. A moře problémů.“

Dál seděli opření o kámen a drželi se za ruce. Slunce se ztratilo, nebe ztmavlo a oni si dál povídali. Pak se zvedli.

Cestou domů toho moc nenamluvili. Vendela zastavila ve tmě před Perovým domkem.

Zadívala se na Pera. Nadechl se – patrně nevěděl, co má říct nebo udělat. Nevěděla to ani ona.

„Tak tady bydlím,“ řekl nakonec a otočil se.

Vendela zůstala chvíli stát a přemýšlela, jestli má Pera následovat.

Co by pak udělal? A jak by se zachovala ona? Rozestřela se před ní řada možností, které jí připomínaly klikatící se řeky.

„Dobře se vyspi, Pere.“

Pokračovala v cestě domů, do svého setmělého kamenného zámku.

55

Per seděl u kuchyňského stolu, měl před sebou telefon a díval se oknem ven. Přestože pobřežní silnicí neprojela žádná neznámá auta a během uplynulých čtyřiadvaceti hodin mu nezavolal žádný anonym, nedokázal se toho rána zbavit nervozity.

Původně měl v úmyslu pracovat, ale do vymýšlení nějakých názorů na mýdla se mu vůbec nechtělo, a tak si raději vyřídil několik zcela jiných telefonních hovorů.

Nejprve zavolal do Jerryho banky v Kristianstadu, kde by se rád dozvěděl, jak to vypadá s financemi jeho otce. Zajímalo ho, jestli po něm zbyly nějaké peníze, na které by měl jakožto syn nárok.

Skutečnost byla taková, že na Jerryho účtu se mu podařilo najít všehovšudy dvaadvacet tisíc. Otec vlastnil také nějaké akcie Volva, což Perovi připadalo směšné, protože Jerry nikdy nechtěl jezdit švédskými auty. Žádná cenná umělecká díla, drahá vína nebo luxusní vozy nikde ukryté neměl.

Všechno bylo pryč. Firma Morner Art byla na dně.

„Váš otec byl téměř na mizině,“ řekl Perovi úředník v bance, který se podílel na vyřizování Jerryho pozůstalosti.

„Ale kdysi peníze měl, ne?“

„Jistě. Jeho akciová společnost na tom svého času bývala dobře. Váš pan otec ale v posledních letech vybíral větší částky. Je tu sice ještě ta nemovitost u Rydu, ale to je věc pojišťovny… To, co evidujeme tady na účtu, stačí v podstatě jen na pohřeb.“

Aspoň že Jerrymu bude dopřáno spočinout v zemi, pomyslel si Per. Nikdy si nemyslel, že by měl po otci něco zdědit, natožpak něco cenného. Po Jerrym mu tu zůstalo něco jiného…

„Ty částky, které vybíral, to byl jeho plat?“

„Ne,“ řekl úředník, který se při tom patrně díval do počítače. „Šlo o plat a penzi, které vyplácel jednomu zaměstnanci… Hansi Bremerovi.“

Po skončení tohoto rozhovoru zůstal Per sedět u telefonu a přemýšlel. Hlavně o Hansi Bremerovi. Proč dostával tolik peněz? Jeho sestra o nich nic nevěděla.

Náhle si vzpomněl na malý papírek, který našel v Bremerově bytě. Papírek se čtyřmi jmény.

Lístek zůstal v kalhotách, které skončily v koši na špinavé prádlo.

Položil si ho před sebe na stůl a upřeně se díval na jména Ingrid, Cash, Fontén a Daniele a na telefonní čísla.

Ingrid byla Bremerova sestra, té neměl důvod volat. Další tři osoby neznal. Zaměřil se nejprve na první z nich, kterou Bremer pojmenoval Cash. Uvedené číslo bylo zřejmě na její mobil.

Neměl by toho už raději nechat?

Možná. Čemu jinému by se ale teď měl věnovat? Má myslet na Nillin nádor? Zvedl sluchátko.

Ozvala se tři zazvonění a pak rozhodný mužský hlas.

„Fall.“

„Dobrý den,“ řekl Per. „Jmenuji se Per Mörner.“

„No prosím.“

„Volám kvůli jedné osobě, kterou pravděpodobně znáte.“

„Ano?“

„Jde o Hanse Bremera. Znáte ho?“

Několik vteřin bylo ticho. Než muž odpověděl, zaslechl Per ve sluchátku vzdálený šum hlasů, jako by se na tom místě právě konala nějaká konference.

„Bremer zemřel.“

„To vím,“ řekl Per. „Snažím se o něm získat další informace.“

„Proč?“

„Můj otec Jerry s ním řadu let spolupracoval. Zajímalo by mě, co byl zač. Takže vy jste ho znal?“

Opět bylo několik vteřin slyšet jen šum hlasů. Muž potom řekl:

„Jo.“

„A jmenujete se Fall.“

„Jo… Thomas Fall.“ Muž stále váhal s odpověďmi. „Kde jste vzal mý číslo?“

Per mu vše vysvětlil. Když se zmiňoval o tom, že lístek našel v Bremerově kuchyni, začal mít dojem, že Thomas Fall se trochu uklidnil.

„K vašemu číslu si napsal Cash,“ pokračoval Per. „Nevíte proč?“

Fall několik vteřin mlčel a pak se rozesmál.

„Někdy mi tak říkal. V době, kdy jsme se seznámili, jsem hodně poslouchal Johnnyho Cashe. The man in black.“

„Byli jste s Bremerem příbuzní?“

„Ne,“ řekl Fall. „Poznali jsme se v Malmö, byl můj lektor. V půlce sedmdesátejch let jsem chodil na večerní kurzy reklamní fotografie. On na tý škole učil. Skončil o rok pozdějc… Vlastně proč to neříct: dostal padáka.“

„Nevíte proč?“

Ticho.

„Byl trochu zvláštní. K nám studentům se choval slušně, ale při vyučování bejval trochu chaotik… Už tenkrát dost nasával.“

„Věděl jste, že dělal taky do porna?“ zeptal se Per. „Že vždycky na jaře a v létě natáčel pornofilmy?“

Další odmlka. Fall pak řekl:

„Jo, to jsem věděl. On o tom nemluvil, ale časem se to ke mně doneslo.“

„Vy jste se pak stýkali dál, že?“

„To jo,“ řekl Fall, „ale zas ne tolik. Občas jsem mu zavolal a zeptal se ho, jak se má, a přihrál jsem mu nějakej kšeft. Bremer byl asi dost sám… Neměl rodinu, jen sestru.“

„Nemluvil někdy o člověku, který se jmenuje Markus Lukas?“

Opět ticho.

„Myslím, že ne,“ odpověděl potom Fall. „Nevzpomínám si.“

Zatímco Perovi se honily hlavou další otázky, Fall dodal: „Dal mi ale jednu brašnu… Myslím, že ji ještě někde mám.“

„Vy máte Bremerovu brašnu?“

„Jo, dal mi ji loni. Byl u mě a dost přebral… A řek, že si ji tu u mě nechá. Ani přesně nevím, kam jsem ji dal.“

„Nemohl byste se po ní podívat?“

„Jasně. Zkusím zapátrat na půdě.“

„Můžu vám pak zase zavolat?“

„Jasně,“ řekl Fall a dodal: „Vezmu si na vás spojení.“

Per mu dal své číslo na mobil i na pevnou linku do ölandského domku a poděkoval mu za pomoc.

Položil sluchátko.

Bremer byl asi dost sám, řekl Thomas Fall. Per byl téhož názoru.

Protáhl si záda a zavolal na třetí číslo z Bremerova lístku – na to, u něhož bylo chybně napsáno slovo Fountain. Volaný se tentokrát ozval později, až po jedenácti nebo dvanácti signálech.

„Haló!“

Unavený mužský hlas. V pozadí se ozývaly kovově znějící výbuchy smíchu z televize.

„Haló?“ řekl Per. „Je to Fountain?“

„Jo. Cože?“

„To je skvělé!“ řekl Per. Smích z televize byl tak hlasitý a muž mluvil tak tiše, že Per začal málem také křičet: „Číslo na vás mi dal Hans Bremer.“

„A ták,“ řekl muž. „O co byste měl jako zájem?“

„O co bych měl zájem?“ řekl Per a snažil se přemýšlet. „No… Co nabízíte?“

„Zrovna dneska toho moc nemám,“ řekl muž. „Bylo by tu několik desetilitrovek švédský denaturovaný a dvě s polskou vodkou. Co vy na to?“

Per pochopil: „Fontána“ prodával levnou, nelegálně pálenou kořalku.

„Ne, díky,“ řekl a už se chystal položit sluchátko, když vtom se muž zeptal: „Bremer je mi dlužnej. Kdy mi zaplatí?“

„O co vlastně jde?“ řekl Per a z televize se ozvaly další salvy smíchu.

„Říkal, že mi ten dluh do léta splatí.“

„Kolik to dělá?“

„Dvacet tisíc. Máte mi to dát vy?“

„Ne,“ řekl Per. „A Bremer už vám je asi taky nebude moct vrátit.“

Per ukončil hovor a vytočil poslední číslo z papírku, osobu jménem Daniele. Bylo to také číslo na mobil, ovšem místo toho, aby telefon začal vyzvánět, oznámil Perovi robotický hlas, že volané číslo je mimo provoz.

Nějaký vzkaz nebo jiné spojení na volaného tu zaznamenány nebyly.

Tak to by bylo, pomyslel si Per. Zůstal sedět u stolu a přemýšlel o Jerryho mrtvém společníkovi. Hans Bremer byl mužem dvou tváří. Veškerou svou energii zřejmě vkládal do víkendových natáčení pornofilmů. Z nich se pak vracel domů do Malmö, kde žil nudným životem plným dluhů a pitek.

Per znovu zvedl sluchátko a zavolal na pohřební službu, aby s ní projednal Jerryho pohřeb.

„Víte, kolik smutečních hostů se dostaví? Aspoň přibližně,“ zeptal se zaměstnanec.

„Ne. Moc jich asi nebude.“

Per si vlastně nevzpomněl na nikoho, koho by měl na pohřeb pozvat. Příbuzní se s Jerrym – nebo on s nimi – už dávno rozešli a Jerry byl pak stejně osamělý jako Bremer.

Když se Per rozhlédl kolem sebe, uvědomil si, že i on sedí sám v prázdném domě. Sám, bez rodiny. A kolik přátel vlastně má? Kolik z nich by mu přišlo na pohřeb?

Přemýšlet o tom právě teď ale nemělo smysl.

O čtvrt hodiny později už seděl v autě a odjížděl od lomu. Nedalo mu to a pošilhával po Vendelině vile. Ve vysokých oknech se svítilo. Rád by věděl, co Vendela dělá a jestli se už její manžel vrátil, ale nezastavil se tam, aby to zjistil.

Na rozdíl od Stenviku nebyl Randhult vesnice, ale jen několik statků roztroušených v zemědělské krajině, vzdálené půl hodiny jízdy po dálnici jižně od Kalmaru. Jediný cihlový dům ve vsi, který mu popsala Ulrika Temmanová. Per ho našel snadno. Dojel až k němu a zaparkoval.

Když vystupoval z auta, zaslechl nějaký rachot. Dvanáctiletý chlapec s dálkovým ovládáním v ruce si tu hrál s malým džípem, který projížděl štěrkem mezi budovami. Když zahlédl Pera, zvedl hlavu, ale pak ji zase rychle otočil ke svému autu.

Per vyšel po schodech ke dveřím a zazvonil. Otevřela mu pětatřicetiletá žena.

Nebyla to žádná modelka s blond vlasy – měla je hnědé, krátce střižené. Byla oblečená do vybledlých džínů a černé bavlněné mikiny.

Per si vzpomněl na slova, která otec o svátcích pronesl o Regině: Asi je z ní baba. Jerry ženy zřejmě rozděloval do dvou skupin: na žhavé mladé kočičky a staré baby.

„Dobrý den,“ řekl Per a představil se.

Ulrika Temmanová přikývla.

„Pojďte dál.“

V hale se otočila a Per ji následoval.

„Ten chlapec venku, to je váš syn?“

„Ano. Jmenuje se Hugo,“ řekla. „Máme ještě dceru, Hannu… Můj muž Ulf s ní jel do města na gymnastiku pro děti. Jsem ráda, že tu dnes večer nejsou.“

„Ví o tom, že jste…“

Zatímco Per hledal vhodná slova, Ulrika se zatvářila utrápeně: „Že jsem žena se škraloupem z minulosti? To jste chtěl říct?“

„Ne. Já myslím…“

„O tom, že jsem se živila jako fotomodelka, jsem mu neřekla,“ přerušila ho. „Ale Ulf ví, že jsem v mládí dělala blbosti. On, než dospěl, je dělal taky.“

Per si svlékl bundu.

„A na Jerryho, mého otce, si pamatujete?“

Přikývla.

„Byl trochu zvláštní: něco mezi plyšovým medvídkem a perverzním týpkem… Pořádně jsem se v něm nevyznala.“

„To asi nikdo,“ poznamenal Per.

Zavedla ho do malé útulné kuchyňky a postavila vodu na kávu.

„Takže Jerry Morner je po smrti?“

„Umřel před několika dny.“

„Co o něm chcete vědět?“

„No… Nejvíc by mě asi zajímali lidi, se kterými spolupracoval,“ řekl Per. „Měl asistenta, který se jmenoval Hans Bremer…“

„No jistě, Bremer,“ řekla Ulrika. „To byl ten mladší muž, co všechno řídil. A fotil.“

Víc neřekla, jen nasadila přísný výraz a zamyslela se. Iniciativy se tedy chopil Per:

„Jak k tomu vůbec došlo, že jste s otcem pracovala?“

I když se Ulrika krátce zasmála, dál se tvářila vážně.

„Prostě se to tak seběhlo,“ řekla. „Tenkrát jsem moc nepřemýšlela. Jak uvažuje člověk v devatenácti? Během vteřiny se pro něco rozhodne a pak to prostě udělá… Tenkrát v létě mě nechal jeden kluk, nabalil si jinou. Měla jsem na něj vztek, hrozně mě to mrzelo a štvalo… Svým způsobem jsem se mu tím chtěla pomstít. Ten časopis jsem mu pak chtěla poslat, ale neudělala jsem to, oni mi ho nakonec ani nedali. Za tu práci mi ale zaplatili, peníze jsem dostala přímo na ruku.“

„Byla to velká částka?“

„Asi tak patnáct stovek. V devatenácti to pro mě byly velký peníze… V pečovatelským domě bych na tyhle peníze musela dělat tejden.“

„Jak jste se o té práci dozvěděla?“

„V jednom večerníku vyšel takovej malej inzerát, že se hledají fotomodelky. Zahlídla ho Lisa Wegnerová a řekla o tom mně a Petře Blombergový. Bylo dost jasný, o co jde… Ti lidi chtěli, aby jim dívky poslaly svoje akty. Tak jsme se s holkama navzájem vyfotily a ty fotky poslaly do Malmö. Za dva týdny nám zavolal člověk, kterej se představil jako Hans.“

„Byl příjemný?“

„Dejme tomu,“ řekla Ulrika. „Pořád mluvil o tom, jak to všechno bude super. Tak jsme se s Petrou rozjely do Rydu. Ve vlaku jsme se pořád hihňaly, bylo to dobrodružství. Jako kdybysme utekly s cirkusem.“ Podívala se na Pera a dodala: „Akorát že v tomhle nebyl orchestr…“

Ulrika pokračovala:

„Když jsme tam přijely a vyšly z nádraží, čekala tam ještě jedna mladá holka… Měla mnohem vyzývavější oblečení než my: těsný džíny a upnutej top. Nic neřekla, jen na nás tak civěla. Potom přijelo auto toho Bremera. Vystoupil, pozdravil nás a naložil. Když jsem pak seděla na zadním sedadle, už to taková sranda nebyla. Přestala jsem se hihňat, a když jsem se pak podívala na Petru, viděla jsem, že má velký nervy.“

Sklopila oči ke stolu.

„O čem Bremer během cesty mluvil?“

„Většinou se bavil s tou holkou, co seděla vpředu. Bylo vidět, že je zkušená a že už tam byla víckrát. Říkal jí Cindy nebo Lindy.“ Ulrika se unaveně usmála. „Nevěřím, že se tak fakt jmenovala… Já i Petra jsme dostaly nový jména: Petra se v tom časopise jmenovala Candy a já Suzy.“

„A každý z těch mužů, se kterými jste fotily, si říkal Markus Lukas, ne?“

Ulrika přikývla.

„V tý branži je skoro všechno podfuk… A pak jsme jeli k tomu domu v lese. Když k němu Bremer zabočil, uvědomila jsem si, že o tom, kde s Petrou jsme, nikdo neví. To nebyl zrovna příjemnej pocit. Ten barák byl velikej a byla v něm tma, na oknech v přízemí visely těžký závěsy. Uvnitř byl cítit nějakej přípravek na čištění. Vzpomínám si, že jsem tenkrát měla pocit, že má asi překrýt spoustu všelijakejch nepříjemnejch pachů, který by tam jinak člověk začal po delší době cejtit.“

„A co Jerry? Byl při tom?“

„Jo, byl. Pozdravil nás a dal mně a Petře podepsat papíry. Byla to nějaká smlouva o tom, že jsme tam dobrovolně a že nejsme nezletilý.“

„Ověřovali si váš věk?“

„Ne… Myslím, že Bremer, když nám volal, se ptal, kolik nám je, to jo. Ale naše doklady – řidičák nebo tak – vidět nechtěli.“

Ulrika vyprávěla dál:

„Nevím, jestli jsme se měly naučit, jak to tam chodí nebo co, ale když se pak ve studiu fotila ta Cindy nebo Lindy a Bremer ji při tom povzbuzoval, musely jsme se na to s Petrou dívat. Ta holka si sedla na postel, svlíkla se a všelijak se nakrucovala. Chvílema mi to připadalo komický. Byla zároveň stydlivá i sebevědomá… Jako by sváděla boj sama se sebou.“

Ulrika sklopila oči k podlaze a pokračovala:

„Když jsem ji viděla, bylo mi hned jasný, že ze mě by profesionálka bejt nemohla a že bych do toho nikdy nešla znovu… Už v tý chvíli jsem to chtěla zabalit a odjet domů. Jenomže mě taky čekalo focení a už se z toho nedalo vycouvat, prostě jsem do toho musela jít… Řekli mi, že si mám sednout na pohovku, nasvítili mě silnýma lampama a už to jelo. Nemusela jsem se ani moc hejbat, jen zaujímat všelijaký pozice.“ Na moment se odmlčela. „Tekly mi nervy, ale ostatní to brali normálně, pro ně to byla jen rutina, každodenní práce.“

„Kdo všechno u toho byl?“

„Bremer – ten stál mezi reflektorama, celý to řídil a říkal mi, co mám dělat. Pak jeden mladík, co fotil, a ten namakanej potetovanej kluk, se kterým jsem ležela na tý pohovce.“

„A co tam dělal Jerry?“

„Vcelku nic,“ řekla Ulrika. „Někde tam stál a ‚upravoval si poklopec‘… Takhle jsme vždycky s holkama mluvily o úchylech, který se potulovali kolem naší školy.“

Per si dokázal Jerryho v takové situaci představit.

„Pak přišla na řadu Petra. Měla dělat to, co já, akorát s jiným klukem. Jemu taky říkali Markus Lukas.“

„Když si na něj vzpomenete, vybaví se vám něco?“

Ulrika se zamyslela.

„Byl o něco větší a starší než ten druhej a taky měl mnohem větší svaly,“ řekla. „Byl větší, moc toho nenamluvil, vypadal trochu utahaně… Bylo vidět, že to dělá jenom pro peníze. Můj Markus Lukas se mnou aspoň mluvil a občas vtipkoval… Snažil se, abych se uvolnila. Taky mi řekl svý pravý jméno. Jmenoval se Tobias… Tobias Jesslin. Byl z Malmö.“

Per si to jméno zapamatoval. Jeden z Markusů Lukasů se tedy jmenoval Tobias – další skutečné jméno mezi všemi těmi pseudonymy.

„Jste s Petrou pořád v kontaktu?“

Ulrika se zatvářila vyděšeně.

„Cože?“

„Nemáte na ni telefon nebo adresu? Rád bych si promluvil i sní.“

„Petra umřela,“ řekla Ulrika.

Per se zatvářil překvapeně.

„Zemřela začátkem devadesátých let,“ pokračovala Ulrika. „V tý době jsme sice nebyly ve spojení, ale o její smrti jsem se stejně doslechla. Pak jsem taky v novinách viděla její úmrtní oznámení.“

„Jak umřela?“

„Asi byla nemocná… Nevím. Říkalo se, že měla rakovinu.“

Per se zadíval do svého šálku s kávou. To slovo nechtěl slyšet.

„To je smutné.“ Víc neřekl.

„Je,“ řekla Ulrika. „S Madlou to bylo stejný. Možná ještě horší.“

„S Madlou?“

„Madeleine Frickovou. To byla taky moje kamarádka ze školy. Po škole se odstěhovala do Stockholmu a dva roky nato skočila pod vlak.“

Per se zvolna nadechl a tiše se zeptal:

„Ona taky pracovala pro mého otce?“

Ulrika přikývla.

„Asi jo… Žádný její fotky nebo filmy jsem sice neviděla, ale jednou v létě jsme se potkaly a ona mi říkala, že byla taky filmovat v Rydu. ‚Točila jsi s tím velkým, nebo s tím hubenějším klukem?‘ zeptala jsem se. ‚S tím velkým,‘ řekla mi. Na další podrobnosti jsem se neptala. Pak jsme o tom už nikdy nemluvily.“

Per mlčel. Ze čtyř dívek, které natáčely s Jerrym, byly dvě po smrti.

V hale se náhle rozletěly dveře.

„Mami!“ zavolal odtamtud klukovský hlas.

„Už jdu!“

Per se díval na Ulriku a přemýšlel o tom, jakou otázku ji položit na závěr.

„Jaký z toho máte dneska pocit?“

„Nemám s tím žádnej problém,“ řekla, zvedla se a přešla k lince, aby umyla šálek. Zadívala se na Pera. „Co se stalo, stalo se… Když člověk v mládí dělá blbosti, tak toho lituje. A když žádný nedělá, tak toho dřív nebo pozdějc začne litovat taky. Nemyslíte?“

Ale ano, pomyslel si Per. Pokud je ovšem přežije.

Neřekl nic.

Cestou z randhultského statku myslel nejprve na Ulriku Temmanovou a potom na Reginu. Říkal si: co to vlastně dělám?

Chci zachránit dívky, z nichž některé o záchranu ani nestojí. Chci je uchránit před svým otcem.

Když dojel k dálnici, zastavil na parkovišti, vystoupil z vozu a zavolal na informace o telefonních číslech.

Muži jménem Tobias Jesslin byli v seznamu dva. Jeden z nich bydlel v Moře a druhý v Karlskroně.

Z Kalmaru je blíž do Karlskrony. Per zavolal nejprve muži odtamtud. V telefonu třikrát zazvonilo a potom se ozval zvonivý dívčí hlásek:

„Haló, tady Emilie!“

Per se sice trochu zarazil, ale přesto se dívenky zeptal, jestli by mohl mluvit s Tobiasem.

„Táta teď není doma!“ řekla dívenka. „Chcete mluvit s mamkou?“

Per váhal.

„Dobře, dej mi ji.“

Ve sluchátku lehce zarachotilo a pak se ozval nervózní ženský hlas.

„Haló, tady Katarina.“

„Dobrý den, tady Per Mörner… Hledám Tobiase.“

„Je v práci.“

„Kde pracuje?“

„V Honolulu.“

„Prosím?“

„V restauraci Honolulu… Kdo jste?“

„Já jsem… jeho starý kamarád. Dlouho jsme spolu nemluvili. Bydlel Tobias v Malmö, ne?“

Žena několik vteřin mlčela.

„Ano, bydlel tam.“

„To je fajn,“ řekl. „Tak to jsem se trefil. Kdy se vrátí?“

„Končí kolem jedenácté… Můžete mu ale zavolat tam.“

„Anebo bych tam mohl zajet… Mohla byste mi dát adresu té restaurace?“

Per dostal, co chtěl, a ukončil hovor.

Chvíli přemýšlel. Blížila se sedmá hodina a cesta do Karlskrony by mu zabrala hodinu…

Pak nasedl do auta. Rozhodl se, že navštíví Tobiase Jesslina, který si svého času říkal Markus Lukas.

56

Vendela věnovala celé úterý pracím ve své nové zahradě. Ještě před obědem zasadila břečťan, zimostráz a dlouhou řadu bezových keřů, které měly na pozemku vytvořit závětří a poskytnout mu stín. Odpoledne na zahradu nanosila zeminu a vápencové desky a vybudovala z nich tři malé terásky. V duchu už viděla, jak na nich v květnu ze země vyrazí zástupy zelených lístků, potom stonky, které se v červnu začnou narovnávat, a nakonec velké květy, které se budou otáčet za sluncem.

V domě několikrát zazvonil telefon, ale Vendela ho nevzala. Kolem sedmé se vrátila ze zahrady, dala si horkou perličkovou koupel, snědla dva knäckebroty a postavila se k oknu. Dívala se na malý domek na severní straně lomu.

Toho večera se jí nechtělo jít si zaběhat na planinu. Uvažovala o tom, že by zašla ke starému Gerlofovi, ale neudělala to – nechtěla ho rušit. Ze všeho nejraději by navštívila Pera Mörnera a zbytek večera strávila rozhovory s ním, jenže jeho auto tu nebylo. Zůstala tedy sedět ve svém velkém prázdném domě a vyhlížela svého muže a psa.

Nepřijeli. V deset si šla lehnout.

Do spánku se jí vloudil stále sílící bručivý zvuk. Pak ji probudilo otáčení klíčů ve vchodových dveřích. Otevřela oči. Hodiny vedle postele ukazovaly tři čtvrtě na jedenáct.

V hale se rozsvítilo a na její přikrývku dopadl proužek světla.

„Haló!“ zavolal mužský hlas.

Byl to Max.

„Ano?“ odpověděla tiše a přejela si čelo dlaní.

„Ahoj, miláčku!“

Max vešel rovnou do ložnice, ani si nesundal bundu. Vendela zvedla hlavu a rozhlížela se po podlaze.

„Kde je Alois?“

„Tady,“ řekl Max. Hodil něco na postel a dodal: „Takže to bysme měli.“

Vendela se na něho dívala se zmatkem v očích.

„O čem to mluvíš?“

Viděla, že na přikrývce leží nějaký úzký, podlouhlý předmět. Měla zvláštní pocit, věděla, že ho odněkud zná. Natáhla se po něm a vzala ho do ruky.

Byl to kožený pásek. Psí obojek.

Ucítila závan Aloisova pachu. Obojek patřil jemu.

Max zůstal stát.

„Myslel jsem si, že si ho třeba budeš chtít nechat. Na památku.“

„Maxi, co jsi provedl?!“

Posadil se na okraj postele.

„Jestli si to chceš poslechnout, tak prosím. Proběhlo to v naprostém klidu, celou dobu jsem ho při tom držel… Veterináři dobře vědí, jak si počínat.“

Protože Vendela se nezmohla na slovo, pokračoval:

„Alois nejdřív dostal příslušnou dávku utišujících léků. Takové si přece taky občas bereš. Pak mu do přední nohy píchli injekci s nadměrnou dávkou anestetika. No a potom už se jen…“

Vendela se posadila.

„Já to nechci poslouchat!“

Shodila ze sebe přikrývku, vyskočila z postele a proběhla kolem Maxe do haly. Tam si rychle oblékla kabát, obula si holínky a vyrazila ven z domu. Když probíhala zahradou po štěrkovém chodníčku, kamínky jí odlétaly od nohou.

Pryč, musí pryč!

Najednou před sebou uviděla jejich audi. Nahmatala dveře – nebyly zamčené.

Nasedla a položila si čelo na tvrdý volant.

Pak jí začaly téct slzy. Slzy prolévané za Aloise.

Deset let. Koupili si ho s Maxem jako štěně – bylo to na podzim, kdy se brali. Když tenkrát přišli do útulku, kam si přišli pro psího mazlíčka, Alois vrtěl ocáskem a rozběhl se k nim, jako by si nevybrali oni jeho, ale on je. Vendela s ním od té doby trávila každý den.

Před autem se objevil něčí stín.

„Vendelo?“

Max klepal na sklo.

„Vendelo, vrať se dovnitř… Promluvíme si!“

„Zmiz odsud!“

Otevřela dveře a zaťala ruce v pěst. Max musel rychle uskočit dozadu. Vendela si pak z úložného prostoru vzala baterku a vystoupila.

„Nedotýkej se mě!“ zakřičela.

Max udělal další dva kroky vzad. Vendela kolem něho prošla směrem k silničce.

„Vendelo, kam jdeš?“

Neodpověděla, spěchala pryč. Pryč od svého muže, rovnou do chladu a tmy.

57

Když Per na parkovišti před restaurací Honolulu vystupoval ze svého saabu, od Baltu foukal ostrý vítr. Vzduch mu toho večera připadal ledový, jako by si zima svůj odchod náhle rozmyslela a vrátila se.

Restaurace se sice nacházela přímo na břehu, hned vedle centra Karlskrony, ale nebyl to žádný vybraný podnik. Protože dvě neonová písmena v názvu nesvítila, nad vchodem stálo: RE TAURANT HON LULU.

Per vešel do vytopené restaurace a svlékl si bundu. Bylo tu kolem třiceti stolů, ale hosté seděli jen u osmi z nich – vzhledem k tomu, že bylo pondělí, to Pera nepřekvapilo. Za tři dny, až se bude oslavovat poslední dubnová noc, jich sem jistě zavítá víc. Posadil se ke stolu u okna a prohlédl si jídelní lístek. Nenabízeli tu skoro nic jiného než pizzu a hamburgery. Ke stolu přišel číšník a Per si u něho objednal vodu a hamburger „Honolulu“ se sýrem.

Když číšník nesl objednávku do kuchyně, Per ho po očku pozoroval. Muž měl tmavé vlasy a široká ramena, mohl by klidně pracovat jako model. Vypadal ovšem jen na pětadvacet; že by před deseti lety mohl být zaměstnán u Jerryho, nebylo pravděpodobné.

Když se číšník o čtvrt hodiny později vrátil s jídlem, Per se ho zeptal:

„Znáte Tobiase Jesslina?“

Mladík postavil talíř s hamburgerem na stůl.

„Tobiase? Kuchaře Tobiase?“

„Ano, kuchaře,“ přisvědčil Per rychle. „Rád bych s ním mluvil.“

Číšník se zatvářil podezíravě a zeptal se:

„Něco kvůli jídlu?“

„Ne, o jídlo nejde.“

„Tobias má teď fofr.“

„Ale pak snad bude mít chvilku čas, nebo ne? Mohl byste mu ode mě předat vzkaz?“

Na číšníkovi bylo vidět, že váhá, ale nakonec přikývl.

Per vytáhl z peněženky starou účtenku a v rychlosti na ni napsal něco v podobném duchu jako na lístek, který nechal v klubu Moulin Noir.

Číšník si papírek vzal a beze slova odešel. Per se pustil do hamburgeru – byl mastný a trochu gumový. Ukusoval z něj a upřeně se díval na černé moře, po němž pluly staré škunery směřující s nákladem vápence do Dánska a Norska.

Když měl talíř prázdný, podíval se ke dveřím do kuchyně, ale ty byly stále zavřené. Po deseti minutách čekání měl nutkání něco udělat, a tak se zvedl, vyšel do prázdného vestibulu a znovu zatelefonoval na číslo, na které už toho dne jednou volal. Volaný se ozval hned.

„Fall.“

„Tady Per Mörner z Ölandu. Volal jsem vám dneska ráno… ohledně Hanse Bremera.“

„Jo… Vzpomínám si.“

Hlas Thomase Falla byl unavený, ale Pera to neodradilo. „Chtěl jsem se jenom zeptat, jestli jste už našel tu brašnu… Bremerovu brašnu.“

„Jo… Byla na půdě.“

„Tak to jsem rád. Podíval jste se dovnitř?“

„Hm, ale jen tak zběžně. Jsou v ní nějaký starý časopisy a sešit s poznámkama.“

„Něco jako deník?“

„Asi jo. Nečetl jsem to.“

„Mohl bych se do té brašny podívat?“

„Určitě,“ řekl Fall. Udělal pauzu. „Můžu vám ji klidně dát, k ničemu mi není.“

„Dobře… Jenom nevím, jak ji od vás převezmu.“

Per zapochyboval: mohl by teď všeho nechat a jet znovu do Malmö? Tak daleko od Nilly být nechtěl. Thomas Fall ale problém vyřešil za něho:

„Třicátýho dubna jedu do Stockholmu… a cestou bych se mohl stavit na Ölandu a dát vám to… Jestli mi dáte adresu.“

Per mu ji dal a na závěr mu popsal, jak ho ve Stenviku najde.

„Je to jeden ze tří domů u kamenolomu,“ řekl. „Ten nejmenší.“

Per vypnul mobil, vrátil se ke stolu a dál čekal. Číšník mu odnesl talíř. Dveře do kuchyně se otevřely kolem půl desáté. Vyšel z nich muž v zástěře a s bílou čepicí na hlavě, který držel v ruce Perův lístek a směřoval k jeho stolu. Nebyl ani zamračený, ani rozčilený, jen zvědavý.

„Tohle jste psal vy?“

Mluvil jihošvédským dialektem. Per přikývl a dostal další otázku:

„Takže vy jste syn Jerryho Mornera?“

„Ano, jsem. A vy jste Tobias?“

„Jasně. Než jsem se dal na kuchařinu, dělal jsem nějakou dobu pro vašeho otce.“

Tobias byl v obličeji zpocený, zřejmě kvůli vedru v kuchyni. Díval se Perovi do očí a nepůsobil ani trochu nejistým dojmem.

„Já vím,“ řekl Per. „Jerry vám říkal Markus Lukas.“

Jesslin několik vteřin mlčel a pak řekl:

„Jo. Ale tohle všecko už je pasé. Pochybuju, že švédský porno ještě vůbec existuje… Skoro všechny filmy se teď točej v USA, v Kalifornii.“

„Chápu, ale nemohl bych si s vámi přece jen popovídat? Jde mi o pár věcí, které se týkají otcova podnikání.“

„Tak jo. Můžem zajít do šatny pro zaměstnance.“

Jesslin zamířil ke kuchyni. Per položil peníze za jídlo na stůl a šel za ním.

Nad sporáky se vznášel pach jídla, ale kabřincová podlaha kuchyně vypadala čistě. Tobias Jesslin Pera vedl přes zadní část kuchyně do malé místnosti, v níž bylo několik plechových skříní, sprcha, stůl a pár židlí. Oknem bylo vidět na zvlněné moře.

„Mám vás pozdravovat od Ulriky Ternmanové,“ řekl Per poté, co Jesslin zavřel dveře.

„Od koho?“

Jesslin se posadil a vytáhl krabičku cigaret.

„Je to jedna z dívek, se kterými jste natáčel,“ řekl Per. „To ona mi o vás řekla.“

„Jo? Já si na ni nepamatuju.“ Jesslin si zapálil a vypustil ke stropu obláček kouře. „Vždyť já si ani nepamatuju, s kolika holkama jsem filmoval… Kolik jich tak mohlo bejt? Sto? Nebo sto padesát?“

Per pochopil, že mu tím chtěl Jesslin zaimponovat, jak to tak bývá, když se spolu baví dva muži, ale nijak to nekomentoval a položil muži jinou otázku:

„Jaký jste z toho měl pocit?“

„Jakej asi?“ Jesslin se usmíval pod vousy. „Trochu divnej… Jako když stojíte u běžícího pásu, po kterým za váma přijížděj holky… Ale je to už hodně let, od tý doby jsem se usadil.“ Popotáhl z cigarety. „Jak se Jerrymu daří?“

„Špatně.“

„Vážně?“

„Ano. Je po smrti.“

„Fakt? Co mu bylo?“

„Dopravní nehoda.“

Per se na něho díval zkoumavým pohledem, ale Jesslinovo překvapení působilo opravdově.

„Tak to mě fakt mrzí,“ řekl. „Měl jsem ho rád, vždycky byl sám sebou. Nikdy se nestyděl.“

„Jak dlouho jste byl u něho zaměstnán?“

„No, zaměstnán…“ řekl Jesslin a vypustil z úst kouř. „Občas jsem se objevil před kamerou. Peníze jsem dostával na ruku.“

„Pracoval jste taky v Moulin Noir?“

Jesslin přikývl.

„Právě tam mě Jerry našel. Viděl mě tam tancovat a nabídl mi práci. A já na to: proč ne? Vzal mě pak do jedný docela slušný restaurace v Malmö, kde jsme si povídali a popíjeli… Když jsme pili kafe, objevila se u našeho stolu taková veselá dívčina a dala Jerrymu pusu na tvář. On pak zavolal vrchního, aby mu přinesl účet, a mně a tý holce řek: ‚Tak co, děti, pustíme se do práce?‘ Až v ten moment mi došlo, že s tou holkou, o který jsem ani nevěděl, jak se jmenuje, budu mít ještě ten den odpoledne sex.“ Krátce se zasmál a dodal: „V týhle branži šlo všechno ráz na ráz… Ale co, člověk si na to časem zvykne!“

Per ho poslouchal a tvářil se vážně.

„A co ti další Markusové Lukasové? Kolik jich bylo?“

„No, co já vím, pár jich bylo… Možná dva nebo tři. Abyste rozuměl: kluků, co maj tyhle schopnosti, moc není.“

„Jaké schopnosti máte na mysli?“ zeptal se Per.

Jesslin pohodil hlavou ke svému rozkroku a řekl:

„No… aby se jim postavil na povel, když se rozjede kamera.“

„Znal jste některého z těch kluků osobně?“

„Akorát jednoho. Taky původně začínal v Moulin Noir. Jmenoval se Daniel.“

„A dál?“

„Daniel Wellman.“

„Můžete mi to hláskovat?“

Jesslin mu vyhověl a Per si jméno zapsal. Doufal, že ho přivede ke trolovi jménem Markus Lukas.

„Točili jste spolu hodně?“

„Jo, do toho Jerryho studia ve Smålandu jsme jezdili každej víkend.“

„To studio už neexistuje,“ řekl Per.

„Fakt?“

„Vila před několika týdny kompletně vyhořela.“

„Jak to?“

„Někdo ji úmyslně zapálil,“ řekl Per. „Nastražil do ní nějaký typ časovaných zápalných bomb.“

Jesslin se zamyslel.

„To vypadá na Bremera. Pyrotechnika, to bylo jeho… V létě jsme občas točili scény v lese na pasece a on tam vždycky rozestavěl fůru sudů od benzinu… Museli jsme tam ležet nahý mezi ohněma a čoudem. Bremer měl za kamerou připravený dva kýbly s vodou, kdyby něco… Já jsem měl ale stejně děsnej strach. No jen si to představte: ležíte na matraci s holým zadkem a kolem ty plameny…“ Jesslin se opět usmál. „S Bremerem už jste mluvil?“

„Ne,“ řekl Per. „Je taky po smrti… Zahynul během toho požáru.“

„Fakt?“ řekl Jesslin a dál kouřil.

„Vy jste Bremera neměl rád?“

„Moc ne.“

„Proč?“

Jesslin se zadíval ke tmavému oknu, jako by si v tu chvíli vybavil něco nepříjemného.

„Nevím… Asi jsme si nějak nesedli. Bremer dělal rychle a k holkám se choval dost hnusně. Když jim bylo na place špatně a nechtěly pokračovat, kašlal na to. Řek jim, ať se obličejem otočej od kamery, a frčelo se dál. Chtěl prostě dodělat to, co bylo roztočený, a nic jinýho ho nezajímalo.“

„Předpokládám, že jste na tom byl podobně,“ řekl Per.

„To je fakt, po nějaký době jsem byl stejně otrlej jako on a Jerry,“ přiznal Jesslin. „Chtěl jsem si natočit svý a jet zase domů… Ta práce vás otupí.“

„A co ty dívky, které zemřely? Jak to s nimi bylo?“

Jesslin se mu podíval do očí.

„Myslíte Jessiku Björkovou?“

„Jessiku Björkovou?“

„Dělala v Moulin Noir – se mnou a s Danielem,“ řekl Jesslin. „Objevila se v několika filmech. Říkalo se jí Gabrielle nebo tak nějak… Jeden kámoš mi říkal, že před několika tejdnama uhořela při požáru jednoho baráku. To mě fakt mrzí, byla s ní sranda. Ani nebyla tak stará, bylo jí něco kolem třiceti…“

„Při požáru domu?“ Per se naklonil nad stůl. „Říkal jste Gabrielle… Nepoužívala spíš jméno Daniele?“

„Jo, to je možný. Gabrielle nebo Daniele.“

„Kdy jste ji viděl naposled?“

„To už je dlouho… Deset let. My se moc nestýkali, jen jsme si sem tam zavolali. Já myslím, že Jessika byla víc v kontaktu s Danielem Wellmanem.“

Per se na něho zadíval a uvažoval: Mohlo být číslo na Bremerově lístku na Jessiku Björkovou? Možná. Ale co to v tom případě znamená? Per byl unavený a nic ho nenapadalo – jako by měl kdesi v těle nádor, který z něj vysál veškeré živiny.

„Jessiku jsem neznal,“ řekl Per tiše. „Ale vím, že Ulrika Temmanová měla dvě kamarádky, co taky točily s Jerrym a s Bremerem. A obě už taky umřely.“

„Aha,“ řekl Jesslin. „Takže ono těch holek umřelo víc?“

Per se k němu naklonil blíž.

„Tobiasi,“ řekl. „Musím najít další lidi, kteří pro Jerryho dělali. Danielovu adresu asi nemáte…“

Jesslin zamáčkl cigaretu a zavrtěl hlavou.

„My se spolu nikdy nebratříčkovali,“ řekl. „Jmenoval se Daniel Wellman a bydlel v Malmö. Víc nevím.“

„Nemáte jeho fotku?“

„Fotku? V těch časákách jich máte fůry.“

„Ale není mu na nich vidět do tváře…“

Jesslin se zasmál a zvedl se.

„To ne. U nás kluků nešlo o ksicht… Důležitý bylo, jak vypadaly ty holky, ne my!“

Per také vstal. Přestože původně nečekal, že by se o mužích, kteří si říkali Markus Lukas, dozvěděl něco podstatnějšího, byl zklamaný.

Jesslin se zastavil ve dveřích.

„Jestli vás zajímá můj názor na to, kdo Bremera předhodil plamenům, tak bych řek, že to byl některej z rytířů ochránců.“

„Rytířů?“

„Kluk některý z těch holek, kterej se domákl, že s ní Bremer filmoval. Chtěl si zahrát na rytíře a bránit její pověst.“

Per se zadíval na Jesslina a vzpomněl si na veselý dívčí hlásek, který se ozval v telefonu, když mu volal.

„A jak jste na tom s pověstí vy, když jste teď otec rodiny?“

„V pohodě,“ vyhrkl Jesslin. „Holky, co někdy dělaly modelky tohohle typu, to maj vždycky těžší. Když je dostihne jejich minulost, odnesou to víc než my mužský.“

„Myslíte, že je to spravedlivé?“

„Není,“ řekl Jesslin. „Jenomže tuhle branži holt říděj mužský. Jsou to prostě zákazníci, jde tu o jejich prachy, o to, co preferujou… Takovej je život.“

Poté, co Per odešel z restaurace, nasedl do auta a přemýšlel o pojmech „pověst“ a „hodnota“ a také o tom, jak Jerry týden před svou smrtí stál u lomu, ukazoval na Marii Kurdinovou a tvrdil, že ji zná.

Nastartoval a vyrazil na dlouhou cestu domů.

58

Vendela stála vzpřímeně u Vílího kamene a cítila, jak se nad ní shromažďuje zlo. Blížila se půlnoc. Do Valpuržiny noci, svátku temných sil, zbývaly pouhé dva dny, mocnosti zla byly tou dobou nejsilnější.

Rozsvítila svou malou baterku – jediné světlo v té nekonečné tmě – a položila ji před sebe na kámen.

Duchové a démoni, temní příbuzní víl, se probudili z dlouhého zimního spánku. Vynořili se z nejhlubších jeskyní ve starobylých zemích kolem Baltu, přeletěli širé moře, v Kalmarském průlivu se několikrát zatočili nad Modrou pannou z tvrdé žuly a pak zamířili nad Öland, kde ze vzduchu vypudili veškeré ptactvo, které tu na jaře poletuje. Spatřili štíhlý plochý ostrov, jehož dlouhé pláže olizují vzdouvající se vlny, a pobaveně sledovali, jak se tam dole hemží nepatrná stvoření.

Duchové se pak s démony setkali vysoko nad planinou, aby společně na lidi seslali další rok, kdy je bude stíhat smrt a strasti.

Vendela zavřela oči.

Co proti tomu lidé z Ölandu mohou udělat? Nic, jen o poslední dubnové noci zapálit několik ohňů. Jejich světlo ale stejně brzy zhasne a ostrovanům pak zbude už jen jediné: zamknout se ve svých obydlích a doufat, že okna jejich domů nepovolí a že démoni a zlí duchové si vyberou jinou rodinu. Ti to ale nikdy neudělají – vždycky si zvolí ty nejslabší, ty nejvystrašenější, kteří mají na dveřích nejvíc zámků a za svůj klid a bezpečí se modlí nejhorlivěji.

Vendela zvedla levou ruku a podržela ji nad kamenem.

Ve světle baterky se zablýskl snubní prsten, který měla na prsteníku – byl od Maxe, koupil jí ho v Paříži. Po deseti letech jí do prstu téměř zarostl a nyní šel jen těžko sundat, ale Vendele se to nakonec podařilo. Chvíli ho podržela v pravé ruce proti nebi a pak ho opatrně položila do jedné jamky. Prohlížela si ho a věděla, že se ho už nikdy nedotkne.

Proveďte mu, co chcete, pomyslela si, jen mi slibte, že navždy zmizí.

Zavřela oči.

Mohly by ho třeba postihnout další problémy se srdcem. Zařiďte, ať na nějakém místě, kam se jen těžko dostane lékař, dostane silný infarkt.

Poté, co oči opět otevřela a otočila se od kamene, ucítila v břiše hlad a únavu. Když uprostřed noci utekla z vily, udělala to zcela spontánně, bezhlavě. Musela se teď na chvíli o kámen opřít; nehýbala se, dívala se k obzoru a čekala, až se trochu vzpamatuje. Potom vzala baterku, posvítila si před sebe a vydala se na cestu trávou. Když měla jalovcové keře za zády, prodloužila krok.

Udělalo se jí lépe. V holínkách sice nemohla běžet, ale i tak šla stále rychleji, až jí zem duněla pod nohama a vítr jí svištěl kolem uší.

Jsou noci, kdy se chovám bláznivěji než jindy, pomyslela si.

Nad hlavou slyšela zvuk velkých křídel.

Jako kočka proběhla planinou a zabočila k pobřeží. Tráva a keře se jí cestou nedotýkaly.

Asi sto metrů od lomu jí baterka téměř zhasla, a proto ji vypnula.

Náhle si všimla jiného světla: něco se zablesklo na silnici. Světlomety auta. Pomalu proklouzly kolem její vily a zastavily se před vchodem do Mcrnerova domku. Když se potom v autě rozsvítilo vnitřní osvětlení, viděla, že uvnitř sedí Per, a zrychlila krok.

Per, po cestě celý ztuhlý, vystoupil z auta. Když k němu Vendela přicházela, otočil se k ní a v první chvíli se zatvářil polekaně. Jakmile ji poznal, ulevilo se mu.

„Vendelo!“

Kývla hlavou. Bez rozmyslu a sebemenšího zaváhání vztáhla ruce a přistoupila k němu.

Večerní vzduch byl náhle teplý.

Per ji také objal, ale jen na chvíli. Vendela se ho pustila a zhluboka si povzdechla.

„Pojď,“ řekla tiše.

Per vydechl.

„Nemůžu,“ řekl.

Vendela se ho znovu chytila.

„Ale vždyť je to jedno.“

Táhla ho ke dveřím, jako by domek nebyl jeho, ale její.

59

Per otevřel oči, bylo ráno. Ležel ve své posteli a vedle něho kdosi spal. Nebyl to sen.

Ten pocit, že má po svém boku Vendelu Larssonovou, byl přesto zvláštní a neskutečný – od té doby, co ho opustila Marika, spával v noci sám.

Když Vendela začala v noci dýchat klidně a pravidelně, ležel vedle ní ve tmě s otevřenýma očima. Cítil se dobře, přestože očekával, že ho někdo přijde navštívit.

Tím návštěvníkem měl být Jerry.

Per to zažil už párkrát předtím, když usínal po boku nějaké ženy. V těch chvílích ucítil v nose těžkou vůni doutníků. Někdy měl také pocit, že ve stínech u postele stojí otec a pozoruje ho s úsměškem ve tváři.

Tentokrát se Jerryho duch neobjevil.

Kolem deváté vstali a Per připravil snídani: uvařil kávu a opekl toasty. Potom se najedli. Náhle měli na jazyku celou řadu otázek, ale neodvážili se je položit. Jejich mlčení u stolu u stolu ovšem nebylo ani napjaté, ani bolestné. Per měl pocit, že už ví, kdo je Vendela.

Pak musel odjet za Nillou do nemocnice.

„Mohla bych tu ještě chvíli zůstat?“ zeptala se.

„Ty nechceš jít domů?“

Sklopila oči k podlaze.

„Já tam teď nechci… Zrovna teď se s Maxem nechci vidět.“

„Ale vždyť se nic nestalo,“ namítl Per.

„Spali jsme spolu,“ řekla Vendela.

„Navzájem jsme se zahřívali.“

„Max si to stejně vyloží po svém.“

„Brzy nashle,“ řekla mu, když stáli v předsíni.

„Myslíš to vážně?“ zeptal se Per.

Když zavíral vchodové dveře, krátce se na něho usmála.

Došel k autu a vydechl si.

Co se mezi nimi stalo? Ať už k něčemu došlo, nebo ne, co má být? Rozhodla se k tomu přece Vendela, navíc většinu společně stráveného času věnovali jen rozhovorům a spánku.

Pera nyní ovládal pocit zmatku. Obával se, že by to mohlo nějakým způsobem ovlivnit Nillinu naději na uzdravení. Že by se tím mohla zmenšit.

Nepomohlo by mu, kdyby se mu podařilo najít Markuse Lukase?

Vzal mobil a zavolal na informace o telefonních číslech. Mladý ženský hlas se ho zeptal, jak mu může pomoct.

„Daniel Wellman,“ řekl Per a hláskoval mužovo příjmení.

„Ze kterého kraje?“

„Myslím, že z Malmö.“

Uplynulo několik vteřin a žena odpověděla:

„Nikoho toho jména tu nemám.“

„A v jiném kraji?“

„Ne. Několik Wellmanů jsem našla, ale žádného Daniela.“

Per celou cestu do Kalmaru myslel na Vendelu.

Když vystoupil z výtahu na Nillině oddělení, šel proti němu manželský pár v jeho věku. Muž a žena pomalu kráčeli chodbou. Vypadali velmi unaveně a měli sklopené oči.

Muž držel v ruce malý batůžek.

Perovi v tom okamžiku došlo, že jsou to Emilovi rodiče, kteří si sem zřejmě přišli pro jeho věci. Teď pojedou domů, kde je čeká prázdný dům.

Perovy hřejivé vzpomínky na Vendelu se vytratily. Když se blížil k Emilovým rodičům, zpomalil, ale nic jim neřekl – nedokázal to. V okamžiku, kdy ho míjeli a mířili k výtahu, se zmohl jen na to, že otočil hlavu ke stěně a zavřel oči.

„Ahoj, Nillo? Jak se máš?“

„Stojí to za houby.“

Do operace zbývaly dva dny, Nilla byla bez nálady. Když si k ní Per sedl na lůžko, ani se neusmála.

„Chodíš sem jen proto, že musíš.“

„Tak to není.“

„Protože se to má!“

„To ne,“ řekl Per. „Spoustu lidí, které znám, nikdy nenavštěvuju. Nikdy. Ale tebe jsem chtěl vidět.“

„Na nemocnýho není nikdo zvědavej,“ řekla Nilla.

„To není pravda,“ řekl Per.

Nastalo ticho.

„Takže dneska ti není dobře?“ zeptal se.

„Včera večer jsem dvakrát zvracela.“

„Ale teď už je to lepší, viď?“

„Trochu jo,“ řekla Nilla. „Akorát že sestřičky mě budí hrozně brzo. Už v sedm, i když se pak stejně nic neděje. Snídani a léky mi dávaj až kolem půl osmý.“

„No, ale sedm, to není zas tak brzo,“ namítl Per. „To je, jako bys šla do školy… Když jsem chodil na gympl, vstával jsem denně ve čtvrt na sedm, abych stihnul autobus.“

Nilla ho zřejmě neposlouchala.

„Ráno tu byla mámina teta.“

„Teta Ulla?“

„Hm,“ řekla Nilla. „Říkala, že se za mě bude modlit.“ Místo toho, aby se podívala na Pera, zvedla oči ke stropu.

„Chtěla bych, abyste mi nechali zahrát All apologies od Nirvany,“ řekla. „Akustickou verzi.“

„Jaké: dali ti zahrát?“ řekl Per. „Co tím myslíš?“

„V kostele,“ řekla.

Per pochopil a zavrtěl hlavou.

„Nic ti zahrát nedáme.“ Pak dodal: „Protože… to nebude třeba.“

„Tak na pohřbu,“ řekla Nilla. „Dáte mi tam tu písničku zahrát?“

Přikývl.

„Slibuju ti, že Nirvanu ti zahrají. Ale až za osmdesát let, až tě zradí srdce na tanečním parketu!“ Pak se podíval na hodinky a řekl: „Za chvíli sem přijde máma… Jdeme spolu na pohovor s chirurgem. Ty už jsi s ním mluvila?“

Nilla si zkřížila ruce na prsou.

„Hm. Byl tady včera večer… Byl z něj cejtit kouř.“

O patnáct minut později Per a Marika seděli vedle sebe u kancelářského stolu. Per cítil v místnosti slabou vůni tabáku.

Cévní chirurg Tomas Frisch přijel z Lundu a byl stejně starý jako Per. Frisch znamená německy zdravý – není to dobré znamení? Lékař měl sice unavené oči, ale byl opálený a – navzdory tomu, že ho čekala Nillina operace – působil uvolněným dojmem.

S oběma rodiči si potřásl rukou a řekl:

„Nejedná se o rutinní zákrok, to v žádném případě,“ řekl, „ale můžete nám důvěřovat. Každý z nás má spoustu zkušeností, je to dobrý tým.“

Doktor Frisch potom otevřel notebook a zapnul ho. Na displeji jim pak ukazoval různé fotografie a vysvětloval, jak bude operace probíhat.

Per sice všechno sledoval, ale nevěděl, co říct. Nejraději ze všeho by zůstal sedět nakloněný nad stůl a podpíral si rukama hlavu.

Tomas Frisch mu připomínal pilota, který musí s letadlem přistát takovým způsobem, aby všichni pasažéři na jeho palubě přežili. Doktor v tom letadle ale nebude – pokud to Nilla nezvládne, bude riskovat nanejvýš svou pověst. Per si pomyslel, že v tomto ohledu se chirurg spíše než pilotovi podobá Bohu.

„Víme, že uděláte maximum,“ řekla Marika, když chirurg domluvil.

„O to se snažíme každý den,“ řekl Frisch.

Usmál se a znovu si s nimi potřásl rukou. Když odcházeli z místnosti, Per si přesto položil otázku, jakých slov útěchy se od lékařů dostalo Emilovým rodičům.

Per a Marika v době oběda zůstali v Nillině pokoji, ale ani jeden z nich toho moc nesnědl.

Když se pak Per s Nillou rozloučil, šla ho Marika vyprovodit k výtahu, což nikdy předtím neudělala. Per si to vysvětlil tak, že zoufalé čekání na operaci je teď o něco víc sblížilo, i když co se sbližování týče, měli před sebou ještě dlouhou cestu.

„Budeš tady, až ji budou operovat?“ zeptala se Marika.

„Samozřejmě,“ řekl Per.

„Kdy sem tedy přijedeš?“

„Kdy mi řeknou.“

Marika se na něho významně podívala.

„Ty tady být nechceš, viď?“

„Ne. A kdo by chtěl?“ řekl Per a zadíval se jí do očí. „Ale stejně přijedu.“

Za jeho zády se otevřely dveře od výtahu. Naklonil se, aby svou bývalou ženu přátelsky objal, a ona jeho objetí mlčky přijala.

Per ucítil, že Marika začala používat jiný parfém. Byla unavená a rozbolavělá, po několika vteřinách se celá roztřásla. Per ji mlčky držel tak dlouho, dokud nepřestala plakat. Nenapadlo ho nic, co by jí řekl. Už k ní nepociťoval lásku, ta se proměnila v náklonnost.

Objímal Mariku a myslel přitom na Vendelu.

Poté, co Per s vlhkýma očima vyšel z hlavního vchodu do budovy, všiml si, že od autobusové zastávky k nemocnici přichází chlapec v modré bundě a s černým batůžkem. Měl skloněnou hlavu, vypadal unaveně a tvářil se nazlobeně.

Když se k němu chlapec přiblížil, Per v něm poznal svého syna.

„Nazdar, Jespere.“ Per si odkašlal, aby jeho hlas nezněl plačtivě. „Už ti skončila škola?“

Syn přikývl.

„Jdu za Nillou.“

„To je fajn… Bude mít radost. Víš přece, že zítra jde na tu operaci. Mluvili jsme s doktorem, co jí to bude dělat. Je to vynikající odborník.“

Jesper mlčky přikývl. Udělal ještě několik kroků a pak se zastavil a zeptal se:

„Dělali jste pak s dědou ještě na těch schodech, tati?“

„Na schodech?“ podivil se Per. Pak si vzpomněl na schody v lomu. „No jistě. Už jsou skoro hotové.“

„Jo?“ řekl Jesper a po určitém zaváhání dodal:

„To já jsem je zničil.“

„Takže to jsi byl ty?“

Jesper se díval do země.

„Když jsi jel pro dědu, chtěl jsem je dodělat, ale zřítily se.“

„Aha. Ale to vůbec nevadí… Měl jsi štěstí, že tě to nezasypalo!“ Per se zasmál a dodal: „Vidíš, a já si myslel, že to udělali trolové! Prý v našem lomu žijou. Říkal mi to Gerlof, náš soused.“

Jesper se na něho zadíval jako na blázna.

„Dělám si legraci,“ řekl Per a rychle dodal: „Až příště přijedeš na Öland, společně ty schody doděláme. Nilla nám taky pomůže, až ji pustí domů z nemocnice.“ Mluvil tak, jako by Jerry byl stále naživu.

Položil důraz na slovo až. Zadíval se při něm do synových očí tak, jako by mu tím chtěl dodat naději, kterou on sám stále neztrácel.

„Tak jo.“

Jesper se nechal od otce obejmout a nedal přitom najevo, nakolik je přesvědčen o tom, že se Nilla uzdraví. Potom si na zádech upravil batůžek a vešel do nemocnice.

Poté, co se Per usadil v autě, mu začal zvonit mobil. Ozval se v něm sympatický ženský hlas:

„Dobrý den, tady Rebecka z pohřební služby. Chtěli jsme vám navrhnout dvě různá data, kdy by se mohl konat obřad.“

„Jaký obřad?“

„Pohřeb Gerharda Mörnera,“ řekla žena. „Buď by se mohl konat v úterý dvanáctého května, nebo ve čtvrtek čtrnáctého. Pohřeb bychom mohli pojmout v duchu právě probíhajícího jara… Oba dny je volno ve čtrnáct hodin. Které datum by vám lépe vyhovovalo?“

„Nevím.“ Per viděl, že se musí zkoncentrovat. „Asi čtvrtek.“

„Výborně,“ řekla žena. „Píšu si čtrnáctého. Přeju vám příjemný víkend!“

60

Vendela byla v noci nevěrná. Fyzicky i psychicky. Obojí bylo zlé. Celou středu přemýšlela, k čemu vlastně došlo. Čeho se dopustila? Přespala u Pera, ležela těsně vedle něho, vzájemně se dotýkali a šeptali si tajnosti.

Vendela se dopustila přesně toho, z čeho ji Max podezíral.

Nebyla to ona, kdo včera vyvolal hádku a pak odjel, to on. Vendela se Maxe vždycky zastávala – jak jeho psaní, tak všeho ostatního. Tentokrát udělala něco sobeckého. Něco, o čem do poslední chvíle nepředpokládala, že by se to mohlo stát. Něco, o čemž nevěděla, jak se to bude dál vyvíjet. A přesto si to nemínila vyčítat.

Na to, jak s Perem v noci usnuli, si nepamatovala. Ale muselo k tomu dojít, protože když se ráno probudila v posteli v tichém, setmělém pokoj i, dívala se do Perových očí a jeho obličej se nacházel jen pár centimetrů od jejího. Uvědomila si, kde je, a ničeho nelitovala.

V Perově domě se necítila ani v nejmenším nepříjemně, nedělalo jí problém zůstat a sníst snídani. Ani ona, ani on při ní nebyl zticha. On tiše hovořil o své nemocné dceři a o operaci, která by jí měla zachránit život. Říkal, že si je jistý tím, že ji dcera zvládne, věděl to. Ona s vážným výrazem přikyvovala. Samozřejmě. Samozřejmě, že to dobře dopadne.

„Musím do Kalmaru,“ řekl Per po snídani. „Do nemocnice.“

Vendela to chápala, domů jít ale nechtěla.

„Mohla bych tu ještě chvíli zůstat?“

„Ty nechceš jít domů?“

Sklopila oči k podlaze a myslela na snubní prsten v jamce na kameni.

„Já tam teď nechci… Zrovna teď se s Maxem nechci vidět.“

„Ale vždyť se nic nestalo,“ namítl Per.

„Spali jsme spolu,“ řekla Vendela.

„Navzájem jsme se zahřívali.“

Vendela věděla, že na tom, co spolu dělali, stejně nesejde.

Když pak Per odjel, sedla si na pohovku v obýváčku. Na protější straně místnosti, vedle televizoru, stála stará truhla, která měla na čelní straně reliéf s trolem posměváčkem, rytířem na koni a plačící princeznou. Vendela si ho dlouze prohlížela.

Čas od času se z pohovky zvedla a zadívala se z okna na svou vilu. Kolem poledne z ní vyšel Max. Jakou má její muž náladu, Vendela na tu dálku neviděla. Max šel rovnou k autu a vzápětí odjel pryč.

Jeho srdce tedy stále tluče.

Vendela se domů přesto nevrátila. Sedla si na verandu na sluníčko a obličej nastavila k moři, na němž bylo pusto a prázdno.

Asi o hodinu později zaslechla bručivý zvuk motoru. Zdálo se jí, že auto zastavilo u jejich vily. Že by se už Max vrátil? Možná, ale Vendela na dům kvůli zástěně proti větru na terase neviděla a nechtělo se jí vstát a přesvědčit se o tom.

Teprve poté, co si k obědu udělala trochu salátu a snědla ho, se podívala oknem směrem k vile.

Žádné auto před domem nestálo. Pokud se Max před půlhodinou skutečně vrátil, pak teď znovu odjel.

V kuchyni začal náhle zvonit telefon. Vendela sebou trhla. Tušila, že by to mohl být Per, a přesto se neodvážila zvednout sluchátko. Telefon šestkrát zazvonil a pak utichl.

Co jen to ten Max provádí? Proč se vrátil a hned zase odjel?

Překvapilo ji, že její manžel je stále zdravý. Prsten zřejmě stále leží na kameni.

V té chvíli si uvědomila, že si v noci přála, aby její muž zemřel. Stála u kamene a prosila víly, aby ho usmrtily.

Byly dvě hodiny. Vendela se rozhodla, že se vrátí domů. Chtěla si promluvit s Maxem a zjistit, co se děje.

Když otevírala vchodové dveře vily, nepřivítal ji štěkot psa; všude bylo ticho. Domem se zato vznášelo nezvyklé aroma – omamná vůně květin. Vešla do obývacího pokoje a viděla, že květinami je pokrytá téměř celá podlaha. Byly tu kytice růží, tulipánů, bílých lilií a také jarní květiny z ostrova: jaterníky a mateřídouška. Max sem zřejmě nanosil všechny vázy, sklenice a hrnce, které ve vile našel. Tmavě šedé místnosti nyní hrály červenou, žlutou, zelenou a fialovou barvou.

Vendela zvolna procházela vonícími pokoji. Asi po minutě ji začal svědit nos a vzápětí jí z něj začal vytékat hlen. To, že se jí vrátily potíže způsobené alergií, měl na svědomí Max. Chtěl se jí nějak omluvit za Allyho smrt, ale květiny jí způsobily ještě větší potíže, než měla předtím – v nose i na duši.

Vila nyní připomínala pohřební kapli. Chyběla tu jen malá, metrová rakvička.

Vendela nechápavě kroutila hlavou: proč Max musí vždycky všechno takhle přehánět?

Na kuchyňské lince na ni čekaly korektury kuchařky, ale na ty teď neměla ani pomyšlení. Ve skříňce ležel její poznámkový blok. Vyndala ho ven a sedla si k němu s perem v ruce.

Víly nemají žádnou budoucnost, napsala. My také ne. Ani náš domov, ani to, čím jsme posedlí a co jsme nuceni dělat. Nerozumím tomu…

Zůstala sedět, ale už dál nepsala. Hodiny tikaly.

Nejprve myslela na Maxe a pak na Pera Mörnera. Ani jednomu z nich nedokázala zavolat. Potom si zničehonic vzpomněla na jednoho muže, s nímž by si mohla promluvit.

Chvíli jí trvalo, než našla jeho telefonní číslo. Vzápětí je vytočila. Ozvalo se pět nebo šest zazvonění a po nich rázný hlas:

„Adam Luft.“

„Haló, tady Vendela.“

„Kdo prosím?“

„Vendela Larssonová… Bývalá účastnice jednoho vašeho kurzu, jmenoval se Setkání s vílami.“

„Aha, já vím, který myslíte,“ řekl Adam. „To už je ale dost dávno.“

„Pět let,“ řekla Vendela. „Ráda bych se vás zeptala…“

„Ten kurz už skončil,“ přerušil ji. „Přihlásilo se na něj málo lidí. Věnuju se teď problematice cestování astrálního těla.“

„Astrál… čeho?“

„Měla byste si to někdy zkusit, je to ohromně zajímavé.“ Když mluvil dál, tón jeho hlasu byl naléhavější: „Učíme se, jak docílit toho, aby se duše oddělila od těla… Aby se vydala na putování časem a prostorem. V létě budu pořádat kurz, jsou na něm ještě nějaká volná místa. Mám si vás zapsat?“

„Ne, díky,“ řekla Vendela.

Zavěsila.

Neměla už nikoho, s kým by si mohla promluvit. Na to, aby zůstala ve vile, byla příliš rozrušená. Krátce po šesté si oblékla ještě jedny kalhoty, vlněný svetr a silnou bundu a odešla do koupelny. Ke skřínce s léky.

Ve chvíli, kdy vycházela z vily, neměla s sebou nic cenného, doma nechala i mobil.

Když kráčela po silničce, viděla, jak se od vesnice blíží světlomety auta. Že by se vracel Max?

Zrychlila krok. Jako už tolikrát předtím zamířila od lomu na sever a zabočila směrem na planinu. Myslela na prsten. Věděla, že tento dar vílám byl unáhlený. Byl to omyl. Nemůže si přece přát smrt svého muže, jakkoli byl Max vůči Allymu nepřátelský. Ten prsten si musí vzít zpátky.

Neběžela, na to byla příliš unavená a vyhládlá. Dlouhým krokem šla severozápadním směrem tak dlouho, dokud nespatřila husté jalovcové keře.

Pomalu přistoupila k velkému kameni a podívala se na jeho horní plochu. Leželo na něm jen pár starých mincí.

Její snubní prsten zmizel.

Byly tu.

Stála u kamene se skloněnou hlavou a nehýbala se. Navzdory tomu, že byl studený jarní večer a pomalu padala tma, nedokázala se pohnout.

VENDELA A VÍLY

Vendela běží planinou, závodí se zapadajícím sluncem. Zdá se jí, že ten úkol je nad její síly: nejenže musí najít někoho, na koho je spolehnutí, ale musí ho také přimět k tomu, aby se s ní vrátil do království víl, a ještě jí pomohl dostat Jana-Erika zpět domů. Jestli nikoho nesežene, bude muset na statku vzít jídlo a deky a přenocovat s bratrem na planině – pokud ho ovšem nepřemluví k tomu, aby se zvedl a snažil sejít po svých.

Nejdůležitější ze všeho teď je, aby si pospíšila.

Do cesty se jí neustále staví voda: na travinách se rozprostírají jezírka z roztátého sněhu, v nichž se zrcadlí obloha. Vendela musí běžet oklikami – tu zahne doprava, jindy zas doleva

– a poté, co se slunce skryje za hustými mračny, se na planině jen těžko orientuje.

Zabloudila také v čase – nemá hodinky.

V uších jí tepe jako o závod, o nohy jí škrábou keře a kamínky, do netěsných kotníčkových bot se jí dostává voda. Vendela ale nezpomalí. Utíká bez zastavení až do chvíle, kdy se dostane ke zdi postavené z velkých okrouhlých kamenů. Sahá jí téměř po prsa a táhne se na obě strany, kam až oko dohlédne. Vendela ji nezná. Kam se to dostala? Nebe je zatažené, už se nedají určit ani světové strany.

Nakonec se ke zdi otočí zády a rozeběhne se zpátky, ale ke kameni už netrefí. Stezky mezi jezírky jsou jako bludiště, v němž se Vendela nevyzná.

Její lehké oblečení je nasáklé potem, je jí zima a začíná mít hlad. Byla by ráda, kdyby její drobné prstíky sevřela ruka někoho dospělého a poskytla jí pocit bezpečí, ale nikdo takový tu není. Všude kolem je ticho. Vendela jde dál, nezastavuje se, a když už jí unaví se vodě vyhýbat, začne se jezírky brodit. Přestože je většina z nich poměrně mělká, brzy má boty celé promáčené.

Pak asi dvě stě metrů před sebou zahlédne kamennou zeď a pomalu k ní dojde. Postaví se k ní a poměřuje, kam až jí sahá. Je přesvědčena, že je to tatáž zeď, na niž už dnes jednou narazila. Na planině se tedy pohybovala v kruhu.

Vendela už nedokáže udělat ani krok a klesne ke zdi. Zavře oči. Trvá dlouho, než je opět otevře.

Vidí kolem sebe stíny. Světlé stíny. Řeklo by se, že takové stíny neexistují, ale Vendela je přesto vidí. Když se k ní přiblíží, je jí jasné, že jsou to víly. Byly u kamene, aby si odvedly Jana-Erika, a teď si přicházejí i pro ni.

Chce, aby si ji odvedly, a natahuje k nim ruku.

„Pojďte,“ zašeptá.

Jenže průsvitné postavy před ní uhnou, nechtějí si s ní hrát. Jejich obrysy jsou stále neostřejší a stíny nakonec zmizí docela.

„Haló!“

Ve tmě se ozývá volání.

„Ha-ló! Ha-lóóóó!“

Vendela otevře oči. Leží u zdi a cítí, jak je prochladlá.

„Já jsem tady!“ zakřičí.

Neví, jestli ji někdo zaslechl, ale volání ‚haló‘ se přesto přibližuje. Ve trávě to šustí pod něčími kroky, tmavé postavy jsou stále zřetelnější. Vendela rozezná ženu, která má na sobě plášť, a muže v kabátu a s kloboukem na hlavě. Poznává je.

„Vendelo, co tady děláš? Nemohli jsme tě nikde najít!“

Teta Margit uchopí její studené ruce a pomůže jí vstát na nohy. Vendela se ohlédne: na planině se už téměř úplně setmělo.

„Teď půjdeme domů a napiješ se něčeho teplého,“ říká Margit. „A potom pojedeme do Kalmaru.“

Margit i Sven se chtějí vydat na zpáteční cestu, ale Vendela s nimi jít nemůže.

„Ne,“ říká. „Nemůžeme odejít!“

Sven nic neřekne a odchází, ale Margit se zastaví.

„Co se děje?“

Vendela ukazuje na planinu.

„Jan-Erik zůstal u kamene!“

Teta se na ni významně podívá a Vendela musí s pravdou ven. Musí Margit vysvětlit, že zatímco Henry odešel do lomu, utekla s bratrem na planinu. Vendela se chce rozběhnout, bere tetu za ruku.

„Musíme pro něho dojít,“ říká. „Pojďte!“

Teta se strýcem ji pomalu následují. Vendele se nyní nějakým způsobem podaří najít mezi stříbrnými vodními zrcadly ty správné stezky. Ke kameni obklopenému jalovci dorazí v době, kdy už padl tmavě šedivý soumrak.

Přesto přicházejí pozdě. Po Janu-Erikovi tu není ani stopy a stříbrný řetízek se srdíčkem, který Vendela položila na kámen, je také pryč. Zůstalo tu jen kolečkové křeslo zabořené do jílu.

Všichni tři chvíli volají na všechny strany, ale nikdo jim neodpoví. Na planinu se už vkrádá černočerná tma.

„Půjdeme,“ řekne Sven.

Margit přikývne. Vendely se sice zmocňuje panika, ale nemůže protestovat.

Strýc s tetou dotlačí křeslo zpátky na statek. Projedou s ním zahradou a nechají ho v malé kůlně na nářadí. Když pak vejdou do domu, Vendela sedí v kuchyni. Stavení jako by zahalil ledový chlad.

Hodiny v kuchyni tikají.

Najednou se venku na schodech ozvou kroky v těžkých holínkách.

Otevřou se vchodové dveře a do předsíňky vejde Henry. Zhluboka oddychuje a vypadá hodně unaveně. Jakmile si všimne, že v kuchyni sedí jeho sestra a švagr, zůstane stát ve dveřích. Nic neříká, ani kšiltovku si nesundá.

Margit a Sven také nic neříkají, nejprve promluví Vendela: „Tati… Kde je Jan-Erik? Neviděls ho někde?“

„Jan-Erik?“ zopakuje Henry, jako by mu to jméno nic neříkalo. „Ten je pryč.“

„Kde?“ ptá se Vendela. „Kde je?“

V kuchyni je ticho, které přeruší až tetin hlas:

„Šel na vlak?“

Henry se na dceru nechce podívat. Sklopí oči k podlaze a přikývne.

„Ano… Jan-Erik odjel. Jel do Borgholmu a odtamtud na pevninu.“

„Chceš tím říct, že… utekl?“ zeptá se Sven.

„Ano. Nemohl jsem mu v tom zabránit… Je mu sedmnáct.“ Henry zvedne hlavu. „Tak co, vyrazíme do Kalmaru?“

Nikdo mu na to nic neřekne, všichni nejspíš myslí na místo, kam se Henry chystá. Na vězení.

Henry jde do svého pokoje a po chvíli se vrátí s cestovní brašnou.

„Tak abysme tu začali zamykat,“ říká Margit.

Vendela odejde do svého pokojíku a beze slova si tam balí zavazadla.

V přízemí se náhle ozve křik. Teta haleká na celý dům:

„Je prázdná! Všechny jsou pryč!“

Vendela sejde do kuchyně. Vidí, že na stole leží maminčina šperkovnice a je otevřená. Teta Margit je v obličeji celá bílá. Teď už sice mluví tišším hlasem, ale je stále rozčilená.

„Jan-Erik ukradl všechny šperky své matky!“ říká. „Vendelo, ty jsi ho viděla, jak si je bere?“

Vendela mlčky kroutí hlavou. Henry se postaví vedle své sestry a tváří se ještě zarmouceněji než ona.

„Měl jsem je zamknout.“

Zadívá se prázdným pohledem na Vendelu, pak oči sklopí a odejde do pokoje pro další zavazadla.

Vendela ví, že Jan-Erik šperky nevzal. Nevěří, že by utekl a odjel vlakem. To ona ho opustila, ne on ji.

Seděl v trávě tak dlouho, než mu došlo, že na ni čeká zbytečně. Vstal a vydal se na cestu.

Jan-Erik odešel k vílám. Určitě to tak bylo. Odešel do světa, který se rozkládá za mlhou, do světa věčného slunce.

Když čtveřice o hodinu později dorazí do Kalmaru, vystoupí Henry s kufříkem v ruce u osvětlené brány věznice.

„Děkuju za svezení.“ Víc toho nepoví.

Pak si vyhrne límec u kabátu a vezme si brašnu. Vendele neřekne ani slovo. Pak, aniž se ohlédne, přejde ke stráži u brány.

Čas běží. Poté, co se Jan-Erik nedostaví na vlakovou stanici, aby nastoupil cestu do ústavu, začne po něm pátrat policie, jenže slabomyslný mladík na útěku není pro ni nic, čemu by věnovala nějakou zvlášť velkou pozornost, a nenajde ho. Vendelin starší bratr jako by se do země propadl.

Čas běží a Forsův malý statek je v létě toho roku prodán.

Čas běží a Vendela svého otce ve vězení ani jednou nenavštíví.

Když je pak Henry propuštěn, je z něho zlomený muž. Na konci podzimu se vrátí na Öland, ale usadí se v Borgholmu, kde ho lidé neznají tak dobře jako ve Stenviku.

Pracuje jako pomocný dělník, bydlí v místnosti, která nemá ani kuchyňský kout, a protlouká se životem, jak se dá.

Tou dobou se už Vendela zabydlela v Kalmaru a na Öland se vrátit nechce. Jako nevlastní dcera Margit a Svena začne žít zcela jiným životem. Její noví spolužáci brzy zapomenou na to, že přijela z ostrova, a přestanou ji zlobit. Strýc s tetou žádné vlastní děti nemají, o vílách nikdy nemluví a Vendelu mají upřímně rádi.

Všechno se srovná.

Vendela dostane nové šaty, červený bicykl a gramofon.

Dostane téměř všechno, o co si řekne, takže už si nemusí nic přát. Dospěje, složí maturitní zkoušky a seznámí se s příjemným mužem, majitelem restaurace. Narodí se jim dcera.

Její vzpomínky na Öland postupně blednou. Málokdy se stane, že sedne na trajekt a vypraví se za otcem. V jeho pokojíku vždycky stojí prázdné láhve od alkoholu, Vendela si s ním nemá o čem povídat. Poté, co Henry koncem šedesátých let zemře, přestane Vendela na Öland jezdit úplně – na ostrově už žádné příbuzné nemá, zbylo tam jen několik hrobů na hřbitově. V jejím pokoj i stojí několik pěkných broušených předmětů z vápencového kamene, které zdědila po otci, a prázdná šperkovnice.

Teprve ve svých čtyřiceti letech, kdy se po krachu manželství s Martinem provdá za Maxe Larssona, se v myšlenkách začne vracet ke svému dětství na Ölandu a pocítí touhu se na ostrov vrátit.

A stále silněji začne toužit ještě po něčem: vydat se za svým bratrem k vílám.

61

Žádné šperky už nechci! zapsala si Ella.

Gerlof se v deníku, který si jeho žena vedla v padesátých letech, dopracoval k posledním zápiskům. Do konce zbývaly pouhé čtyři a půl stránky.

Závěrečné stránky deníku, který sahal až do jara roku 1958, byly hustě popsány neuspořádaným rukopisem, Ella byla zřejmě rozrušená. Než si Gerlof nasadil brýle, chvíli se rozpakoval, ale nakonec začal číst:

Dnes je 21. dubna 1958. Ani nevím, čím začít. Přihodilo se tolik nepříjemného a Gerlof tu zrovna není. Předevčírem odplul se škunerem na sever, do Stockholmu, a dnes se měl vrátit. Jenomže večer mi zavolal, že musí kvůli špatnému počasí zůstat v hlavním městě – kotví na nábřeží u radnice. Švédským pobřežím se žene silný vítr, skoro bouře, ale k nám na ostrov zatím nedorazil. Je tu zataženo a zima, celý den mám zapnuté elektrické radiátory.

Holky pozdě odpoledne odjely na kole do kina v Lidovém domě, tak jsem tady osaměla. Vypadá to, že v celé vesnici není ani živáčka.

Když začalo zapadat slunce, seděla jsem u šití a najednou jsem na verandě zaslechla tichý zvuk. Nebylo to zaklepání, jako když jdou sousedi na návštěvu, ale zaškrábání na dveře. Nechala jsem práce a otevřela. Venku jsem sice nikoho nezahlédla, ale když jsem se podívala pořádně, viděla jsem, že na jednom schodu leží nějaký šperk.

Byl to stříbrný řetízek se zlatým srdíčkem. Vzala jsem si ho, ale neměla jsem z něj vůbec žádnou radost, protože jsem věděla, jak se sem dostal. Už mě to vážně přestalo bavit, o ty šperky jsem se přece nikoho neprosila!

‚Žádné šperky už nechci!‘ zavolala jsem na pastvinku. ‚Pojď sem a zase si je pěkně odnes!‘

Neslyšela jsem, že by mi někdo odpověděl. Když jsem ale ještě chvilku počkala, ve křoví za naším pozemkem se něco začalo hýbat. Pak se objevil nezbeda – vyšel ze křoví, nic neříkal a zůstal stát ve vysoké trávě. Málem jsem ho nepoznala, protože měl umytý obličej a byl učesaný – vypadal vážně k světu. Dívali jsme se jeden na druhého a on se chichotal.

Držela jsem ten řetízek a nevěděla, co ještě říct. Já ten šperk přece nechtěla. Jen co jsem se nadechla a chtěla na něho zavolat, otočil se jako na obrtlíku, rozběhl se a zmizel ve stínech mezi keři.

Byla jsem zrovna obutá, tak jsem za ním vyběhla.

Věděl, že se za ním ženu? Přestože jsem už na něho nevolala, zdálo se mi, že čeká, až ho doběhnu. Neběžel rychle, spíš jen tak klusal. Viděla jsem, jak mezi keři probleskuje jeho světlá košile a červená kůže. V rychlosti přeběhl silnici jako kočka a pak zase zamířil do stínu u zdi – bylo vidět, že nechce, aby ho někdo viděl. Pak se tryskem rozeběhl na sever. Tráva na pastvince ještě není moc hustá, díky tomu jsem s ním skoro držela krok.

Teprve pak mi došlo, že míří k moři, k lomu. Co tam chce? Rozběhl se ještě rychleji a běžel tak dlouho, až jsme se přiblížili k okraji lomu.

Tam jsem zaslechla písničku, jejíž text jsem znala. Mezi hromadami kamení tu silný mužský hlas zpíval:

Ölandské jaro zase přišlo k nám!

Vítej zpět z Kalmarského průlivu,

jenž bývá jižním větrem bičován!

Nezbeda zpomalil. Otočil se a díval se na mě. Zvedla jsem řetízek vysoko nad hlavu, aby ho viděl, ale on na to nereagoval.

Chvíli stál nad skalní stěnou, poslouchal tu písničku, a pak se dal znova do běhu.

Lom byl v podstatě prázdný, stál tam jediný muž – to on zpíval. Byl to lamač, který si na severním okraji lomu postavil z kamenů takovou malou polokruhovou zástěnu proti větru. Byla mu za ní vidět jen hlava a ramena.

Nezbeda běžel rovnou k němu a já si najednou všimla, že ten muž je Henry Fors. Překvapilo mě to, protože jsem slyšela o jeho problémech a myslela jsem si, že už nebude chtít pracovat. On zatím klidně stál za tou zdí a obrušoval jakousi sochu.

To, co pak následovalo, se seběhlo tak rychle, že jsem to sotva stačila vnímat. Nezbeda běžel po hraně lomu a Henry, když ho zahlédl, přestal zpívat. Něco vykřikl, ale já mu nerozuměla.

Nezbeda k němu natáhl ruce a plnou rychlostí se řítil k té zídce. Naběhl přímo na ni a několik kamenů, které se z ní uvolnily, mu s rachotem začalo padat k nohám.

Henry začal zase křičet: nejdřív ‚Ne!’a pak nějaké jméno – buď ‚Hansi-Eriku‘, nebo ‚Jene-Eriku‘. Nezbeda taky křičel, ale spíš z radosti.

Já se v tu chvíli zastavila a dívala se do země. Slyšela jsem Henryho další výkřiky a rachot padajících kamenů.

Mám pocit, že ti dva se spolu poprali. Myslím, že nakonec jeden z nich toho druhého shodil dolů do lomu, anebo tam sám spadl. Nevím, já už se na to nemohla dívat. Otočila jsem se a utekla.

Když jsem pak šla po silnici k vesnici, nemohla jsem myslet na nic jiného, než na to, že Henry věděl, jak se nezbeda jmenuje. Ti dva se znali.

Nezbeda k nám chodil od severu. Že by z Henryho statku? Nedávno jsem zaslechla řeči, že Henry měl postiženého syna, který mu zapálil chlév…

Když jsem se pak vrátila na zahradu, sedla jsem si na schody. V ruce jsem držela řetízek a brečela jsem. Mrzelo mě, že jsem byla tak ustrašená a zbabělá, že jsem tomu chlapci nedokázala nějak pomoct.

Pak jsem si usušila oči a šla do chaty čekat na holky a Gerlofa.

O tom, co se stalo, bych neměla nikomu říkat. To neštěstí se týká jen Henryho a jeho syna. Už tak jsem udělala dost hloupostí, když jsem od nezbedy přijímala ty dárky a nechávala si je. Ty šperky mi nikdy nepatřily a patřit nebudou.

Na tomto místě Elliny zápisky končily, na poslední straně deníku zbývalo už jen několik málo prázdných řádků. Gerlof sešit odložil a zastyděl se, že ho vůbec kdy otevřel.

Zůstal sedět na židli v trávě a snažil se vybavit si, jak to tenkrát bylo, když se bouře na moři utišila a on se o několik dnů později vrátil na chatu. Všiml si doma něčeho? Ne, Ella mu o tom, co se dělo ve vsi během týdnů jeho nepřítomnosti, nikdy příliš nevyprávěla a on se o to ani moc nezajímal. Míval plnou hlavu toho, jak bude nakládat škuner a popluje s ním do Stockholmu.

Ellin nezbeda se popral s Henrym Forsem. Musel to být Henryho syn. Gerlof ho sice nikdy neviděl, ale povídačky, o kterých píše Ella, také zaslechl: Henry prý měl mentálně zaostalého syna, kterého – patrně zcela neoprávněně – obvinil z toho, že zapálil chlév.

Když se otec se synem toho večera setkali v lomu, proběhlo mezi nimi cosi nevyřčeného. Něco, co nakonec způsobilo, že chlapec beze stopy zmizel a Henry se zhroutil a už se z toho nikdy nevzpamatoval.

A tohle všechno měl na svědomí Gerlof.

62

Když slunce nad lomem klesalo k západu, seděl Per ve svém domku. Do Nilliny operace zbývalo jeden a půl dne.

Než nastal večer, byl s lopatou a páčidlem v lomu a pokoušel se postavit schody, ale na to, aby vytáhl nahoru kamenné kvádry, které měly sloužit jako nejhořejší stupně, už mu nezbyly síly. Jesperovi se schody dostavět vlastními silami nepodařilo a Per dopadl stejně. Vytáhl nahoru jen dva bloky a poté, co se mu třetí zřítil na dno lomu, práce nechal a vrátil se do domku.

Zmožen únavou se posadil do obýváčku.

Spočítal si, že třicet šest hodin je totéž, co dva tisíce sto šedesát minut. Jak s tím časem naloží? Má si jít zaběhat? Od té doby, co naposled běhal s Vendelou, se k joggingu nedostal. Teď večer se mu už ale nedostávalo sil.

Zapnul televizi, ale protože dávali nějaký program pro děti, rychle ji zase vypnul.

Ticho. Slunce zapadalo a stíny se zvětšovaly.

V kuchyni se náhle rozdrnčel telefon. Per sebou trhl.

Špatné zprávy? Přestože si byl jistý tím, že, ať už volá kdokoli, o nic jiného nepůjde, zvedl sluchátko.

Ozval se chraptivý mužský hlas.

„Je to Per Mörner?“

„Ano.“

Per ten hlas neznal. Muž se nepředstavil a rovnou řekl:

„Nina mi říkala, že se mnou chcete mluvit. Jsem majitel Moulin Noir.“

Per si vzpomněl na papírek, který nechal v klubu při návštěvě Malmö.

„Aha. Jistě,“ řekl a snažil se uspořádat si v hlavě myšlenky.

„Jsem rád, že voláte. Chtěl jsem se vás jenom zeptat na něco ohledně mého otce Jerryho Mornera.“

„Jerry, jasně. Jak se má?“

Per musel opět vysvětlit, že jeho otec už nežije.

„Sakra, to mě mrzí,“ řekl muž. „A neshořelo taky to jeho studio?“

„Ano, stalo se to týden před Velikonocemi,“ odpověděl Per a rychle pokračoval: „Před smrtí se mi několikrát zmínil o Moulin Noir, tak jsem se o váš podnik začal trochu zajímat…“ Mužův hlas zněl nyní unaveně.

„Trochu zajímat… Byl jste tu minulý týden. Jak se vám u nás líbilo?“

„No… Dolů jsem se podívat nešel,“ řekl Per, „i když ta dívka v pokladně mi říkala, že tam zažiju nějaké překvapení. Je to pravda?“

Muž se zasmál.

„Ten fór, to překvapení je v tom, že to žádný překvapení není,“ řekl. „Pozdě večer sem choděj kravaťáci s kreditkama a myslej si, že si u nás užijou sex se spoustou blondýn. Jenomže Moulin Noir není bordel.“

„A co tedy?“

„Taneční klub… Akorát že tu tancujou jenom holky a nemaj nic na sobě. Chlapi seděj a dívaj se. A maj touhy.“

To muži umějí, pomyslel si Per.

„Byl Moulin Noir v majetku mého otce?“

„Ne.“

„Ale něco společného s ním měl, ne?“

„Ne, to se tak nedá říct, ale je fakt, že jsme s Jerrym svým způsobem spolupracovali: naše inzeráty se objevovaly v jeho časopisech a Jerry se sem často chodil dívat, jaký tu máme holky a kluky. Některý z nich s ním pak dělali v tom jeho studiu.“

„Kluci taky?“ zeptal se Per. „Takže máte v klubu i tanečníky?“

„Měli jsme… Bylo to pár kluku z fitka, kteří si naolejovali svaly, tancovali s holkama a předstírali, že s nima souloužej. Ale s tím už je konec. Ve Švédsku teď platí mnohem striktnější předpisy o tom, co se smí předvádět na jevišti, a tak už tu máme jenom holky.“

„Když jsme u těch tanečníků… Nejmenoval se jeden z nich Daniel Wellman?“

„Jo, jo,“ řekl muž. „Ten tady dělal.“

„A taky filmoval s Jerrym?“

„No jasně. Daniel Wellman… Tady sice dělal sotva půl roku, ale s Jerrym točil několik let.“

„Pod jiným jménem,“ poznamenal Per a natáhl se po tužce a papíru. „Neříkal si Markus Lukas?“

„Jo, to souhlasí,“ řekl muž.

„Ta jména jim vybíral Jerry,“ řekl Per. „Všichni muži se u něho jmenovali Markus Lukas.“

„Každej si vezme jiný jméno,“ řekl muž. „Sichrujou se tím.“

Ticho.

„Nevíte, kde bych Daniela sehnal?“ zeptal se Per. „Mohl bych mu zavolat?“

Muž se znovu zasmál, tentokrát unaveným smíchem. „Tak to asi nepude.“

„Proč ne?“

„Je tam, kde je teď Jerry.“

Per se zadíval na svou propisovačku, která byla připravena zapisovat.

„Markus Lukas je mrtvý? A víte to určitě?“

„Je to tak, sorry… Když jsem Daniela viděl naposled, byl celej zdrchanej a zarostlej. Než umřel, několikrát mi volal a chtěl po mně prachy, sotva mluvil. Měl depky a rozčiloval se. A ten vztek si chtěl na někom vylejt. Hodně mluvil o Hansovi Bremerovi… Bremer prej Danielovi řek, aby držel hubu.“

Zase Bremer, pomyslel si Per.

„Vypadá to, že Markus Lukas pronásledoval i mého otce,“ řekl.

„To si umím představit… Ke konci o prachy žebral u všech svejch známejch. No, a pak mi najednou přestal volat.“

„Na co zemřel?“ zeptal se Per. Očekával, že uslyší slovo rakovina.

„To nikdo nevěděl. Lidi si mysleli, že bral heroin… Když jsem ale loni potkal jednu z těch holek, co s ním dělala u nás v klubu i u Jerryho, tak mi tenkrát řekla, že Daniel je už dva měsíce po smrti. A že prej šla hned k doktorovi na prohlídku, ale nic jí nenašli.“

„Proč tam šla? Co to bylo za testy?“

„Chtěla vědět, že je čistá.“ Muž udělal pauzu a potom pokračoval: „Nevím, kde se Daniel nakazil… Byl přesvědčenej o tom, že se mu to stalo u Jerryho a Bremera. Říkal, že je za to zažaluje.“

„Byl nakažený?“

„Měl nakaženou krev. To se holt v týhle branži občas stane. Daniel alias Markus Lukas umřel na AIDS.“

63

Třicátého dubna spal Per sice do devíti, ale po probuzení ho hlava tížila jako kámen. Z kuchyně se ozývalo tikání hodin. Když se podíval okny ven, připadal si v domku pod nekonečným nebem jako v pasti.

Zbývá ještě čtyřiadvacet hodin.

Obloha nad Ölandem byla toho rána šedá a foukal vítr. Per přemýšlel o tom, jak s celým dnem naloží, a rozhodl se, že ho nechá co nejrychleji odplynout. Běh času by nejraději urychlil tak, aby Nilla měla už operaci za sebou.

Měl vyřídit ještě jeden důležitý úkol: zavolat Larsi Marklundovi. K telefonu si sedl kolem desáté.

Protože policie ve vyšetřování Jerryho smrti s ničím novým nepřišla, mohl jí Per alespoň sdělit, že našel „Markuse Lukase“, který se ve skutečnosti jmenoval Daniel Wellman. A také to, že tento muž byl HIV pozitivní a loni zemřel.

Marklund několik vteřin mlčel.

„Vy si tedy myslíte, že Wellman se nakazil při natáčení těch filmů? A že se nakazily i ty dívky?“

„To nevím,“ řekl Per a představil si zástupy mladých dívek, které vcházejí do temného lesa. „Ale je to dost pravděpodobné… Před několika dny jsem mluvil s jedním z těch modelů a ten muž mi tvrdil, že ve studiu mého otce a Hanse Bremera souložil s více než stovkou děvčat. Daniel Wellman byl na tom jistě stejně. Při natáčení nikdy nepoužívali prezervativ.“

Marklund opět chvíli mlčel a pak řekl:

„Ten člověk byl vysoce riziková osoba. Ty dívky musíme najít.“

„Několik jmen už mám,“ řekl Per. „Některé z nich žijí, jiné zemřely.“

„Když váš otec a Hans Bremer s tím Wellmanem točili, tak to o něm věděli? Myslím to, že byl nakažený.“

„Nevím,“ řekl Per. „Jerry se o tom nikdy nezmínil.“

„Ti dva nám už nic neřeknou,“ řekl Marklund. Mezitím zřejmě pátral v počítači.

„Našel jsem tady jednoho Daniela Wellmana z Malmö,“ řekl Marklund a dodal: „Máte pravdu, zemřel loni v únoru.“

Per se zadíval na Bremerův žlutý papírek, který ležel u telefonu.

Daniele, přečetl si.

„Prosím vás, mohl byste se mi podívat na jedno zrušené telefonní číslo?“

„Ano, to bych mohl.“

Per mu přečetl číslice, které byly u jména napsány, a zeptal se: „Můžete mi zjistit, komu tohle číslo patřilo?“

Ve sluchátku bylo ticho.

„To není třeba, máme ho uvedené ve spisu.“

„Čí tedy bylo?“

„Jmenovala se Jessika Björková.“

„Žena, která společně s Bremerem uhořela při požáru vily…“řekl Per.

Marklund opět chvíli mlčel a pak se zeptal:

„Jak to víte? Jak jste to jméno zjistil?“

„Když jsem byl v bytě u Hanse Bremera, našel jsem tam lístek s jejím číslem,“ řekl Per. „Jessika pro ně určitě pracovala. Říkali jí Daniele.“

„Ta spolupráce už ale dávno skončila,“ řekl Marklund. „Mluvili jsme s jejími přáteli… Řekli nám, že práce modelky nechala před sedmi nebo osmi lety.“

„K čemu měl tedy Bremer její telefonní číslo? A proč s ním byla v Jerryho vile?“

„Ano… Tím se právě zabýváme,“ řekl policista. Na okamžik se odmlčel a pak řekl: „Díky za pomoc. Pokud na něco přijdeme, ozvu se vám. Ale nechte to už jenom na nás. Odpočiňte si a užívejte si jara na Ölandu. To vám určitě nemusím doporučovat, viďte?“

„Užívám si každou minutu,“ řekl Per.

Zbývalo třiadvacet hodin.

Per snědl oběd a vyšel z domku na čerstvý vzduch. V mračnech, která se vznášela nad vesnicí, se objevilo několik modrých trhlin.

Prošel kolem Vendelína domu. Audi před ním nestálo a velká okna vily byla zatažená. U druhé vily stálo auto, které se tu několik týdnů neukázalo – přijeli Kurdinovi.

Markus Lukas, Jessika, Hans Bremer…

Jména těch mrtvých ho stále pronásledovala. Vydal se na dlouhou procházku jižním směrem a pobřežní silnicí došel až k místu, kde asfalt vystřídala štěrková cesta. Jedinými budovami, které tady stály, byly malé kamenné domečky u pláže. Mořská hladina se leskla, kromě Pera tu nikdo jiný nebyl.

Co všechno Jerry věděl?

Aniž by chtěl, Per si tuto otázku musel položit. Věděl otec o tom, že Daniel Wellman byl nakažený, a přesto dívky nechal, aby s ním natáčely? Rozhodl o tom Hans Bremer?

Per chodil téměř hodinu po pobřeží, pak se zastavil, podíval se na hodinky a myslel na Nillu. Byla jedna hodina deset minut. Zbývalo necelých jedenadvacet hodin.

Otočil se a vyrazil zpět k vesnici. Na nástěnce u kempu viselo oznámení, že se večer na břehu budou konat oslavy poslední dubnové noci, jejichž součástí bude zapálení ohně a společné zpívání. Per si všiml, že na pláži už je navršena velká hromada větví.

Když už byl skoro u lomu, zahnul na silnici a otevřel vrata před chatou Davidssonových. Od jeho posledního setkání s Gerlofem sice uplynul jen týden, ale během té doby se toho hodně přihodilo.

Gerlof byl doma. Seděl na židli před domem s dekou přes nohy, na stole před sebou měl tác a vedle něj starý poznámkový sešit. Per sice zaznamenal, že trávu před chatou by bylo třeba posekat, ale na to, aby se k tomu Gerlofovi nabídl, byl příliš unaven.

Gerlof zvedl hlavu a kývl mu na pozdrav.

„To je prima, že jdete,“ řekl. „Zrovna jsem si říkal, kdy se tady zase objevíte!“

Per si sedl na židli určenou pro hosty.

„Byl jsem teď nějakou dobu pryč,“ řekl. „Zato dneska sem přijeli snad všichni, co tu mají dům.“

„Hm,“ řekl Gerlof. „Bude se večer zapalovat oheň?“

„To víte, že ano,“ řekl Per. „Místní úřad chce, aby se spálilo pár větví a lidi si zazpívali na pobřeží.“

„Spálit pár větví říkáte?“ podivil se Gerlof. „Tak to bych vám měl vylíčit, jak to tady ve vsi chodilo třicátého dubna dřív. Lidi nejdřív svezli všechny sudy od dehtu, které přes zimu praskly, a nastavěli je na sebe na hromadu. Úplně nahoru se pak postavil nový sud a naplnil se dehtem a nakonec se to všechno podpálilo! Dehet z toho sudu nahoře začal stékat na ty spodní a byl z toho oheň, který se zvedal k nebi jako bílý sloup. Byl vidět až z pevniny. Zapaloval se proto, aby odsud zahnal všechny zlé mocnosti.“

„To byly krásné časy,“ řekl Per.

Na zahradě zavládlo ticho, a tak Per pokračoval:

„Všechno v pořádku, Gerlofe?“

„Ani ne. A u vás?“

Per zavrtěl hlavou.

„Ale možná se to brzy změní… Na dceru ráno čeká tým lékařů.“

„To je dobře,“ řekl Gerlof. „Chcete tím říct, že ji čeká operace?“

Per mlčky přikývl, měl srdce až v krku. Proč sedí tady a není v nemocnici u Nilly?

Protože je slaboch.

„Markus Lukas je mrtvý,“ řekl Per.

„Prosím? Kdo že?“ zeptal se Gerlof.

Per začal vyprávět – chrlil ze sebe slova, jako když se protrhne hráz. Vysvětlil Gerlofovi, že Markus Lukas se ve skutečnosti jmenoval Daniel Wellman a byl to model. Když se nakazil AIDS, volal Jerrymu a Bremerovi a chtěl po nich peníze. Per se mu také svěřil, že Jerryho strach z Markuse Lukase si špatně vyložil – Lukas pro Jerryho nepředstavoval žádnou hrozbu, byl jen nemocný. A teď už nežije.

Kdo tedy ve studiu nastražil zápalné bomby a nechal uhořet Hanse Bremera a Jessiku Björkovou? Kdo vzal Bremerovy klíče a vnikl do Jerryho bytu? A kdo Jerryho srazil autem?

Gerlof ho sice poslouchal, ale pak udělal rukou odmítavé gesto.

„K tomu vám nemůžu nic říct.“

„Ne?“ řekl Per.

Gerlof chvíli mlčel a pak řekl:

„Vždycky jsem si lámal hlavu s různými hádankami a záhadami, snažil jsem se jim přijít na kloub. Ale není to k ničemu dobré.“

„Jak to myslíte?“ podivil se Per. „Když něco vyřešíte, tak to přece smysl má, ne?“

Gerlof se zadíval na Ellin deník.

„Řeknu vám o jiném záhadném požáru,“ pronesl. „Je to čtyřicet let, co nedaleko odtud hořelo. Stalo se to na jednom statku severně od Stenviku, do základů tam shořel chlév i s kravami, všechno… Byl jsem právě tady na chatě a stejně jako ostatní lidi ze vsi jsem se tam šel podívat. Něco se mi tam ale nezdálo: u toho chléva byl cítit petrolej. Když jsem se v těch místech sehnul k zemi, uviděl jsem v hlíně otisk boty, která měla u podpatku takový velký vrub z toho, jak byl do ní neobratně zaražen hřebík. Bylo mi hned jasné, že tu botu musel spravovat Paulsson Botka.“

„Paulsson Botka?“

„To byl jeden takový mizerný švec od nás ze vsi,“ řekl Gerlof. „Zmínil jsem se o tom policii, oni po majiteli té boty začali pátrat a nakonec ho zadrželi.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Per.

„Sedlák, kterému ten statek patřil.“ Gerlof kývl bradou směrem k lomu. „Henry Fors… Otec naší sousedky, Vendely Larssonové.“

„Vendelin otec?“

„Ano. Všechno to svedl na svého syna, ale já bych se vsadil, že to udělal on.“ Gerlof pokračoval: „Je to zvláštní, ale žháři zapalují skoro vždycky objekty ve svém nejbližším okolí. Skoro vždycky zapalují ty domy, které důvěrně znají.“

Per si vzpomněl na Vendelíny smutné oči, když mu před několika týdny ukazovala místa, kde prožila dětství. Připadala jsem si tady opuštěná, řekla mu tenkrát.

„Gerlofe, proč ale litujete toho, že jste dal policii ten tip?“ řekl Per. „Pyromany je přece nutné odhalit.“

„Já vím, máte pravdu… Jenomže tu rodinu to zničilo. Henry se z toho zhroutil.“

Per chápavě přikyvoval. Protože rozhovor se opět stočil ke smrti a bolesti, raději se zvedl.

„Chtěl bych teď zajet do nemocnice.“

Napadlo ho to zcela spontánně, ale měl pocit, že by to tak bylo správné. Pojede do nemocnice a bude u Nilly celý večer a celou noc a vůbec mu nebude vadit, že tam jsou i Marika a její manžel. Už nebude mít strach.

„Budu na vás zítra myslet,“ řekl Gerlof. „A na vaši dceru samozřejmě taky.“

„Díky.“

Per se obrátil a vyšel ze zahrady.

Cestou domů si všiml, že u silničky, jen několik metrů od lomu, sází Christer Kurdin strom. Kmen už měl zapuštěný v zemi, právě kolem něj doplňoval zeminu.

Kurdin se narovnal a udělal několik kroků směrem k Perovi.

„Slyšel jsem, že váš otec Gerhard… zemřel. Byla to dopravní nehoda?“

Per se zastavil.

„Ano, stalo se to v Kalmaru… Tohle je jabloň?“

„Ne, švestka.“

„Aha.“

Per chtěl pokračovat v cestě k domovu, ale Kurdin z něho stále nespouštěl oči.

„Nechtěl byste k nám na chvíli zajít?“

Per okamžik přemýšlel a pak přikývl. Následoval Kurdina po cestičce jeho zahradou a pošilhával při tom po svém zápěstí: bylo za pět minut tři a ručičky hodinek se s pravidelným tikotem posouvaly dál.

„Takže jste přijeli na tu slávu?“ zeptal se Per, když vcházel do vily.

„Ano,“ řekl Kurdin. „V neděli se vracíme domů… Pak sem zas přijedem až v létě.“

Vešli do malé haly, za níž se nacházel velký obývací pokoj.

Per se rozhlížel kolem sebe. Nebylo tu mnoho kusů nábytku, ani žádné dekorační předměty, zato spousta elektroniky, telefonů a reproduktorů. Na podlaze u stěn se povalovala změť šedivých a černých kabelů, na stole stály dva monitory. Kurdin nebo jeho žena se nepochybně věnovali také hudbě, protože pod oknem měli protáhlý stůl se spoustou tlačítek a šoupátek – mixážní pult.

„Nedáte si kafe?“ zeptal se Christer Kurdin.

„Ne, díky.“

Kousek od oken s výhledem na lom stála černá kožená pohovka a vedle ní nízký stolek s kamennou deskou. Per se posadil.

„Pivo?“

„To bych si dal.“

Per si vzpomněl, že se rozhodl zajet navečer do nemocnice. Jedno pivo bych si snad dát mohl, pomyslel si.

Christer odešel do kuchyně a vrátil se se dvěma sklenicemi ležáku.

„Na zdraví!“

„Na zdraví!“

Per upil dva doušky, postavil sklenici na stolek a přemýšlel o tom, co by měl říct.

„Jste manželé už dlouho?“ zeptal se.

„Já a Marie?“ řekl Christer. „Ne, ani ne. Něco málo přes dva roky. Ale celkem jsme spolu pět let.“

„Kde vlastně bydlíte?“ zeptal se Per. „Ve Stockholmu?“

„Ne, v Göteborgu. Studoval jsem tam na Chalmersově univerzitě. Taky tam teď mám firmu… Jinak ale pocházím z Varbergu.“

„A vaše žena?“ řekl Per.

„Ta je z Malmö.“

Popíjeli pivo, pokoj ovládlo ticho. Per si dal ještě jeden doušek. Pivo bylo dost silné, alkohol dobře tlumil vnitřní neklid, který pociťoval před nadcházejícím dnem.

„Co si myslíte o Maxi Larssonovi? Mezi námi sousedy…“ zeptal se.

Christer Kurdin se ušklíbl.

„Larsson? To je podle mě pan Pravda.“

„Pan… co?“

„Pravda… Takový ten typ, co musí mít vždycky pravdu,“ řekl Christer. „Max Larsson je přesně takový. Nedá pokoj, dokud s ním všichni nesouhlasí. Nevšiml jste si, jak Vendelu, svou ženu, tlačí do kouta?“

Per na to neodpověděl. Místo toho se zeptal:

„Četl jste některou z jeho knížek?“

„Ne,“ řekl Christer, „ale viděl jsem, kolik jich vychrlil… Takže si umím představit, jak asi vypadají rady, které v nich uděluje.“

„Myslíte, že ty rady jsou špatné?“

„Přinejmenším budou zjednodušující,“ řekl Christer. „Nikdo se přece nestane kvalitním člověkem jen díky tomu, že si přečte knížku o psychologii. Na to je třeba si něco odžít – metodou pokusů a omylů.“

Zatímco Per přikyvoval, zaskřípaly vchodové dveře a do haly vkročila Marie Kurdinová, která v popruhu na břiše nesla své děťátko.

„Haló!“ zavolala. „Je někdo doma?“

Toho, že je v pokoji i Per, si zatím nevšimla. Christer Kurdin se rychle zvedl a šel jí vstříc.

„Ahoj, miláčku!“ řekl. „Máme návštěvu.“

Kurdin se v její přítomnosti uvolnil, jako by byl její příchod vítanou záminkou k přerušení náročného rozhovoru. Pokud ovšem Pera neměl v lásce, proč ho sem vlastně zval?

„Je tu náš soused Per Mörner.“

„Vážně?“.

Per jasně viděl, jak Marii Kurdinové v hale během vteřiny ztuhl úsměv.

Christer k ní přistoupil, dal jí pusu a ona ho také políbila. Per měl pocit, že před ním hrají divadlo.

„Sehnalas všechno, miláčku?“

„Myslím, že jo… Koupila jsem taky čajový svíčky.“

„Fajn.“

Per uchopil sklenici a zadíval se na sousedy. Kurdinovi – šťastná rodina s luxusní vilou. Závidí jim?

Marie Kurdinová vešla do pokoje, krátce kývla na Pera a s dítětem v náručí rychle odešla do ložnice.

Jerry tenkrát po Velikonocích na Marii ukazoval se slovy: Točil jsem s ní.

Christer Kurdin se opět posadil ke stolku a usmál se.

Per se neusmíval – nevěděl, co říct.

„Vy jste mého otce znal?“ zeptal se.

Kurdin zavrtěl hlavou.

„Proč bych měl?“

Per se zadíval do sklenice, která už byla téměř prázdná, a řekl: „Byl známý jako Jerry Morner. Když jsme se před chvílí potkali, použil jste jeho skutečné jméno – Gerhard.“

„Opravdu?“

Per se mu zadíval do očí.

„To vy jste mi volal?“

Christer Kurdin neodpověděl.

„Někdo mi zkoušel volat,“ řekl Per pomalu. „Začalo to po tom večírku… Někdo mi zatelefonoval a do sluchátka mi pustil nahrávku, která podle mě pocházela z některého z Jerryho filmů.“

Kurdin stále nic neříkal, jen se několik vteřin mlčky díval na Pera. Pak se otočil a přes rameno zavolal:

„Miláčku!“

„Ano?!“ odpověděla jeho žena.

„Mohla bys na chvilku?“

Ozval se klapot podpatků Marie Kurdinové. Přišla do pokoje.

„Co se děje?“

„On to ví,“ řekl Christer Kurdin.

Jeho žena mlčela. Její a Perův pohled se setkaly.

„Natáčela jste s Jerrym a Markusem Lukasem?“ zeptal se.

Marie krátce zavrtěla hlavou.

„Samozřejmě že ne.“

Nic víc neřekla. Christer Kurdin zvedl hlavu.

„Natáčela s nimi její mladší sestra.“

„Sara,“ řekla Marie tiše. „Když jí bylo teprve osmnáct, jeden film natočila… Brala pak protivirové léky, jenže před třemi lety stejně umřela. Tušila, že se nakazila při tom natáčení, a taky mi to řekla. S nikým jiným se o tom neodvážila mluvit, strašně se styděla.“

Per pochopil.

„Tak proto jste mému otci volala… Abyste mu to připomněla…“

„Když jsem ho viděla na tom večírku, nejdřív jsem nevěděla, co je zač,“ řekla Marie. „Teprve když vytáhl ten časopis…“

Per se jí nemohl podívat do očí, a tak sklopil hlavu.

„On mi o vás taky říkal… Říkal, že vás zná. Musely jste si být se Sárou podobné…“

Marie neodpověděla.

Per se zadíval do sklenice. Co to v tom pivu je? Připadalo mu zakalené. Když mu ho Kurdin v kuchyni naléval, nepřilil do něj něco?

Vlastní Christer Kurdin červený ford?

Vylákal Jerryho na prázdnou silnici na okraji Kalmaru?

Per opatrně postavil sklenici na stolek a pomalu se zvedl. Rád by jim položil další otázky, ale točila se mu hlava.

„Už odcházíte?“ zeptal se Christer Kurdin.

Per přikývl. Zdálo se mu, že kdesi vzadu v hlavě slyší dívčí hlasy.

„Ano… Musím domů.“

Připadal si před Kurdinovými směšný. V hlavě mu ale stále zněl dívčí křik, k němuž se přidal ještě Jerryho hlas, který mu šeptal, ať odsud zmizí.

Per se postavil a od pohovky vykročil směrem k hale. Pak udělal další krok. Bylo to dobré, hýbat se mohl. Měl pocit, jako by se znovu ocitl v Jerryho studiu, uprostřed dýmu, žáru a pachu spáleného lidského masa.

Žháři zapalují skoro vždycky objekty, které dobře znají, řekl mu Gerlof. V tom případě si studio podpálil sám Jerry. Nebo ho podpálil Hans Bremer. Nebo ho snad zapálil Per, Jerryho ztracený syn?

V hale se Per otočil čelem k manželům a zvýšeným hlasem pronesl:

„Já si nemyslím, že Jerry… Nemyslím si, že o tom věděl. Nevěděl o tom, že Markus Lukas je nakažený. Mrzí mě to, netušil jsem to… Všichni jsou už stejně mrtví…“

Vypovídal se a zmlkl. Christer a Marie Kurdinovi stáli vedle sebe a neustále se na něho dívali, ale Per se jim nemohl podívat do tváře. Zmohl se už jen na jediné slovo:

„Promiňte.“

Než se mu podařilo otevřít vchodové dveře, chvíli šmátral po klice.

64

Víly se u kamene neukázaly.

Ačkoli noc na planině byla studená, Vendela, která měla na sobě několik vrstev zimního oblečení, se schoulila a chlad nějak přečkala. Dokonce i několik hodin spala: ležela natažená v měkké trávě a kámen jí při tom sloužil jako větrolam. Vydržela i hlad, který jí svíral žaludek.

Max na tom byl hůř.

Víly si z kamene prsten odnesly a teď už bylo pozdě, aby si Vendela své přání rozmyslela.

Už je určitě mrtvý. Vendela v duchu dohlédla přes planinu až do vily: jako rána kladivem zasáhl Maxe do hrudního koše silný infarkt. Možná se to stalo už večer, když se vrátil domů mezi květinovou pohřební výzdobu a usedl ke stolu v pracovně.

Jeho srdce se zničehonic zastavilo. Max nakloněný nad stůl se začal plazit po desce a pak na ní zůstal ležet s hlavou otočenou do strany. Teď se s tím už nedá nic dělat, je po všem. Vendela se přesto domů vrátit nechtěla. Nechtěla svého muže v pracovně takhle najít.

Přestože víly stále nepřicházely, čekala na ně u jejich kamene a hodiny ubíhaly.

Někdy v polovině dne – nevěděla přesně, kdy to bylo – v keři asi deset metrů od ní zapraskalo a několika skoky kolem proběhl zajíc. Než utekl, na několik vteřin k Vendele otočil hlavičku.

O dvě hodiny později zahlédla v dálce v západním směru dva lidi – muže a ženu. Šli těsně vedle sebe a měli na sobě červené nepromokavé bundy a nápadně velké trekkingové boty. Ani jeden z nich se směrem ke kameni nepodíval.

Vendela byla možná neviditelná. Neměla teď ani hlad, ani žízeň; nic jí nechybělo.

Ale ano, něco přece.

Sáhla do kapsy a nahmatala dózu s léky.

Byly to ony dánské pilulky, ty silné, po nichž cítila klid a stav beztíže. Od té doby, co přijela na ostrov, si vzala jen tři nebo čtyři, takže dóza byla téměř plná.

Uchopila jednu tabletku mezi prsty. Když si ji vkládala do úst, zavřela oči. Ačkoli ji neměla čím zapít, spolkla ji bez problémů.

Poté, co čekala čtvrt hodiny a nic necítila, vzala si ještě jednu a pak naráz další dvě.

Po čtrnácté tabletce usoudila, že by to mohlo stačit. Nechtěla si přece vzít život, jen se uvolnit a setkat se s vílami. A ty se už zřejmě blížily – z planiny se totiž ke keřům začala plížit bílá mlha.

Vendela dózu zašroubovala a zastrčila zpátky do kapsy.

Bylo za deset čtyři. Seděla u kamene skoro celý den, brzy tu bude večer.

Opřela se o kámen a cítila, že jí slábne tep.

Náhle si vzpomněla, že je poslední dubnový den, kdy zlé síly planinu načas opustily. Víly ne, ty tu zůstaly.

Zvolna ji obklopila bílá mlha, která zastínila sluneční svit. Vendela najednou viděla, jak se mezi keři objevila nějaké postava.

Byl to malý chlapec. Prošel trávou mezi převalujícími se závoji mlhy. Vendela věděla, odkud přichází.

Chlapec se zastavil před jedním z keřů a díval se na ni. Vendela se usmála a natáhla k němu ruce. V tom okamžiku ho poznala.

„Pojď, Jene-Eriku! Jene-Eriku!“

Chlapec chvíli váhal, ale potom k ní přistoupil.

Postavil se ke kameni a položil jí na ramena své chladivé ruce. Vendela zavřela oči a pocítila úlevu.

Když pak zvedla hlavu a oči zase otevřela, uviděla, jak se v trávě před ní otevírá brána sálající světlem a teplem. Ačkoli na dohled nebyli žádní ptáci, slyšela, jak se pod nebeskou klenbou ozývá jejich zpěv.

Vstala a ruku v ruce s Janem-Erikem branou prošla.

Neohlédla se. Jakmile se vytratily poslední zbytky mlhy, opět všechno zalila žlutá sluneční zář. Všechno šedivé a pozemské zmizelo.

65

„Pane Mörnere!“ zavolal u lomu nějaký hlas.

Per se otočil a uviděl Maxe Larssona. Jeho soused jistě právě vyšel z domu, protože vchodové dveře jeho vily byly otevřené dokořán. Hnal se dlouhým krokem zahradou na silničku a mával na Pera.

Per se zastavil, přestože původně měl v úmyslu jít rovnou domů. Stále byl pod vlivem piva, které vypil u Kurdinových, a bál se, aby nezačal vrávorat.

„Kde je moje žena?“ zeptal se Max Larsson.

Max se zastavil jen asi metr od Pera.

„Vaše žena?“

„Vendela. Neviděl jste ji někde?“

Per zavrtěl hlavou.

„Dnes ne.“

Max Larsson ho nezajímal, myslel na důležitější věci. Max se na něho dlouze díval, jako by si Perovu odpověď přebíral v hlavě.

„Vy dva jste se přece stýkali, ne?“ řekl.

„Ano,“ řekl Per. „Včera jsme se setkali.“

Neměl v úmyslu Maxovi vyprávět, o čem s Vendelou mluvil a co spolu dělali – pokud ho to bude zajímat, musí mu to vysvětlit ona.

Max se mu stále díval do očí, ale tvářil se nejistě.

„Někam musela odejít,“ řekl a rozhlížel se kolem. „Zkoušel jsem jí sem volat z domova, ale nebrala to. Mobil nechala na stole v kuchyni.“

„Třeba jela na nákup,“ napadlo Pera.

„To ne,“ řekl Larsson. „Nevzala si auto.“

Per vykročil.

„Možná se šla jen projít,“ řekl. „Podívám se po ní.“

„Dobře,“ řekl Larsson. „Projedu autem pobřeží a pokusím se ji najít.“ Potom váhavě dodal: „Díky za pomoc.“

Per přikývl a šel domů. Připadal si už docela střízlivý. Pivo na něj přestalo působit a představa, že Kurdinovi do něj nasypali nějakou drogu, mu najednou začala připadat směšná. Per byl Jerryho vinou paranoidní. Jeho otec trpěl celá léta představou, že ho někdo pronásleduje, a zřejmě se mu jí podařilo nakazit i syna.

Per spěchal ke svému prázdnému domku. Odemkl a pak rozsvítil ve většině pokojů, aby z domu vyhnal stíny.

Bylo teprve čtvrt na pět. Do Nilliny operace zbývalo osmnáct hodin.

Zhluboka se nadechl, sedl si ke kuchyňskému stolu a zavolal do nemocnice.

„Ahoj! Tady táta.“

„Ahoj.“

Nillin hlas byl sice ztišený, ale zato klidný. V pozadí se ozývala hudba, nejspíš nějaká píseň od Nirvany.

„Jak se máš?“ řekl.

„Dobrý.“

„Co děláš?“

„Čtu si,“ řekla. „A čekám.“

„Já vím. To bude paráda, až budeš mít po tom, viď?“

„Hm.“

Mluvili spolu čtvrt hodiny. Zdálo se, že Nilla se po chvíli začala cítit lépe. Také Per byl klidnější. Dozvěděl se, že Marika je v nemocnici a že u dcery strávila celý den.

„Přijedu za tebou dneska večer,“ řekl.

„V kolik?“

„Brzo… Za několik hodin.“

„Ale to už možná budu spát.“ Zasmála se unaveným smíchem. „Ráno mě vzbuděj brzo… Budu se muset potřít lihem – dezinsekcí. Celý tělo…“

Dezinfekcí, řekl si v duchu Per, ale dceru neopravil.

„Tak jo, brzo se uvidíme. Ahoj!“ řekl.

Když pak položil sluchátko a přešel ke sporáku, aby si uvařil večeři, všiml si, že na podlaze se pomalu pohybuje něco černého. Velká masařka. Letošní první – tedy první, kterou viděl. Vypadalo to, že moucha se právě probudila, protože její pohyby byly pomalé a malátné.

Mohl ji snadno zabít, ale právě proto ji nabral na kus papíru a vyhodil z okna. Moucha rychle rozevřela křídla, bez poděkování přeletěla lom a zmizela v dálce.

Po večeři se Per zdržoval v kuchyni. Seděl u stolu, a zatímco tikaly hodiny, myslel na Vendelu Larssonovou.

Kde jen může být?

Samozřejmě věděl, kam asi mohla jít: možná se chtěla vrátit do svého dětství. Možná běžela k tomu malému statku nebo na planinu k velkému kamennému bloku. Max ji tam už třeba hledal, pokud ovšem ta místa zná – to je otázka.

Per zkusil zavolat do vily Larssonových, ale telefon nikdo nevzal.

Hodiny ukazovaly čtvrt na šest. Než pojede do Kalmaru, mohl by se běžet podívat na Vendelin statek, dokud je ještě světlo. Běhání mu vždycky udělalo dobře.

Obul si běžecké boty, vzal si bundu a vyšel ze dveří. Vzduch byl svěží a chladný a Per si připadal naprosto střízlivý. Nebyl snad?

Podíval se jižním směrem, k domu Larssonových. Velké audi už u něj nestálo, okna v celém domě byla zhasnutá.

Vzadu u Kurdinových se svítilo, ale Per se teď těmi lidmi nechtěl zabývat.

V dáli se ozvaly rány připomínající výstřely z pistole – to děti na pláži odpalovaly bouchací kuličky.

Přestože neutíkal, šel dlouhým krokem. Mířil na severovýchod. Nejprve šel po silnici vedoucí z pobřeží do nitra ostrova a pak po užší štěrkové silničce, která ho nakonec přivedla až ke statku.

Tráva tu byla ještě zelenější než posledně, takže dům a jeho okolí připomínaly typickou švédskou letní idylku. Když se ale Per podíval do zahrady, v její levé části zahlédl zbytky základů. Nyní už chápal, proč se u nich Vendela tenkrát, když mu ukazovala statek, zastavila a dívala se na ně. Základy ve tvaru obdélníku byly pozůstatkem shořelého chléva.

Trávník na tomto místě mu připadal kratší a zažloutlejší, ale možná si to jen namlouval.

Žháři zapalují skoro vždycky objekty, které dobře znají.

Přemýšlel o Hansi Bremerovi, který měl zálibu v pyrotechnice a kromě Jerryho znal studio u Rydu ze všech nejlépe. Pokud měl někdo čas a možnost ve vile nastražit bomby, pak to byl právě on. Podle vyjádření policie byl ale v době požáru spoutaný, a navíc v domě sám uhořel. Jerry o něm ale stále mluvil tak, jako by nezemřel – Bremer mu prý volal a řídil auto, které ho srazilo.

Per to nebral vážně – vysvětloval si to tím, že jeho nemocný otec byl dezorientovaný. Dalo se stoprocentně spoléhat na to, že uhořelé tělo, které se našlo ve vile, skutečně patřilo Hansi Bremerovi?

Ano, beze všech pochybností. Jednak to potvrdila jeho sestra, jednak policie, která by se sotva zmýlila – dnes přece dokáže identifikovat oběť podle zubů, otisků prstů a profilu DNA.

Přešel k obytnému stavení a zaklepal. Majitelé statku byli doma. Žena, která Perovi přišla otevřít, si na Vendelu vzpomněla:

„Ano, byla tu před několika týdny… Říkala, že tady bydlela, když byla malá. Od té doby jsem ji tady ale už víckrát neviděla.“

Per pokýval hlavou a šel dál. Přelezl mechem porostlou zídku a vydal se na planinu. Po vodě už tu nebylo ani stopy, místo ní tu rostly nejrůznější druhy odolných bylin a květin, které jsou schopné zapustit kořeny ve slabé vrstvě půdy.

Per si teprve nyní uvědomil, že na Ölandu panuje jaro. Přestože nepršelo, nezahlédl tu ani jednoho výletníka – všichni už odsud zřejmě odešli a chystají se zapalovat ohně. Planinou se neslo jen tiché šumění větru a odkudsi sem doléhalo ptačí cvrlikání. Kdo to zpívá? Pěnice hnědokřídlá, nebo černohlavá? Per se v druzích ptáků nevyznal.

Zrychlil. Protože tu nebyl nikdo, koho by se mohl zeptat na cestu, nezbylo mu než doufat, že běží správným směrem a že se dostane k mohutnému Vílímu kameni.

66

Per odhadoval, že se právě nachází kdesi uprostřed ostrova. Poté, co šel dlouhými kroky asi kilometr po stezkách mezi houštinami, zahlédl na obzoru skupinu stromů a dal se do běhu.

Po deseti minutách mu začalo být teplo a docházel mu dech. Žádné kamenné bloky neviděl, ale když se podíval k severu, všiml si shluku jalovcových keřů, které se mu zdály být povědomé – stály od něho ve vzdálenosti asi sto metrů a vytvářely kruh. Zamířil k nim.

Když se k nim blížil, všiml si, že se za nimi zvedá velký kámen, poznal jeho hranatý obrys. Doběhl na místo, které mu tenkrát ukázala Vendela.

Slunce vystoupilo z oblaků a začalo se sklánět k západu, takže stíny keřů vrhaly na trávu dlouhé černé pruhy. Per prošel jalovci a zastavil se.

Na mýtině se tyčil kamenný blok a v trávě vedle něho kdosi stál. Někdo tak drobný, že ani nedosáhl na horní plochu kamene.

Chlapec v džínsech a modré bundě. Otočil k Perovi hlavu a na tváři jako by se mu objevil mírný úsměv.

Per se ohlédl za sebe a několikrát zamrkal. Ne, nebyl to optický klam, kluk stál stále před ním. Per si všiml, že chlapec drží v ruce malou dřevěnou bedýnku. Mohlo mu být osm nebo devět let.

„Ahoj,“ řekl mu Per.

Chlapec nic neřekl. Per udělal krok dopředu.

„Jak se jmenuješ?“

Chlapec neodpověděl ani tentokrát.

„Co tady děláš?“

Chlapec se nadechl a podíval se stranou.

„Bydlím tamhle.“

Díval se za sebe, na severovýchod. Per v těch místech žádné domy neviděl, vlastně tu neviděl vůbec žádné lidské stopy, ale vysvětloval si to tím, že pokud tam nějaké statky skutečně jsou, patrně je zakrývají stromy.

„Jsi tady sám?“

Chlapec zavrtěl hlavou a odstoupil od kamene.

„Položil jsem ji na bok,“ řekl. „Tak se to prý má dělat.“

V tu chvíli Per spatřil Vendelu.

Ležela v polostínu za chlapcovými zády, měla zavřené oči a ruce sepnuté u obličeje. Na hlavě měla čepici a byla oblečená do velké neforemné zimní bundy. Vypadalo to, jako by v trávě jenom odpočívala.

Per přiskočil blíž a naklonil se nad ni.

„Vendelo!“

Když jí třásl rameny, viděl, že Vendela nespí – byla v bezvědomí. V trávě se leskly zbytky jídla a z úst jí vycházel nakyslý pach – důkaz toho, že zvracela.

„Vendelo!“

Nezareagovala.

Chlapec zůstal stát asi dva metry od něho a se zájmem pozoroval jeho pokusy Vendelu oživit. Byly neúspěšné.

Per se zvedl. V bundě měl sice mobil, ale zapochyboval, že by na toto místo mohla trefit sanitka. Obrátil se k chlapci.

„Musíme Vendele pomoct… Je nemocná,“ řekl. „Nevíš, není tu někde blízko silnice?“

Chlapec přikývl a otočil se. Per se sehnul, zasunul paže pod Vendelína skrčená záda a zvedl ji do náruče. Unesl ji bez problémů, její tělo bylo štíhlé a bezvládné.

Beze slova, se sluncem v zádech se dali na cestu východním směrem. Chlapec se po padesáti metrech zastavil u jednoho jalovcového keře a bedničku, kterou nesl s sebou, si schoval pod jeho nejspodnější větve.

„Mám tady skrýš,“ řekl.

Per kývl hlavou a všiml si, že pod keři leží také nějaké časopisy. Naštěstí to byly jen komiksy.

„Tak pojď,“ řekl chlapci.

Přestože ho už začaly bolet ruce, kráčel bez zastavení, aby neztratil tempo. Chlapec ho mezitím dohonil a dál ho vedl křovinami směrem na východ.

Poté, co ušli asi sto metrů, uslyšel Per svištivý zvuk – nedaleko od nich projelo auto.

Vzdálenost mezi kamenem a silnicí byla kratší, než čekal.

Jakmile stromů a keřů začalo ubývat, zahlédl, jak se sotva padesát metrů před nimi zableskly světlomety auta. Klopýtal s Vendelou v náručí a cítil, že mu docházejí síly.

„Vendelo?“

Stále dýchala. Na několik vteřin otevřela oči, ale zřejmě ho nepoznala. Místo odpovědi jen něco zamumlala a pak znovu upadla do bezvědomí.

Per si ji v náručí přehodil tak, aby se mu lépe nesla, a odnesl ji až k silnici.

Žádná auta po ní právě nejela, zato asi o sto metrů dál zahlédl autobusovou zastávku s přístřeškem. Došel k ní a položil Vendelu na dřevěnou lavičku.

Potom vytáhl z kapsy mobil a zavolal na pohotovost. Když hovor ukončil a zvedl oči, byl v čekárně na zastávce s Vendelou sám.

Chlapec zmizel.

Sanitka k zastávce dorazila během půlhodiny. Než přijela, pokoušel se Per Vendelu probudit a zahřát. Aby ji uchránil před večerním chladem, zabalil ji ještě do své bundy. Když pak u nich zastavila žlutá sanitka, Vendela měla oči několik minut otevřené, ale pak je zase zavřela. Dýchala sice slabě, ale pravidelně.

Zdravotníci se svými příručními brašnami vešli do „čekárny“ a sklonili se nad ní. Svlékli jí bundu a změřili tlak. Per ukročil dozadu.

„Odvezeme ji do Kalmaru,“ řekl mu jeden z nich.

Per si uvědomil, že Vendela se stejně jako Nilla stane pacientkou nemocnice.

„Zvládne to?“ zeptal se muže.

„Určitě. Vy jste její muž?“

„Ne… Jen přítel. Ale můžu se pokusit jejího manžela sehnat.“

O deset minut později se už sanitka blížila k mostu mezi ostrovem a pevninou. Per si vydechl. Vzal Vendelínu bundu a vydal se na zpáteční cestu – nejprve po štěrkové cestě a pak po stezce vedoucí na planinu.

Na jejím konci ho čekal chlapec. Seděl na bedničce, kterou opět vylovil zpod keřů.

Per se zastavil.

„Tak už ji odvezla sanitka… Díky, že jsi mi pomohl!“

Chlapec na to nic neřekl. Protože se na planinu začal snášet soumrak, Per se ho zeptal:

„Trefíš domů?“

Chlapec přikývl.

„To jsem rád.“ Per už byl na odchodu, když vtom si něco uvědomil. Zeptal se: „Na co máš vlastně tu bedýnku?“

Chlapec mlčel, patrně přemýšlel. Pak se rozhodl, že bude Perovi důvěřovat.

„Podívejte!“

Postavil se a bedničku nadzvedl. Per si všiml, že nemá dno.

V trávě pod ní se skrývala malá plechovka od sušenek. Chlapec z ní odklopil víčko a ukázal Perovi její obsah.

„Tu bedýnku potřebuju na to, abych dosáh na ten kámen,“ vysvětlil. „Nahoře skoro vždycky něco najdu!“

Per se zadíval na plechovku, která byla z poloviny plná mincí a malých stříbrných šperků.

Hned nahoře ležel blyštivý snubní prsten.

67

Gerlof toho večera seděl na zahradě a měl přes nohy přehozenou dekou. Zdálo se mu, že od silnice zaslechl zvuk sirény. Byla to sanitka, hasičský vůz, nebo snad policie?

Zřejmě to byla sanitka. Že by někdo v mamäském Domově dostal infarkt? Dříve či později o tom jistě napíšou v novinách.

Po obědě se Gerlof usadil na židli v trávě, protože nechtěl být zavřený v chatě. Byl přece svátek, vrcholná událost jara, večer, kdy všichni švédští studenti vyrážejí na louky a do parků, aby přivítali příchod měsíce máje. V takové chvíli se nedá sedět někde uvnitř.

Nebe začalo tmavnout a korunami stromů nad Gerlofovou hlavou povíval slabý vítr. Ptáčci, kteří přes den zpívali v okolí zahrady, postupně utichali. Až zapadne slunce, nastane chladný večer, v noci bude možná i mrznout. Na venkovní posezení nebyla právě ideální teplota; Gerlof se chystal, že se brzy přemístí do chaty a podívá se v televizi na zprávy.

Hádankami a záhadami si už dál lámat hlavu nechtěl, ostatně to také Peru Mörnerovi jasně řekl, ovšem myšlenky na ně ho přesto stále neopouštěly. Byla to jeho posedlost, kterou si nesl životem už od dětství. Nyní tu seděl s Elliným deníkem a přemýšlel o jejím trolovi. Tím byl nepochybně syn Henryho Forse.

Kam se ale ten chlapec poděl? Ella ho ten poslední večer viděla běžet severním směrem k moři. K čemu došlo, když se na okraji lomu setkal s Henrym? Byl chlapec zabit při té rvačce? Šlo o nešťastnou náhodu? Ať už to bylo tak či onak: pokud Forsův syn zemřel, pravděpodobně teď leží pohřbený pod některou z hromad kamení dole v lomu.

Kdyby měl Gerlof zdravé nohy a byl o deset let mladší, zvedl by se teď ze židle a vydal by se tam hned pátrat, jenže jeho tělo už bylo příliš staré a jen málo pohyblivé. Navíc to, že Henry Fors ukryl synovo tělo právě v těch místech, nemohl Gerlof tvrdit s jistotou. A vůbec – kde by měl pod takovým množstvím kamení hledat?

Najednou si uvědomil, že se už tolik nezabývá myšlenkami na smrt – od Velikonoc měl tolik práce, že si na ni ani nevzpomněl. V tomto směru mu Elliny deníky pomohly. Anebo k tomu přispěly problémy nových sousedů, kvůli nimž zapomněl na ty své?

Přestože měl nohy zabalené do deky, zakašlal. Na zahradě se s přicházejícím večerem ochladilo. Gerlof se zvedl.

Na silnici se ozval zvuk motoru. Počet aut, která v posledních týdnech projížděla kolem Gerlofovy chaty, vzrůstal a většina z nich po této úzké komunikaci jezdila příliš rychle. Gerlof měl pocit, že auto, které se blížilo nyní, jede naopak pomalu. Slyšel, jak brzdí a zastavuje. Překvapilo ho, že řidič nechal běžet motor.

Gerlof čekal, jestli se u vrat neobjeví nějaký návštěvník, ale nic takového se nestalo.

Počkal ještě pár minut, pak si vzal hůl a pomalu se vydal za zvukem motoru. Po trávě se mu nešlo moc dobře, trochu vrávoral, ale nohy ho udržely.

Když došel až k vratům, viděl, že na silnici stojí osobní auto. Za volantem seděl muž v černé kšiltovce a držel něco v ruce.

Gerlof toho člověka neznal. Že by sem takhle brzy zavítal nějaký turista? Gerlof se chytil sloupku vrat a zůstal chvíli stát. Muž ho zřejmě nezpozoroval, i když vzdálenost mezi nimi byla jen několik metrů. Gerlof nakonec stočil dlaň do kornoutku a zavolal:

„Potřebujete pomoct?“

I když nezavolal příliš silným hlasem, muž se na něho otočil. Zatvářil se překvapeně, málem tak, jako by byl přistižen při něčem nekalém.

Gerlof si náhle všiml, že předmět, který muž drží v ruce, je plastová láhev – litrová láhev s červeným obsahem, do níž ten člověk přiléval z menší sklenice ještě nějakou jinou tekutinu. K láhvi byly připojeny jakési dráty.

„Zabloudil jste?“ zakřičel Gerlof.

Řidič krátce zavrtěl hlavou, pak láhev odložil a levou rukou se chopil volantu. Gerlof postřehl, že se na mužově zápěstí něco zablýskalo.

Muž pravou rukou rychle zařadil rychlost. Vůz se rozjel.

Gerlof zůstal stát a díval se, jak se auto vzdaluje směrem k moři. Zpomalilo u pobřežní silnice a pak zahnulo doprava, na sever. Mířilo k lomu.

Gerlof se pustil sloupku a opřel se o hůl. Zvládl otočku, aniž při ní upadl. Pak se vydal zpět k židli, ale zastavil se několik metrů od ní – začalo mu vrtat hlavou, co má ten muž za lubem.

Z toho, co před chvílí viděl, neměl dobrý pocit. Ten pocit byl dokonce tak nedobrý, že večer Gerlofovi vinou toho muže s láhví začal připadat ještě chladnější.

Znovu se dal do pohybu, ale tentokrát zahnul ke schodům do chaty. Když po nich stoupal, přidržoval se železného zábradlí. Vešel do obýváku a sáhl po telefonu. Číslo do Ernstova domku si pamatoval a nyní je roztřeseným prstem vytočil.

Ozvalo se dvanáct zazvonění. Ani Per Mörner, ani nikdo jiný telefon nezvedl.

Gerlof položil sluchátko. Přimhouřil oči a zvažoval situaci.

Je mu třiaosmdesát, má revma a špatně slyší. První dva motýli, které letos viděl, měli dvě různá zabarvení: jeden byl žlutý, druhý černý.

Buď to dopadne dobře, anebo hodně špatně.

Přestože si nebyl jistý, jestli na to bude mít sílu, cítil, že se musí vydat k lomu a zjistit, jestli Per nepotřebuje pomoc.

68

Když se Per vracel směrem k domovu, stíny na planině se ještě více prodloužily. Slunce se před ním vznášelo v úzkém modrém pruhu mezi mračny a obzorem jako zlatý kotouč.

Byl už hodně unaven. Poslední, co na autobusové zastávce udělal, bylo, že zavolal Maxi Larssonovi. Vysvětlil mu, že Vendelu našel planině a že byla sice v bezvědomí, ale časem se probrala a nyní je na cestě do kalmarské nemocnice. Poté zamířil na západ, směrem k pobřeží.

Zbývalo méně než čtrnáct hodin.

Právě to měl na mysli, když se vracel kolem shluku hustých jalovcových keřů obklopujících velký kamenný blok, kde objevil Vendelu a chlapce, který ji hlídal.

Vílí kámen.

Chvíli se u něj zdržel. Tady s Vendelou před několika dny seděli a navzájem si sdělovali důvěrnosti. Per jí vyprávěl věci o svém otci, které předtím nikomu neřekl, a ona mu prozradila, kdo je skutečným autorem Maxových knih.

Per jí tehdy řekl, že je ghost writer, tedy ten, kdo za někoho jiného napíše knihu – jako oficiální autor je pak uveden ten druhý, v jejím případě Max.

Max se popularitě nebrání, já ano, řekla mu tenkrát Vendela. Já chci zůstat v ústraní.

Stál u kamene několik minut a díval se na jeho prázdné jamky. Pak z peněženky vytáhl jednu bankovku a pár mincí a vložil je do jedné z nich – nejprve bankovku a pak mince.

Něco si při tom přál.

Uvědomoval si, co dělá. Ve chvíli, kdy do jamky pokládal mince, nemohl nevidět Nillin obličej. Jak se tak díval na kámen, nemohl si pomoct, musel tu peníze obětovat a v duchu vyslovit přání, poprosit o zázrak.

V křoví něco zapraskalo.

Ohlédl se. Najednou dostal strach, že ho někdo pozoruje. A byla to pravda. Od jednoho z keřů ho pozorovalo stvoření se špičatým čenichem. V první chvíli si myslel, že je to pes s velkýma ušima, ale byla to liška. Několik vteřin stála bez hnutí, pak prolétla trávou a zmizela.

Per od kamene odstoupil a pokračoval v cestě.

Když se blížil ke Stenviku, slunce už téměř zapadlo a od moře foukal slabý vítr. Z jižního konce vesnice sem doléhal smích a veselí lidí, kteří přicházeli na pláž, aby se zúčastnili společné oslavy u zapáleného ohně.

Per se za nimi nevydal, byl příliš unaven. Došel k domku, vytáhl z kapsy klíče a odemkl. Když si v předsíni věšel na věšák bundu, stále z ní byla cítit Vendelina vůně. V kuchyni pak postavil vodu na zeleninovou polévku, kterou si chtěl uvařit, než vyrazí za Nillou.

Při krájení mrkve se zadíval na Bremerův lístek vedle telefonu a na jméno na posledním řádku – Daniele. Už věděl, že její pravé jméno bylo Jessika Björková. Jessika a Hans Bremer tedy zůstali v kontaktu, ačkoli Jessika pro něho už mnoho let nepracovala. Proč? A proč je oba někdo zabil?

Voda se začala vařit. Zamíchal do ní bujón, koření a zeleninu, a když byla polévka hotová, sedl si ke stolu a pustil se do ní. Jedl a neustále přemýšlel.

Žháři zapalují skoro vždycky objekty, které dobře znají, řekl mu Gerlof.

Jerry a Bremer znali studio v Rydu lépe než kdokoli jiný, ale ani jeden z nich v ní nemohl bomby nastražit a odpálit – Jerry byl příliš starý a Bremer byl v patře se spoutanýma rukama.

Per od sebe odsunul talíř a zadíval se na okno. Ačkoli slunce už zapadlo, domek náhle osvítilo ostré světlo.

Bylo to tmavé auto, které se blížilo pobřežní silnicí.

Osobní vůz. Ford?

Zatímco se Per natáhl po telefonu, auto přibrzdilo a zabočilo do tmavého lomu. Pomalu sjelo se zapnutými světlomety na štěrkovou plochu a zastavilo se.

Per zvedl sluchátko a zavolal jedné osobě z pevniny. Ozval se mu mužský hlas:

„Ulf.“

„Rád bych mluvil s Ulrikou,“ řekl Per.

„Jak se jmenujete?“

„Per Mörner.“

„Podívám se po ní…“ řekl muž.

Ve sluchátku zapraskalo. U auta v lomu se zároveň otevřely dveře. Per ve sluchátku uslyšel Ulričin hlas:

„Haló!“

„Haló, tady Per Mörner. Vzpomínáte si?“

V telefonu bylo několik vteřin ticho a pak se ozvala polohlasná odpověď:

„Já už s váma nechci mluvit.“

„Já vím,“ pospíšil si Per. „Ale přesto – mohla byste mi odpovědět na jednu stručnou otázku?“

„Čeho se týká?“ řekla Ulrika Temmanová stále tichým hlasem.

„Chtěl bych vědět, jak vypadal Hans Bremer.“

„Bremer? Docela… normálně. Byl vám trochu podobný.“

„Vážně? Ale on byl přece starší než já…“

„Mladší.“

„O hodně?“

„Tenkrát mi připadal starý – jenže to víte, bylo mi osmnáct… Bremerovi bylo kolem třiceti.“

„Kolem třiceti?“

Per zpozoroval, že řidič právě vystupuje z auta. Do tváře mu vidět nebylo – měl kšiltovku a auto stálo příliš daleko od domu. Muž se rozhlédl po lomu, zadíval se na okolní domy a pak opět nasedl do vozu. Vypadalo to, že na něco čeká.

„Pokud bylo Hansi Bremerovi v době, kdy jste ho viděla ve studiu, třicet,“ pokračoval Per, „tak mu teď, když uhořel, muselo být kolem pětačtyřiceti. Ale to nehraje: Bremer má mladší sestru a ta je starší než já.“

„Opravdu? Musím už končit.“

„Počkejte ještě, Ulriko… Musím vám říct, co mě napadlo: režisér, který fotil vás a vaše kamarádky, nebyl Hans Bremer.“

„Ale on se nám tak představil.“

„Jistě,“ řekl Per. „Jenže… během posledních týdnů jsem pochopil, že nikdo v téhle branži své skutečné jméno nepoužívá. Každý chce zůstat v anonymitě, nemám pravdu? Vždyť i můj otec si změnil jméno z Gerharda Mörnera na Jerryho Mornera.“

Protože Ulrika mlčela, Per pokračoval:

„Hans Bremer byl jen ten, komu se říká bílý kůň… Někdo si vypůjčil jeho jméno, aby si nemusel pošpinit své vlastní… A za to, že je může používat, mu zaplatil.“

„Chcete tím říct, že to moje je pošpiněné?“ řekla Ulrika Temmanová.

„Ne, to nechci…“

Než to dořekl, Ulrika zavěsila.

Při pohledu na telefon si povzdechl, ale podruhé jí už nezavolal.

Ještě jednou se zadíval směrem k lomu a odešel z kuchyně.

Když procházel do předsíně, zahlédl na podlaze v ložnici sekeru a sebral ji. Pak si oblékl bundu a znovu vyrazil do chladného večera. Když pak se sekerou v pravé ruce procházel kolem domku, měl pocit, že ze stínů za jeho zády se ozývá sípavý dech.

Jerry?

Per hned otočil hlavu tím směrem, ale vzápětí pochopil, že se mu to jen zdálo – nikdo tam nebyl.

Auto dál stálo v lomu mezi dvěma hromadami kamení, sedmdesát nebo osmdesát metrů od Pera. Byl to ford. Pokud šlo o totéž auto, které srazilo Jerryho, žádné stopy po srážce na něm nebyly vidět. Karoserii mělo čerstvě umytou.

Fakt, že řidič zůstal sedět v autě, si Per vysvětloval tak, že ten muž čeká, až bude v lomu naprostá tma.

Trolové přicházejí v noci, pomyslel si.

Když se postavil na okraj lomu, motor auta zhasl. Mezi skalními stěnami nastalo ticho. Řidič stáhl okénko, vysunul z něj hlavu a zakřičel:

„Haló, pane!“

„Ano?“ zavolal Per.

„Jsem tady dobře ve Stenviku?“

Tón jeho hlasu byl nejistý.

„Ano!“ zakřičel Per a sevřel sekeru silněji.

Dveře auta se otevřely a muž vystoupil do štěrku.

„Nejste vy Per Mörner?“

„Jsem. A vy jste kdo?“

„Thomas Fall z Malmö!“ odpověděl muž a zvedl směrem k Perovi nějaký velký předmět. „Jedu do Stockholmu, tak jsem vám chtěl předat tuhle aktovku… Chtěl jste ji po mně přece, nebo ne?“

Per přikývl.

„Jistě, jsem moc rád.“ Pak dodal: „To jste si ale vybral špatnou cestu, Thomasi.“

„Fakt? Vždyť jste mi říkal, že bydlíte u lomu.“

„To je sice pravda, ale tudy se k nám nedostanete.“ Ukázal přes rameno k domu. „Bydlíme tamhle nahoře.“

„Jasně… No nic, tady máte tu Bremerovu aktovku!“

Per ukázal na schody vedoucí do lomu a zakřičel:

„Jdu za vámi!“

Opatrně sestoupil na dno lomu po rozeklaných kamenných blocích. Jako vždy tady bylo o několik stupňů chladněji než nahoře.

Auto dál stálo uprostřed kamenité plochy. Jeho světlomety Pera oslepovaly a měnily Thomase Falla v černou postavu s čepicí na hlavě, která se k němu přibližovala s aktovkou v levé ruce a svazkem klíčů v pravé. Klíče nervózně zaštěrchaly. Fall mu podával aktovku.

„Tak tady je.“

Per sledoval Falla a pevně svíral topůrko.

„Položte ji na zem.“

„Co?“

„Položte ji před sebe.“

Fall se na něj zadíval a zeptal se:

„Co to máte v ruce?“

„Sekeru.“

Thomas Fall sice udělal směrem k Perovi dva kroky, ale brašnu ani klíče na zem nepoložil.

„Ty klíče jsou taky Bremerovy?“ zeptal se Per.

Fall neodpověděl a zastavil se od něho ve vzdálenosti deseti nebo dvanácti kroků. Do obličeje mu stále nebylo jasně vidět. Per ukázal na brašnu a řekl:

„Neřekl bych, že je Bremerova. Je vaše… Ale ono to vyjde nastejno. To vy jste přece byl Hans Bremer, ne? Když jste spolupracoval s mým otcem, používal jste jeho jméno.“

Fall se nehýbal, zřejmě čekal, co Per ještě řekne.

„Myslím si, že vás odhalila Jessika Björková. Začala se pídit po Bremerově bytě… Chtěla si s ním promluvit o svém příteli Danielovi, který se v době, kdy natáčel pod jménem Markus Lukas, nakazil virem HIV. Když jí Bremer otevřel, nepoznala ho. Byl to jiný Bremer než ten, pro kterého natáčela.“

Fall na to nic neřekl, a tak Per mluvil dál:

„Bremer se Jessice přiznal, že je jenom bílý kůň a že jeho jméno si půjčil někdo jiný. Někdo, kdo začal podnikat v pornoprůmyslu… A tak to šlo až do chvíle, kdy Daniel onemocněl a Jessika požadovala peníze za to, že bude mlčet. Přišel čas zapálit studio, aby ‚Bremer‘ zmizel a stal se z něj opět Thomas Fall.“ Fall několik vteřin mlčel. Pak na aktovce rozepnul přezky a tichým hlasem pronesl:

„Máte pravdu, pro vašeho otce jsem dělal několik let. Když ho pak ranila mrtvice, vybílil jsem mu konto… Měl jsem na to právo.“ Podíval se na Pera. „Byl totiž taky můj otec… My dva jsme bratři.“

Per přimhouřil oči a spustil sekeru k tělu. „Bratři?“

Díval se na Falla, který mezitím do aktovky zasunul ruku.

„Jasně, nevlastní bratři. Jerry byl s mou matkou sice jen jedno léto na konci padesátejch let, ale to stačilo… O tom, že jsem jeho, nevěděl. Ani já mu to nikdy neřekl. Mám dojem, že jsem mu dělal větší radost než ty, Pere. Přitom nevěděl, že ho nenávidím…“

Per mlčky poslouchal, díval se na Thomase a snažil se zahlédnout jeho obličej, ale ten mu zakrývala kšiltovka. Jsou si podobní?

Vtom přišel útok.

Probíhalo to rychle. V oslepujícím světle reflektorů Per příliš dobře neviděl, co Fall dělá. Všiml si jen toho, že otevřel aktovku a něčím v ní pootočil.

Uvnitř náhle něco zasyčelo. Fall hodil aktovku na Pera.

Aktovka se zatočila a vyšlehly z ní žluté plameny, které se vzápětí začaly šířit kolem ní. Per udělal krok dozadu, ale nebyl dost rychlý: z aktovky mu na rukáv šplíchla nějaká tekutina a rozhořela se. Byla horká, palčivě horká.

Celou levou paži od prstů nahoru mu zachvátil jasně bílý oheň. Přestože byl horký, Per necítil žádnou bolest.

Upustil sekyru a začal se potácet dozadu. Současně uslyšel, jak Fall běží štěrkem, a bouchnutí dveří. Motor nastartoval.

Vznícená tekutina z aktovky olizovala štěrk velkými rudými jazyky. I když se po Perovi natahovaly, podařilo se mu před nimi včas uskočit.

Zatímco se marně pokoušel uhasit lepkavou hmotu, která mu ulpěla na kůži, Thomas Fall šlápl na plyn.

V lomu nebyly žádné kaluže, jen suché kameny. Per padl na břicho a začal se kutálet, aby se pokusil plameny uhasit. Pravou rukou hrabal ve studeném štěrku a házel si ho na hořící paži. Nebylo to nic platné, tekutina látku prosákla a rukáv hořel dál.

Pak ho přepadl nával bolesti.

Nesmíš omdlít, říkal si, jenže cítil, jak mu v paži pulzuje a šíří se z ní pronikavý pach spálené kůže. Navzdory tomu, že měl pocit, že se na něho snáší temný závoj, dál se pokoušel hasit paži štěrkem. Nakonec se mu to podařilo.

Najednou si uvědomil, že zvuk motoru se ozývá mnohem silněji a nedaleko od něho.

Zvedl hlavu, ale stihl si všimnout už jen toho, že se k němu blíží Fallovo auto. Vstal a chtěl se mu vyhnout, ale byl příliš pomalý, nemohl už nic udělat.

Ford ho pravou částí předku vozu nabral tak, že obličejem narazil na přední sklo. Uslyšel ránu a cítil, že něco zapraskalo.

Vzápětí přistál na zemi a zůstal ležet vedle auta s roztaženýma nohama. Tentokrát se nejsilněji udeřil do levé nohy a do hrudního koše, ale znovu to odnesla i hlava. Na několik vteřin se ocitl ve stavu, kdy nic neslyšel ani neviděl.

Když se probral, ležel schoulený na tvrdém štěrku. Pomalu si klekl. Opíral se do něho studený vítr a po obličeji mu stékalo něco horkého. Krvácel – buď si rozbil obočí, nebo nos.

Auto začalo ve tmě couvat. Pak se znovu ozvalo bouchnutí dveří.

Per slyšel, jak se štěrkem blíží kroky. Fall došel až k němu a zastavil se. Držel něco v napřažené ruce. Per k němu zvedl oči a zjistil, že je to kanystr s benzinem.

Překvapení spočívá v tom, že to žádné překvapení není.

Nedokázal se pohnout. Klečel tu se zlomenými žebry, překvapen tím, jak je benzin, který na něj Fall vylévá, vlažný.

V porovnání se studeným vzduchem toho večera byl téměř teplý. Když mu stékal přes rány v obličeji, svědil a pálil.

Benzin vytékal z nádoby v klidném tempu a rytmicky bublal. Když šplouchání utichlo, Fall odhodil kanystr stranou.

Per měl teď oblečení celé mokré a klečel uprostřed velké kaluže. Po úderu do hlavy se mu točila hlava, benzinové výpary mu rozostřily vidění.

Chtěl se vzepřít a postavit na nohy, ale nešlo to. Nedokázal zaostřit oči – Thomas Fall připomínal na pozadí temně rudé večerní oblohy jen pouhý stín.

Vypadá jako trol, pomyslel si Per. Jeho nevlastní bratr vypadal přesně jako trol.

„Je poslední dubnová noc. Všude se tu budou zapalovat ohně!“

Pak vyndal cosi z kapsy u bundy. Malý předmět, v němž to slabě zaštěrchalo.

Krabička zápalek.

Pera najednou napadlo, co udělat: mohl by poprosit o milost. Bratr poprosí bratra o milost.

Už kvůli Nille. Kolik hodin ještě zbývá?

Nadechl se a zašeptal:

„Budu mlčet.“

Nevlastní bratr mu neodpověděl. Otevřel krabičku a vyndal z ní jednu zápalku. Krabičku pak zase zavřel, sirku vzal mezi dva prsty a škrtl jí.

Zápalka zasyčela a rozhořela se – jen asi metr od Perových očí. Její plamen byl tak silný, že jeho světlo uvrhlo celý lom do tmy.

Per zavřel oči a čekal.

69

Jak daleko to může být od domku Pera Mörnera k lomu? Sedm set padesát nebo osm set metrů? Gerlof si vzpomněl, že jeho přítel Ernst ve vesnici u silnice umístil pěkně provedenou reklamu s nápisem UMĚLECKÝ KAMENÍK 1 KM. Tak daleko to ale k jeho domku nebylo. Gerlof se tím utěšoval, když bez problémů přešel silnici.

Ne, tak daleko to určitě není!

Gerlof znal tuto štěrkovou silničku plnou výmolů opravdu důvěrně. Chodíval po ní nesčetněkrát, když chtěl navštívit Ernsta, ale pěšky po ní šel naposledy někdy před šesti nebo sedmi lety, kdy mu bylo pětasedmdesát. Tehdy byl ještě vcelku zdravý, téměř mladík.

Teď ho ovšem bolely nohy a kyčle, a tak se štěrkem pohyboval jen drobnými krůčky. Ta vzdálenost mu připadala nekonečná. V dálce, na konci silničky, která mírným obloukem obcházela lom, zahlédl plácek před Ernstovým domkem.

Skutečně tam zvládne dojít? Ačkoli měl za sebou prvních sto metrů, tělo ho už bolelo a nohy se mu třásly. Jedinou útěchou mu bylo, že si před odchodem oblékl zimní kabát a pořádně si ho zapnul – záda a ramena měl tak nyní v teple.

Nevěděl, kolik je hodin, ale viděl, že slunce už klesá k průlivu a že se za chvíli z nebe vytratí. V očích ho svědil stále sílící vítr. Zamrkal, aby slzy vehnal do očních koutků, a belhal se dál.

Po několika minutách prošel kolem první z obou luxusních vil. Vzpomněl si, že její majitelé se jmenují Kurdinovi. Nikoho tu neviděl, ale ve dvou vysokých oknech se svítilo. Gerlofa napadlo, jestli by k domu neměl zabočit a na sousedy zazvonit, ale nakonec zatnul zuby a pokračoval ve strastiplné cestě.

Díky holi se mu stále dařilo udržovat rovnováhu, ovšem začal mít problém s ohebností kolen a nohy se mu nepřestávaly zachvívat.

Na to, aby se z okraje lomu podíval dolů a zjistil, jestli tam zajelo to cizí auto, byl od těch míst stále příliš daleko. Měl vážné podezření, že ten neznámý řidič zajel do lomu proto, aby se tam setkal s Perem Mörnerem.

Co tam budu platný? říkal si. Budu na to auto mávat holí? Mohl bych tím toho muže vylekat?

Tím si nebyl jistý. Možná se za Perem vůbec neměl vydávat a raději měl zavolat policii. Jenže kromě svého zlého tušení neměl nic, co by mohl policistům sdělit. Kvůli něčemu takovému by hlídka na sever ostrova nepřijela.

Právě míjel druhou vilu, v níž Larssonovi krátce před Velikonocemi uspořádali sousedský večírek. Všechna okna v domě byla zhasnutá.

Gerlof se zastavil u vjezdu k vile, zhluboka se nadechoval a zatoužil po svém kolečkovém křesle. K Perovu domku mu zbývalo ještě tři sta, možná čtyři sta metrů.

Krůček po krůčku šel stále vpřed.

U lomu stále nikoho neviděl, zato si všiml, že před Perovým domkem stojí starý saab. Per je tedy doma, pokud se nešel zrovna někam projít.

Gerlofovi by se teď hodila pevná dřevěná lavička, ale tady u silnice nebyl ani kámen, na který by se mohl posadit. Nezbývalo než jít dál. V uších mu šuměl vítr anebo to bylo ještě něco jiného? Není to motor běžící na volnoběh?

Když ho od Perova domu dělilo asi dvě stě metrů, sluneční kotouč se začal nořit do průlivu. Jeho žlutočervené světlo na obzoru se neslyšně vytratilo za obzorem a zanechalo po sobě hořící nebe, které se brzy mělo začít stmívat. Jen co slunce zapadlo, začala se na pobřeží vkrádat noc. Lom se ocitl v šedém oparu.

Gerlof si chtěl pospíšit, ale už mu docházely síly. Po stech metrech byl nucen se opět zastavit, opřít se o hůl a odpočinout si. V té chvíli zaslechl tupé zadunění.

Ozvalo se z lomu. Gerlof udělal ještě dva kroky a spatřil pod sebou silné světlo.

Lom na okamžik ozářilo nové slunce, jehož světlo bylo jasně žluté a mnohem silnější než to, kterým sálá skutečné slunce. Zář doprovázelo dunění – ozvěna, která se odrážela od kamenných stěn. Mezi kamennými hromadami něco explodovalo.

Gerlof se nadechl studeného vzduchu a snažil se co nejrychleji dostat k okraji lomu. Ozval se zvuk, jako když někdo přidává plyn. Někdo tam dole vykřikl. O několik vteřin později se ke Gerlofovi donesl pronikavý zápach hořícího benzinu.

70

Per přimhouřil oči a očekával, že Thomas Fall hodí sirku do lesklé kaluže benzinu. Stačí, aby ji vystřelil palcem a ukazováčkem. Udělá pak krok vzad a bude oheň pozorovat.

Jenže Fall byl opatrnější. Pomalu se předklonil a hořící sirku ke kaluži jen přiložil.

Per sledoval, jak ohýnek zavířil a začal se zvětšovat. Od moře pak ale přišel silnější závan větru a sfoukl ho. Asi po vteřině zhasl i žhnoucí bod kolem sirky.

Měl bych vstát a vzít nohy na ramena, říkal si Per. Nebo ho povalit. Umím přece trochu judo. Měl bych ho povalit!

V tu chvíli se ale zvednout nedokázal, byl příliš pochroumaný: paži měl vážně popálenou a zbytek těla jako by mu snad ani nepatřil. Necítil nic, ani bolest ve zlomených žebrech.

Fakt, že oheň zhasl, Falla zřejmě nechal klidným. Sirku zahodil a vzal si novou. Ne, tentokrát si vzal hned tři. Přidržel je těsně u sebe a škrtl o škrtátko.

Opět se ozvalo zasyčení a tentokrát bylo mnohem hlasitější. Ohýnek, kterým se rozhořely, byl třikrát silnější a vyšší než ten první – ten už vítr nesfoukne.

Per stále klečel a třeštící hlavou se mu dál honily myšlenky na judo. Takhle byl přece zvyklý klečet na měkké slabé žíněnce v tělocvičně v Kalmaru, když se učil technice, jak se uvolnit a vnímat pohyby kolem sebe. Samé přesně cílené pohyby: vrhnout se před sebe, odvalit se na stranu, spadnout naznak.

Dozadu! Mohl by to zkusit a převalit se na záda!

V okamžiku, kdy se Fall shýbal ke kaluži, Per udělal kotoul vzad. Protože tělo se mu při tom uvolnilo, podařilo se mu ohnout záda a hlavu sklonit ke straně; v této pozici se chtěl odkulit co nejdál.

Fall upustil sirky do kaluže. Nejprve se vzňaly benzinové výpary, které se zachvívaly těsně nad zemí. Pak se ozvalo tlumené bafnutí a celá kaluž se ocitla v jednom ohni. Plameny ozářily stěny lomu.

Per, který na moment ležel na zádech na okraji kaluže s botami vytrčenými k obloze, udělal další kotoul. Jakmile se jeho nohy opět dotkly země, ucítil bolest, jako když mu někdo do žeber zapichuje nůž.

Zato se však dostal mimo dosah plamenů. Oblečení už na něm nehořelo, zůstávalo pouze nasáklé benzinem.

Fajn, jen tak dál, řekl si. Drž se stranou!

Přestože na hrudníku pociťoval palčivou, pulzující bolest, pokusil se vstát. Vzepřel se o pravou ruku a povedlo se: postavil se na nohy.

Za zády mu stále tančily plameny.

Musí utéct – ale kam? Byl v lomu, který připomínal kotel, past: kolem se zvedaly několik metrů vysoké stěny a na cestě vedoucí ven stál Thomas Fall a jeho auto.

Ve tmě, ve vzdálenosti čtyřiceti nebo padesáti metrů od ohně, který kolem sebe šířil kruh světla, se tyčil velký stín s ostrými obrysy. Per si uvědomil, že je to hromada kamení, z níž společně s Jesperem vybíral podlouhlé bloky na stavbu schodů. Na výšku měla asi dva metry a připomínala malý okrouhlý hrad. Tam by se mohl schovat!

Kulhavým krokem zamířil k ní.

Poté, co urazil asi dvacet metrů, se rychle ohlédl, ale v záři ohně už Thomase Falla neviděl. Hořící benzin pomalu dohasínal, ovšem země stále ještě žhnula. Působením větru, který rozháněl dým, vznikala uprostřed lomu šedivá opona. Kdesi za ní byl slyšet zvuk startujícího motoru. Světlo reflektorů přelétlo lomem, vůz jako by slídil po kořisti.

Per přidal a jen několik vteřin předtím, než ho světlomety objevily, uskočil a schoval se za hromadu.

Pevně se přitiskl k suchému kamennému bloku a pokoušel se skrýt za ním hlavu.

Světlo reflektorů prolétlo kolem hromady. Ford jezdil dokola lomem a hledal Pera.

Motor běžel v nízkých otáčkách a jeho řev se v lomu rozléhal jako vrčení nějaké pravěké obludy.

Per se nadechl studeného vzduchu. Na jižní straně, na pobřeží, zahlédl slabou záři. Nejprve nechápal, co to je, ale brzy pochopil: lidé tam zapálili oheň. Toho večera se takové ohně zapalovaly na celém ostrově. Pokud by někdo zahlédl plameny tady v lomu, nepřipadalo by mu to vůbec podezřelé. Per nemohl počítat s žádnou pomocí.

Thomas Fall projížděl lomem v kruzích, které se stále zvětšovaly. Per bude dříve nebo později objeven.

Kde má sekeru? Zmizela někde ve tmě.

Per se podíval nahoru k okraji lomu, ke schodům vedoucím k jeho domu s telefonem a spoustou nářadí po Ernstovi. Byly asi sto metrů od něho, což nebylo tak mnoho. Problém byl v tom, že se cestou k nim neměl čím bránit.

Náhle přes něj přelétlo světlo reflektorů a zastavilo se. Fall současně přidal plyn. Perovi bylo jasné, že ho Fall našel.

Auto několik vteřin stálo bez hnutí a pak se rozjelo. Namísto toho, aby před hromadou začalo brzdit, řítilo se přímo proti ní. Per se chtěl vyšplhat o něco výš, ale ruce mu po kamenech klouzaly. Žebra mu narazila na něco tvrdého, zatnul zuby.

Fall sice na poslední chvíli zabrzdil, ovšem nárazníkem narazil do kamenů těsně pod Perovýma nohama. Silou nárazu se celá hromada otřásla a kolem Pera se začaly sypat uvolněné kameny.

Auto zacouvalo asi deset metrů zpátky. Per věděl, že se vzápětí opět rozjede dopředu.

Na nic nečekal, seskočil z hromady a štěrkem se rozeběhl ke schodům.

Jestliže chtěl přežít, musel na bolest v hrudníku zapomenout. Rozpřáhl ruce a klopýtal vpřed tak rychle, jak jen dokázal, ale to už měl v patách světlomety. Na ploše lomu tančil jeho stále se zvětšující stín.

Fall šlápl na plyn.

Ke schodům zbývalo Perovi ještě padesát metrů. Uvědomil si, že k nim včas nedoběhne, a tak zabočil k nejbližší stěně, která byla v těch místech vysoká tři nebo čtyři metry. Po ní by sice nahoru vyšplhat nemohl, ale říkal si, že kdyby se k ní postavil, mohla by mu přece jen poskytnout jakousi ochranu – Fall si to s autem sotva namíří přímo proti ní.

Ve světle reflektorů si všiml pruhu rudé horniny ve skále. Krvavá vrstva.

Přiběhl ke stěně, přitiskl se k ní a zalapal po dechu. Fall měl stále nohu na plynu, ale v tu chvíli zřejmě váhal.

Auto se pak dalo do pohybu, půlobloukem si najelo asi dvacet metrů od stěny a pak se vyřítilo na Pera.

Per se už nemohl spoléhat na to, že ho stěna ochrání a musel z místa utéct – buď na jednu, nebo na druhou stranu.

Do řevu motoru se ozval výkřik. Per sice utíkal pryč, ale stihl zvednout oči.

Na okraji lomu někdo stál – vysoká shrbená postava opírající se o hůl. Starý Gerlof. Stál na samé hraně stěny a zvedal hůl.

Per utíkal ke schodům. Auto se rozjelo ještě rychleji. Per netušil, v jaké vzdálenosti ho má za zády, ale bylo to jedno: vůz se řítil podél stěny a Per neměl kam utéct.

Nezbývalo mu než dál utíkat. Všiml si, že nahoře na okraji skály se něco hýbe, jako by tam Gerlof mával rukama, ovšem neměl čas se tím směrem pořádně podívat. Srdce mu tlouklo až v krku, hrudník mu svírala bolest. Měl pocit, že brzy zkolabuje.

Před řvoucím autem, které měl v patách, se snažil co nejrychleji dostat ke schodům, ale měl to k nim ještě deset metrů. Jakmile si uvědomil, že už to k nim nestihne, udělal ještě dva dlouhé kroky a svalil se stranou do tmy. Několikrát se převalil a snažil se přitom skrčit nohy pod sebe.

O vteřinu později mezi ním a stěnou projel ford a jeho levá pneumatika mu minula nohy jen o několik málo centimetrů.

Per zavřel oči. Slyšel, jak auto jen o několik metrů dál prudce zabrzdilo. Ve štěrku kolem pneumatik to zaskřípělo, pravý bok auta se otřel o stěnu. Pak se ozvala mohutná táhlá rána a skřípot. Na kapotu začaly padat drobné kamínky.

Otevřel oči.

Viděl, že Thomas Fall právě narazil do schodů. Jeden z čelních světlometů sice při nárazu zhasl, ale obě zadní světla stále svítila a v té tmě připomínala dvě rudé oči.

Vtom se schody začaly sesouvat. Vápencové bloky, které tu Per sám svého času naskládal na sebe, se několik vteřin kymácely, jako by to byly dílky dětské stavebnice, a pak se s obrovským rachotem zřítily dolů, na předek auta. Kapotu motoru a čelní sklo zcela zdemolovaly.

Poté, co mezi Pera a vůz spadl nejhořejší blok, se země zachvěla. Per znovu zavřel oči a čekal, až ustanou veškeré pohyby.

Kvílející motor zakašlal a utichl, v lomu bylo najednou naprosté ticho.

Per si vydechl a otevřel oči. Jeden z kamenných bloků ležel pouhého půl metru od jeho nohou.

Pomalu se zvedl a zadíval se na zničený vůz.

Ford měl stlačenou střechu, boční okénka roztříštěná. Uvnitř se nic nehýbalo.

71

Když se Per dostal nahoru ke Gerlofovi, foukal silný a studený vítr.

„Viděl jsem, že nebrzdí a chce vás přejet!“ řekl Gerlof. „Tak jsem mu na auto hodil hůl.“

Per si utíral krev z rozbitého obočí a zadíval se tmou na Gerlofa. Stáli na okraji lomu, jen asi metr od sebe.

„Trefil jste ho?“ zeptal se.

„Myslím, že hůl dopadla na přední sklo. Snad jsem ho tím trochu vyvedl z míry… Narazil potom přece do těch schodů.“

Per tiše přikyvoval a pak se otočil a zadíval se dolů do lomu. Zadní světla vozu a jeden světlomet stále svítily, přední část vozu byla zasypána změtí kamení a vápencových bloků, na místo řidiče nebylo vidět.

Od jižní pláže sem dopadala mihotavá záře a vítr z ní přinášel slabě znějící zvuky zpěvu, hudby a bujarého smíchu.

Co se dělo v lomu poté, co se schody zřítily? Per přešel k autu a snažil se z něj odsunout jeden kamenný blok, ale nezvládl to, bolest v žebrech mu to nedovolila. Pak se dal pomalu štěrkovou cestou z lomu a prošel celou dlouhou silnicí vedoucí po kraji lomu až k místu, kde čekal Gerlof.

Ten se nyní na Pera podíval a tiše se zeptal:

„Jak je vám?“

Per přejel pohledem po svém těle a zvedl popálenou ruku:

„Dobře – až na tu ruku. Asi jsem si zlomil i pár žeber a budu mít nějaké modřiny a odřeniny. Možná i otřes mozku… Jinak jsem snad v pořádku.“

„Mohlo to dopadnout hůř.“

„To ano.“ Per se zadíval na auto – zdálo se mu, že jeho světla teď svítí o něco slaběji. „Měl nějakou podomácku vyrobenou bombu. Jako tenkrát, když podpálil to studio… Nejdřív mě chtěl zapálit a pak dorazit tím, že mě přejede.“

„Takže to byl Hans Bremer,“ řekl Gerlof.

„Ne, nebyl to Bremer… Tenhle muž Bremera zavraždil. Jmenoval se Fall, Thomas Fall. Od Bremera si jenom půjčil jméno.“

Per se snažil vzpomenout si, jestli mu Thomas Fall řekl, čím se zabývá. Reklamní fotografií? Ať už to bylo cokoli, s pornografií být spojován nechtěl. O peníze, které mu z ní plynuly, stál, ale ne o špatnou pověst. Když pak Jerry onemocněl, jeden z Markusů Lukasů zemřel a Hans Bremer po něm požadoval víc peněz, přišel čas studio podpálit a zmizet.

Per se zadíval na Gerlofa.

„A vy jste ho odhalil…“

„Viděl jsem ho, jak stojí s autem dole na silnici,“ vysvětlil Gerlof. „Naléval si do láhve nějakou tekutinu… A taky jsem si všiml těch jeho hodinek.“

„Hodinek?“

„Měl na ruce dvoje hodinky. Jedny ocelové, druhé zlaté. Přesně jako váš otec. Připadalo mi to podivné… Zajímalo mě, kam má namířeno.“

Per vydechl.

„Ani na chvíli jsem mu jasně neviděl do obličeje… Byli jsme si podobní?“

„Podobní? Proč myslíte?“

„Tvrdil, že je můj nevlastní bratr.“

Per se k lomu otočil zády, Fallovo auto už nechtěl mít na očích. Byl zakrvácený, špinavý, popálený a jeho potrhané oblečení stále zapáchalo benzinem. Byl dalším z těch, kteří potřebovali odvézt do nemocnice.

„Musíme zavolat pomoc,“ řekl Gerlofovi. „Pojďte, zajdeme k nám.“

Per se dal pomalu na cestu ke svému domku. Když se ale po chvíli ohlédl, všiml si, že Gerlof stále stojí na okraji lomu a má svěšenou hlavu. Když se jejich pohledy setkaly, Gerlof pomalu a zmateně mrkal, a když pak promluvil, jeho hlas byl velmi slabý.

„Nevím, jestli to zvládnu bez hole… Je mi tak nějak…“

Gerlof se odmlčel a zavrávoral.

Per se rychle otočil. Přestože v prsou pociťoval bolest způsobenou tím, jak se mu v hrudním koši o sebe třela zlomená žebra, zareagoval okamžitě.

Třemi dlouhými kroky přiskočil ke Gerlofovi a zachytil ho, aby nepřepadl přes okraj skály.

72

Vendela si připadala jako ve snu, ovšem vždycky jen na chvíli. Většinu času proležela v mrákotách, v nichž se nevynořovaly žádné obrazy ani vzpomínky, jen je občas přerušily nějaké hlasy, které se ozývaly kolem ní, a stíny, které ji nadzvedávaly a braly za ruce. Nenechala se tím znepokojit, nebránila se a spala klidně dál.

Pak se probudila a natáhla ruku po Aloisovi. Zarazila se a zamžourala očima. Kde to jsem?

Ležela na zádech na nemocničním lůžku, měla přes sebe přikrývku a upřeně se dívala do bílého stropu. Nepoznávala ho.

Žlutě vymalované stěny byly holé, žaluziemi na okně do pokoje pronikaly pruhy slunečního světla. Když se po několika minutách rozhlédla kolem sebe, zjistila, že je tu sama. Sama v nemocničním pokoji za slunečného jarního dne. Mohlo být kolem poledne. Přestože spala dlouho, pociťovala silnou únavu.

„Haló!“ zavolala.

Nikdo jí neodpověděl.

Na kovovém stojanu vedle postele visel malý průsvitný plastový sáček, z něhož vedla hadička. Když si ji Vendela prohlédla blíž, viděla, že ji má zavedenou do žíly na levé paži.

Infuze. Dali jí infuzi.

Vzpomněla si na tabletky. Vzpomněla si, jak se ještě jednou vydala ke kameni. Tenkrát cítila smutek a chlad, měla s sebou dózu s léky. Sedla si ke kameni a otevřela ji…

Chtěla se jen uklidnit, ale tabletek si vzala příliš mnoho.

Asi jsem byla hodně nemocná, pomyslela si. Nemocná a smutná… Jsem teď už zase zdravá a veselá?

Zvolna se na lůžku posadila. Trochu se jí zatočila hlava, a tak chvíli počkala, až to přejde. Potom přehodila nohy přes okraj postele. Opět asi minutu počkala a pak vstala.

Stála bez hnutí a nadechovala se. Už neměla ucpaný nos – jarní alergie byla pryč.

U stěny na ni čekaly pantofle a nad nimi červený plátěný plášť. Chopila se infuzního stojanu na kolečkách, a zatímco začala opatrně našlapovat po podlaze, táhla ho s sebou.

Dveře byly pootevřené. Poté, co si oblékla plášť a nazula pantofle, otevřela dveře dokořán.

Opět by se ráda někoho dovolala, ale nikdo tu nebyl.

Chodba před pokojem byla dlouhá a osvětlená a také zcela prázdná. Skleněné dveře, na nichž visela tabulka s nápisem VÝCHOD, Vendele připadaly příliš těžké – bála se, že by je neotevřela, a proto se vydala na opačnou stranu, směrem do oddělení.

Na konci chodby objevila nevelkou společenskou místnost, zařízenou pohovkami a židlemi. Na stěně visela televize, jejíž zvuk byl nastaven na nízkou hlasitost. Vysílali právě nějakou soutěž, jejíž účastníci probíhali jakýmsi bludištěm a navzájem se povzbuzovali.

U obrazovky seděl jediný člověk – silný muž v hnědém roláku. Vendela si náhle uvědomila, že je to Max.

Otočil k ní hlavu a zvedl se.

„Ahoj, tak už jsi… Už jsi vstala?“

Zadívala se na něho upřeným pohledem.

„Kde to jsme?“

„V Kalmaru… V nemocnici.“

Přikývla a stále z Maxe nespouštěla oči.

Vypadal sice unaveně, ale žil. Vendela si vzpomněla, jak byla přesvědčená o tom, že je Max po smrti – u kamene si přece přála, aby se mu zastavilo srdce. Obětovala kvůli tomu svůj snubní prsten.

Jak to, že se nezastavilo?

Pravděpodobně proto, že žádné víly, které umějí plnit přání, nejsou. Adam Luft lhal. Vendela to možná celou dobu tušila.

I se stojanem se zastavila pět metrů od manžela. Přestože zatím ušla asi jen deset metrů, chvěly se jí nohy.

„Maxi… Co je dneska za den?“

„Co je za den? Pátek… První máj.“

„To jsi tady sám? Nejsou tu sestřičky?“ zeptala se Vendela. „Moc jich tu není. Dneska je přece svátek, ne?“

Max nevypadal příliš nadšeně. Vendela věděla, že její muž tento den odjakživa nesnáší.

„Mohl bych je zavolat,“ dodal rychle. „Potřebuješ něco?“

„Ne.“

Mlčky se na sebe dívali.

„Co se stalo?“ zeptala se Vendela. „Pamatuju se, že jsem byla na planině… Někdo mě tam našel?“

Max přikývl.

„Ten soused odnaproti, Per Mörner. Zavolal ti sanitku.“ Chvíli bylo ticho a pak Max dodal:

„Potom potřeboval sám pomoc… Ve vesnici ho srazilo auto. Někdo se ho zřejmě snažil přejet.“

„Koho?“ řekla Vendela. „Pera?“

„Taky leží tady v nemocnici… Ale sestřičky říkaly, že se z toho dostane. Jeho dcera taky. Ráno ji operovali.“

„Tak už bude zase zdravá?“

„To nevím… To přece člověk nemůže nikdy vědět. Ta operace byla asi hodně komplikovaná, ale vypadá to, že se povedla.“ Max udělal pauzu a pak dodal: „A co ty? Jak se cítíš?“

„Dobře. Až na tu únavu… Ale jinak se cítím dobře.“ Viděla, že jí Max nevěří. A proč by také měl? Nakonec udělala přece to, čeho se obával – nacpala se prášky.

Ano, byla nemocná. Tentokrát však cítila, že ji temnota obešla.

„Musím jít,“ řekla.

Dál se držela stojanu a otočila se. Její pohyby byly pomalé a opatrné.

„Nechceš se posadit? Mohl bych…“

„Ne, Maxi. Musím si jít zase lehnout.“

Vyšla na chodbu. Zdálo se jí, že ke dveřím jejího pokoje je to velmi daleko.

„Nemůžeme si promluvit?“ ozval se Max za jejími zády.

„Teď ne.“

„Kde máš prstýnek?“ zeptal se. „Když tě sem přivezli, neměla jsi snubák.“

Vendela se zastavila a pomalu k Maxovi natočila hlavu profilem.

„Je mi líto,“ řekla. „Zahodila jsem ho.“

„Proč?“

„Neměl žádnou cenu.“

Vendela nic víc neřekla a znovu se dala do pohybu. Obávala se, že Max na ni bude křičet nebo že za ní poběží, ale ani jedno z toho se nestalo.

Když už stála téměř u dveří do pokoje, zastavila se a ještě jednou se ohlédla.

Max zůstal sedět ve společenské místnosti. Poté, co Vendela odešla, se svezl na židli a zůstal sedět v předklonu s rukama na kolenou.

Než vešla do svého pokoje, stála strnule u dveří a dívala se chodbou. Pak si lehla do postele a upřela oči na strop.

Ve schopnosti víl už nevěřila. A přesto se zdálo, že víly jí – po svém – přání, které se týkalo Maxova srdce, vyplnily.

EPILOG

Foukal slabý vítr a přinášel z nitra ostrova vůni nějakých květin. Není to střemcha? Anebo ta už odkvetla? ptal se v duchu Per. Nevěděl.

Nevěděl ani, jestli na Öland už přišlo léto, nebo jestli je stále ještě jaro. Zřejmě je to přechod mezi oběma ročními obdobími. V každém případě byla sobota třiadvacátého května a téměř celá vesnice se zelenala. Lom byl sice stále pustý a šedý, ale dokonce i mezi štěrkem na jeho dně se ukázalo pár stonků trávy a z hromad kamení trčely malé keříky s novými svěžími lístky.

Per se rozhlížel a říkal si, že i když se někdy může zdát, že život je zašlapán do prachu, přesto se vždycky znovu zrodí.

Schody dolů do lomu byly pryč, Per už je neobnovil. Poté, co policisté začátkem měsíce odvezli tělo Thomase Falla a odtáhli jeho zničené auto, došel k názoru, že už žádné zkratky k moři nebude třeba. Jeden víkend společně s Jesperem věnovali tomu, že kamenné bloky odvezli zpět na hromady a štěrk rozmetali.

Jesper s Johnem Hagmanem dnes také přehazovali štěrk a přemísťovali kameny, ale ani oni nebudovali schodiště.

„Bylo to tamhle!“ řekl Jesper poté, co se ho Gerlof jednou zeptal, kde přesně v lomu našel onu malou část kosti.

Ukázal přitom na největší kupu na dně lomu. Byla to tatáž hromada, za níž se Per skrýval, když po něm slídil Thomas Fall. U ní teď tedy Jesper s Hagmanem kopali.

Per stál na zahradě a měl jinou práci: na okraj skalní stěny si postavil gril se třemi nohami a pálil na něm staré listí a papíry. Navzdory tomu, že měl ovázanou ruku, mu to šlo docela dobře.

Listí pocházelo ze zahrady a papíry patřily jeho otci. Byly to smlouvy s modelkami a modely, které Thomas Fall ukradl, když vnikl do Jerryho bytu v Kristianstadu – téměř dvě stě smluv, které si pak Fall odvezl do svého bytu a z nějakého důvodu je nezničil. Policie je tam pak našla při domovní prohlídce a okopírovala si z nich všechna jména a adresy. Žalobce je následně vrátil Perovi, který byl nyní jejich právoplatným majitelem.

Per stál u ohně a naposledy listoval dokumenty s řadou vymyšlených jmen.

Daniele, Cindy, Savannah, Amber, Jenna, Violet, Chrissy, Marilyn, Tammy…

Přehlídka postav z říše snů. Byla tu ovšem uvedena také jejich skutečná jména a adresy; tyto údaje byly připsány úhlednými tiskacími písmeny pod přerušovanou linkou, nad níž modelky a modelové svým podpisem stvrdili, že s focením a natáčením souhlasí. Když Per předešlého večera smlouvami listoval, našel mezi nimi jednu se jménem, které pro něho mělo zvláštní význam: Regina.

Dlouho si dokument prohlížel.

Regina se ve skutečnosti jmenovala Maria Svenssonová. Obyčejné jméno. Její adresa už jistě dávno neplatila, ale na smlouvě bylo uvedeno také její identifikační číslo, takže by nebylo tak obtížné ji vyhledat.

„Na co myslíš, tati?“

Per se ohlédl na Nillu, která seděla na terase na invalidním vozíku.

„Hádej!“

„Nemůžu… Mám v hlavě úplně vymeteno.“

„Neříkej,“ řekl s úsměvem. „Tak to já taky!“

Vedle Nilly seděl Gerlof, také v kolečkovém křesle. Přestože mezi těmi dvěma byl věkový rozdíl sedmdesáti let, vypadalo to, že je jim spolu dobře. Oba byli sice unavení, ale s příchodem léta budou zase v pořádku.

Nilla a Jesper už věděli, že jejich dědeček je po smrti, ale ani jeden z nich nebyl na jeho pohřbu, který se konal v průběhu uplynulého týdne. Z celé rodiny Mörnerových se ho zúčastnil jen Per.

Na Jerryho rakvi leželo jen pár květin a v kapli bylo téměř prázdno: na pohřeb přišlo pár Jerryho vzdálených příbuzných, farář a hlídač. A také jedna žena v černém, která usedla do poslední lavice, a po skončení obřadu se rychle z kaple vytratila. Ještě předtím se ale podepsala do kondolenční knihy. Když Per u rakve osaměl, šel si její jméno přečíst:

Susanne Fallová, napsala.

Byla ta žena, která se s Jerrym přišla rozloučit, Thomasova matka?

Jestliže byl Jerry skutečně otcem Thomase Falla, pak o svém otcovství nevěděl. Susanne se mu s tím nesvěřila. Svému synovi to ale nepochybně řekla. Thomas tak vyrůstal ve stínu svého neblaze proslulého otce a – na rozdíl od Pera – se rozhodl, že pro něho bude pracovat. To, že je jeho syn, si nechal pro sebe. Nejprve si vypůjčil identitu lektora fotografování Hanse Bremera a pak se v Morner Art ucházel o místo kameramana a režiséra. Ve světě bez lásky, stvořeném jeho otcem, si pak vedl znamenitě.

Thomas byl v Jerryho očích takovým synem, jakým Per odmítal být. V konečném důsledku to ovšem vedlo k devastaci studia a otcovraždě.

Zatímco Jerry svou životní pouť ukončil, jeho vnučka Nilla se uzdravila. Jistě ji čeká dlouhý život, říkal si toho slunečného dne Per. Nic jiného si nedovedl připustit.

„Jak to vypadá s vámi?“ ozval se náhle Gerlof a zadíval se na Pera. „Už zase pracujete?“

Per zavrtěl hlavou.

„Hledám si novou práci.“

„Vážně? S průzkumem trhu jste skončil?“

„Vyhodili mě… Prý jsem podváděl.“

Zadíval se k vile Larssonových. Věděl, že Vendela je doma. Neviděl se s ní od minulého týdne, kdy se vrátila z nemocnice a kdy ji sem zřejmě přijela navštívit dcera. Také ji několikrát zahlédl s jejím novým psem – teriérem.

Sousední vila byla zamčená. Kurdinovi tu od konce dubna nebyli, ale na slavnost letního slunovratu jistě přijedou.

A Max Larsson? Ačkoli jeho kuchařka měla vyjít až v srpnu, začal ji propagovat už nyní. Per ho minulý týden několikrát zahlédl v televizi, kde Max v několika pořadech mluvil o svých oblíbených jídlech. Ve vile u lomu se už dlouho neukázal – zřejmě se s Vendelou navždy rozešel a bydlí každý zvlášť.

John Hagman volal na Pera a mával přitom rukama – něco mezi tím kamením dole našli.

„Co to je?“ křičel Per. „Kousky kostí?“

„Kameny,“ odpověděl John.

„Kameny?“

„Broušené kameny. Chcete se na ně podívat?“

„Ano, rád.“

John s Jesperem se sklonili k jámě, kterou na dně lomu vyhloubili, a začali z ní postupně vytahovat menší kusy červeného kamene. Per si všiml, že mají sytější barvu a jsou lesklejší než ostatní kameny.

John jich naložil asi deset kusů na kolečko a přijel s ním ke stěně lomu. Gerlof natahoval krk:

„Vypadá to jako nějaká socha,“ řekl. „Jako nějaký rozbitý artefakt.“

Per si klekl, naklonil se nad okraj lomu a John mu jednotlivé kusy kamene začal podávat. Byly štíhlé a na povrchu hladké jako mramor.

„Vezměte si tohle,“ řekl Gerlof a podával jim deku, kterou měl až do té chvíle přehozenou přes nohy.

Per na ni rozmístil protáhlé kameny a všiml si, že některé z nich jako by k sobě pasovaly. Natáčel je v různých směrech a snažil se přijít na to, co původně jako celek znázorňovaly.

„Nemůže to být obelisk?“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Je to raketa,“ řekl. „Kosmická loď.“

Per už ji také viděl: měla válcový trup s jakýmisi výstupky, které měly zřejmě představovat podvozek; na jedné straně byl zašpičatělý. Všechny části rakety byly pečlivě opracované. Per vzal dvě z nich do ruky a podíval se na Gerlofa.

„Takže Henry Fors pracoval na modelu rakety? Tím se tedy v lomu zabýval…“

„Už to tak bude,“ řekl Gerlof.

„Proč to dělal?“

„Po tom všem už tady asi neměl jinou práci,“ řekl Gerlof. „Zákazníci k němu přestali chodit… Když měl ten model téměř hotový, přišel sem za ním jeho syn a zničil mu ho.“

„Opravdu? A jak to víte?“ podivil se Per.

„Dočetl jsem se to.“

Per opatrně položil oba kruhové kusy kamene zpátky na deku.

„Máme hledat dál?“ ozval se pod nimi John Hagman.

Gerlof na něho zamával a zarazil ho.

„Johne, já myslím, že už to stačí… Někde hlouběji je tam možná pohřbený chudák syn Henryho Forse.“

„Pokud ovšem neodešel k vílám…“ řekl Per a vzpomněl si na chlapce, s nímž se setkal na planině.

„Možná…“ řekl Gerlof. „Ale víte co? Nechme ho být. Člověk přece nemusí vědět všechno.“

Per přimhouřil oči a ucítil, jak lom sálá slunečním teplem.

Hodil do ohně zbývající smlouvy – včetně té, která patřila Regině. Vzplála a shořela stejně jako všechny ostatní.

Když oheň začal dohasínat, vzal jeden z do hladka obroušených kusů modelu a obrátil se na Gerlofa a Nillu.

„Hned se vrátím,“ řekl jim. „Odnesu to Vendele Larssonové.“

„V tom případě pro ni taky něco mám,“ řekl Gerlof a zvedl cosi z klína.

Byla to velká bílá obálka. Když ji Perovi předával, něco v ní zacinkalo.

„Co v ní máte?“

„Ale… Několik šperků,“ řekl Gerlof. „Předejte je Vendele, prosím.“

Per se na víc neptal. Prošel kolem domku na silničku a pak zahnul k velké vile Larssonových. Zastavil se u vstupních dveří a zazvonil. V ruce držel obálku a vyleštěný kus kamene.

Zadíval se na silné kamenné zdi nad sebou. Když zvuk zvonku utichl, ozval se sice z domu energický psí štěkot, ale nikdo nepřišel otevřít.

Zazvonil znovu a udělal krok dozadu. Stál teď na slunci a do týla mu foukal teplý vánek.

Víly i trolové ve světle májového slunce zmizí, pomyslel si. Prasknou jako mýdlové bubliny. Zůstanou tu jen lidé – ale jen na chvíli. Jsme krátkou písní, co se rozléhá pod nebem, smíchem ve větru, který končí povzdechem. Pak zmizíme i my.

Zámek se náhle pootočil a dveře se otevřely.

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

Pokud se dříve lidem z Ölandu něco rozbilo nebo ztratilo, sváděli to na troly (nebo „truly“, jak jim říkal můj příbuzný Axel Gerlofsson), kteří prý žili v kamenolomech. Těch je na pobřeží ostrova mnoho. Na planinách můžete také najít monolity z doby bronzové, kterým se říká vílí kameny (postaru se označovaly za „výskytiště vílích mlýnků“), na něž lidé dodnes pokládají mince a jiné dárky určené vílám. Místo děje i kámen ve Zkamenělé krvi jsem si ovšem vymyslel a totéž se týká i všech postav a firem. (Kurzy, jejichž účastníci se učí, jak se setkat s přírodními bytostmi, se ve Švédsku zřejmě pořádají, ale o tom, že by se konaly i na Ölandu nebo na Gotlandu, nevím).

Při psaní tohoto románu mě ovlivnily dvě knihy: Dívka a vina Katariny Wennstamové, která mimo jiné pojednává o sexuální morálce a o společenské přetvářce moderního člověka, a Porno – Věčný bestseller od Mattiase Anderssona, která analyzuje švédský pornografický průmysl. Za další informace, které jsem zužitkoval ve Zkamenělé krvi, děkuji Andreasi Romanovi, Jo Cliffordové, Cherstin Juhlinové, Peru-Akemu Öbergovi a svým příbuzným Jenny Rylanderové, Lassemu Björkovi a Hansi, Birgittě a Henriku Gerlofssonovým. Dále bych rád poděkoval Ævaru Örnu Josepssonovi, Gunille Ericssonové a Margaretě von Geijerové za inspirativní cestu na Island a do francouzského Grez-sur-Loing.

Děkuji také všem pracovníkům vydavatelství, kteří mi pomohli knihu vydat, zvláště Katarině Ehnmarkové Lundquistové a Åse Sellingové.