Johan Theorin

MLÝNY OSUDU

Originální název: Rörgast, vydáno u Wahlström & Widstrand,

Stockholm, Sweden 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin 2013

Published by agreement with Hedlund Agency

Obrázek na obálce © jesiotr9 – Fotolia.com

© Mapa Martina Knoppová, 2014

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6276-2

Z temnoty vyklouzla přízračná loď a blížila se černými vodami průlivu. Nikdo a nic ji nedokázalo zastavit.

Chlapec v gumovém člunu se jí nestačil vyhnout. Jeho malé, vzduchem naplněné plavidlo se při nárazu na loď málem převrátilo, ale chlapci se na poslední chvíli podařilo zachytit trupu lodi a uvázat svůj člun k jejímu zábradlí.

Loď, která se nad ním tyčila, byla potřísněná olejem a zrezivělá, jako by se po moři plavila desítky let. Na palubě nebyl vidět žádný pohyb, ale v podpalubí běžel motor, duněl jako bušící srdce.

Gumový člun praskl a začala do něj vtékat voda. Chlapec neměl jinou možnost – chytil se zábradlí a začal šplhat nahoru.

Opatrně zábradlí přelezl a došlápl na temnou palubu. Ucítil pronikavý zápach zkažených ryb.

Pomalu prošel kolem zavřeného poklopu.

Po pěti nebo šesti metrech uviděl prvního mrtvého. Námořníka v kombinéze se spoustou skvrn. Ležel na zádech a jeho oči se strnule dívaly k noční obloze.

Ze tmy pak k chlapci přicházeli další muži, kteří buď umírali, nebo byli po smrti, ale přesto žili. Natahovali k němu ruce, mluvili tichými hlasy, něco mu říkali cizím jazykem.

Chlapec vykřikl a pokusil se o útěk.

Tak začalo poslední léto dvacátého století ve vesnici jménem Stenvik.

Tak začal příběh o přízraku, který se vrátil do své domovské vsi.

Úplný začátek je ale možná třeba hledat o sedmdesát let dříve, na jednom malém hřbitově na ostrově. U jiného mladíka, který se jmenoval Gerlof Davidsson a který tam zaslechl, jak se z jedné rakve ozývá bouchání.

LÉTO 1930

Gerlof Davidsson ukončil ve čtrnácti letech šestiletou obecnou školu a o dva roky později se stal námořníkem. Zatím, pokud zrovna nepomáhal doma na malém statku, pracoval na Ölandu. Některá ze zaměstnání, kterým se věnoval, byla lepší, jiná horší. Jediné z nich neskončilo dobře, to když pracoval jako hrobník na marnäském hřbitově.

Gerlof si bude až do konce života pamatovat poslední den této služby – den, kdy byl statkář Kloss pohřben dvakrát po sobě. To, co se tenkrát stalo, si Gerlof až do svého vysokého věku nedokázal vysvětlit.

Měl rád duchařské příběhy, ale nikdy nevěřil, že se opravdu staly. Nevěřil ani na to, že by se mrtví mohli mstít živým. Slova jako přízrak nebo duch si spojoval s temnotou a neštěstím.

Léto a slunce se k nim nehodily.

Přihodilo se to jedné neděle v půlce června. Gerlof si půjčil otcův velký bicykl a vydal se na cestu ke kostelu. Na kole se mu jelo dobře, během uplynulého roku svého vysokého otce dorostl.

Sklonil hlavu a šlápl do pedálů. V tenké bílé košili s vyhrnutými rukávy mířil ze vsi východním směrem, do nitra ostrova.

Podél rovné štěrkové silnice kvetly hadince a česnek, za nimi pak jalovce a lískové keře. Dál, na rovném obzoru, byla vidět křídla dvou větrných mlýnů. Na trávě se pásly krávy a bečící ovce. Gerlof musel dvakrát seskočit a otevřít široká vrátka v ohradě, která držela stádo na pastvině.

Jel rozlehlou otevřenou krajinou, v níž nebyly téměř žádné stromy. Poté co kolem jeho kola proletěly vlaštovky a prudce vyrazily ke slunci, dostal chuť sjet z cesty a rozjet se větrem přímo do volného prostoru.

Pak si vzpomněl na práci, která ho čeká, a pocit štěstí ho částečně opustil.

Když bohatý sedlák Edvard Kloss týden předtím zemřel, bylo mu dvaašedesát let. Kloss byl obyvateli severního Ölandu považován za zámožného člověka. Ač neoplýval bůhvíjak velkým majetkem, patřila mu na pobřeží, jižně od Gerlofovy domovské vsi Stenviku, spousta půdy.

Zemřel náhle, oplakáván a postrádán všemi, přečetl si Gerlof v úmrtním oznámení otištěném v novinách. Kloss se smrtelně zranil při stavbě stodoly. Osudného dne pozdě večer na něho spadla právě postavená dřevěná stěna.

Byl opravdu všemi oplakáván a postrádán? O Klossovi se leccos povídalo, tragická nehoda prý nebyla tak docela prošetřena. Na stavbě byli toho večera jen jeho mladší bratři Sigfrid a Gilbert, kteří teď svalovali vinu jeden na druhého. Sigfrid tvrdil, že v okamžiku pádu stěny, nebyl u stodoly, ale kus dál, u hromady materiálu; na místě byl prý Gilbert. Ten tvrdil pravý opak. Jejich soused kromě toho tvrdil, že v té době ze stavby slyšel i hlasy cizích lidí.

Když si Gerlof opřel kolo u hřbitova, ani jednoho z bratrů Klossových zde neviděl a byl za to rád. Tušil, že to bude pohřeb s chladnou, neosobní atmosférou. Ačkoli bylo teprve půl deváté ráno, na trávník a hroby už pálilo slunce. K modrému nebi se zvedal bíle omítnutý kostel, vybudovaný jako hrad se silnými zdmi. Z levé věže se ozývaly těžké údery, jejich zvuk se šířil plochou krajinou – zvoník vyzváněl za mrtvého.

Gerlof otevřel dřevěnou bránu a vešel mezi hroby. Po levé ruce měl márnici.

Za ní seděl duch dítěte.

To bylo to první, co Gerlofa napadlo – zdálo se mu, že vidí ducha mrtvého nekřtěňátka, které čeká na vysvobození. Zavřel oči a hned je zase otevřel. Dítě tam stále bylo.

Byl to chlapec, o několik let mladší než Gerlof. Byl podivně bledý, jako by strávil celé jaro zavřený někde ve sklepě. Seděl na bobku zády k márnici, byl bosý, v bílé košili a krátkých světlých kalhotách. Jediné, co na něm bylo tmavé, byl dlouhý škrábanec na čele.

„Davidssone! Tady!“

Gerlof se ohlédl. Od hřbitovní zdi na něho mával hrobník Roland Bengtsson.

Také na něho zamával a ještě jednou se zadíval na chlapce. Ano, pořád tam seděl. Gerlof ho neznal, vrtalo mu hlavou, proč je tak bledý. Kdyby nic jiného, věděl, že chlapec není přízrak.

Hrobník, vysoký a shrbený muž, na něho čekal se dvěma lopatami. Když mu podal svou opálenou šlachovitou ruku, měl pevný stisk.

„Vítej, Davidssone,“ řekl radostným tónem. „Pojď, pustíme se do práce.“

Gerlof viděl, že u kamenné zdi leží široký obdélník z drnů, který hrobník vyřízl z místa, kde měl odpočívat Edvard Kloss.

Bengtsson tam také nyní směřoval. Když tam došli, tiše se zeptal:

„Nedal by sis, ještě než začneme, chlazené pivo?“

Kývl na širokou hřbitovní zeď za sebou, u níž stály v trávě dvě hnědé láhve. Gerlof věděl, že Bengtssonova žena je členka hnutí, které krom jiného propaguje abstinenci, a tak si domyslel, že si hrobník dopřává pivo v práci, protože doma je pít nesmí.

Láhve byly studené, na slunci se matně leskly, jak byly orosené. Přestože Gerlof šlapal na kole až z pobřeží, zavrtěl hlavou.

„Ne, díky.“

Pivo mu moc nechutnalo a při kopání chtěl mít jasnou hlavu.

Bengtsson si vzal jednu láhev a zadíval se k márnici. Gerlof viděl, že se chlapec zvedl a postavil se mezi hroby, jako by na něco čekal.

Bengtsson zvedl ruku.

„Arone!“ zakřičel.

Chlapec k němu zvedl oči.

„Arone, pojď sem, budeš taky kopat. Když nám pomůžeš, dám ti pětadvacetník!“

Chlapec přikývl.

„Tak jsme domluvení,“ řekl Bengtsson. „Doběhni si do kůlničky pro lopatu!“

Chlapec odešel loudavým krokem.

„Kdo to je?“ zeptal se Gerlof, když byl chlapec tak daleko, že už je nemohl slyšet. „Není odsud, nebo ano?“

„Aron Fredh?“ řekl Bengtsson. „Ne, ten je z jihu, z Rudého domku… Jsem s ním tak trochu příbuzný.“ Bengtsson postavil prázdnou láhev za jeden z náhrobků a unaveně se podívala na Gerlofa. „Je to příbuzný incognitus, jestli mi rozumíš.“

Gerlof nerozuměl. O Rudém domku nikdy neslyšel a slovu v téhle cizí řeči nerozuměl. Přesto přikývl. Věděl, že Bengtsson má jen dcerku. Že by byl chlapec potomkem některého z jeho sourozenců?

Bledý chlapec se vrátil z kůlničky s lopatou. Beze slova se postavil vedle Bengtssona a Gerlofa a začal kopat. Země nebyla kamenitá, toho léta byla suchá, Gerlofova lopata už po několika minutách narazila na něčí ostatky. Byla to tmavohnědá kost, patrně stehenní. Po měsíci hrobničení byl Gerlof na takové nálezy zvyklý. Opatrně ji zvedl, odložil stranou do trávy a hodil na ni lopatu hlíny. Pak pokračoval v kopání.

Kopali už více než hodinu, hrob se prohluboval.

Ochladilo se, slunce se schovalo za mraky. Zatímco Gerlof kopal a házel lopatou, hlavou mu běžely staré historky.

Kdysi zazvonil u jednoho ölandského statku obchodník, který prodával dveře. Otevřel mu malý klučina.

„Je tvůj otec doma, chlapče?“

„Není, pane.“

„Je někde daleko?“

„Ne, pane. Na hřbitově.“

„Proboha, co tam dělá?“

„Myslím, že nic. Je mrtvý.“

Krátce před jedenáctou se u zdi kostela ozval skřípot. Gerlof zvedl zrak a viděl, jak branou hřbitova projíždějí dva bílí koně, kolem nichž bzučí mouchy. Koně táhli černý vůz s dřevěným křížem na střeše. Na kozlíku vedle kočího seděl farář Erling Samuelsson, který se na statku zemřelého postaral o všechny náležitosti.

V té době už byla jáma dost hluboká, Bengtsson musel oběma chlapcům pomoct ven. Pak si oprášil kalhoty a zamířil do márnice, která ležela v místě, které bylo nejvíc vzdálené od kostela.

Pohřební vůz dojel až k ní a zastavil. Edvard Kloss ležel v drahé rakvi s lesklým hnědým povrchem. Snesli ji z vozu a položili do trávy u márnice. Většina příbuzných, kteří kráčeli v průvodu za vozem, se již u hřbitovní brány otočila a zamířila domů. Zbývalo už jen uložit rakev do země.

Gerlof viděl, že oba bratři se postavili po stranách rakve. Sigfrid s Gilbertem spolu toho dne nepromluvili. Stáli tu v černých oblecích a mlčeli. Jako by se mezi nimi vznášel šedý mrak.

Přesto nastala chvíle, kdy museli spolupracovat. Společně s Bengtssonem a Gerlofem měli odnést rakev ke hrobu.

„Ráááz a dva,“ zavelel Bengtsson a muži rakev zvedli.

Edvard Kloss si za života rád dopřával jídla, spodní hrana jeho rakve se Gerlofovi zařezávala do ramene. Dělal malé kroky a cítil, jak se statkářovo těžké tělo v rakvi pohybuje – jako by se pohupovalo dopředu a dozadu. Nebo se mu to jen zdálo?

Pomalu se přemístili od márnice ke hrobu. Gerlof si všiml, že si Aron stoupl mezi několik náhrobků u zdi, jako by se tam schovával.

Aron nebyl sám. Za zdí stál asi třicetiletý muž a tiše s ním rozmlouval. Muž byl prostě oblečený, trochu jako čeledín, a působil nervózním dojmem. Gerlof si všiml, že když ukročil stranou, mírně se zapotácel.

„Davidssone!“ zavolal Bengtsson. „Pojď mi pomoct!“

Hrobník položil do trávy dva popruhy. Na ně pak položili rakev a přemístili ji nad černou jámu.

Opatrně do ní rakev spustili.

Když dosedla na dno, vzal farář hrst z hromady hlíny, kterou tu při kopání nakupili, a hodil ji na víko rakve. Přitom četl:

Prach jsi a v prach se obrátíš. Až přijde soudný den, náš Spasitel Ježíš Kristus tě probudí…

Farář pak hodil na rakev tři hrsti hlíny a poručil uložit zesnulého k poslednímu odpočinku. Bengtsson a Gerlof se znovu chopili svých lopat.

Když Gerlof házel do hrobu hlínu, pošilhával po bratrech Klossových. Gilbert, starší z nich, stál bez hnutí za ním s rukama za zády. Mladší Sigfrid byl neklidnější, přecházel u zdi.

Lopatu za lopatou dopadala hlína na rakev. Až budou Gerlof s Bengtssonem hotoví, položí podle staré tradice nad hrob lopaty křížem.

Ještě třicetkrát nabrali hlínu a pak si udělali krátkou přestávku. Napřímili se, s lopatami v rukou udělali několik kroků od hrobu a oddechovali. Gerlof zvedl tvář ke slunci a zamhouřil oči.

Jejich mlčení přerušil jakýsi tichý zvuk.

Gerlof nastražil uši.

To, co slyšel, byly údery. Následovalo ticho. Pak se ozvala další tři tichá zabouchání.

Gerlofovi se zdálo, že zvuky vycházejí ze země.

Zamrkal a zadíval se do hrobu.

Pak se otočil na Bengtssona. Z jeho strnulého výrazu vyčetl, že hrobník slyšel totéž. Bratři Klossové, stojící u hrobu, zbledli jako stěna. Aron, který stál trochu stranou, také kroutil hlavou.

Ne, Gerlofovi nepřeskočilo, ty zvuky slyšeli všichni přítomní.

Na hřbitově jako by vše strnulo. Přestože už se žádné další údery neozvaly, všichni stáli se zatajeným dechem.

Gilbert Kloss s otevřenými ústy pomalu došel k okraji hrobu. Upřeně se zadíval na rakev a tiše řekl:

„Musíme ho vyzvednout.“

Farář udělal krok vpřed a nervózně si přejel rukou po čele.

„To není možné.“

„Ale ano, musíme,“ trval na svém Gilbert.

„Ale já už mu požehnal!“

Kloss mlčel, avšak neuhnul pohledem. Pak se mu za zády ozval další, přísnější hlas.

„Vytáhněte ho!“

Byl to Sigfrid, druhý bratr zesnulého.

Farář se s povzdechem obrátil na Bengtssona.

„Budete ho muset vytáhnout… Zavolám doktoru Blomovi.“

Daniel Blom byl jedním ze dvou lékařů ve farnosti.

Bengtsson odložil lopatu, zavzdychal a podíval se na Gerlofa.

„Slezeš dolů s Aronem, Davidssone?“

Gerlof se mlčky zadíval do temného hrobu. Dolů se mu nechtělo. Ale co když se Kloss opravdu probudil? pomyslel si. To by se v rakvi udusil. Ať je to, jak chce, bylo nutné si pospíšit.

Předklonil se a spustil se do jámy. Opatrně se postavil na víko rakve pokryté hlínou. Myslel na to, co četl při své konfirmaci o setkání Ježíše s Lazarem: Zemřelý vyšel, měl plátnem svázány ruce i nohy a tvář zahalenou šátkem. Ježíš jim řekl: „Rozvažte ho a nechte odejít!“

Soustředěně poslouchal, jestli se z rakve neozvou další zvuky, ale nestalo se tak. Přesto byl neklidný a měl nepříjemný pocit, vzduch v jámě byl ledový. Jednou v takovém hrobě skončí sám. A pokud ho Ježíš neprobudí, zůstane v něm navždy.

Najednou za sebou uslyšel zaškrábání. Trhl sebou. Ten zvuk měl však na svědomí chlapec s lopatou, který sestoupil na víko rakve. Aron Fredh z Rudého domku. Gerlof na něho v přítmí kývl.

„Začneme?“

Aron se upřeně díval na rakev a ještě tišším hlasem než Gerlof něco pronesl. Řekl jen jedno slovo.

„Cože? Co jsi říkal?“

„Amerika,“ zopakoval chlapec. „Odjíždím tam.“

„Vážně?“ zeptal se Gerlof a zatvářil se pochybovačně. „Arone, kolikpak ti je?“

„Dvanáct.“

„Jsi ještě moc malý.“

„Vezme mě tam Sven. Stanu se šerifem!“

„Nepovídej.“

„Umím dobře střílet!“

Gerlof už se na nic neptal. Svena neznal, ale o Americe něco věděl. Zaslíbená země. Teď, když jsou tam po pádu burzy problémy a nezaměstnanost, to tam jistě není tak růžové. I tak je ta země stále pro mnohé lákavá.

V tom okamžiku, kdy stál na rakvi Edvarda Klosse, se Gerlof rozhodl, že svou práci hrobníka pověsí na hřebík. Opustí Stenvik i svého přísného otce. Vydá se na cestu. Ne do Ameriky, ale na moře. Pojede do Borgholmu a nechá se najmout na nějakou plachetnici, která bude mezi ostrovem a pevninou převážet dřevo.

Sežene si místo, stane se námořníkem na lodi zalité slunečním světlem.

„Jak to jde?“ zavolal jim někdo nad hlavou.

Byl to Bengtsson. Gerlof zvedl hlavu.

„Dobře.“

Společně s budoucím šerifem Aronem se dal do práce. Netrvalo to dlouho a na víku už nezbyla žádná hlína.

„Hotovo!“

Bengtsson jim hodil popruhy, Gerlof je omotal kolem obou konců rakve a co nejrychleji se dostal z hrobu.

Pak rakev s Edvardem Klossem vytáhli a odnesli do chladného prostoru sakristie.

„Položte ho,“ vyzval je farář tiše.

Rakev na kamenné podlaze kostela zaskřípala.

Všichni ztichli. Edvard Kloss byl mrtvý.

A přesto před chvílí v rakvi bouchal…

O dvacet minut později vešel do kostela oblastní lékař Blom s černou brašnou. Měl propocenou košili a rudý obličej; bylo jasné, že očekává nějaké vysvětlení. Kostelní lodí se rozléhala jeho hlasitě položená otázka: „Co se to tady děje?“

Muži, kteří na něho čekali na hřbitově, se na sebe podívali.

„Slyšeli jsme takové zvláštní zvuky,“ řekl farář.

„Zvuky?“

„Ano, zvuky.“ Farář kývl na rakev. „Když jsme začali rakev zasypávat, ozvalo se z ní klepání.“

Doktor se zadíval na víko rakve se zbytky hlíny a rýhami od lopat.

„Aha. Tak se na to podíváme.“

Když Bengtsson vytahoval z rakve hřebíky a zvedal víko, stáli bratři Klossovi mlčky za kostelními lavicemi.

Lazar ležel v hrobě čtyři dny, vzpomněl si Gerlof. Pane, už je v rozkladu, řekla Lazarova sestra Marta Ježíši, když stáli u kamene před hrobem.

Rakev byla nyní otevřená. Gerlof nešel blíž, ale i tak viděl Klossovo tělo: bylo omyté a uložené k poslednímu odpočinku. Kloss měl ruce sepjaté na velkém břiše, oči zavřené. Na tváři měl četné rány, které zřejmě utrpěl při pádu stěny, a byl v černém obleku z kvalitní silné látky.

Když nebožtíka obléknou tak pěkně, jak o něm mluví, tak se v rakvi usmívá, vzpomněl si Gerlof na slova své babičky.

Jenže ústa Edvarda Klosse byla pevně semknutá. Rty měl suché a tvrdé.

Doktor Blom otevřel svou koženou brašnu a sklonil se nad mrtvým. Gerlof se už nedíval, otočil se k rakvi zády. Slyšel, jak si doktor něco pro sebe mumlá. Na podlaze zařinčel stetoskop.

„Nemá pulz,“ řekl Blom.

V kostele bylo ticho.

„Otevřete mu jednu tepnu, ať máme jistotu,“ řekl Gilbert Kloss neklidným tónem.

Gerlof už dál v kostele nevydržel. Tiše vyklouzl ven na slunce a postavil se do stínu kostelní věže.

„Nedal by sis pivo, Davidssone?“

Otázku mu položil Bengtsson. Přinesl dvě nové láhve.

Tentokrát Gerlof přikývl a s díky si jednu vzal. Byla ledově studená. Zvedl ji k ústům a hltavě se napil. Alkohol mu hned stoupl do hlavy a trochu ho utlumil. Zadíval se na Bengtssona.

„Přihodilo se to už někdy dřív?“ zeptal se tiše.

„Co?“

„Že se z rakve ozvaly zvuky.“

Hrobník zavrtěl hlavou.

„Pokud vím, tak ne.“ Nervózně se usmál, napil se piva a zadíval se ke kostelu. „Jenomže bratři Klossovi jsou zvláštní… Nemám je zrovna v lásce. Rodina Klossových se moc roztahuje. Pořád, všude.“

„Ale Edvard Kloss…,“ řekl Gerlof. Hledal slova. „On nebude mít…“

„… klid?“ doplnil za něho Bengtsson. „S tím si nedělej hlavu.“ Dal si doušek piva a dodal: „Dřív se jim svazovaly ruce, myslím nebožtíkům, aby se v rakvi nemohli hýbat. Věděl jsi o tom?“

Gerlof jen zavrtěl hlavou a už nic neřekl.

O několik minut později se otevřely dveře kostela. Gerlof a Bengtsson vmžiku schovali láhve. Doktor Blom vystrčil hlavu a pokynul jim, aby šli k němu.

„Už jsem skončil.“

„A?“

„Je mrtvý,“ řekl Blom krátce. „Nezjistil jsem sebemenší známky života… Můžete ho uložit zpátky do země.“

Pohřeb se zopakoval. Hrobníci vynesli rakev z kostela, podložili ji popruhy a spustili do hrobu. Gerlof s Bengtssonem se potom chopili lopat, tvářili se zarputile a po pivě se jim trochu pletly nohy. Gerlof se rozhlédl, jestli někde neuvidí Arona Fredha, ale chlapec ani kulhající muž už na hřbitově nebyli.

Všichni se shromáždili kolem hrobu. Stál tu i doktor Blom, pevně svírající brašnu.

Na rakev dopadala hlína.

Vtom se znovu ozvaly ony zvuky. Tři zaklepání, která vycházela ze země. Byla tichá, ale zřetelná.

Gerlof s lopatou v ruce zkameněl, prudce se mu rozbušilo srdce. Okamžitě vystřízlivěl, pocítil strach. Zadíval se na Bengtssona, který stál na druhé straně hromady hlíny. Hrobník také držel v ruce lopatu – ztuhl uprostřed pohybu.

Zatímco Sigfrid Kloss, který stál o kousek dál, působil jen dost nervózně, jeho bratr Gilbert byl k smrti vyděšený a díval se na rakev, jako by byl zhypnotizovaný.

Strnul i doktor Blom. Přesvědčil se, že muži měli pravdu. Přesto zavrtěl hlavou.

„Zasypte tu rakev,“ řekl tiše.

Farář chvíli mlčel a pak dodal:

„Nemůžeme už nic dělat.“

Hrobníkům nezbývalo než poslechnout. Přestože svítilo slunce, Gerlof se otřásl. Dal se znovu do práce. Lopata mu připadala těžká, jako by byla z kamene.

Hlína bubnovala do víka rakve.

Hřbitovem se nesly jen její rytmické údery.

Po dvaceti příhozech začala rakev mizet pod vrstvou hlíny.

Stále bylo všude ticho.

Náhle si vedle Gerlofa někdo povzdechl. Byl to Gilbert Kloss. Blížil se ke hrobu a jeho povzdech zněl jako dlouhé, těžké vydechnutí. Jeho holínky pomalu kráčely trávou. Zastavil se na okraji hrobu a znovu se pokusil nadechnout. Z jeho úst vyšel tichý, pisklavý zvuk.

„Gilberte?“ ozval se Sigfrid.

Jeho bratr neodpověděl. Stál bez hnutí s otevřenými ústy.

Najednou se přestal nadechovat a jeho oči ztratily lesk.

Gerlof viděl, jak se Gilbert Kloss kácí na stranu. Bengtsson, doktor i farář jen němě přihlíželi.

Za zády jim vykřikl Sigfrid. Gerlof jako jediný vyrazil ke Gilbertovi, ale než k němu stačil doběhnout, srdce Gilberta Klosse dotlouklo.

Jak široké tak dlouhé dopadlo jeho tělo do trávy u hrobu, pomalu se překulilo přes okraj jámy a dopadlo na víko rakve jako těžký pytel mouky.

ZAČÁTEK LÉTA

Když slunce nechá léto vytrysknout,

sny o smrti, s nimiž člověk zápolí,

ze spaní může slavík vytrhnout,

ty mýty o slunovratu v údolí.

Harry Martinson

GERLOF

Může loď umřít? Pokud ano, jak se pozná, že už to má za sebou? Gerlof se díval na svou starou loďku a přemýšlel. Za slunečného červnového dne, jako byl tento, by měla plout po vodě, ale ona zatím zůstala na souši. Popraskaná a převalená na bok v trávě. Jmenovala se Vlaštovka, bylo to napsané na malé dřevěné tabulce na přídi. Teď už po vodě nelétala. Po vyschlém trupu se sunula tučná zelená moucha.

„Tak co říkáš?“ zeptal se John Hagman z druhé strany lodi.

„Je to vrak,“ řekl Gerlof. „Starý rozlámaný vrak.“

„Je mladší než my,“ namítl John.

„To sice je,“ řekl Gerlof, „ale je to vrak – jako my.“

Gerlofovi bylo čtyřiaosmdesát, John měl napřesrok oslavit osmdesátiny. Jako kapitán a kormidelník se spolu plavili na plachetnicích po Baltu téměř tři desítky let. V bouřích i za bezvětří převáželi z ostrova do Stockholmu vápenec, naftu a kusové zboží. Ale to bylo dávno, ze všech lodí už jim nyní zbyl jen tento člun.

Vlaštovka byla postavena roku 1925, když bylo Gerlofovi deset. Jeho otec ji využíval při chytání platýsů skoro třicet let. Pak ji převzal Gerlof a používal ji s plachtou nebo vesly vždy v létě dalších čtyřicet let. Jednoho jara v devadesátých letech, když z průlivu zmizel led a přišel čas spustit Vlaštovku na vodu, mu ovšem došly síly.

Zkrátka byl příliš starý. Vlaštovka na tom byla stejně.

Od té doby ležela u Gerlofova domku, malé loděnice. Během těch let se prkna na dně vysušila a popraskala.

Öland byl zalitý pronikavým světlem, slunce toho bezoblačného dne pálilo. Oba muže chladil čerstvý nárazový vítr vanoucí od břehu. Na ostrov ještě nedorazily teplé dny, opravdové vedro přicházelo nejdříve v červenci. Někdy se ovšem nedostavilo vůbec.

Gerlof strčil do vysušeného dubového dřeva hůl. Viděl, jak se do něj zabořila do hloubky několika centimetrů. Znovu zavrtěl hlavou.

„Je to vrak,“ zopakoval. „Když ho položíme na vodu, půjde hned ke dnu!“

„Dal by se opravit,“ nadhodil John.

„Myslíš?“

„Jo. Praskliny můžeme ucpat. Mohl by nám s tím pomoct Anders.“

„Možná… V tom případě to bude na vás dvou. Já si sednu a budu se koukat, víc nezvládnu.“

Gerlof trpěl Sjögrenovým syndromem, sužoval ho nevyzpytatelný revmatismus. V létě, když bylo teplo, neměl s nohama problémy, ale jinak potřeboval občas invalidní vozík.

„Jsou v tom peníze,“ řekl John.

„Vážně?“

„No jasně,“ řekl John. „Na takový projekty obvykle přispívá Ölandský spolek příznivců dřevěných plavidel.“

Z pobřežní silnice za nimi se ozval hvízdavý zvuk, oba se ohlédli. Bylo to nablýskané černé volvo, městský džíp se zahraniční espézetkou a kouřovými skly.

Bylo pondělí, týden před letním slunovratem. Stenvik, rybářská vesnice, která se stala místem pro rekreaci, znovu ožil.

Příroda se pochopitelně probudila už v květnu a zbarvila louky a planinu do žluta, bíla a fialova. Vylíhli se motýli. Zazelenala se tráva, zavoněly byliny. Navzdory tomu, že slunce už dávno hřálo, se „rekreanti“, jak si sami říkali, rozhodli, že letní sezona začne až nyní. Teprve o letním slunovratu se jich sem přivalily celé davy. Přijeli s cílem odemknout chaty, zavěsit houpací sítě a žít venkovským životem v přírodě. Tak tomu bude až do začátku srpna, kdy se všichni zase vrátí do města.

Volvo kolem nich prosvištělo a řítilo se dál na sever. Gerlof sice zahlédl ve voze několik lidí, ale nepoznával je.

„Nebyli to ti Noři z Tönsbergu?“ zeptal se. „Ti, co před dvěma lety koupili Hnědý dům?“

„Hnědý dům?“ podivil se John.

„Ano. Teď je červený,“ řekl Gerlof. „Ale když patřil Skogmanovým, měl hnědou barvu.“

„Skogmanovým?“

„Té rodině z Ystadu přece.“

John přikývl a díval se za volvem.

„Ne, nezatáčí ke Skogmanovejm… Nekoupili jejich dům Holanďani?“

„Kdy?“ zeptal se Gerlof.

„Myslím, že před dvěma lety… Na jaře sedmadevadesátýho. Skoro se tady neukázali.“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Nevzpomínám si,“ řekl. „Teď se tu motá tolik lidí…“

V zimě byla vesnice téměř liduprázdná, nyní před slunovratem bylo těžké se ve všech známých i nových tvářích vyznat. Gerlof zažil ve vsi celé generace letních hostů a v současnosti mu dělalo problém rozlišovat mezi otci a syny a mezi matkami a dcerami.

Pro rekreanty byl jistě neznámým člověkem i Gerlof, který už několik roků bydlel v Domově pro seniory v Marnäsu a ve vesnici, kde strávil dětství, pobýval – navzdory svým bolestem svalů – teprve během posledních několika let, vždy na jaře a v létě.

Nohy ho sotva nesly, byly unavené a jeho samotného unavovalo, když ho někdo musel přenášet. Posledně si na ně zkoušel přikládat kurkumu a křen. Částečně mu to pomohlo, ale i tak zvládal ujít jen kratší vzdálenosti.

Chci zpátky, říkal si, zpátky do doby, kdy jsem měl ještě čas.

Po pobřežní silnici projely tři drahé vozy, ale Gerlof se k nim otočil zády a znovu se zadíval na loďku.

„Takže ji opravíme,“ shrnul. „A tvůj syn nám pomůže.“

„Dobře,“ řekl John. „Je to pěkná loďka. Jako stvořená pro rybaření.“

„To bych řekl,“ potvrdil Gerlof, který si nevyjel na ryby už řadu let. „Ale budeš mít na tu práci čas?“

„To víš, že jo. Kemp se o sebe z větší části postará sám.“

Od šedesátých let, kdy odešel na pevninu, si John každé léto pronajímal stenvický kemp. Když jeho syn Anders zestárl, začal mu s pracemi pomáhat, ale většinu z nich nadále zastával John. Každé ráno a večer procházel mezi stany a karavany, vybíral poplatky od hostů a vysypával popelnice. Už pětatřicet let neměl jediné léto volné, podle všeho mu to ale nevadilo.

„Takže jsme dohodnutí,“ řekl Gerlof. „Možná si v srpnu pochutnáme na platýsovi, kterého si sami chytíme!“

„Jo,“ řekl John. „Ale ta oprava zatím bude muset nějakej čas počkat.“

Nějaký čas. Pro Johna to mohlo znamenat jakýkoli úsek od tří dnů po tři roky. Gerlof tušil, že než se Anders s Johnem k opravě loďky dostanou, bude Vlaštovka odpočívat u domku několik týdnů.

Znovu si povzdechl a rozhlédl se kolem sebe. Zadíval se na svůj Stenvik, nejkrásnější vesnici na celém světě. Široký záliv s hlubokou modrou vodou. Řady rybářských domků, staré domy i nově postavená sídla. Za nimi ölandská letní vegetace, tak odlišná od pobřeží, míst bez stromů, které znal z dětství. Žil tu jako dítě, jako šestnáctiletý odešel na moře a pak se sem vrátil jako dospělý, aby tu postavil chatu pro svou rodinu.

U poloostrova na jižní straně, za kempem, končila asfaltová silnice i ves. Pobřeží tam bylo dramatičtější: vysoký útes, který klesal k širokým skalám táhnoucím se po pobřeží. Na ploché skále nad mořem se zvedala hromada kamenů – mohyla.

Tady na jižním okraji Stenviku, podél silnice, stály také nejluxusnější rekreační objekty. Zcela vzadu jako by samy pro sebe stály dva domy rodiny Klossových.

Rodina Klossových. Bratři Edvard, Sigfrid a Gilbert. Edvard a Gilbert zemřeli téměř současně, pozoruhodného věku se dožil jen Sigfrid, který zdědil otcovy pozemky a vybudoval na nich rekreační areál. O ten se nyní starali jeho vnuci.

„Přijeli už Klossovi?“ zeptal se Gerlof.

„Jo. Na parkovišti už mají plno,“ odpověděl John. „Hosté už hrajou golf.“

Areál rodiny Klossových se nacházel několik kilometrů jižně od vesnice. Nesl název Resort Ölandic, ale John mu neřekl jinak než „U Klossů“. Představoval pro něho konkurenci, ačkoli jeho obchod ve Stenviku byl v porovnání s ním jen malá bouda. V Ölandicu bylo k dispozici všechno: golfové hřiště, kemp, obchody, noční klub, bazén a chatky.

Gerlofovi to vadilo, zdálo se mu, že je majetek Klossových příliš rozsáhlý, ale co mohl dělat…

Vadili mu všichni bohatí lidé ve vsi, snažil se jim vyhýbat, seč mohl. Jim i jejich lodím, bazénům, motorovým pilám – všemu, co vydávalo nepříjemné zvuky, které rušily klid a plašily ptáky.

Zadíval se na záliv.

„Ty, Johne, někdy si říkám: změnilo se na Ölandu za posledních pár let vůbec něco k lepšímu? Napadá tě něco?“

John se zamyslel.

„Všichni mají co jíst… A silnice už nejsou samá díra.“

„To je fakt,“ řekl Gerlof. „Ale je to pro nás opravdu takové terno?“

„Bůhví,“ řekl John. „Ale co. Jsme naživu. To je důvod k radosti.“

„Máš pravdu.“

Bylo to skutečně tak? Skutečně Gerlofa těšilo, že se dožil tak vysokého věku? Věku, v němž žil ze dne na den? I po téměř sedmdesáti letech si stále pamatoval, jak Gilbert Kloss podlehl u bratrova hrobu infarktu.

Život může skončit během vteřiny. Ale zrovna teď svítilo slunce. Sol lucet omnibus. Slunce svítí všem.

Gerlof se rozhodl, že si tohle léto užije. Do nadcházejícího tisíciletí se bude dívat s nadějí. Už brzy by měl dostat sluchadla, takže si bude moct posedět v zahradě a poslouchat ptačí zpěv.

Také si předsevzal, že se bude k rekreantům chovat vlídněji. Když nic jiného, aspoň se o to pokusí. Až potká nějakého turistu, pozdraví ho, nebude to jako dřív, kdy jen něco zamumlal. A pokud ho některý ze „Stockholmáků“ osloví, odpoví mu.

Sám si to stvrdil přikývnutím a dodal:

„Doufám, že s lidmi, co sem letos přijedou, nebudou problémy.“

NAVRÁTILEC

Nevelký rybářský dům měl silné zdi a byly v něm malé tmavé místnosti, které byly cítit kořalkou a krví. Starý muž, který stál u dveří, si těch pachů nevšímal, byl na ně zvyklý.

Pach kořalky vycházel z majitele domu, Einara Walla, šedesátiletého vrásčitého a shrbeného muže, který zřejmě toho dne začal oslavovat slunovrat o něco dřív. Na stole, na němž měl zbraně, stála poloprázdná láhev.

Pach krve se šířil z jeho posledních úlovků: na háku na nízkém stropě viseli tři velcí ptáci. Koroptev a dvě sluky. Byly sice plné kulek, ale zato oškubané a vykuchané.

„Střelil jsem je včera,“ řekl Wall. „Sluky právě hnízdí, takže by se neměly lovit, ale já na to kašlu. Podle mě se můžou ptáci a ryby lovit kdykoli.“

Starý muž, který byl také lovec, na to nic neřekl a zadíval se na další dvě přítomné osoby: na dívku a mladíka v džínsech, kterým bylo mezi dvaceti a pětadvaceti. Oba právě dorazili k Wallovi ve svém autě a usadili se na jeho ošoupané pohovce.

„Jak se jmenujete?“

„Já jsem Rita,“ řekla hubená dívka, která seděla schoulená jako kočka s jednou rukou položenou na mladíkově koleni.

„Mně říkají Pekka,“ řekl vytáhlý holohlavý mladík. Hlavu měl opřenou o stěnu, ovšem nervózně trhal nohama.

Starý muž neřekl nic. Tyhle dva nesehnal on, ale Wall.

Štěně a kotě, pomyslel si.

Nevadí. Také byl kdysi mladý a časem se všechno naučil.

Pekka zřejmě neměl rád ticho. Zadíval se malýma očima na starce.

„Jak vám teda máme říkat?“

„Nijak.“

„Sakra, co jste vlastně zač? Máte krapet přízvuk.“

„Jmenuji se Aron,“ odpověděl muž. „Jsem navrátilec.“

„Navrátilec?“

„Vrátil jsem se domů, do Švédska.“

„Odkud?“ zeptal se Pekka.

„Z nové země.“

Zatímco Pekka se už nezmohl na slovo, Rita přikývla:

„Myslí Spojené státy… Nemám pravdu?“

Starý muž nic neřekl, a tak Rita zopakovala:

„Nemám pravdu? Myslíte Ameriku, že jo?“

Muž na to neodpověděl.

„Budeme vám říkat Arone,“ řekl Pekka za jeho zády. „A co třeba Navrátilec? Whatever, hlavně že se dohodnem.“

Navrátilec mlčel. Přistoupil ke stolu a zvedl jednu ze štíhlých hlavní.

„Tohle je walther,“ řekl.

Wall spokojeně přikývl, jako by byl prodavač u stánku někde na trhu.

„To je dobrá pistole,“ řekl. „Spoustu let ji používala naše policie. Nemá složitou konstrukci, je bytelná… Švédská ruční práce.“

„Walther je německá pistole,“ namítl starý muž.

„Moje waltherovky jsou vyrobené v licenci.“ Wall ukázal na další zbraně. „A tohle je Sig Sauer. Tady mám švédskou automatickou karabinu. Tohle všechno nabízím.“

Pekka se zvedl z pohovky a tiše přistoupil ke stolu. Navrátilci byl pohled v jeho očích povědomý, byla v něm tatáž zvědavost, kterou pocítil každý mladý voják – přinejmenším ten, který nikoho nezabil –, když si šel poprvé prohlédnout novou zbraň.

„Vidím, že máte rád pistole,“ řekl Pekka.

Navrátilec krátce přikývl.

„Používal jsem je.“

„Jste zelenej mozek?“

Navrátilec se na něho zadíval.

„Zelený mozek? Co to je?“

„Voják,“ řekl Pekka. „Bojoval jste v nějaký válce? Střílíte dobře?“

Válka, pomyslel si Navrátilec. Mladí muži po ní toužili, byla to pro ně nová země.

„Střílet umím,“ odpověděl. „A ty?“

Pekka zachmuřeně zavrtěl hlavou.

„V žádný válce jsem nebyl,“ řekl. Pak pyšně vztyčil hlavu: „Ale nikdy necouvnu… Loni v létě jsem byl u soudu. Za napadení.“

Wall se tak hrdě netvářil.

„Byla to jenom taková klukovina,“ vysvětlil. „Jeden turista provokoval…“

Navrátilci došlo, že ti dva jsou příbuzní – blízcí příbuzní – a že si Wall dělá o Pekku starost. Rozvážným pohybem zasunul do pistole zásobník a znovu ji položil na stůl.

Zadíval se z okna. Nad mořem a pobřežím svítilo slunce, zaprášenými okenními tabulkami sem stěží pronikalo. Wallův domek stál na samotě, na části pobřeží, která byla až k moři zatravněná. U vody byla postavená malá ohrádka s několika husami a vedle ní stál malý domek z šedého vápence, který působil stejně zapomenutým dojmem jako obytný dům.

Wall se ztěžka zvedl od stolu.

„Tady máte,“ řekl a začal rozdělovat zbraně. Ritě dal malý Sig Sauer, Pekkovi watlhera a Navrátilci walthera a automatickou karabinu.

„Potřebujete taky trhavinu?“ zeptal se Wall.

„Vy ji máte?“

„Sehnal jsem ji v zimě,“ chlubil se Pekka s pyšným výrazem ve tváři. „Vzal jsem ji na stavbě silnice u Kalmaru… Mám všecko: nálože, zápalný dráty i rozbušky.“

Wall se také zatvářil spokojeně.

„Je to dobře schovaný a pod zámkem,“ řekl. „Nikdo to nenajde. V květnu tady čmuchali policajti, ale nic nenašli.“

„Vezmeme si dvě nálože,“ řekl Navrátilec. „Jak to bude s placením?“

„Až potom,“ řekl Wall. „Nejdřív si udělejte tu práci na břehu. Až budete mít tu pokladnu, rozdělíme se.“

„Einare, taky budem potřebovat kukly,“ řekl Pekka. „Máš je?“

Wall se na nic neptal, sáhl pod stůl pro lepenkovou krabici a vyndal z ní balení gumových rukavic. Pod ním leželo několik šedých kukel s vystřiženými otvory pro oči.

„Potom je spalte!“ upozornil je.

Navrátilec se na něj podíval a řekl:

„Nepotřebuju se maskovat.“

„Mohli by vás poznat,“ namítl Pekka.

Navrátilec zavrtěl hlavou.

„To je jedno,“ řekl a zadíval se ven prasklým oknem. „Já tady vlastně vůbec nejsem.“

NOVÁ ZEMĚ, KVĚTEN 1931

Na cestu se vydají jednoho slunečného letního dne, jedenáct měsíců po smrti Edvarda Klosse. Na tu nešťastnou noc už Aron téměř přestal myslet. Nemyslel na stěnu, která spadla, na Svena, který ho před sebou postrkoval. Vlez dovnitř! Za chvíli tu budou! Tak lez!

Aron tenkrát poslechl, přestože Sven byl jeho novým otcem teprve dva roky. Jinak by dostal výprask.

Sven s Aronem o té noci nemluví, baví se jen o cestě, která je čeká. Aron měl pocit, že se na ni připravovali celé jaro, přitom všechno, co si berou s sebou, se jim vejde do dvou zavazadel.

Sven si do toho svého přibalil malou dózu z jabloňového dřeva na žvýkací tabák. Aron by si také chtěl něco vzít. Něco cenného.

„Mohl bych si vzít do Ameriky pušku?“

Aron má svou vlastní zbraň, brokovnici, a střílí po koroptvích a mořských ptácích.

„Ať tě to ani nenapadne,“ varuje ho Sven. „S tou by tě nepustili na loď.“

Aron tedy musí nechat pušku doma. Dostal ji od svého dědečka, který je také lovec a který řekl své dceři Astrid, že chlapec je schopný střelec. Schopný – to zní dobře.

Opravdu takový je, svého prvního tuleně zastřelil v deseti letech. Bylo to jednoho chladného jarního dne, zvíře leželo na kře, kterou přinesly k ostrovu vlny. Tuleň zvedl hlavu a Aron pušku. Pak vystřelil, zvíře sebou trhlo a zůstalo bez hnutí ležet. Aron je trefil do krku, střela mu přerazila vaz. Tuleň měl na délku téměř čtyři stopy a bylo z něj více než dvacet kilo sádla.

„Ale já s sebou musím mít pušku,“ namítá Aron. „Jinak se nebudu moct stát šerifem.“

Sven se zasměje, ale jeho smích zní jako suchý kašel.

„Až budem v nové zemi, seženeš si jinou.“

„Jsou tam k mání pušky?“

„Spousty pušek. Je tam všechno.“

Aron ví, že v nové zemi přece jen něco nemají: nebude je tam čekat nikdo z rodiny. Jeho matka Astrid a sestra Greta musí zůstat ve Švédsku, loučení s nimi je těžké. Gretě je teprve devět, dívá se na bratra, nic neříká. Matka stiskne rty.

„S nikým se nehádej,“ nabádá ho, „a chovej se slušně.“

Aron přikyvuje. Pak si vezme brašnu a odejde se Svenem. Dělá dlouhé kroky, aby si svůj odchod už nemohl rozmyslet.

V den odjezdu je sucho a svítí slunce.

Sven a Aron jdou vedle sebe po štěrkové silnici. Sven má delší nohy, ale na pravou kulhá, takže mu Aron stačí.

Pojedeš do nové země na západě, řekla mu matka. Jmenuje se Amerika. Pár let tam budeš pracovat, vyděláš si a pak se vrátíš domů.

Sven říká totéž, ale je stručnější:

„Nová země, to je náš cíl. Zbavíme se toho všeho tady.“

Z domu se vydají severním směrem, kráčejí přes rozsáhlé pozemky Klossových, dojdou skoro až k mohyle. Ta leží na útesu na západním břehu a vypadá jen jako neškodná hromada kamení. Sven si přesto odplivne.

„Doufám, že se zřítí do moře!“

Sven s Aronem pak zabočí východním směrem a přecházejí ostrov. Míjejí vysoké větrné mlýny, které stojí na vysokých dřevěných nohách, mají zdvižené perutě, připravené využít vítr vanoucí z kterékoli světové strany. I ty si Sven změří pohledem.

„A tady těch potvor se taky zbavíme!“ Jde dál dlouhým krokem a mluví k obzoru, jako by měl před sebou publikum:

„Teď už se nebudu muset takhle plahočit a být bílej jako duch, kdykoli vyjdu ze mlýna.“ Zadívá se na Arona. „Tam, kam jedeme, mají na všechno stroje. Na venkově mají obrovský továrny. Na jedné straně do nich přivádějí žito a z druhé strany vyjíždějí pytle s moukou. Stačí zmáčknout jedno jediný tlačítko.“

Aron ho sice vyslechne, ale za celou dobu cesty mu položí jednu jedinou otázku:

„Kdy se vrátíme domů?“

Sven na chvíli zpomalí, pak se otočí a dá Aronovi pořádný záhlavec.

„Neotravuj s tím,“ řekne. „Takhle nesmíme uvažovat! Jdeme do nového, ne domů.“

Aron už předtím dostal tvrdší pohlavky, tenhle proti nim nic nebyl, a tak se odváží trochu vzdorovat.

„Tak kdy se vrátíme?“

„To nikdo neví,“ odpoví Sven.

„Jak to?“

„Někteří se domů nevrátí.“

Vzduch se po těch slovech ochladí. Aron už se dál neptá, o další pohlavek nestojí. Ale ještě před tím, než dojdou k vlaku, si dá předsevzetí, že poslechne matku a domů se vrátí.

Vrátí se zpátky na tenhle ostrov.

Domů, do jejich domku.

JONAS

„Co se děje“ zeptal se strýc Kent. „Stala se tu nějaká nehoda?“

„Ne,“ odpověděl policista. „Týká se to vás.“

„Mě? Copak jsem provedl?“

„Jel jste příliš rychle.“

„Vážně?“

Strýc Kent před rozhovorem s policistou spustil okénko lehkým stisknutím tlačítka. Okénkem se k Jonasovi, který seděl na zadním sedadle, donesla slabá vůně rostlin kvetoucích v příkopech. Rostly tam v celých řadách, žluté a fialové květiny, chvěly se ve větru. Jejich vůně se mísila s vůní strýcovy vody po holení a slabým pachem potu Jonasova tatínka, který se opozdil a musel k vlaku utíkat. Maminka mu na peroně vynadala; reakcí Matse s Jonasem bylo jen to, že se na sebe podívali.

Tatínek nyní tiše seděl vedle Kenta a v přítomnosti policisty působil neklidným dojmem. Jonas sledoval strýcův profil. Všiml si, že se koutkem úst usmívá.

„Moc rychle?“

„Ano, příliš rychle,“ řekl policista.

Slunce na Ölandu bylo prudké. Když se Jonas zadíval ze svého okénka, oslepovalo ho. Policista mu připomínal jen tmavý stín v modré kombinéze.

„O kolik jsem překročil povolenou rychlost?“ zeptal se Kent.

„O dvaadvacet kilometrů.“

Kent si povzdechl a opřel se.

„Za to může tohle auto. Když překročí stovku, člověk to ani nepocítí.“

Jonas se do té doby setkal s policisty jen jednou, to když dva z nich přišli do jeho třídy v Huskvarně a poučovali žáky o tom, jak se má chovat cyklista v silničním provozu. I když byli příjemní, nyní také pociťoval nervozitu.

Kentova corvetta byla červená, měla černé pruhy a tak trochu připomínala raketu. Platilo to i pro její interiér, vůz byl dlouhý a těsný – zvlášť na zadním sedadle. Jonas byl sice ještě docela malý, ale i tak musel mít nohy na stranu, aby se do auta vešel. Jeho starší bratr Mats měl trochu víc místa, protože seděl za jejich otcem Niklasem, který měl kratší nohy.

„Dáte mi pokutu?“ zeptal se strýc Kent.

„Ano.“

„To je klasika. Léto, den jako obrázek…“ Kent se na policistu usmál. „Ale já se ke všemu přiznávám. Porušil jsem zákon.“

Jonas se zadíval na tatínka. Ten mlčel a na policistu se ani jednou nepodíval.

Kent vyzvedl Jonase, Matse a jejich otce se svou červenou corvettou u vlaku v Kalmaru. Vlastnil také velké volvo, ale v létě jezdil nejčastěji svým sportovním vozem. A jezdil rychle.

Před půlhodinou přejeli Ölandský most a najeli na silnici vedoucí na sever ostrova. Kent si povídal s bratrem. Jakmile se vedle jejich auta objevil policista na motorce a mávl na ně, aby sjeli ke krajnici, Niklas najednou zmlkl a schoulil se na sedadle.

S policistou mluvil jen Kent. Ruce měl položené na volantu a působil naprosto uvolněným dojmem, jako by to, co je zastihlo cestou do jeho letního sídla, byla jen drobná nepříjemnost.

„Platit budu přímo vám?“ zeptal se.

Policista zavrtěl hlavou.

„Napíšu vám pokutový blok.“

„Kolik to dělá?“

„Osm set.“

Kent s povzdechem sklopil oči. Pak se zadíval na obilná pole vpravo od silnice a opět se obrátil na policistu.

„Jak se jmenujete?“

Policista neodpověděl.

„Ono je to tajné?“ zeptal se Kent. „Můžete mi říct, jaké je vaše křestní jméno?“

Policista zavrtěl hlavou a vytáhl z náprsní kapsy uniformy blok a propisku.

„Sören,“ řekl tiše.

„Fajn, Sörene. Já jsem Kent Kloss.“ Pak kývl na stranu. „Tohle je můj mladší bratr Niklas a jeho dva kluci. Strávíme spolu léto.“

Policista s neutrálním výrazem přikývl a Kent pokračoval:

„Sörene, něco vám povím… Jsme na suché a rovné silnici, jsou dva dny před slunovratem. Sluníčko svítí, je krásně. Je nádherný den, kdy má člověk pocit, že žije naplno… Co byste udělal na mém místě? Jel byste za tím karavanem až do Borgholmu?“

Policista neodpověděl, dopsal údaje na pokutovém bloku a podal ho Kentovi okénkem. Kent ho sice převzal, ale nevzdával se:

„Mohl byste to aspoň přiznat, Sörene?“¨

„Přiznat? Co?“

„Že byste udělal totéž. Kdybyste jel k moři v takovém počasí, jel byste v závěsu za karavanem? Nešlápl byste na to? Dobrá, možná byste nesešlápl pedál na maximum, ale aspoň o něco byste překročil povolenou rychlost. Můžete to přiznat?“

Kent se už neusmíval, myslel to vážně. Policista si povzdechl.

„Jistě, Kente. Pokud vám to zvedne náladu…“

„O trochu ano,“ řekl Kent a opět se usmál.

„Takže… Jeďte opatrně!“

Policista znovu nasedl na motorku a nastartoval. Udělal otočku a rozjel se na jih.

„Vidíte ho? Teď na to šlápnul, mizera jeden!“ Kent kývl na Jonase a Matse. „Člověk si nesmí nechat nic líbit. To si zapamatujte, kluci!“

Nastartoval temně hučící motor, zařadil jedničku a vjel na vozovku – přímo před další karavan. Krátce nato opět zrychlil.

Slunce jasně svítilo, silnice byla plochá a rovná. Jonasovi foukal do tváře teplý vítr, cítil vůni květin, které kvetly v příkopu. Okénko před ním bylo zcela spuštěné. Kent měl vystrčený levý loket, řídil jen jednou rukou. Sotva se dotýkal prsty volantu.

Po chvíli zazvonil Kentovi mobil. Vzal ho do pravé ruky, poslouchal a začal mluvit až po dvanácti nebo čtrnácti vteřinách. Mluvil nahlas.

„Ne, řekl jsem opěrná zeď. K čemu? Přece aby podpírala! Musí vypadat starobyle, jako ve středověku, ale zároveň musí být moderní. Z kamenů nebo kamenné drti. Vodovodní potrubí povedete pod zdí, ne vedle ní! Fajn… Už přijel buldozerista?“ Opět chvíli poslouchal. „Super! Tak to můžeme… haló?“ Spustil ruku s mobilem. „Přesně! Přerušilo se to… zrovna teď!“

Kent měl několik oblíbených slov jako například přesně nebo super. Vyslovoval je hodně energicky a sebejistě, Jonas by takhle žádná slova říct nedokázal.

Kent si zasunul mobil do kapsy a zeptal se:

„Vyjedem si dneska na lodi?“

„Jasně,“ řekl Niklas. „Jestli nebudou moc velký vlny…“

Kent se zasmál.

„Motorový lodě si s vlnama rozuměj, skáčou po nich. Projedem se a pak si můžem na terase vypít cosmo.“

Niklas přikývl, ale příliš nadšeně se netvářil.

„Fajn.“

Jonas nevěděl, co je to cosmo, ale nezeptal se. Věděl, že pokud má působit jako dospělý, musí poslouchat druhé a tvářit se přitom, že je mu všechno jasné. Když se smějí ostatní, musí se smát také.

Kent se na okamžik zadíval do zpětného zrcátka.

„J.K., letos tě naučíme jezdit na lyžích, co říkáš? Před dvěma lety ti to moc nešlo.“

Vždycky Jonasovi říkal J.K., podle iniciál jeho jména.

„Zkusím to,“ řekl Jonas.

Na vodní lyžování vlastně nechtěl myslet. Nechtěl se vracet ani k létu, kdy jeho tatínek nastoupil výkon trestu a on s Matsem museli jet na Öland sami.

Zahlédl široký průliv – právě dorazili do vsi a projížděli kolem stánku a restaurace. Poté zahnuli vlevo na pobřežní silnici vedoucí mezi útesy a domy.

Tenkrát v létě se Jonas ani jednou na lyžích nepostavil na hladinu. Kent ho táhl na laně motorovým člunem nejméně patnáctkrát, ale Jonas se jen zakuckával a svíral držadlo tak pevně, až mu zbělely prsty, a po několika metrech hned zajel nosem pod hladinu. Večer pak necítil nohy, byly jako z gumy.

„Neříkej zkusím, J.K., ty to dokážeš! Teď už jsi přece větší tvrďák, ne? Kolik ti je?“

„Dvanáct,“ odpověděl Jonas, přestože dvanácté narozeniny měl oslavit až v srpnu. Krátce pohlédl na bratra – bál se, že ho Mats opraví a zostudí, ale bratr se díval z okna, jejich rozhovor zřejmě nevnímal.

Právě dorazili na místo. Říkalo se mu „Vila Kloss“, i když ve skutečnosti to nebyl jeden, ale dva domy. Stály vedle sebe a měly široká panoramatická okna s výhledem na moře. V severním domě bydlela teta Veronica a bratranci, jižní obýval strýc Kent.

Jonasův tatínek tady už žádný dům neměl. On a jeho synové budou muset bydlet v chatkách pro hosty.

„Dvanáct, to jsou nejlepší léta!“ řekl Kent, když corvetta zabočila na příjezdovou cestu k domu. „To je člověk naprosto free. J.K., užiješ si tady super léto!“

„Hm,“ vydechl Jonas.

Nepociťoval volnost. Připadal si malý, nic víc.

GERLOF

Se Švédoameričanem se setkal cestou na oslavu.

Gerlof měl zpoždění; opíral se o svou hůl z kaštanového dřeva, na místo konání zábavy šel po pobřežní silnici, jak nejrychleji mohl. Kolem májky samozřejmě tancovat nemohl, ale chtěl si poslechnout hudbu. Oslava slunovratu se přece jen koná jen jednou do roka.

Měl však problém: zapomněl si vzít jeden předmět, vlastně dva. Proto to zpoždění. Když scházel ze schodů chaty, dcery a vnuci už na něho čekali. Když se ale na chvíli zastavil, zjistil, že neslyší žádný ptačí zpěv na stromech u chaty.

Aparáty. Zatím si na ně ještě nezvykl.

„Skočím ti pro ně,“ řekla mu dcera Julia.

V ruce nesla malou skládací stoličku pro Gerlofa. Položila ji a vrátila se do domu. Po minutě z něj opět vyšla a podala Gerlofovi dva malé plastové přístroje.

„Můžeme jít napřed? Kluci by rádi stihli začátek oslavy.“

Gerlof si zasunul sluchadla do uší a mávnutím Julii naznačil, aby šli.

„Já vás dojdu.“

Když se blížil ke vztyčené májce v nejzazším místě zálivu, společnost mu dělala jen hůl a ptačí zpěv.

Byl rád, že slyší ptáky, i když jeho uši by to bez pomoci samy nezvládly.

Vždy na jaře a v létě se Gerlof stěhoval ze svého pokoje v Domově pro seniory v Marnäsu do chaty na pobřeží a zůstal v ní tak dlouho, jak jen to bylo možné. Měl tam nablízku moře, vítr a všechny ptáky – ty stěhovavé, kteří se na jaře vrátili z Afriky. Vrátili se domů, do Gerlofovy zahrady.

Vrabci a pěnkavy se seřadili na malém vápencovém pítku, které stálo v rohu trávníku. Gerlof pozoroval, jak se sklánějí k vodě, pijí a pak se dávají do zpěvu a cvrlikání.

Potíž byla v tom, že už je neslyšel.

Problémy se sluchem pro něho nebyly ničím novým, objevovaly se už delší dobu. Gerlof přestal slyšet cvrkot cvrčků, když mu bylo pětašedesát, rok po té, co odešel do penze. Každý večer se postavil na terasu a nastražil uši, ale ve tmě vždy panovalo naprosté ticho. Nejprve si myslel, že cvrčky zahubilo znečištěné životní prostředí, dokud mu lékař nevysvětlil, že cvrčci se ozývají na frekvenci, kterou jeho staré uši nedokážou zachytit.

Staré uši? Nebyly přece starší než ostatní části jeho těla. Fakt, že už neslyšel cvrčky, byla ale jen drobná mrzutost, zas tolik mu to nechybělo. Nemluvě o tom, že ve dne se neozývali cvrčci, ale kobylky.

Ptačí zpěv ovšem Gerlof slyšet chtěl. Předešlého jara mu zněl možná trochu tišeji než jindy, jako by ho tlumila neviditelná pokrývka, ale letos na jaře bylo na zahradě ticho. Tehdy mu došlo, že se něco děje, a tak zašel za doktorkou Wahlbergovou, která ho poté poslala do Kalmaru na vyšetření sluchu.

Gerlof očekával, že ho přijme důstojně vyhlížející technik v bílém plášti s tužkou za uchem, ale muž, který test prováděl, měl džínsy a vlasy sepnuté do ohonu.

„Dobrý den, jmenuji se Ulrik,“ řekl. „Jsem audiolog.“

„Antropolog?“

„Audiolog. Udělám vám audiogram sluchu.“

Gerlofovi se ze všech těch nových slov zatočila hlava. Technik ho požádal, aby si sedl do kabinky, dal mu na uši sluchátka a tlačítkem pak nastavoval různé úrovně zvuku od basů až po vysoké tóny. Gerlof ve sluchátkách dlouho nic neslyšel. Znepokojilo ho to.

„Tak jak to dopadlo?“ zeptal se Ulrika, když se loučili.

„Žádná sláva,“ odpověděl technik. „Myslím, že je čas, abyste začal používat jednu takovou technickou pomůcku.“

Technickou pomůcku? To mi strčí do hlavy nějaké dráty? Vzpomněl si na svého dědečka, pověstného svou spořivostí, který po devadesátce špatně slyšel, a tak si vlastnoručně vyrobil naslouchátko ze staré plechové krabičky na tabák. Bylo to jednoduché a nic ho to nestálo.

V dnešní době jsou aparáty plastové. Gerlofovi udělali odlitek zvukovodů, aby podle nich mohli zhotovit sluchadla odpovídajícího tvaru.

V polovině května navštívil Ulrik Gerlofa znovu a přivezl si s sebou malý počítač. Gerlof si tak mohl sluchadla vyzkoušet doma na zahradě.

„Běžně ke klientům nejezdíme,“ řekl, „ale já tenhle ostrov miluju. To slunce tady, přírodu…“

Gerlofa ta slova potěšila a pozval Ulrika na verandu, aby se společně podívali na ptactvo. V malé kamenné vaničce seděl olivově zelený ptáček a máchal si křídla.

„Zvonek zelený,“ řekl Gerlof. „Zpívá podobně jako kanárek. Pokud ho tedy člověk slyší…“

„Až budeme s prací hotovi, tak se dočkáte,“ řekl Ulrik a položil notebook na stůl.

O několik minut později seděl Gerlof na verandě bez hnutí na židli. V uších měl perfektně padnoucí sluchadla, od nichž vedly do notebooku dráty.

Ulrik se vestoje nakláněl nad malým monitorem.

„Co slyšíte? Hučí vám v uších?“

Gerlof kroutil hlavou. Opatrně, aby mu sluchadla nevypadla. Pak zavřel oči a soustředil se na to, co slyší.

Ne, v uších mu nehučelo, jen mu v nich slabě šumělo tak, jak to nepocítil už spoustu let. Nešlo o šum zachycený ušními nervy, přicházel zvenčí. Došlo mu, že slyší vítr, který se prohání kolem chaty.

V šumění větru náhle zřetelně zaslechl ptačí zpěv. Byl to zvonek, zpíval v pítku. Odkudsi z keřů mu odpovídala pěnice.

Gerlof otevřel oči a překvapeně zamrkal.

„Už je zase slyším,“ řekl. „Slyším ptáky!“ dodal.

„To je dobře,“ řekl audiolog. „Vypadá to, že budeme úspěšní.“

Gerlof slyšel ptáky kolem sebe, ale neviděl je. To mu připomnělo jednu záhadu z dětství, které nemohl přijít na kloub. Nyní měl vedle sebe odborníka.

„Je možné slyšet i takové zvuky, které neexistují?“ zeptal se.

Ulrik se zatvářil nechápavě.

„Jak to myslíte?“

„Myslím třeba to, když někdo slyší záhadné zvuky, které se ozývají v zemi… Nemůže jít o nějaký druh halucinace? Jestliže existuje optický klam, nemůže být i klam zvukový?“

„To máte těžké,“ řekl Ulrik. „Jistě, někdy lidé slyší zvuky, které zní jen v jejich hlavě. Třeba tinnitus – hučení v uších.“

„To, na co se ptám, nebylo žádné hučení,“ řekl Gerlof. „Bylo to bouchání. Dobře slyšitelné údery z rakve, která už byla zasypaná hlínou. Zažil jsem to, když jsem byl mladý. Bylo nás víc… slyšeli jsme to všichni, co jsme tam byli.“

Zadíval se na audiologa, ale Ulrik jen zavrtěl hlavou.

„Nejsem expert přes duchařinu, bohužel.“

Gerlof se nyní blížil na místo oslav a už z dálky slyšel hukot velkého množství lidí. V jejich hlase bylo slyšet očekávání; ještě se nezačalo tančit.

Gerlof věděl, že ve vsi je nyní mnoho lidí, protože v posledních dnech klesl tlak v jeho vodovodu. Když nastalo opravdu teplé počasí, bývala voda na ostrově nedostatkovým zbožím. V létě ji potřebovalo mnoho lidí.

Když na stezce vedoucí k molu, které bylo používáno při koupání, trochu zrychlil, rozbolely ho svaly. Na molu stálo několik mladých lidí v miniaturních plavkách a bikinách. Gerlof si vzpomněl na starodávné koupací oděvy – bývaly pletené a byly cítit vlnou.

Jen co došel k řadě dopisních schránek a chtěl odbočit směrem do nitra ostrova, k davu lidí shromážděných kolem májky, všiml si, že u schránek stojí muž v jeho věku. Byl statný, měl vlnité bílé vlasy a tmavohnědé sako. Kolem krku mu visel starý fotoaparát značky Kodak.

Gerlof si ho prohlédl; měl pocit, že už ho někdy viděl, ale jistý si nebyl.

Muž se na něho také zadíval. Pak zvedl fotoaparát – vypadalo to skoro tak, jako že se jím chce bránit – a znovu si vyfotil schránky.

Gerlof si vzpomněl na své předsevzetí, že nebude u cizích lidí dávat na první dojem, a došel až k němu.

„Dobrý den,“ řekl mu. „My dva se známe, ne?“

Muž zaváhal, pak udělal krok vzad a opět se podíval na Gerlofa.

„Hm, asi už jsme se viděli,“ odpověděl. „Ale to už je dávno.“

Mluvil ölandským dialektem a měl cizí přízvuk, i když ne příliš citelný. Gerlof mu podal ruku.

„Já jsem Davidsson. Gerlof Davidsson.“

Muž si s ním potřásl rukou.

„All right, vzpomínám si,“ řekl. „Jérlouf… Jednou jsme spolu byli na rybách… bylo to večer, jeli jsme s tou vaší pěknou lodičkou.“

„Teď už tak pěkná není.“ Gerlof si náhle vzpomněl. „Pokud se nemýlím, jste Švédoameričan.“

Muž přikývl.

„Víc Američan než Švéd. Jmenuji se Bill Carlson, jsem z Lansingu v Michiganu. Jsem bratranec Arneho Carlsona z Långviku. A teď přes léto jsem na návštěvě u jeho dětí.“

Muž se odmlčel a znovu se zadíval stranou, k dopisním schránkám. Gerlof v duchu spokojeně kvitoval, že existují i méně hovorní Američané.

„Arneho z Långviku znám dobře,“ řekl. „Tak vás vítám doma, Bille!“

„Já tu nikdy nežil,“ namítl Bill a zatvářil se téměř zahanbeně. „Můj otec opustil Öland v době, kdy byl young. Doma jsme ale mluvili švédsky a já k našim příbuzným jezdím jednou za pět let. Už jich ale moc nežije. Tuhle jsem se díval na jména na boxech, skoro nikoho z nich neznám…“

„A kdo by je měl taky všechny znát?“ namítl Gerlof. „V létě sem jezdí tolik cizích lidí… Po zbytek roku o nich nevíte.“ Zadíval se k májce. „Jdete si poslechnout písničky?“

„Jistě,“ řekl Američan. „Hlavně The Frogs, tu o těch legračních žábách, to je moje oblíbená.“

Zamířili společně na místo oslavy. Bill dělal dlouhé kroky, Gerlof za ním začal po několika metrech zaostávat. Opíral se o hůl a dělal, co mohl, aby Billa dohnal a mohl pokračovat v rozhovoru s ním.

„Bille, smím se zeptat, kolik vám je?“

„Brzy mi bude osmdesát šest. Ale cítím se na sedmdesát!“

Gerlof s tichou závistí pozoroval, s jakou lehkostí kráčí Bill po trávníku. S lidmi, kteří byli starší než on a přitom čiperní, měl trochu problém. Měl z nich pocit, že snad nikdy skutečně nezestárnou.

LISA

Noc před cestou Lisa špatně spala, protože Silas byl v noci venku a vrátil se až za svítání. V létě chodil spát pozdě a jeho život byl tvrdší. Když Lisa ráno v sedm vstala, připadalo jí, že na pohovce leží místo něho hromada obnošených šatů.

Protáhla se kolem a neřekla ani na shledanou. Nemělo to význam. Tiše si sbalila a potichu za sebou zamkla dveře. Žádné loučení. Silas se stejně brzy ozve. Silas vždycky zavolá.

Starý passat stál na ulici před domem. Zamykání bylo ve stejně špatném stavu jako celé auto. Zbývalo ještě sbalit kytaru a desky.

Naložila je a vyrazila na cestu na jih.

Během posledního roku hrála a vystupovala skoro každý týden a na jízdu autem byla zvyklá. Na dálnici E4 přidala plyn. Ale už asi po hodině cesty ze Stockholmu ucítila v autě pronikavý zápach. Pach spálené gumy nebo zlé předtuchy.

Úzkost. Na své vystoupení na oslavě slunovratu jela pozdě, musela doufat, že to vůz zvládne. Jela dál, mhouřila oči, zívala.

Kdykoli čekala na Silase, nemohla spát. Kromě toho bylo v noci venku příliš světla. Teplé letní dny jí vyhovovaly, ale neměla ráda neostrou hranici mezi dnem a nocí.

Provoz jižním směrem byl hustý, vozidla se pohybovala pomalu; seděli v nich ti, kteří se cestou na oslavu slunovratu opravdu hodně opozdili. Bylo jich hodně a byli netrpěliví.

Z pobřežní silnice vedoucí ke Kalmaru Lisa několikrát zahlédla ostrov v Baltu, dlouhý černý proužek na obzoru. Mrzelo ji, že Ölandský most vede na jižní část ostrova, zatímco ona míří do jeho severní části. Než tam bude moct zamířit, bude muset jet nějakou dobu jižním směrem.

Pak konečně najela na most přes průliv. Most byl dlouhý a vysoký, naposledy tu byla před patnácti lety se školou, to jí bylo deset. Byla ráda, že se sem znovu podívá.

Kolona aut na mostě vypadala jako třpytivá stuha. Když se do ní Lisa zařadila, byl hned zápach šířící se z motoru ještě citelnější.

Most byl jedním z nejdelších v Evropě a za takového dne, kdy se přes něj auta šinula tak pomalu, to bylo ještě nápadnější. Pod zábradlím se třpytily vlny, slunce rozpalovalo asfalt. Vinylové desky se v tom horku možná roztečou, říkala si. Kéž by se nestalo nic horšího.

Ale ano – ve chvíli, kdy auto stoupalo k vrcholu mostu, začalo v motoru škubat.

Lisa pevně sevřela volant a povolila plynový pedál. Auto se zastavilo uprostřed vozovky. Na mostě nebylo kam uhnout, z kolony za ní se začalo ozývat hlasité troubení klaksonů. Bylo období slunovratu, deset tisíc lidí se rozhodlo, že zavítají na ostrov. Všichni najednou. A všichni měli jediný cíl: dostat se přes most.

Přes sklo auta pálilo slunce, uvnitř bylo stále větší vedro. Lisa neměla v autě limonádu ani vodu, jen žvýkačky.

Co teď? říkala si. Mám to otočit a na Öland zapomenout?

Mezi vozy projel policista na motorce a zabočil k mezeře mezi nimi, která se vytvořila, když Lisa náhle zastavila v půli stoupající vozovky.

Dvojnásobná úzkost. Lisa sklonila hlavu k volantu s nadějí, že ji policista mine a pojede dál.

Samozřejmě to neudělal. Zabrzdil a zaťukal na okénko. Lisa je spustila.

„Tady nemůžete stát,“ řekl.

„Nestojím tu jen tak pro nic za nic,“ řekla Lisa a pohlédla k předku auta. „Něco se mi tam porouchalo.“

„V motoru?“ Policista si k němu přičichl. „Něco tam shořelo.“

„Asi.“

„To budou asi lamely ve spojce. Při stoupání jste moc šlapala na plyn.“ Ukázal na opačnou stranu mostu. „Můžete jet dál, ale na nejbližším parkovišti zastavte a nechte motor trochu vychladnout. Jsou tam kolegové, pomůžou vám.“

Lisa přikývla a zavřela okénko. Řidičské oprávnění měla sice pět let, ale když nyní zařadila jedničku a šlápla na plyn, aby se rozjela, připadala si jako začátečník.

Poté co přejela nejvyšší bod mostu a začala klesat, měla lepší pocit. V autě byl ovšem stále cítit silný zápach. Když opět spustila okénko, pronikl dovnitř pro změnu pach výfuků. Kolona aut a karavanů se táhla po celém mostě a pohybovala se rychlostí veslařského člunu. Bylo skoro půl jedné, její vystoupení ve Stenviku mělo začít ve dvě. Kdyby byl běžný den, zbývalo by jí dost času.

K tomu, aby přejela sedmikilometrový most, potřebovala pětadvacet minut. Kolona se táhla i na ostrově za mostem. Vpravo za jeho koncem Lisa zahlédla velké odpočívadlo. Zabočila na ně.

Bylo na něm dost těsno. Policisté tu prováděli jakousi kontrolu, jejich kolega na motorce měl tedy pravdu. Zastavili několik aut, většinou malých a starších, s velmi mladou posádkou. Řidiči i spolujezdci museli vystoupit a otevřít zavazadlový prostor.

Lisa vystoupila z auta a otevřela kapotu. Panebože, to byl ale zápach! Motor byl rozpálený a nervózně v něm klepalo, ale už z něj nevycházel žádný kouř. Lise nezbývalo než ho nechat před další jízdou chvíli odpočinout. Do začátku vystoupení jí zbývala hodina.

Po chvíli přišel k autu policista. Byl mladší než ten na mostě, mohlo mu být kolem třiceti, byl opálený a měl na sobě košili s krátkým rukávem.

„Něco s motorem?“

Lisa přikývla.

„Ale myslím, že už je to lepší. Asi to chce, aby vychladly lamely.“

„To je dobře, protože my tady potřebujeme dostatek místa. Necháváme sem zajet hodně vozidel.“

„Měříte rychlost?“

„Ne,“ odpověděl policista. „Kontrolujeme, kolik sem lidi vozí alkoholu.“

„Alkoholu?“

Policista pohodil hlavou ke starému červenému volvu combi. Tři mladíci, o něco mladší než Lisa, z něj za dozoru dvou policistů vykládali jednu bednu lahví s vínem za druhou.

„Lidi ho sem na oslavu slunovratu vozí příliš mnoho,“ vysvětlil policista. „Pokud jsou nezletilí nebo máme podezření, že jsou to překupníci, tak jim ho zabavíme.“

„Dostanou ho později zpátky?“

„Ne, všechno se vylévá, bohužel.“ Policista se zadíval na Lisino auto. „Tak jak to vypadá?“

Lisa se nadechla, žádný zápach spáleniny už necítila, jen výfukové plyny.

„Asi bych už mohla jet… Nevíte, jaký je teď na severu provoz? Je to tam lepší?“

„O moc klidnější než tady to není,“ upozornil ji policista. „Je slunovrat.“

„Já vím,“ řekla Lisa.

Pak se znovu zařadila do kolony. Nějaký hodný řidič karavanu přibrzdil a pustil ji před sebe. Vozidla se nyní pohybovala o něco rychleji, ale přesto jen padesátkou. Lisa věděla, že by předjížděním moc času nezískala, a tak se přestala stresovat a užívala si letního počasí.

Snažila se aspoň chvíli nemyslet na Silase.

Cesta k Borgholmu jí trvala téměř čtyřicet minut. Do města sjelo ze silnice mnoho aut, takže mohla trochu přidat plyn. Do začátku vystoupení jí zbývala už jen čtvrthodina.

Utěšovala se tím, že byla najatá jen jako doprovodná kytaristka. Raději by k tanci vůbec nehrála, s dětskými oslavami a firemními večírky skončila už před několika lety, ale co naplat, potřebovala peníze.

Když do druhé hodiny zbývaly pouhé čtyři minuty, odbočila z hlavní silnice k vesnici. Místo oslavy leželo nedaleko silnice, nebyl problém ho najít. Na louce stála májka, kolem níž se shromažďovali lidé.

Lisa vyskočila z auta, nadechla se čerstvého přímořského vzduchu, vytáhla kytaru – ta se nejspíš v teple rozladila, ale s tím už se nedalo nic dělat – a rozběhla se k májce. Museli ji vztyčit téhož dne ráno, protože na slunci přímo zářila svěží zeleň jejích březových lístků. Vítr si pohrával s oběma květinovými věnci zavěšenými pod křížem; kývaly se nad hlavami svátečně oblečených dětí a dospělých.

Všichni přítomní působili nadšeným dojmem. Spousta bohatých lidí, kteří zavítali na venkov. Lisa se rychle vydala mezi ně.

„Promiňte, prosím… Promiňte!“

Kytaru nesla krkem dopředu, jako by to byl obušek. Když se jí dotkla některého z hostů, trhl sebou a ustoupil jí z cesty.

Za májkou na ni čekali dva starší muži. Jeden držel mikrofon, druhému visel na břiše obrovský akordeon. Když k nim přišla, kývli na ni.

„Podívejme, tady máme doprovod… Lisa Turessonová?“

Lisa přikývla, zavěsila si kytaru kolem krku a vytáhla z kapsy trsátko. Přejela jím po strunách a pokusila se nástroj bleskově naladit. Víc udělat nemohla.

„Víte o tom, že jsme měli začít ve dvě?“ zeptal se akordeonista.

„Na mostě byla kolona.“

„Člověk musí vyjet včas,“ rýpl si zpěvák. Zadíval se na kytaru. „Jste připravená?“

„Jasně.“

Zpěvák zvedl mikrofon k ústům. Po jeho nabručenosti nebylo rázem ani památky.

„Haló, haló! Slyšíte mě? To jsem rád! V tom případě vás můžu všechny, staré i mladé, uvítat na oslavě slunovratu tady ve Stenviku. Já jsem Sune, doprovázet mě budou tady Gunnar s Lisou. My vám budeme hrát a zpívat, vy budete tančit. Pak se rozejdeme a vy si doma dáte slanečka a brambory. Co vy na to?“

Některé hlasy rozptýlené v davu odpověděly „Jóóó…“

„A teď se chytíme za ruce. Nestyďte se!“

Lidé ho poslechli, vzali se za ruce, vytvořili živý řetěz.

„Na úvod si zazpíváme Farářovu malou vránu…“ Muž se zadíval na Lisu. „… o tom chudáčkovi ptákovi, který se chtěl povozit, ale skončil v příkopě. Jste připraveni?“

Zpěvák odpočítal začátek a akordeon s kytarou začaly hrát. Lidé se točili v kruhu kolem májky. Nejprve pomalu, ale pak stále rychleji.

Bylo léto a Lisa začala vydělávat.

GERLOF

Kolem májky už se tančilo, lidé začali uctívat slunce. Gerlof seděl na židli v trávě a říkal si, jestli na takovou oslavu není pozdě. K slunovratu došlo už před čtyřmi dny, takže čistě technicky byl blíž k podzimu než k jaru a blíž k temnotě než ke světlu.

Lidé teď přesto oslavovali slunce a jaro, Gerlof zahlédl pod věnci na májce mnoho úsměvů. Kolem májky tančilo v širokých kruzích několik set lidí nejrůznějšího věku.

Gerlof netančil, bolely ho nohy, a tak se usadil na židli; těšil se na pohoštění, na slanečky s bramborem a pálenku. Na louce panovala příjemná atmosféra, Gerlof poslouchal hudbu a pozoroval tančící lidi.

Zvláště ho těšilo, že se tance účastnila i Julia. Poté co jí kdysi na Ölandu beze stopy zmizel malý syn, se ostrovu dlouho vyhýbala. Gerlofovi ta tragédie vrtala hlavou spoustu let, nakonec však záhadu kolem ní vyřešil. Jeden muž se díky tomu ocitl ve vězení a Julia mohla začít nový život po boku nového muže a jeho synů.

Mnozí z tanečníků byli cizí, neznámí lidé. K těm, které Gerlof znal, patřila rodina Klossových, majitelů Ölandicu. Drželi se trochu stranou na okraji louky a netancovali. Kent Kloss se často objevoval v novinách a hovořil o tom, jaký má pro ostrov význam turistický ruch. Jeho mladší bratr Niklas stál vedle něho, měl na sobě džínsy a tričko.

Byla tu i jejich sestra Veronica v bílých šatech s tmavě hnědými vlnitými vlasy. Gerlof ji viděl naposledy předešlého roku v Domově v Marnäsu; měla ve společenské místnosti přednášku o historii rodu Klossových. Muži v publiku, některým z nich bylo přes devadesát, se usmívali a svítily jim oči. Gerlof byl jedním z nich. Veronica byla urostlá žena, která by klidně mohla stát na balkoně nějakého zámku a kynout zástupům.

Rodina Klossových měla s sebou děti, byli to samí chlapci, stejně opálení jako jejich rodiče.

Objevil se tu také Bill Carlson. Procházel se po louce a fotil všechno kolem sebe. Se spokojeným úsměvem se zastavil i u Gerlofa.

„Může být pro Švédsko něco typičtějšího než tohle?“

„Pro Švédsko?“ řekl Gerlof a usmál se. „Neříkejte to Andersi Zornovi a Carlu Larssonovi, ale tohle je původně německý zvyk.“

„Opravdu?“

„Ano, pochází odtamtud. Májka byla původně kůl, do kterého stříleli tamní lukostřelci a který se pak ozdobil jarními květy. Nápad na stavění takového sloupu vyzdobeného květinami k nám přinesli němečtí obchodníci… Jenže u nás většina květin rozkvétá až v červnu, takže se ta oslava musela posunout o měsíc.“

„Podívejme,“ řekl Bill. „Posun od války k flower power.“

„To se někdy stává.“

„Vy asi hodně čtete knihy o historii, Gerlofe. Zajímáte se o ni?“

„Ano. Zajímá mě má vlastní historie i historie jiných lidí.“

Gerlof se znovu zadíval na Klossovy. Působili uvolněným dojmem, přitom pro ně – stejně jako pro ostatní, kteří působili v cestovním ruchu – představoval tento víkend zlomový bod, kdy všechno vypukne. Oslava slunovratu zahajuje šestitýdenní období dovolených. Turistická sezona na Ölandu připomíná bengálský oheň, který se rozhoří jenom v létě. Krátce, ale zato intenzivně.

Kruhy kolem májky se dotočily, lidé se začali rozcházet do svých domovů. Gerlof neměl žádné povinnosti, o všechno se postaraly dcery. Nezapomněl ani na své předsevzetí, že se bude chovat vlídně k cizím lidem. Zadíval se na svého nového známého, Billa z Ameriky.

„Bille, vy teď pojedete na kole do Långviku?“

„Ano. Budeme mít pohoštění.“

„Nedal byste si něco před cestou? Co třeba pelyňkový šnaps?“

„Až někdy jindy,“ řekl Bill. „Tvrdý alkohol by mi stoupl do hlavy, v cestě jsou výmoly…“

Gerlof přikývl.

„Necháme to na jindy.“

Přesto šli spolu kousek po pobřeží společně s mnoha ostatními lidmi ze vsi, kteří mířili domů. Gerlof si všiml, že dívky trhají v příkopu u silnice kopretiny a rozrazily. Květiny jim měly přinést štěstí, i když správně by je měly trhat až po západu slunce.

Oslava slunovratu – dlouhý den plný velkého očekávání. Ve skutečnosti se toho ale mnoho nestalo. Ve vzduchu poletovala láska, vzájemný cit mladých, i láska starších k přírodě. V mnoha případech se však rozplynula v blížící se noci.

Bill a Gerlof se rozloučili na silnici v severní části vesnice.

„Dejte mi na sebe telefon,“ řekl Gerlof. „Opravujeme loďku, možná že koncem léta s ní vyrazíme na ryby.“

„Rád bych jel s vámi,“ řekl Bill. „Na ostrově je teď víc starých Američanů, co by se připojili, pokud by se ovšem vešli.“

„Uvidíme, Bille,“ řekl Gerlof. „Ale co se skupin týče… já mám raději hejna ptáků.“

LISA

Oslava skončila po půlhodině písničkou o třech babkách z Nory. Všechny děti pak směly zakřičet z plných plic a hrát si na to, že jsou rakety vystřelené k nebi.

Pak si všichni vydechli a začali odcházet do svých domovů. Jediné, co po oslavě zbylo, byly velké kruhy pošlapané trávy kolem májky. Lisa si sundala z krku kytaru a oddechla si.

„Prima doprovod,“ řekl zpěvák.

„Díky,“ řekla Lisa.

Muž kývl k restauraci ve vsi.

„Přes léto budete hrát v restauraci, že?“

„Ano, několikrát bych tam měla vystupovat. Jinak ale budu pracovat hlavně v Ölandicu.“

To jí připomnělo něco důležitého:

„Jak to bude s penězi?“

„S penězi?“

„S kým si mám promluvit o honoráři?“

„S námi ne,“ pospíšil si s odpovědí zpěvák. „Obraťte se na někoho z Klossů.“

Lisa to jméno znala, Klossovi ji angažovali jako diskžokejku.

„Buď s Veronicou, nebo s jejím bratrem Kentem. Tamhle stojí.“

Lisa se zadívala na hlouček lidí tvořený čtyřmi dospělými a čtyřmi dospívajícími chlapci. Stáli za májkou a tvářili se stejně spokojeně jako všechny ostatní přítomné rodiny.

Lisa došla k passatu a uložila si do něj kytaru. Závod s časem už měla za sebou, byla klidnější. Ve zbytku dne měla volno, žádné další vystoupení ji nečekalo.

Jen peníze, zaslechla v hlavě Silasův hlas.

Bylo třeba vyřídit to s Klossovými. Přišla k nim a široce se usmála na nejblíže stojící ženu.

„Veronica Klossová? Já jsem Lisa Turessonová. Volala jste mi minulý týden…“

Žena se zatvářila znepokojeně a zvedla ruku v odmítavém gestu.

„Já nejsem Klossová. Jmenuji se Paulina,“ ohradila se

Její švédština byla trochu nejistá, mluvila s východoevropským přízvukem. Úklidová síla z dovozu, napadlo Lisu; hned se za to ale zastyděla.

Ze skupiny vystoupila druhá žena. Bylo jí čtyřicet, ale na tváři neměla žádné vrásky, jen dva dolíčky.

„Dobrý den, Liso,“ řekla. „Veronica jsem já. Díky, že jste nám zahrála!“

„Prosím,“ řekla Lisa a nadechla se. „Chtěla jsem se zeptat na honorář.“

„To vyřešíme později. Budete přece ještě hrát v naší restauraci a v nočním klubu, ne?“

Lisa rychle přikývla.

„Ano, budu tady celý červenec. Ale potřebovala bych nějaký kapitál do začátku…“

„Samozřejmě,“ řekla Veronica. Vytáhla peněženku a podala Lise dvě bankovky; doklad nechtěla.

Mezitím k Lise přistoupil jeden z mužů ze skupinky.

„Kent Kloss. Vítám vás ve Stenviku,“ řekl. „Nechcete zajít k nám a dát si cosmo?“

„Co prosím?“

„Vypít si s námi cosmopolitan u nás na terase.“

Kent Kloss měl stejné oblečení jako chlapci: tričko a krátké kalhoty. Lisa nedokázala odhadnout, jak je starý. Měl tvář muže středního věku, ale přitom chlapecký úsměv.

„Ne, díky,“ řekla. „Jsem tu autem.“

„No a?“ namítl Kloss. „Je přece svátek.“

Nasadila profesionální úsměv.

„I tak díky.“

„Tak někdy jindy,“ řekl Kent. „Léto je dlouhé.“

Veronica Klossová vytáhla z kapsy klíč a ukázala směrem k moři.

„Budete bydlet tamhle, v kempu. Máme tam několik karavanů pro zaměstnance. Vybavení je dost jednoduché, ale na druhou stranu to budete mít zcela zdarma… A budete mít skvělý výhled. Co říkáte?“

„Výborně,“ řekla Lisa.

Když se pak ale vracela k autu, opět ji přepadla únava.

Karavan. Doufala, že ji ubytují u moře, v pěkném a útulném červeném domku.

Kemp ve Stenviku opravdu ležel jen několik metrů od pláže a bylo tu neobyčejně krásně.

Když vjela dovnitř, všimla si nejen stanů a karavanů, ale také toho, že to tu není tak upravené a plánovitě uspořádané jako v jiných kempech. Nebyly zde žádné velké obdélníky trávníku, nevedly jím žádné přímé uličky, stany a karavany byly rozmístěny bez ladu a skladu buď o samotě, nebo ve skupinách. Mnohé z nich byly dost staré a vybledlé od slunce, jiné byly nové a obehnané dřevěnými plůtky. Pozemek byl nerovný, kamenitý a rostlo tu hodně křoví.

Lisa šla cestou, kterou jí popsala Veronica, a svůj karavan našla snadno. Patřil k těm starším, byl bílý, trochu zaoblený a nebyl oplocený. I když nebyl nový, vypadal čistě a nenesl stopy rzi.

Odemkla a nahlédla dovnitř. Karavan byl dost stísněný: jedna místnost s kuchyňským koutkem a za ní malá ložnice; ovšem bylo tu uklizeno. Když se nadechla, aby otestovala případný zápach, neucítila plíseň, jen vůni čisticích prostředků.

Fajn. Sedla si na úzké lůžko a vytáhla mobil. Přišel čas zavolat Silasovi, zeptat se ho, jak se má, a oznámit mu, že už dorazila na místo.

NAVRÁTILEC

Skutečně impozantní ohrada. Nebyla sice nejvyšší, kterou Navrátilec viděl, zato velmi pevná a důkladná.

Ocelové sloupy zvedaly k nebi síť kovových lan. Ocel se na slunci leskla a mezi každými dvěma sloupy visela žlutá cedule s varováním NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Ohrada byla téměř tři metry vysoká. Nebyla sice pod proudem, ale po jejím vrcholu vedl ve čtyřech řadách ostnatý drát. Vlevo končila u vody, vpravo u hustého listnatého lesa.

„Vidím, že tu neoplotili úplně všechno,“ řekl Navrátilec.

Vedle Navrátilce stál Pekka, který měl hned za zády svou přítelkyni Ritu.

„Ne,“ řekl Pekka. „Kloss si postavil ohradu kolem míst, který chce ochránit: elektrocentrály a přístaviště.“

Navrátilec přikyvoval.

„I kolem Rudého domku?“

„Co je to?“ zeptal se Pekka.

„Takový malý dům, stojí jižně od přístaviště.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Pekka nezaujatě. „Ale ohrada jižně od přístaviště končí, u pláže.“

„Dostaneme se za ni?“

„Dole u vody je vjezd pro auta, ale je hlídaný kamerou.“

Navrátilec zvedl oči k ohradě.

„Pro mě je moc vysoká.“

„My ji nebudeme přelézat,“ vysvětlil Pekka. „Dá se do ní dostat i jinak… Pojďte!“

Vešel mezi stromy na konci ohrady a zabočil na východ. Navrátilec a Rita šli za ním; museli se prodírat mezi křovinami a kmeny stromů.

Navrátilec měl vzadu za opaskem pistoli.

Po asi šedesáti krocích dorazili k malé mýtině. V ohradě tu byla důkladně zamčená kovová dvířka. Pekka ale vytáhl z kapsy džínsů klíč a usmál se.

„Loni, když mě vyhodili, jsem ho zapomněl vrátit.“

Pak odemkl. Ohrada byla otevřená, stačilo jen vejít.

Pekka prošel dovnitř a zvedl ruku: odteď je nutné být potichu. Bylo vidět, že se tu vyzná, vešel rovnou mezi stromy a zavedl je na stezku. Na prvním rozcestí zabočil vpravo.

Čím hlouběji pronikali do lesa, tím byl Pekka obezřetnější. Pohyboval se pomalu a celou dobu měl nastražené uši. Přesto mířil stále vpřed. Navrátilec uslyšel po několika minutách tichý šum. Mezi stromy probleskovala vodní hladina.

Moře a velká asfaltová plocha.

„Tak tady je to přístaviště,“ zašeptal Pekka.

Chtěl, aby se tu zastavili, ale Navrátilec šel dál kolem vyasfaltované plochy a zamířil do lesa, kde mezi stromy a hustými křovinami vedla stezka. Navrátilec byl překvapený: přestože si to místo pamatoval z dětství, nyní ho sotva poznával.

Stromy tu dřív nerostly, ovšem půda, moře a vůně byly stejné jako tehdy.

Náhle mu pod podrážkou zaskřípalo sklo.

Pozůstatek staré okenice.

Zvedl oči a pouhých dvacet metrů před sebou uviděl prázdnou plochu sypanou štěrkem.

Tady to bylo. Tady stával jejich domek. A teď? Jako by ho zašlápl obr, který zbytky odkopl stranou a kráčel dál.

Navrátilec se chvíli díval na zbytky domu a pak ucouvl. Víc vidět nepotřeboval.

Otočil se, vykročil a málem zašlápl své dva průvodce: Pekka s Ritou seděli na bobku ve křoví, Pekka pozoroval přístaviště dalekohledem.

Navrátilec si všiml, že u mola kotví loď. Malá nákladní loď. Zrezivělá, možná opuštěná. Náhle si všiml, že se na palubě někdo pohybuje. U poklopů nad nákladním prostorem a u kapitánského můstku přecházeli lidé.

„Máme přehled,“ řekla Rita. „Dva dny vykládali zboží. Po oslavě zase odjedou.“

Navrátilec mlčel. Pekka přikývl.

„Pak se do toho pustíme!“

Za bzučení much dál pozorovali loď. Navrátilec musel ale stále myslet na to, že našel v lese trosky svého dětství.

NOVÁ ZEMĚ, ČERVEN 1931

V kupé bzučí mouchy, fouká vítr, píšťala vlaku píská. Aron po celou dobu svého třináctiletého života vídal jezdit vlaky přes planinu, ale nikdy se v žádném z nich nesvezl. To, že se teď veze ve vagonu nepříliš vzdáleném od lokomotivy a žene se plochou ölandskou krajinou, je pro něho opravdové dobrodružství. Je to jízda prázdným prostorem, pouští, v níž roste jen tráva, ale i tak je to vzrušující. Vystrčí hlavu z okna a ucítí ve vlasech vítr. Parní vlak supí vpřed a předjíždí auta a autobusy, které se občas objeví na silnici.

Občas projedou kolem stodol. To si pak Aron vzpomene na onu letní noc předešlého roku, kdy se zřítila stěna stodoly a ve tmě pod ní všechno ztichlo.

Stěna spadla k zemi tak, že se pod ní vytvořil černý otvor připomínající kryptu. Aron v té chvíli strnul a upřeně se na něj zadíval. Sven, zpocený a rozrušený, mu pak položil ruku na záda a postrčil ho.

Vlez tam, zavrčel. Vlez tam a přines jeho peníze!

Aron poslechl. Lehl si do trávy na břicho a vplížil se dovnitř.

Do tmy. Plazil se pod tvrdou dřevěnou stěnou po studené zemi. Do čela ho škrábl hřebík, ale on si toho nevšímal, schoulil se a plazil se dál.

K tělu.

Ležel tam Edvard Kloss.

Uvízl tam, nehýbal se.

Aron ve větru u okna zakašle. Nechce na tu noc vzpomínat.

Sven také vidí statky, které míjejí, ale na rozdíl od Arona mu pohled na ně zřejmě nevadí. Když zahlédne čeledíny, kteří tam pracují, zvedne ruku a zamává jim.

„Ty je znáš?“ diví se Aron.

„Ne,“ odpoví Sven, „ale všichni pracující jsou mí bratři. Jednou se té lopoty taky zbaví.“

Za Kallegutou se trať prudce stáčí k západu, k bornholmskému nádraží. Před městem je opět vidět na moře, vypadá jako modrá stuha, která se táhne na západě. Aron nikdy trajektem na pevninu nejel, nikdy nebyl na druhé straně průlivu.

Dojedou k velkému kamennému domu a pak projdou přímými ulicemi města, na nichž potkávají místní obyvatele. Páni v černých oblecích vrhají krátké pohledy na jejich prosté šaty a jdou dál. Aron slyší za zády jejich tiché hlasy.

„Měli poznámky,“ říká Sven. „Znají mě.“

„Vážně?“

Sven se sevřenými rty přikyvuje.

„Nezapomněli na tu bitku s vykořisťovateli.“

Blíží se k přístavu, kde kotví deset škunerů se dřevem a několik trajektů. O kus dál se majestátně rozkládá velká jachta.

V restauraci u pláže si objednají omeletu za dvě koruny a padesát öre. Sven si k ní dá pivo, Aron citronádu.

Po jídle vyjme Sven kousek tabáku z dřevěné dózy, kterou mu dal Aron, a vloží si ho pod ret. S hořkostí se zadívá na účet za oběd. Při placení kroutí hlavou.

„V nové zemi je jídlo zadarmo,“ řekne, když vyjdou na ulici.

„Zadarmo?“

„Jo. Lidí zaplatí, jen když mají peníze.“

Odpoledne je parník převeze přes průliv. Sven se dívá před sebe, k pevnině, Aron se otáčí a sleduje, jak se ostrov mění v úzký šedohnědý pruh na obzoru. Zdá se mu, že se potápí do moře. Za Aronem jako by mizel celý jeho svět.

JONAS

Během uplynulých dvou let Jonas zapomněl na to, jaký je to úžasný pocit probudit se ráno u moře. Člověk si připadá trochu jako kosmonaut, který se vzbudí na cizí planetě, někde ve vzdáleném, nekonečném vesmíru, kde je jiný vzduch a kde znějí jiné zvuky.

Když Jonas otevřel v den oslavy slunovratu oči, kolem chatky šuměl vítr, ozýval se křik racků, bzukot čmeláků a rachotivé zvuky bicyklů, které se proháněly po pobřežní silnici. Na pozadí toho všeho tiše šuměly mořské vlny.

Vila Kloss, pomyslel si.

Ty zvuky mu připadaly cizí a zároveň důvěrně známé. Vrátil se do světa plného léta, do něhož ho od malička brával tatínek. Nyní už byl ale téměř dospělý. Bylo mu téměř dvanáct. Už nepřespával s tatínkem v Kentově velkém domě, ale ve vlastní chatce, která od něj byla vzdálená asi dvacet metrů, obydlí pro hosty, v němž nebylo nic víc než úzký pokoj s bílými stěnami a bílou dřevěnou podlahou. Jeho starší bratr Mats a bratranec Casper obývali další dvě chatky. Tahle byla pro následující čtyři týdny jen jeho.

Teta Veronica, tatínkova sestra, mu tu po příjezdu pomohla ustlat postel. Když tenkrát vešla do chatky s povlečením v ruce, přinesla s sebou i lehkou vůni parfému.

Měla bílé šaty a stejně průzračně modré oči jako jeho tatínek. Jonas měl tetu rád, ale neviděl se s ní už dva roky. O minulých prázdninách na Ölandu nebyl a Veronica zase neměla čas se zastavit u nich doma v Huskvarně. Jonas měl pocit, že se Veronica a jeho maminka nemají příliš v lásce.

„Tak tady teď budeš kralovat,“ řekla mu Veronica, když mu povlékla postel. „Nikdo tě tu nebude rušit. Není to fajn?“

Bylo. Jonasovi se tu opravdu spalo dobře a nikdo ho nerušil.

Posadil se na postel. Z okna viděl na nedalekou vodu: jen deset metrů od chatky se rozkládal světle modrý bazén Klossových.

Za pobřežní silnicí se třpytil tmavomodrý průliv, nad nímž se zvedal skalnatý břeh. Břeh se zaoblenou kamennou mohylou, u níž straší. Teď ale ne, teď svítí slunce.

Seskočil z postele a natáhl si krátké kalhoty.

Slyšel jen tiché zvuky letní přírody, žádné hlasy. Když předešlého dne usnul, byli ostatní z rodiny Klossových vzhůru a oslavovali nejkratší noc v roce. Každý ji slavil po svém: Mats a bratr seděli u mola a vyhlíželi dívky, tatínek se věnoval své práci v restauraci ve Stenviku, která také patřila Klossovým, teta Veronica se strýcem Kentem seděli na velké terase ve společnosti Veroničina manžela, který sem na skok zavítal ze Stockholmu, a Kentovy nové mladé přítelkyně, jejíž jméno Jonas neznal. Co si pamatoval, Kent se tu každé léto objevil s jinou přítelkyní. Tyto dívky toho u stolu nikdy moc nenamluvily a většinou se dlouho nezdržely.

Na to, aby se Jonas k někomu z rodiny připojil, byl příliš unavený. Šel si lehnout v deset. Když usínal, slyšel vzdálenou hudbu, tiché rozmluvy a hlasitý smích.

Nyní si k šortkám oblékl tenkou košili, otevřel prosklené dveře a vyšel na slunce. Přestože bylo teprve osm, už pálilo.

Stál mezi dvěma pozemky Klossových, kamenitými plochami, kde na několika místech rostly jalovcové keře a hadinec. Tatínek býval majitelem třetího pozemku na jihu, ale to už bylo dávno. Bylo to v době, než se pustil do obchodů, které nedopadly dobře. Jeho dům pak prodali. Jonas viděl, že jeho noví majitelé ho od pozemků Klossových oddělili plaňkovým plotem.

Jonas dostal hlad. Doufal, že něco k jídlu najde v Kentově kuchyni.

Cesta k domu vedla po širokém kamenném chodníčku podél bazénu. Vypadalo to, že voda v bazénu je teplá a čistá, ovšem Klossovi se v něm koupali málokdy. Dospělí podle všeho neměli na koupání čas a Jonase to bavilo víc břehu moře, v divočině u kamenů a řas, kde mu kolem nohou plavali malí ráčci.

Vyšel po schodech na terasu u přední části domu. Terasy u domů Kenta a Veronicy se měly stát během následujících týdnů jeho pracovištěm. Dostal za úkol sbrousit a natřít všechna prkna, z nichž byly vybudovány. Za to bude dostávat plat – pětatřicet korun za hodinu. Na takovou nabídku okamžitě přikývl, byla to pro něho spousta peněz.

Dům strýce Kenta byl dlouhý a široký, na čelní straně měl široká panoramatická okna a posuvné skleněné dveře. Jonas je odsunul a vešel dovnitř.

Kdykoli vcházel do této chladivé místnosti, měl pocit, že se ocitl ve velíně vesmírné lodi. Ne snad, že by v ní někdy byl, ale měl za to, že by to tam mohlo takhle vypadat: podlouhlá místnost s velkými okny, chládek a všude velké množství elektroniky, na stropě řady malých světel, velká věž vedle ještě větší televize; oba přístroje byly napojeny na černé reproduktory, zabudované ve zdi.

Vpravo od dveří stála Kentova červená golfová brašna a vedle ní běžecký pás. Za nimi byl vchod do kuchyně, ve které se podobně jako v obývacím pokoji blýskal kov. Také tam bzučely a blikaly přístroje.

Kent si na léto najal mladou hospodyni odněkud z Ruska nebo Polska. Právě stála u linky, na kterou přichystala jídlo k snídani. Chléb, máslo, džus, ovoce a čtyři druhy ovesných vloček.

Jonas měl oči navrch hlavy. Byl rád, že je tady sám, protože doma v Huskvarně musel vždycky u snídaně nejprve počkat, až se obslouží Mats a udělá si obložené chleby. Nyní se nemusel na nikoho ohlížet. Vzal si modrou misku, nasypal do ní kukuřičné vločky, zalil je mlékem a posadil se do největšího z Kentových kožených křesel. Měl z něj výhled na značnou část pobřeží: na kamenitý pozemek, pobřežní silnici, moře a mohylu na skále.

Po čtvrthodině se dveře odsunuly a do místnosti nahlédla teta Veronica.

„Dobré ráno, Jonasi!“ řekla. „Vyspal ses dobře?“

Jonas dožvýkal, polkl a přikývl.

„Ano.“

„Jsou tu Kent a Nikolas?“

„Nikoho jsem neviděl,“ odpověděl Jonas.

„Asi si šli zaběhat,“ řekla Veronica s úsměvem.

V zimě žila Veronica se svou rodinou – osmnáctiletým Urbanem, patnáctiletým Casperem a jejich otcem – ve Stockholmu, ale každé léto bydlela ve svém stenvickém domě a pracovala jako ředitelka Resortu Ölandic. V době, kdy byl v provozu, to znamená od konce května do začátku září, si nikdy nebrala dovolenou.

„Co dnes budeš dělat, Jonasi?“ zeptala se. „Plánuješ něco?“

Jonas se zadíval na Kentovu terasu a přikývl.

„Budu brousit.“

„Ale ne, Jonasi,“ řekla Veronica. „Je den po oslavě, to mají přece skoro všichni volno. Ty taky. Máš dovolenou.“

To znělo dobře.

Dovolenou, pomyslel si Jonas, ne prázdniny. Ještě ani nezačal pracovat a už má dovolenou jako dospělý.

LISA

Resort Ölandic se rozkládal dva kilometry jižně od Stenviku a jeho majiteli byla rodina Klossových. Pro Lisu to bylo druhé ze dvou pracovišť. Kolem oběda se tam rozjela, aby se mohla připravit na vystoupení.

U vjezdu do areálu stála recepce se závorou a bezpečnostní kamerou. Když Lisa spouštěla okénko a ohlásila se členovi ostrahy, měla pocit, že se studená čočka dívá právě na ni, ale všechno proběhlo hladce. Závora se zvedla. Lisa projela po nově vyasfaltované cestě kolem zástupů stanů a karavanů v kempu a zamířila k moři, k hotelu Ölandic s bílou fasádou.

Byl den po velké oslavě. V Ölandicu, přinejmenším v suterénním nočním klubu, se ale konala party každý večer. V červenci se tu budou střídat dva diskžokejové a dvě kapely hrající převzatý repertoár; budou vystupovat od brzkého večera až dlouho do noci.

Večer tu poprvé vystoupí Lady Summertime. Lisa si přála, aby jí to dopadlo dobře.

Resort Ölandic bylo plánovitě vybudované letní středisko s rovnými cestami a velkými zatravněnými plochami. Rozdíl mezi Ölandicem a malým kempem ve Stenviku byl propastný. Ölandic počítal s tisícovkou hostů, kteří se budou opalovat na pláži, zahrají si golf a sejdou se v hotelovém nočním klubu. Když Lisa sjížděla k moři, skoro žádné lidi neviděla a těch pár, které zahlédla, se pohybovalo jako náměsíčníci. Hosté zřejmě ještě vyspávali nebo se opalovali na pláži za hustým lesem.

Zaparkovala před hotelem. Měl čtyři poschodí a vypínal se na svahu nad pláží. Byl z něj nejkrásnější výhled na středisko, hned za ním následoval výhled z chatek, nejdál od vody se nacházel kemp. Lisa vzala svá pouzdra s cédéčky a brašnu s elpíčky a vešla do recepce, do chladné místnosti, kde ve velkém akváriu, umístěném na vápencové podlaze, kroužily zlaté rybky. Za pultem stály dvě blonďaté recepční; oběma bylo asi dvacet a měly světle modré blůzy.

Ta, která stála blíž k Lise, se pousmála. Lisa se představila.

„Aha, takže to vy jste ta Lady Summertime?“ řekla dívka. „Klub je v suterénu.“

Ukázala Lise cestu, ale pouzdra s cédéčky jí odnést nepomohla.

Nad vchodem do klubu svítil červený neonový nápis MAY LAI BAR. Za šatnou se nacházel vlastní klub, velká místnost, v jejíž pravé části stály řady vysokých stolků a podél celé levé stěny se táhl barový pult z černého dřeva. Nikdo u něj neseděl, stejně prázdno bylo v celém klubu, ovšem police za ním byly plné láhví s alkoholem. V prosklených lednicích čekaly láhve šampaňského.

„Klid před bouří,“ poznamenala recepční.

„Bývá to tu večer divoké?“ zeptala se Lisa.

„Ano, lidé často řádí… V červenci tady bude každý večer narváno. Chodí sem děti z bohatých rodin, ty, co mají sporťáky a kreditky rodičů…“

Lisa přikývla, tyhle mladé znala.

Blízko vchodu, vedle širokých skleněných dveří, které vedly na stranu hotelu obrácenou k moři, se nacházelo místo pro diskžokeje, box s dvířky. Taneční parket před ním byl zřejmě čerstvě vydrhnutý, byl černý a leskl se; vzduchem se přesto vznášel slabý pach potu a alkoholu.

„Máte Léto je krátké?“ zajímala se recepční.

Lisa nechápavě zavrtěla hlavou.

„Myslím tu písničku od Tomase Ledina,“ vysvětlila recepční. „Léto je krátké. Pouštíte ji?“

„Někdy.“

Lisa sice raději pouštěla Around the World s Daft Punk, přitom ale dobře věděla, že lidé mají rádi klasické písně prověřené časem.

Box byl zamčený, ale recepční od něj měla klíče. Jeden z nich podala Lise.

„Pokud budete něco potřebovat, řekněte.“

„Díky.“

Lisa si odemkla a prohlédla si přístrojové vybavení. Na obou gramofonech Technics SL 1200 bylo vidět, že už leccos zažily, ale mixážní pult značky Pioneer vypadal jako nový. Bylo tu i ovládací zařízení malého světelného parku, z něhož se dal řídit pohyb koule u stropu, a dokonce i bezdrátový mikrofon určený pro diskžokejovy nadšené výkřiky.

„Taky tady máme zařízení na výrobu dýmu,“ řekla recepční a ukázala na tlačítko dole u podlahy. „Tímhle se to ovládá.“

„Fajn,“ řekla Lisa. Speciální efekty měla ráda.

Box se zvedal několik desítek centimetrů nad parketem, vypadal skoro jako kazatelna a bylo v něm stejně těsno jako ve všech jemu podobných, v nichž Lisa pracovala. Na přední straně měl plexisklový štít, který ji měl chránit před publikem a šplíchajícími drinky.

„Jak je to v Ölandicu se členy ostrahy?“ zeptala se Lisa. „Pracuje jich tu hodně?“

„V létě jsou tu čtyřiadvacet hodin denně,“ odpověděla recepční. „Večer se pohybují mezi hotelem a klubem. Tamhle v baru je tlačítko, kdyby něco, tím je přivoláte…“

„Dobře.“

„Chovejte se tady jako doma,“ řekla recepční a vrátila se po schodech nahoru.

Lisa položila pouzdra s cédéčky na podlahu za plexisklový štít a pak box zamkla a šla se podívat k posuvným dveřím, aby prozkoumala terén.

Dveře připomínaly široký nouzový východ nebo únikovou cestu – to se jí líbilo. Nebyly zamčené, a tak je otevřela a vyšla opět do tepla před budovou. Od třpytícího se průlivu přinášel vítr slabý pach chaluh.

Před Lisou se otevřela velká dřevěná terasa s dalšími stoly, kolem velkého grilu z kamene a plechu stály kovové židle, barový pult byl ozdoben bambusem. Nikdo z hostů tu nebyl, ale na spoustě stolů už stála cedulka REZERVACE.

Hotel stál hned na okraji pískové pláže, součásti zálivu, který se táhl směrem na jih. Na severní straně rostl hustý les. Stromy v něm měly svěží zelenou barvu. Před ním probíhala nízká kamenná zídka, po níž vedl pevně natažený ostnatý drát.

Z hotelu vedly kamenné schody na malou louku, na níž byly rozestavěny branky na kroket. Lisa seběhla dolů a vydala se kolem nich k zídce.

Zdi a ploty budily odjakživa její zvědavost. Za zdí viděla jen hustou stěnu nízkých stromů a keřů. Proč tu tedy natáhli ostnatý drát?

Opatrně drát vzala a nadzvedla ho, aby se pod ním mohla protáhnout. Nejprve protáhla nohy a pak celý trup. Pevně napnutý drát by se jí zřejmě nejraději zařízl do zátylku, ale zvládla to a zdárně se dostala na druhou stranu.

Ocitla se v lese. V zakázaném lese. Odhadovala, že stromy jsou staré, byly tu jasany porostlé lišejníkem a pokroucené duby a mezi nimi mladší břízky a bezové keře. Pohádkový les čekal na princeznu, na Lady Summertime.

Nechtěla se pouštět příliš daleko. Od zídky vedla úzká stezka, snad vyšlapaná zajíci a srnčí zvěří. Lisa po ní udělala několik opatrných kroků. Potom se zastavila a vydýchala se.

Kolem panovalo ticho a klid. Přítmím mezi stromy se neslo jen tlumené bzučení hmyzu a cvrlikání ptáků. Lisa šla dál. Když se otočila, hotel už neviděla – za listím byla sotva vidět zídka, kterou přelezla. Ölandské lesy nejsou velké, stromy v nich nejsou vysoké, zato bývají husté a zarostlé křovím a mohou ukrývat cokoli.

Uslyšela, jak kousek před ní zapraskala nějaká větev. Byl to zřetelný zvuk, nezdálo se jí to. Přitom se nikde nic ani nepohnulo. Kolem sebe viděla jen zelenou a hnědou barvu vegetace, listy a větve, které se chvěly v mírném větru.

Uzoučká stezka se zvolna rozšiřovala, až asi po padesáti metrech vyústila na zarostlý palouk s vysokou trávou. Lisa vyšla na světlo a mhouřila oči proti slunci, které stálo téměř přímo nad její hlavou. Z pláže na jižní straně zaslechla šplouchání a rozjásaný křik.

Švédské léto. Ano, je krátké, Tomas Ledin má pravdu, zároveň je ale intenzivní. Lisa byla městský člověk, vyrostla ve Farstě, v rodině, která nikdy neměla chatu. Toto léto ji vylákala za prací na Ölandu jakási dávná touha po venkově, která sahala několik generací dozadu.

K tomu se ještě připojila potřeba vydělat peníze.

Když se zadívala do trávy, všimla si, že půda je rozrytá. Byly v ní hluboké otisky pneumatik. Do starého lesa musel vjet velký bagr – vzal to přes mýtinu a zamířil přímo do stromů na protější straně.

V těch místech stál předtím malý dům, ale stroj ho převálcoval tak dokonale, že z něj zbyly jen základy a pár prken.

Listnatý les pokračoval i za rumovištěm. Ještě dál probleskovala voda, malá pláž s několika kamennými bloky, které vybíhaly do vody jako úzké molo.

Ztracená idyla. Rodina, která v domku kdysi žila, se sem mohla chodit denně koupat…

„Co tady děláte?“ ozval se hlas za jejími zády.

Lisa se otočila. Uprostřed palouku kdosi stál a upřeně ji pozoroval.

Mladík v košili a kalhotách stejné barvy jako blůza recepčních. Byl vysoký a štíhlý, měl černou kšiltovku a zpocené čelo. Vykročil a blížil se k ní dlouhým krokem. Lisa si všimla, že má na opasku černou vysílačku, a došlo jí, že je to jeden ze členů ostrahy. Mladý, energický muž.

Přestože Lise členové ostrahy nijak nevadili, rebelka v ní, Lady Summertime, je ráda neměla. Uniformy. To je k smíchu!

„Co bych dělala?“ řekla a zadívala se mu do očí. „Pracuju tady.“

„Kde?“

„V Ölandicu.“

„Opravdu?“

„Jako diskžokejka v May Lai baru.“

Člen ostrahy se zastavil metr před ní.

„Aha. Ještě jsem vás tady neviděl…“

„Jsem tady teprve krátce,“ vysvětlila Lisa. „Nastupuju dneska večer. Říkám si Lady Summertime… Chcete vidět můj průkaz?“

Zadíval se na ni, pak se uvolnil a zavrtěl hlavou.

„Chtěl jsem se jen…“

Najednou se podíval do míst za ní a strnul.

„Sakra! Tamhle je ještě někdo…“

Odmlčel se. Lisa se ohlédla. Nejdřív neviděla nic, jen listí a třpytící se vodu, potom ale spatřila na pozadí slunečních odlesků na hladině nehybný stín. Stál na kamenech, zády ke břehu. Starý muž v rybářském svetru, vzpřímený, statný.

Podívala se na člena ostrahy.

„Můžu jít?“

Krátce se na ni zadíval a neochotně přikývl.

„Vraťte se zpátky,“ řekl. „Tady nesmíte zůstat.“

„Ale patří to k Ölandicu, ne?“

„Tohle je soukromý pozemek Klossových,“ vysvětlil mladík.

„Chápu,“ řekla Lisa.

Nechtěla se s ním už dál dohadovat, a proto beze slova odešla z palouku. Když se naposledy ohlédla, viděla, že mladík míří ke starci a jde stejně dlouhým krokem jako před chvílí.

Sekuriťák blbej, pomyslela si.

Došla zpět na stezku, znovu se opatrně protáhla pod drátem na zdi a vrátila se do hotelu.

Skleněné dveře na terase byly stále napůl odsunuté. Lisa měla jasno: projde hotelem k autu a odjede zpátky ke karavanu. Zavolá Silasovi a těch několik hodin, které jí zbývají do debutu v nočním klubu, věnuje odpočinku.

Ve chvíli, kdy vcházela do hotelu, měla pocit, že se v lese ozval nějaký ostrý zvuk. Nespadl tam jeden z těch starých dubů? Nebo to snad byla bouchací kulička? Zůstala chvíli stát a čekala, ale zvuk se už neopakoval.

Dál už mu nevěnovala pozornost a dveře zatáhla.

NAVRÁTILEC

Když se objevil hlídač, stál Navrátilec na kamenech. Na velkých kamenech, které znal z dětství a které ležely v řadě u břehu. To, že na ně vystoupil, byla samozřejmě chyba, bylo to příliš nápadné a nebezpečné.

Po tom, aby se mohl postavit na tento úzký kus břehu, toužil v cizině téměř každý den. Toužil po tom vrátit se sem zpátky a postavit se až na nejzazší kámen. Jeho dům v lese sice zmizel, ale tuhle řadu kamenů Klossovi zničit nemohli.

Než sem přišel, seděl se svým mladým vojákem Pekkou v lese a sledoval přístaviště Ölandicu, ovšem obtěžovaly ho tam mouchy a nohy mu zdřevěněly. Nakonec ze svého úkrytu mezi stromy vyšel a vydal se k vodě. Za opaskem na zádech měl zastrčeného neodjištěného walthera.

Opatrnými krůčky se vydal na kameny, aby se na krátkou chvíli mohl vrátit do svého dětství. Nepřeskakoval z kamene na kámen jako malý chlapec, pohyboval se pomalu jako starý muž.

Po dvanácti krocích se dostal na nejzazší kámen. Napřímil se a zadíval se na prázdný průliv.

I když svítilo slunce, voda kolem něho byla temná a plná stínů, ostré světlo stěží pronikalo k písečnému dnu. Nad hladinou toho viděl víc: na severní straně se jasně rýsovala černá loď, kterou sledoval Pekka. Kotvila u mola a její posádka měla zrovna plné ruce práce. Zdálo se, že námořníci z ní vykládají plastové bedny s rybami a odnášejí je do dodávky v přístavišti.

Z opačné strany, na jihu, se ozývaly hlasy koupajících se rekreantů z Ölandicu. Výhledu na pláž bránil poloostrov. Navrátilec ji neviděl a nikdo odtamtud neviděl na něho.

Na ostrově vládl klid. Ti hosté, kteří se zrovna nekoupali, nejspíš tvrdě spali v chatách nebo ve stanech. Mnozí z těch, kteří oslavovali nejkratší noc v roce, budou mít po probuzení do tohoto jasného dne okno, budou se jim třást ruce a budou si připadat o deset let starší.

Navrátilec byl v bdělém stavu a připadal si svěží.

Po chvíli dodávka odjela a námořníci se vrátili na palubu. Navrátilec se chtěl otočit a vrátit se na břeh.

„Haló, vy tam!“

Navrátilec uslyšel za zády výkřiky. Pomalu otočil hlavu.

„Ano, vy! Tohle je soukromý pozemek!“

Na břehu stál mladík, ale Pekka to nebyl. Tenhle muž měl modré kalhoty a černou čepici jako hlídač v parku.

„Soukromý?“ zeptal se Navrátilec, aniž by se pohnul z místa.

Hlídač přikývl.

„Hledáte někoho?“

Tuto otázku byl hlídač nepochybně zvyklý klást nepovolaným osobám, jenže v těchto místech působila poněkud nepatřičným dojmem.

Navrátilec zavrtěl hlavou a zůstal stát na kameni. Všiml si Pekka, že se tu objevil člen ostrahy?

„Bydlel jsem tady, když jsem byl malý,“ řekl. „Stával jsem tady na těch kamenech a lovil oštěpem štiky… Tady v tom lese stál náš domek.“

„Chápu,“ řekl hlídač, „Ale tady už žádné domy nejsou.“

„Ne, je tu jen zbořeniště.“

Hlídač ho neposlouchal, zřejmě přemýšlel.

„Jak jste se sem dostal?“

„Pěšky.“

„Vy jste si nevšiml tabulí se zákazem?“

„Ne.“

„A co ohrada? Tu jste přece musel vidět!“

Navrátilec vrtěl hlavou a současně šátral rukou za zády.

Jeho prsty nahmataly rukojeť pistole. Waltherovku, kterou koupil od Einara Walla.

„Dřív se tomu tady říkalo Rudý domek,“ řekl Navrátilec a nepřestával s mužem udržovat oční kontakt. Pistoli držel skrytou za zády. „Náš dům byl malý, ale bytelný, postavil ho můj dědeček… Žil jsem tady s matkou Astrid, sestrou Gretou a otčímem Svenem. Jenže ten chtěl odjet do nové země. A to jsme také udělali. V Borgholmu jsme nasedli na loď a…“

„Dobrá,“ přerušil ho strážce tvrdším tónem, „ale teď odsud musíte odejít!“

Navrátilec přikývl. Vracel se zpátky po kamenech, jeho krok byl nyní nejistější.

Zastavil se a zavrtěl hlavou.

„Zdřevěněly mi nohy.“

„Počkejte,“ řekl strážce unaveným hlasem. „Pomůžu vám.“

Stoupl si na první kámen.

Navrátilec s pistolí za zády na něho čekal. Z dálky slyšel radostný křik koupajících se.

Strážce k němu udělal pět kroků.

„Zavěste se do mě,“ řekl. „Dovedu vás na břeh.“

Natáhl ruku. Možná byl rád, že může pomoct starému muži.

„Díky za laskavost,“ řekl Navrátilec a zadíval se na mladíkův zátylek.

Pak zvedl pistoli, odjistil ji a zamířil.

Strážce se k němu začal otáčet s rukou položenou na vysílačce, ale už bylo pozdě.

Měl neobyčejně štíhlý krk. Navrátilec na něm dobře rozeznal místo, kam sahá temenní kost a kde začínají krční obratle.

Vystřelil.

Nad hladinou zaduněl výstřel. Hlídač sebou trhl a začal se kácet na stranu. Z jasného světla byl vržen do vody, z níž vzápětí vyšplíchly kaskády bílé pěny.

Navrátilec viděl, jak se za mužem voda zavírá a jeho tělo mizí v temnotě.

Ohlédl se a nastražil uši. Rána z pistole, která se ozvala ve větru, byla krátká a tvrdá, nedoprovodila ji ozvěna. Navrátilec věděl, že výstřel ztlumily početné stromy na břehu.

Pekka v lese ránu slyšel. Zvedl se a s otevřenými ústy se zadíval ke břehu. Pomalu se dal do pohybu.

Po deseti vteřinách se strážcovo tělo pomalu vzneslo ke hladině. Muž ležel obličejem vzhůru a z úst mu proudily bubliny. Jeho paže se trochu hýbaly.

Pekka došel na břeh a upřeně se zadíval na muže ve vodě.

„Ještě žije,“ poznamenal tiše.

Navrátilec napřáhl ruku, sehnul se a ponořil hlaveň pod vodu. Zamířil na mladíkovu hlavu a vystřelil. Ránu skoro nebylo slyšet.

Proud bublin ze strážcových úst ustal.

Všechno ztichlo.

„Musíme ho vytáhnout,“ rozhodl Navrátilec.

Pekka se přestal dívat do vody. Když zvedl oči, měl zcela prázdný pohled.

„Cože?“

Navrátilec neodpověděl a rozhlédl se. Nikoho neviděl, výstřel zřejmě nikdo nezaslechl. Pokud měl s něčím zkušenosti, pak to bylo nakládání s mrtvými.

Sklonil se, uchopil strážce za opasek a táhl ho ke břehu.

„Pojď mi pomoct,“ poručil Pekkovi.

Pekka se pohyboval jako náměsíčný, ale nakonec vešel do vody a uchopil strážce za paže.

Tělo pak společně dostali ke břehu, vytáhli je z vody a rychle odvlekli pod stromy.

„Krucinál!“ sykl Pekka.

Navrátilec si ho nevšímal. Rychle roztrhl strážcovu mokrou košili a kalhoty a sundal mu je.

Pod šípkovým keřem, vzdáleném jen několik metrů, byl starý příkop. Navrátilec řekl Pekkovi, aby z něj odvalil všechny větší kameny, aby tak získali více prostoru, a pak do něj překulili nahé mrtvé tělo. Navrátilec položil na tělo silnou vrstvu shnilých chaluh, čímž přebil mrtvolný zápach. Na chaluhy potom naskládal několik vrstev kamenů.

Když byl hotov, udělal několik kroků vzad a prohlédl si výsledek své práce. Společně s Pekkou vytvořili v lese hrob. Malou mohylu. Zcela novou, nikoli starou, jako je ta ve Stenviku.

„Vy jste to… dělal už někdy předtím?“ zeptal se Pekka.

„Tady ne,“ odpověděl Navrátilec.

Věděl, co se teď začne v hrobě dít, nebylo to pro něj nic nového.

Ptáci pach mrtvoly neucítí, takže na ni neupozorní svým křikem, což Navrátilci vyhovovalo. Zato hmyz si ji najde hned, už po několika hodinách. Mouchy vlezou mezi kameny, a protože hlídač na sobě nemá šaty, začnou do něho okamžitě klást vajíčka. Larvy, které se vylíhnou, dostanou hlad. Provrtají se tělem až ke kostem a budou to dělat tak dlouho, dokud bude mrtvola zapáchat. Za několik týdnů všechny měkké tkáně uschnou nebo se rozpadnou a po dvou měsících z těla zbude jen kostra.

Tou dobou už tady Navrátilec nebude.

Nyní odvrátil pohled od hrobu a zadíval se na sever mezi stromy. Loď stále kotvila u přístaviště.

„Máš přehled o tom, co se tam děje?“ zeptal se.

Pekka, který se upřeně díval na kameny, sebou náhle trhl a odpověděl strojovým hlasem:

„Mám. Opustili loď, jdou do restaurace.“

„Dobrá,“ řekl Navrátilec. „Teď odsud musíme zmizet.“

Naposledy se zadíval na kameny navršené nad tělem a Pekka ho následoval lesem zpět k ohradě. Navzdory svému stáří a tomu, co právě udělal, šel Navrátilec lehkým krokem. Byl stále zdatný.

JONAS

Bylo dopoledne, ospalá neděle. Zdálo se, že se na pobřeží nic neděje. Jonas stál na terase před domem strýce Kenta a rozhlížel se. Slunce sálalo, všude kolem bylo léto. Lodě v zálivu, koupající se lidé na pláži, auta projíždějící po pobřežní silnici. Díky hadincům a vlčím mákům, které si všude hledaly cestu mezi kameny, hrál pruh pobřeží modrou a červenou barvou.

Něco se však muselo stát. Dveře do domu byly dokořán a zevnitř byl slyšet Kentův hlas – právě telefonoval. Strýcův hlas zněl obvykle příjemně, ovšem tentokrát byl tvrdý a rozzlobený.

„Pryč?“ řekl Kent. „Jak to pryč? Přišel tam ráno, nebo nepřišel vůbec?“ Pauza. „Takže tam byl? To znamená, že se během dne jen tak sebral a odešel? Letos taky…“

Pauza.

„To vím,“ řekl Kent, „měli jsme s ním trable už loni. Přesto dostal letos díky Veronice druhou šanci. Říkal, že se chytne za nos a bude se snažit. A tady to máme…“

Jonas nechtěl potají poslouchat cizí rozhovor, a tak zamířil k pobřežní silnici. Viděl odtamtud na několik set metrů vzdálený kemp a na molo, kde se za slunečného počasí shromaždovali téměř všichni lidé ze Stenviku, kteří se chtěli vykoupat. Vyznavači slunce. Letní lidé.

Právě takoví se nyní opalovali u mola. Čím víc slunce pálilo, tím víc jich přibývalo. Břeh pokrývala mozaika červených, modrých a bílých osušek. Kolem nich ležely termosky, míče, láhve a košíky. Letní lidé si sem přinesli spousty věcí, ale většinou si jich nevšímali. Koupali se, házeli si frisbee, ale nejčastěji leželi nehybně na slunci.

Jonas odehnal mouchu a zadíval se na druhou stranu. Vesnice končila u domů Klossových, na jihu už žádné jiné stavby nestály, silnice tady přešla ve štěrkovou cestu. O několik kilometrů dál se rozkládal Ölandic se svým velkým kempem a luxusním hotelem. Výhledu na resort tady bránila řada vybíhajících poloostrovů.

Jonas přešel silnici a vystoupil na skalní plošinu nad břehem. Byla pokrytá štěrkem a klesala do bývalého lomu – nevelké, uměle vytvořené rokle.

Na jejím okraji, přímo naproti Kentovu domu, se nacházel zaoblený hrob.

Mohyla. Jistě tu takhle leží nejméně tisíc let.

Jonas u ní zpomalil. Když byl malý, nikdy se k ní neodvážil přijít takhle blízko, vždycky ho někdo musel doprovázet. Připomínala oblý kopeček. Při bližším pohledu se ukázalo, že je vybudovaný ze stovek větších, na sebe nakupených kamenů. Pocházel z doby bronzové.

Kameny skrývaly vlastní hrob – rakev. Nikoli dřevěnou, ale kamennou. Když si to tu Jonas jednou s tatínkem prohlížel, dozvěděl se, že sarkofág sestává z mohutných kamenných bloků. Oblé kameny byly na sarkofág navršeny kvůli vykradačům hrobů.

Na pobřeží se náhle ozval hukot. Od jihu se blížil tmavomodrý moped značky Yamaha. Jonas se zastavil několik metrů od mohyly. Otočil se. Na mopedu seděl jeho bratranec Casper.

Casperovi bylo patnáct, takže si pochopitelně hned koupil moped. Nejspíš ho ale dostal od své matky Veronicy.

V létě před dvěma lety měli Jonas i Casper kola a závodili spolu na štěrkových cestách v kamenolomu. Jonasovi bylo jasné, že na něco takového teď může zapomenout.

Casper zabočil na plošinu u mohyly a kývl na něho. Z mopedu neseskočil, zůstal sedět a ovladačem na řídítkách netrpělivě přidal plyn. Jonas k němu musel dojít.

„Pěknej,“ zavolal na Caspera.

Casper přikývl.

„Dostal jsem ho na jaře… Co tady děláš?“

Jonas nedělal nic, jen stál u mohyly. Musel ale Casperovi nějak odpovědět.

„Počítám kameny,“ řekl.

Casper přidal plyn. Jonas už měl na jazyku otázku, jestli by si spolu nemohli hrát, ale nevyslovil ji. Tušil, že jeho bratranec už tohle slovo nepoužívá.

„Šutry?“

„Každý rok tady z té mohyly odpadnou nějaké kameny,“ řekl Jonas. „Všímám si toho.“

Jonas měl pravdu. Od jeho poslední návštěvy se z hromady uvolnily nejméně tři kameny a svalily se do trávy; připojily se k těm, které v ní ležely už mnoho let. Jonas počítal a zadíval se na Caspera.

„Devět kamenů,“ řekl a dodal rozhodným hlasem: „Až z mohyly odpadne třináct kamenů, duch bude volný.“

„Jakej duch?“

„Přízrak,“ řekl Jonas. „Duch mohyly.“

Spontánní odpověď. Ale neznělo to špatně.

„Co dělá?“ zeptal se Casper.

I když se nezdálo, že by to Caspera nějak zvlášť zajímalo, Jonasovi nezbylo, než aby něco řekl.

„Chodí do domů za silnicí a…“ Snažil se rychle vymyslet, co by tam mohl vyvádět. Něco hrozného, nejhoršího. „Se zvednutým mečem prochází všema pokojema a každýmu spícímu člověku usekne paže. Ti lidi se pak probudí bolestí, z ran jim stříká krev. Vidí svoje ruce ležet na podlaze. Většina z nich to přežije, ale pak už nikdy nemůžou plavat.“

Casper mu sice naslouchal, ale zřejmě to na něho neudělalo sebemenší dojem.

„Ne, to ne. Víš, co dělá?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„Zatímco spěj, ovládne jejich těla. Když se potom probuděj, jsou posedlí.“

„Posedlí?“

„Posedlí zlým duchem.“

„Jasně.“

„V zimě jsem viděl jeden horor,“ dodal Casper. „Jmenoval se Anděl smrti. Bylo to o jednom démonovi z pekla, kterej ovládal lidský duše. Mohl se stěhovat z jednoho člověka do druhýho. Ten člověk, kterýho posedl, pak musel dělat to, co mu poručil. Ze všech posedlejch udělal masový vrahy. Když policie vraha zadržela, démon se přestěhoval do jinýho těla, takže byl nedostižnej.“

Jonas přikyvoval. Přestože film neviděl, musel uznat, že být posedlý je asi horší než přijít o ruce. Snažil se vymyslet něco ještě strašnějšího, ale nic ho nenapadlo.

Zadíval se na mohylu.

„Podívej, tady asi brzo odpadnou další kameny.“

„Duch se už asi chystá, že vyrazí ven,“ řekl Casper. „Můžeš je tam navalit zpátky.“

„Fajn.“

Jonas to nemyslel vážně, kamenů se ve skutečnosti nemínil ani dotknout. To by se pak mohlo stát cokoli.

Casper naposledy přidal plyn a otočil hlavu k moři. Nedíval se na Jonase, mluvil spíš pro sebe.

„Chci zajet do Marnäsu, za kámošema do přístavu… Kouknout se, jak to tam vypadá.“

Nezeptal se, jestli by Jonas nechtěl jet s ním, a Jonas se nezeptal, jestli by mohl. Casper se na něho podíval a dodal:

„Jestli chceš, můžeš si půjčit můj gumovej člun. Teda pokud se chceš jít koupat… Je v našem domku u pláže.“

„Dobře,“ řekl Jonas tiše.

Casper udělal s mopedem otočku a rozjel se. Stále přidával plyn, takže hluk mopedu sílil. Zabočil na cestu kolem louky s májkou a hřiště pro minigolf a zamířil na hlavní silnici.

Jonas pomalu odešel od mohyly.

Vzpomněl si, jak mu Kent předpovídal, že si užije hezké léto. Prý bude super.

Teď byl ale na pobřeží sám, úplně sám. Jak se tak díval za odjíždějícím bratrancem, věděl, že následující měsíc nebude stát za nic.

LISA

Slunce zapadlo a zábava byla v plném proudu.

Lady Summertime pokukovala po publiku, té tančící mase, po vřícím kotli na parketu pod svým trůnem. Lidé zvedali ruce nad hlavu, pohazovali vlasy, horní polovinou těla se pohybovali do rytmu a vlnili se na parketu v temných vlnách.

„Summer of love!“ vykřikla do mikrofonu. „Léto je dlouhé!“

Bylo půl druhé v noci, v klubu bylo narváno a Summertime ovlivňovala průběh večera blikajícími světly a dunícími basy. Měla všechno pod kontrolou: na hlavě měla fialovou paruku, oblékla si velké žluté tričko a nehty si nalakovala černou barvou; stejnou barvu měla i její kožená bunda. Lisa by nic takového na sebe v životě nevzala, tohle byla uniforma Lady Summertime.

Do hotelu přišla v půl osmé, díky kuchařům ještě dostala večeři. Pak se nalíčila a nasadila si paruku. V půl deváté vešla do klubu jako Lady Summertime a pustila CD s pomalejšími písněmi, které dobře posloužily jako hudební kulisa.

V neděli následující po oslavě slunovratu byli lidé trochu malátní, ale kolem desáté začali přicházet do klubu hosté z hotelu a kempu, kteří měli tváře červené od slunce a od drinků, které vypili, než se sem vydali. Zavítali buď do baru v klubu, nebo na terasu, objednali si pivo a občas se zadívali na diskžokejku.

V půl jedenácté Lisa zesílila výšky a basy natolik, až sebou hosté trhli.

„Pojďte tančit! Dejte se do toho!“ křičela Summertime a lidé ji poslechli.

Už měli trochu popito a začali se trousit na parket a zvedat ruce, byli přece na party.

Kolem jedenácté byl bar zcela zaplněný. Na stolcích se začaly objevovat kbelíky s ledem na chlazení láhví. Lisa pila celou dobu jen vodu, ten večer byla asi jediná.

Ve čtvrt na dvanáct se na zemi ocitla první sklenička. Střepy se rozletěly mezi stoly a vysoké podpatky, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost, tančilo se dál.

V půl dvanácté zažilo publikum první sprchu ze šampaňského. Jedním máchnutím láhví se o to zasloužil jeden mladík; utratil za ni čtrnáct set. Byl bohatý, což se dalo poznat podle toho, že už nyní byl v obličeji opálený. Tančící hosté vykřikli a rozesmáli se v bublinkovém dešti. Lidé u barového pultu vytáhli kreditní karty. Ještě víc šampusu!

Krátce před půlnocí se v klubu vznášel těžký vzduch, byl cítit alkoholem a potem. Hosté v propocených košilích a topech bez rukávů divoce tančili; dva mladíci byli jen v plavkách. Dívky měly mokré vlasy, jejich líčení už dávno vzalo zasvé. Lady Summertime si získala vlastní skupinku fanoušků – lidí, kteří se shromáždili pod jejím boxem. Ke stropu vyletěl les rukou vlnících se do rytmu.

Summertime! Summertime!

Lady Summertime jim hlasitě odpovídala:

„Love ya! Love ya!“

Po půlnoci se klubem rozezněl Cowleyho remix písně I Feel Love od Donny Summerové. Lisa zapnula stroboskopický efekt a přístroj na výrobu dýmu. Lady Summertime pak osobně seskočila na parket – vrhla se rovnýma nohama do chaosu, chtěla se projít mezi hosty.

Pot, dým, tma a blikající světla.

Summertime poskakovala spolu s ostatními, vlnila se do rytmu, zvedla ruce, občas se s někým objala, jeden chlapec v bílé košili jí udělal návrh, křičel jí do ucha, ale ona zavrtěla hlavou – Summertime měla všechno vždycky pod kontrolou. Po pár minutách se vrátila do boxu, vypnula dým a pustila Situation od Yazoo.

Summertime! Summertime!

Skupina lidí, kteří ji povzbuzovali, se stále rozrůstala. Hlasité výkřiky, zakopávající nohy, drinky vyšplíchávající ze sklenic.

Summertime se probírala elpíčky a usmívala se na lidi pod sebou. Vtom zahlédla tři mladíky, kteří stáli těsně vedle sebe asi metr od baru. Připadali jí jako Řekové nebo Italové. Něco si šeptali a oči jim těkaly po klubu.

Lisa plynule přešla na Firestater od Prodigy. Když se znovu podívala k baru, mladíci už u něj nebyli.

Lidé si objednávali další a další sedmičky šampaňského. Lisa pozorovala jednoho opilého mladíka, jak platí – odpočítal sedm tisícovek, podal je barmanovi a mávl rukou: Drobný si nech!

Bylo to bláznivé, bylo léto.

U diskžokejského pultu se objevil jeden z pracovníků ostrahy a zamával na Lisu. Sundala si sluchátka a sklonila se k němu.

„Hosté si ke mně chodí stěžovat!“ zakřičel na ni. „Mohla bys říct do mikrofonu lidem, aby si dávali větší pozor?“

„Na co?“

„Krade se tu!“ vykřikl strážce. „Několika lidem zmizely peněženky!“

Lisa uchopila mikrofon, zamyslela se a zakřičela na něho:

„Právě jsem tady viděla tři kluky… Připadali mi docela podezřelí!“

Strážce, který už byl na odchodu, se náhle zarazil.

„Jak vypadali?“

„No… tak nějak pochybně. Jako mafiáni. Vlasy ulízaný dozadu, bílý košile…“

Člen ostrahy zachmuřeně přikyvoval.

„Dobře,“ řekl. „Zkusíme je najít.“

Když odešel, Lisa ztlumila hlasitost a poprosila hosty, aby si dávali pozor na peníze a na osobní věci. Téměř nikdo ji neposlouchal, lidé se chtěli bavit.

Večer skončil v půl třetí, klub se chystal zavřít. Lisa chtěla na závěr zvolnit tempo, a proto vybrala pomalou píseň.

„Děkuju vám! Miluju vás! Nashle zase zítra!“

Klubem pak procházeli členové ostrahy a vybízeli hosty, aby odešli. Náladu v klubu tím ale nezkazili, lidé, kteří se rozcházeli do kempu, chatek a hotelu, se stále pohupovali do rytmu. Někteří se chystali na noční autobus, jiní možná chtěli přespat venku, pod nebem s měsícem v úplňku, nebo se vykoupat.

Když byl klub téměř prázdný, zdržel se u diskžokejského pultu jeden mladík a pomohl jí sbalit cédéčka. Lise se nějak nezdál, připadal jí příliš mladý. Měl černé sako a byl podobně opálený jako někteří hosté z řad dětí bohatých lidí.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se.

„Nejsem si jistá,“ řekla. „Odkud se známe? Ze Stockholmu?“

Zavrtěl hlavou.

„Viděli jsme se, když jsi přebírala klíče. Jsem Urban Kloss. Všechno mi tady patří… celý Ölandic.“

„Fakt?“ zeptala se Lisa. Uvědomila si, že Urbanovi je sotva dvacet. „Kdy jsi ho koupil?“

„Patří naší rodině.“

„V tom případě ho nevlastníš ty, ale tvoje rodina, Urbane,“ řekla. „Ty tady jenom pracuješ.“

„Jsem tady šéf.“

„Aha.“

„Jsem, no fakt. Jsem zástupce vrchního číšníka.“

„Whatever,“ poznamenala Lisa.

Urban se na ni usmál. Zdálo se, že mu vyhovuje, když mu někdo odporuje.

„Nechceš si někdy zahrát golf? Příští týden se koná Ölandic Open.“

Summertime se na něho sice také usmála, ale kousavě. Mladí muži ji oslovovali často. Uměla si s nimi poradit lépe než Lisa. Zavrtěla hlavou.

„Míčky jsou citlivý, člověk by do nich neměl mlátit,“ poznamenala se zívnutím. „Teď si vezmu desky, odjedu do Stenviku a půjdu si lehnout.“

„Pomůžu ti.“

„To není třeba, Urbane, já…“

„Ale jo, pomůžu ti.“

Uchopil brašnu s elpíčky a zamířil s ní k východu. Lisa zamkla box, vzala desky s cédéčky a vydala se k autu.

Na parkovišti bylo plno lidí – byli to hosté, kteří se v klubu zdrželi až do samého konce. Mezi modely švédských vozů tu stálo jedno porsche, jedno BMW, dokonce jedno lamborghini. Parkoval tady i Lisin passat.

„Tady máš,“ řekl a otočil se k ní.

Krátce ho objala, ale bylo to objetí míněné ironicky. Potom rychle nasedla do auta.

„Dobrou noc, Urbane!“

Zbavila se ho, s fialovou parukou na hlavě jí to šlo bez problémů.

Během posledních dvou let byla rozpolcená: jedna její část byla Lisa Turessonová, která hraje tiše na kytaru a bojí se spousty věcí (v létě například racků, vos a hadů), a ta druhá byla Lady Summertime ve fialové paruce, která obrací desky a energicky křičí do mikrofonu. Lisa měla Summertime ráda.

O čtvrt hodiny později byla zase zpátky ve stenvickém kempu. Všichni spali a bylo zde naprosté ticho – až na to, že jí v uších stále zněla hudba.

Bylo za deset tři. Slunce mělo vyjít kolem půl páté, noc byla zatím stále tmavě šedá. Pouze v domcích na pobřeží svítilo několik slabých světel. Když Lisa přenášela brašnu do karavanu, zamykala dveře a zatahovala záclonky, nikdo ji neviděl.

Potom otevřela brašnu a začala šmátrat mezi deskami.

Ukradené peněženky byly zastrčené u dna. Dohromady se jich pod elpíčky tísnilo pět. Třebaže se jí chtělo hodně spát, nedalo jí to a musela si spočítat, kolik jí kořist vynesla.

V peněženkách byly většinou kreditní karty, ale našla i nějakou hotovost. Odložila ji na hromádku na lednici. Napočítala celkem tři tisícovky a několik pětistovek.

Říkala si, že hned ráno se podívá, jestli v peněženkách nenajde také papírky s PIN kódy. Pokud bude úspěšná, zajede si k bankomatu v Marnäsu a vybere z něj peníze.

Teď už byl ale čas jít spát.

Usnula ve tři dvacet. Spala hlubokým spánkem, nic se jí nezdálo a netrápila se výčitkami svědomí.

Ty peněženky neukradla Lisa, ale Lady Summertime. A ty peníze nepotřebovala Lisa, ale Silas.

GERLOF

Bylo po oslavě slunovratu a mnozí lidé na Ölandu – hlavně majitelé kempů, restaurací a členové ostrahy – si mohli s úlevou vydechnout.

Gerlofovi se také ulevilo. Stenvik to přežil bez úhony.

Tilda Davidssonová, jeho mladá příbuzná, patřila ke skupině lidí, kteří byli nejspokojenější – byla totiž policistka. Pracovala jako inspektorka na krajské kriminálce v Kalmaru, ale bydlela s mužem a dětmi u jednoho majáku na východním pobřeží Ölandu, takže ostrov byl pro ni cosi jako zvláštní rajon.

„Takže podle mínění policie proběhly oslavy hladce?“ zeptal se jí v pondělí Gerlof.

„Neřešili jsme víc problémů než kterýkoli jiný víkend,“ řekla Tilda.

„Jak jste to dokázali?“

„Měli jsme u mostu hlídku. Zastavovali jsme co nejvíc vozů, mladistvým pod dvacet jsme zabavili alkohol, pokud nějaký vezli.“

„Když lidé chtějí, tak si alkohol přece vždycky dokážou opatřit…“

„To máš pravdu. Ty, kteří už ho v sobě měli moc, jsme zadrželi. Preventivně. Chtěli jsme předejít závažným konfliktům a rvačkám.“

„Celý víkend tedy proběhl v klidu?“

„Ne, vždycky se něco semele,“ řekla Tilda. „Zaznamenali jsme spoustu napadení, drobných krádeží, zmizelo několik lodních motorů a objevily se i nějaké případy vandalství a pět nebo šest řidičů se zvýšenou hladinou alkoholu v krvi. Ale jinak… Oslavy už dlouho neproběhly v takovém klidu.“

„To jsem rád,“ řekl Gerlof.

„Taky máme nahlášené jedno zmizení,“ dodala Tilda. „Ztratil se jeden člen ostrahy z Ölandicu. Tamní zaměstnanci ale říkají, že je možné, že odjel na pevninu.“

„On zmizel?“

„Snažíme se ho najít,“ řekla Tilda.

Gerlof věděl, že Tilda už mu nic víc neřekne. Na práci se jí sice mohl vyptávat, ale mělo to své meze.

„Možná už ho to u Kenta Klosse přestalo bavit,“ napadlo ho. „Tebe už taky brzy čeká dovolená, viď?“

„Ještě dva týdny a kousek,“ řekla Tilda. „Začíná mi šestnáctého.“

„Tak budeme doufat, že ten klid vydrží i nadále.“

„Určitě. Ty ho přece budeš taky potřebovat.“

Gerlof ovšem věděl, že si s náctiletými chlapci skutečného klidu moc neužije. Navíc tu teď s nimi bude pět dní sám, než se vrátí Julia z Göteborgu.

Audiolog Ulrik opět zavítal do Stenviku v pondělí po svátečním víkendu a jeho cílem bylo finální nastavení Gerlofových nových sluchadel.

Mladík se tvářil spokojeně.

„Nezapomeňte si je před spaním vyndat,“ poučil Gerlofa. „A taky je na noc vypněte, ať si šetříte baterie!“

Potom sluchadla zapnul, rozhlédl se po stromech a zadíval se na modré nebe. „Nejraději bych pracoval jen na venkově,“ poznamenal.

Ulrik si mluvil potichu pro sebe, ale Gerlof měl pocit, že mu řve do ucha. Zvuk byl příliš hlasitý. Kromě audiologova hlasu slyšel i jiné věci: z některé zahrady v nitru ostrova se ozývala motorová pila, po pobřežní silnici projel moped a kdesi vysoko na nebi tiše vrčelo sportovní letadlo.

Okolní svět se mu opět přiblížil. Cítil se při tom tak, jako by se mu pomyslný ovladač hlasitosti v uších, který byl po mnoho let ztišený, najednou nastavil na maximum.

„Slyším všechno,“ řekl a zadíval se překvapeně na audiologa. „Je to normální?“

„A co váš hlas?“ zeptal se Ulrik. „Rezonuje vám v hlavě?“

„Trošku,“ odpověděl Gerlof.

Audiolog něco vyťukal do notebooku a rezonance se zmírnila.

„Naprogramuji vám čtyři různé režimy,“ vysvětlil. „To znamená, že si budete moct sluchadla nastavit podle momentální potřeby… Podle toho, jestli budete chtít poslouchat ptáky nebo s někým mluvit, poslouchat rádio nebo třeba poslouchat vzdálenější zvuky.“

„Chcete říct, když budu chtít někoho tajně poslouchat?“

Ulrik se usmál.

„Ano, pro tento účel si zvolíte odposlechový režim.“

Po audiologově odchodu zůstal Gerlof sedět na zahradě. Všechny zvuky, které nyní opět slyšel, ho vyvedly z míry. Vrátil se mu ztracený svět.

Z východní strany se ozval ostrý zvuk, Gerlof leknutím málem nadskočil. Ale byl to jen roztoužený bažant – popocházel po čerstvě pokosené louce a pokřikoval na slepice.

Gerlof pak náhle zaslechl dva hlasy z jiné strany, odkudsi od jihu. Otočil hlavu tím směrem, ale viděl jen borovice a listnáče. Hlasy přicházely skrze les, možná z pobřežní silnice. Nebo snad z pláže? Gerlof měl pocit, jako by se ozývaly zblízka, což byl jev, který pro něho nebyl ničím novým. Poněvadž je ostrov plochý, občas, když vítr fouká správným směrem, je možné slyšet hlasy a výkřiky vzdálené i několik kilometrů.

Přepnul sluchadla do jiného režimu.

Odposlech, pomyslel si zahanbeně.

Na druhou stranu, hlasy teď slyšel daleko lépe. Rozmlouvali spolu muž a žena. Jednotlivým slovům nerozuměl, ale muž mluvil klidně a žena byla poněkud rozrušená. Mluvila rychleji a hlasitěji. Muž odpovídal v pomalejším tempu. Gerlofovi to připomínalo důvěrný rozhovor dvou důvěrných přátel. Nebo milenců?

Zkusil sluchadlo ještě zesílit, ale hlasy se mezitím ztišily. Mluvili ti dva švédsky, nebo nějakou cizí řečí?

Náhle se u vrat ozval zvonek: vnuci se vraceli z koupání. Gerlof se posadil a rychle si nastavil sluchadla tak, aby jejich rozdováděný křik neslyšel tak hlasitě.

JONAS

Mats se ohlédl, jako by si chtěl ověřit, že je neposlouchá žádný dospělý. Naklonil se k Jonasovi a ztišil hlas:

„Do Kalmaru s náma jet nemůžeš, to je ti snad jasný, ne?“

Jonas seděl vedle svého bratra na kožené pohovce strýce Kenta. Chtěl se mu vzepřít, protestovat, ale zdráhal se.

„Ne,“ řekl nakonec. „To teda není.“

„Na tenhle film jsi ještě moc malej,“ řekl Mats. „Armageddon je až od patnácti.“

Jonas se na něho zadíval. Přestože už věděl, že boj o návštěvu kina prohrál, namítl: „V Marnäsu jsme přece taky viděli nepřístupný filmy. Normálně nás tam pustili…“

Mats odehnal mouchu, která mu sedla na ucho. „Jo, jenže v Kalmaru to víc kotrolujou,“ namítl. „Jsou tam sekuriťáci, můžou po tobě chtít doklady. Ty žádný nemáš, takže tě tam nepustěj a budeš muset až do konce filmu čekat v parku na lavičce. Celej večer se budeš sám potloukat po Kalmaru… O to stojíš?“

Jonas zavrtěl hlavou. Matsovi bylo osmnáct, Urbanovi devatenáct, věděl, že se za jeho zády domluvili, že půjdou na akční film přístupný od patnácti, aby s nimi mohl jet Casper, ale ne on.

„Peníze na lístek dostaneš, to není problém,“ řekl Mats. „Táta, Kent a Veronica si budou myslet, že jsi s náma v Kalmaru. Takže dokud se nevrátíme, nikde se neukazuj.“ Jonasův bratr se usmál. „Zajdi za nějakým svým kámošem a hrajte si.“

Hrát si? Jonas ve vsi žádného skutečného kamaráda neměl. Všichni kluci ze Stenviku byli buď starší, nebo mladší než on. Starší ho mezi sebe nepustili a s mladšími nebyla žádná zábava.

V domě Klossových se schovat nemohl. Věděl, že dospělí tu budou pořádat party. Kdyby tak uměl zmizet beze stopy, určitě by to večer udělal.

„Nazdar, kluci!“

Do obývacího pokoje vešel tatínek a podíval se na své syny, kteří seděli na pohovce. Jonasovi připadalo, že se na ně dívá jako na někoho, koho zná teprve krátce, přitom Jonas a Mats se s ním viděli během několika posledních let mnohokrát.

„Takže večer vás čeká návštěva kina ve velkým městě?“

Jonas mlčel.

„Matsi, do Kalmaru pojedete autobusem?“

„Ne, autem. Řídit bude Urban.“

„Tak dobře, ale žádné pivo!“

Mats nejprve obrátil oči v sloup a pak se zadíval na otce.

„Ty si ale dáš večer na party do trumpety, že jo?“ rýpl si.

„Ne,“ řekl tatínek a uhnul pohledem. „Viděl jsi mě snad někdy opilého?“

„Máma jo. Říkala, že jsi pil, když už jste byli manželé.“

Jonas na to neřekl nic a upřeně hleděl k podlaze. Kde všichni jsou? ptal se v duchu. Nemohla by se tu ukázat Veronica?

Tatínek se podíval na Matse.

„To už je dávno,“ řekl. „To jsi ještě nebyl na světě. Bydleli jsme v našem prvním bytě a občas jsme tam pořádali večírky, které se nám trošku vymkly z rukou. A Anita… Ta se v té době taky občas napila a dost vyváděla…“

„Takhle o ní nemluv!“

„Říkám jen, jak to bylo, Matsi.“

Jonas se pomalu zvedl z pohovky. Nic neříkal a dal se nenápadně do pohybu; doufal, že si ho tatínek s Matsem nevšimnou. Jako duch se blížil ke dveřím na terasu. Když už byl téměř u nich, ozvalo se hlasité: „Jonasi!“

Zastavil se. Když se otočil, viděl, že se tatínkovi nějakým způsobem podařilo vykouzlit na tváři úsměv.

„Nezajdeme se vykoupat?“

Přestože nebe bylo modré, vzduch suchý a teplý, Jonas pociťoval chlad. A navzdory tomu, že kráčel po boku svého tatínka, si připadal osamělý. Večer na něho nečekalo kino v Kalmaru, jen samota.

Přešli sluncem rozpálenou pobřežní silnici a zamířili ke skále. Tatínek celou dobu mlčel, promluvil, teprve když procházeli kolem mohyly. Ukázal na kameny a řekl:

„Lidi věří, že je pod nimi poklad. Jestlipak víš, že je to prastarý hrob?“

Jonas přikývl.

„Ve škole jsme se učili o době bronzové. Bylo to období mezi dobou kamennou a železnou.“

„Přesně tak. Leží tady nějaký velmož z té doby, je v mohyle pohřbený stejně jako král Mysing na jižním Ölandu. Ale ty se nebojíš, viď?“

„Nebojím,“ řekl Jonas.

Rozhodně ne teď, když svítí slunce a je tu se mnou táta, pomyslel si. Právě teď mu mohyla strach nenaháněla. Večer, když se měnila v bránu do jiných světů a vycházel z ní přízrak, který proměňoval lidi ve vraždící zombie, by tu ale být nechtěl.

Když scházeli k moři po kamenných schodech, tatínek něco řekl.

„Cože?“ zeptal se Jonas.

„Daří se mamince dobře?“

„Hm… má se fajn,“ řekl Jonas. „Má spoustu práce ve škole.“

„Bezva,“ řekl tatínek. „To je dobře, že má práci.“

Jonas měl pocit, že se chce na maminku vyptávat dál, a proto raději přidal do kroku.

Zatímco se od nedalekého mola severně od nich ozýval rozpustilý křik, rozpálená pláž pod domy Klossových byla liduprázdná. Vlny nesměle dorážely na světle šedé kameny. Tatínek ukázal na silné kůly, které stály v řadách přímo naproti pláži a zabíhaly asi dvě stě metrů do moře.

„Podívej,“ řekl tatínek, „rybáři i letos položili sítě. To znamená, že v průlivu je ještě pořád dost úhořů…“

Několik metrů od konce schodů stál malý domek z vápencového kamene, v němž rodina Klossů skladovala lehátka a jiné náčiní, které se používalo na pláži. Dveře byly sice opatřeny visacím zámkem, ale Jonas znal díky Casperovi číselnou kombinaci a uměl ho otevřít.

Na podlaze ležel Casperův žlutý gumový člun a pár plastových vesel. Přes zimu z něj vyprchal všechen vzduch, takže teď vypadal jako zkrabacená, vyfouklá troska. Casper na něm nejezdil několik let. Od té doby, co se v něm Jonas vozil naposledy, povyrostl o sedm nebo osm centimetrů a také přibral. Teď v létě se v něm asi sveze naposledy.

Jonas ho vytáhl na slunce před domkem.

„Ty se v něm chceš projet?“ zeptal se tatínek.

Jonas přikývl.

„Ale nepluj moc daleko! Pomůžu ti ho nafouknout.“

Zatímco tatínek nafukoval člun, Jonas se postavil na plochý kámen a rychle si oblékl plavky. Nepřál si nic jiného, než aby už byl se člunem na vodě, proplul kolem kůlů a podíval se, jestli v tmavé vodě pod nimi neplavou nějací úhoři.

S tatínkem si už povídat nechtěl. Dříve nebo později by se ho totiž musel zeptat, proč vlastně musel do vězení. Věděl jen, že tatínek něco provedl. Něco, co se týkalo peněz a cla. Něco, o čem sám nechtěl mluvit.

Táta tím poškodil celou naši rodinu, řekl mu jednou Mats, když spolu byli o samotě. Jako by nešlo o to, že tatínek udělal něco špatného, ale především o samotný fakt, že se ocitl za mřížemi.

NAVRÁTILEC

Když se na východním pobřeží ostrova setmělo, letní večer jako by zestárl a zešedl jako Navrátilec. Slunce kleslo k západu a krátké stíny, které vrhalo ve dne, se rychle prodlužovaly. Obzor se rozplynul, moře a nebe se na západě změnily v tmavnoucí oponu. Postavy, které se právě pohybovaly pod stromy, byly takřka neviditelné.

Nastal čas.

Pekka s Navrátilcem nejprve pronikli na oplocený pozemek Ölandicu ohradou na jeho severní straně a poté prošli lesem tak, aby je nebylo ze břehu vidět. Nakonec došli až na začátek mola v přístavišti. Parkoviště u něj bylo prázdné, nestál tu už žádný vůz.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Navrátilec.

„Je mi fajn,“ řekl Pekka. Přitom celý večer neustále těkal očima a moc toho nenamluvil. Poté, co byl svědkem vraždy strážce, začal být mlčenlivější. Rozkazy ovšem plnil stále.

Až do západu slunce se skrývali mezi stromy. Pak vyšli z lesa a mířili k moři, k molu ve tvaru písmene L, které do něj vybíhalo.

Navrátilec během uplynulých dnů sledoval loď tak pečlivě, že už znal v podstatě celou její posádku. Tvořili ji čtyři muži, samí cizinci. Toho dne žádné bedny nevyložili ani nenaložili. Všechno nasvědčovalo tomu, že loď ráno odpluje. Muži byli nejspíš právě v hotelu a slavili. Byli spokojení a neměli tušení, že se něco chystá.

Nastal čas vstoupit na palubu.

Pekka s Navrátilcem se rychle blížili k molu. Navrátilec šel jako první, Pekka pár kroků za ním.

Oba byli ozbrojeni: Pekka, který už nechtěl pistoli, držel v ruce čerstvě nabroušenou sekeru, Navrátilec vytáhl zpoza opasku waltherovku.

„Jdeme!“ zavelel.

„Dobře,“ řekl Pekka a natáhl si na obličej zlodějskou kuklu.

Navrátilec zrychlil, přestože cítil, že nohy už ho neposlouchají jako zamlada.

Poté co vykročili na molo a viděli, že všude kolem panuje klid, zavolal Pekka z mobilu – nechal ho dvakrát zazvonit. Bylo to znamení Ritě, aby nastartovala člun a objela poloostrov ohraničující záliv. Až budou hotoví, Rita pro ně přijede a všichni pak společně zmizí. Tak zněl plán.

Do večerního ticha se náhle ozval hukot.

Navrátilec zpomalil. Nejdřív nechápal, odkud se ten zvuk bere. Pak mu došlo, že kdosi na lodi nastartoval motor. Pekka za jeho zády vyhrkl:

„Do hajzlu! Musíme toho nechat!“

Navrátilec zavrtěl hlavou a šel dál.

„Je jich tam moc!“ vykřikl Pekka. „Všichni jsou na palubě… Připravují se k odplutí!“

Navrátilec nereagoval a kráčel dál směrem k lodi. S pistolí za zády šel rovnou k můstku. Pekkovi nezbylo než ho následovat.

Ano, v kapitánově kabině se svítilo – na lodi někdo byl. Navrátilec zahlédl jednoho muže na zádi; na palubu musel vyjít teprve před chvílí. Bylo mu asi padesát a měl na sobě modrou pracovní kombinézu. Začal opravovat rozbitý ventil kouskem lepenkového papíru. Tvářil se unaveně.

Navrátilec byl teď už tak blízko lodi, že si mohl přečíst na přídi její jméno: ELIA. Byla tmavá, její černý nátěr místy narušoval hnědý rez.

Do hučení motoru se vmísilo pronikavé vrčení. Za poloostrovem se objevila Rita se člunem.

Námořník, který stál na zádi u zábradlí, zvedl hlavu a všiml si obou návštěvníků. Upřel na ně pohled, z něhož se nedala vyčíst podezíravost, jen překvapení.

Navrátilec došel až na konec mola a pozdravil muže klidným hlasem.

Námořník otevřel ústa. Výraz jeho tváře se měnil: nejprve byl unavený, pak nechápavý a nakonec nervózní. V té chvíli už ale na něho Navrátilec namířil pistoli.

U lodi byl už také Pekka a Rita prudce zahnula se člunem k zádi lodi.

Loď byla k molu připoutána třemi lany. Pekka se postavil k prvnímu z nich a zvedl sekeru. K přeseknutí lana mu stačilo pět silných úderů. Rychle přešel k dalšímu.

Navrátilec, který stále mířil na námořníka, se mezitím dostal na palubu. Mluvil s mužem tiše, ale přísně. Uděloval mu řadu pokynů.

Pak zahlédl, jak Pekka spustil sekeru k noze – byl se svou prací hotov, všechna kotevní lana byla přeseknutá. Loď se začala zvolna vzdalovat od mola do temného průlivu.

Navrátilec se ohlédl. Na břehu se ani teď nikdo neobjevil.

Námořník na zádi se tvářil zmateně. Zvedl ruce nad hlavu a začal couvat.

Tak začal únos lodi.

NOVÁ ZEMĚ, ČERVEN 1931

Loď, na níž před šedesáti osmi lety měli vyplout Aron se Svenem, byla také postavena z plechu. Aron do té doby nikdy tak velké plavidlo neviděl.

V den plavby přijeli z Kalmaru vlakem, vezl je Švédskem směrem na sever. Projeli rozsáhlými jehličnatými lesy, mezi kopci a jezery, až se najednou dostali do míst zalitých sluncem, do srdce velkoměsta.

Obrovské nádraží je plné cestujících a jejich zavazadel, za ním se otevírá město s rovnými dlážděnými ulicemi a s lidmi, kteří se procházejí po chodnících. Tolik vozidel Aron v životě neviděl. Projíždí kolem nich mnoho vozíků a koňských povozů, ale také hlučící velká černá auta, za jejichž volanty sedí uniformovaní řidiči a na zadních sedadlech páni v kabátech.

„Stockholm,“ řekne Sven.

Aron zná ten název ze školy.

„Hlavní město Švédska.“

V zakouřené krčmě vzdálené pár ulic od Hlavního nádraží si dají horké hovězí se zeleninou, pak se vybaví proviantem na cestu. Sven pak ještě koupí v železářství dva předměty: lopatu a kladivo.

„Do nové země si máme přivézt vlastní nářadí,“ vysvětluje. „Člověk tam pak snadněji sežene práci.“

Pak přejdou několik mostů, projdou mezi velkými kamennými domy, kolem rozsáhlého královského zámku a nakonec úzkými uličkami až na dlouhé nábřeží se zástupem jeřábů, kde se to hemží lidmi.

„To je ona!“

U břehu kotví malé i velké lodě, Sven ukazuje na tu, která je dlouhá a bílá a má velký komín. Jsou na něm namalovány tři žluté korunky na modrém pozadí. Z komína stoupá řídký bílý kouř, praporky na zábradlí paluby se třepotají ve větru, na zádi vlaje velká švédská vlajka.

Na přídi si lze přečíst jméno lodi: S/S Kastelholm.

„Tahle loď je náš most,“ říká Sven. „Most přes moře!“

Rychle si vloží pod ret kousek tabáku z dřevěné dózy. Vypadá to, že se právě zbavil veškeré zloby a starostí.

Aron si uvědomuje, že nepojedou lodí sami. Na palubě je nejméně dvacet pasažérů s brašnami, ruksaky a nářadím. Všichni stojí vzpřímeně se vztyčenými hlavami, jako by je čekalo něco velkého.

„Pojď, půjdeme na palubu,“ říká Sven. „Vzhůru do nové země!“

Aronovi přejíždí po zádech mráz. Možná za to může studený vítr od vody, možná ho náhle přepadl strach z neznáma.

Netuší, jaké to v nové zemi bude. Stoupá za Svenem na palubu a obrací se ke Švédsku zády.

GERLOF

V pondělí večer zmizelo slunce za velkým mrakem za Gerlofovou chatou. Na obzoru se vytvořila šedá stěna a na pevnině jako by vypukl lesní požár. Gerlof – starý námořník – podle toho poznal, že se blíží zamračené počasí. V takové chvíli by člověk neměl pískat, protože by tím přivolal bouřku.

Gerlofovi se pískat nechtělo, v chatě bylo už tak dost hlučno. Při večeři byl u stolu jediný dospělý, protože jeho dcery odjely po oslavě na pevninu – musely se vrátit do práce. Ale jejich děti tu zůstaly.

Julia by tu měla od začátku července strávit dovolenou s manželem, do té doby bude muset být Gerlof s dětmi sám. Častokrát si posteskl, rád by měl vedle sebe svou ženu, zvláště v těchto dnech; věděl, že by se o děti postarala lépe než on.

Byli tu s ním tři chlapci. Nejstaršímu Vincentovi bylo devatenáct, takže mohl dohlédnout na mladší chlapce, kterým bylo šestnáct a jedenáct. Všichni tři měli spoustu energie a tempo, které už Gerlof dávno ztratil. Chlapci a jejich kamarádi běhali kolem chaty, stříleli po sobě obrovskými vodními pistolemi a hráli videohry s nejroztodivnějšími názvy jako Nintendo nebo Super Mario Bros.

Také sledovali televizní programy, což Gerlof dělal zřídkakdy. Měl na paměti to, co mu koncem šedesátých let, kdy si instaloval na chatu svou první anténu, řekl jeden starý přítel z pentekostální církve: Na střeše se vám usídlil ďábel!

Gerlof nyní mlčky trpěl, ale v hlavě už se mu rodil plán, jak by mohl uniknout.

„Dneska přespím dole na pobřeží,“ řekl u večeře.

Domek mu přes noc poslouží tak jako dříve rybářům, bude to jeho útočiště.

„A proč, dědo?“ zeptal se Vincent.

V Gerlofově odpovědi byla částečně lež a částečně pravda:

„Je tam… větší tma. A taky víc klidu.“

Vincent přikývl. Byl už dospělý, chápal to.

Po večeři si tedy Gerlof vzal pyžamo, láhev vody a vyšel z chaty. Toho večera se mu chodilo dobře, nepotřeboval invalidní vozík, ale přesto se cestou ke břehu opíral o hůl a zavěsil se do vnuka. Když kráčeli pomalým tempem, Gerlof ucítil pach masa a oleje – někdo tady griloval.

V trávě u silnice vedoucí z vesnice ležela pohozená plechovka od piva. Gerlof do ní strčil holí.

„No jo, lidi ze Stockholmu… To je hrozné!“

„Taky ji tu mohl pohodit někdo ze Smålandu,“ namítl Vincent.

Gerlof se s námahou sklonil k zemi a plechovku zvedl.

„Odneseš ji do naší popelnice, Vincente?“

„To víš, že ano.“

Gerlof se rozhlédl s gestem uklízeče odpadků. Pořád jsem k něčemu dobrý, pomyslel si.

Když procházeli kolem jeho staré loďky, všiml si, že z ní někdo kompletně odstranil shnilé dřevo. Byla to zřejmě Johnova práce – nebo možná jeho syna Anderse. Gerlofa to nepřekvapilo, na oba Hagmany bylo vždycky spolehnutí.

Vincent odemkl Gerlofův domek. Uvnitř byla tma, světlo na stropě nesvítilo. Gerlof tady měl dvě lůžka, obě ustlaná. Kdo je ustlal? Já? pomyslel si. Nevzpomínám si.

„Tady budeš mít klid, dědo,“ řekl Vincent a zažehl petrolejku u okna.

„No… doufejme,“ řekl Gerlof.

Poté Vincent odešel. Gerlof nechal dveře otevřené a rozhlédl se po místnosti: po lůžkách, rybářských sítích a stolečku. Když mívali s Johnem nakladené sítě v průlivu a čekali, až se naplní, mnohokrát tady přespali. Gerlof se často probouzel při východu slunce. Tentokrát si ale chtěl přispat a nevstát dřív než v sedm.

Vyšel ze dveří a zastavil se před nimi, aby se nadýchal večerního vzduchu. Nadechl se a pomalu vydechl. Naslouchal klidu kolem sebe.

Byl sám v letním tichu.

Toho večera je čeřil jen vánek.

Z jihu se však náhle ozvaly nějaké zvuky. Hučení, ale tak vzdálené a tlumené, že bylo sotva slyšitelné. Gerlof stál, ani se nehýbal. Poznal, že kdesi dál u pobřeží hučí dieselový motor puštěný na volnoběh.

Že by nějaká větší loď? To by ji pak musel zakrývat některý z vybíhajících poloostrovů, protože v průlivu nebylo vidět ani jedno plavidlo.

Znovu zašel do domku a zamkl za sebou. Poslední věc, kterou před spaním udělal, byla, že si poslechl předpověď počasí ze svého starého rádia. V noci mělo být nad Ölandem a Gotlandem zataženo a bezvětří, k ránu se ale mohou objevit místní přeháňky. V úterý bude opět slunečno.

Pak si oblékl pyžamo a vyndal si z uší sluchadla. Ty dvě malé věcičky pro něho sice představovaly starost navíc, ale přitom už si jich začal považovat.

Ještě předtím, než zatáhl roletu, se zadíval na stále rychleji tmavnoucí průliv. Na obzoru, pod oponou z mraků, se táhl pruh tmavě rudého světla.

Je tmavé jako krev, pomyslel si, aniž měl jakékoli zlé tušení. Takový pruh viděl v životě už mnohokrát, věděl, že je to poslední odraz slunečního světla. Plápolalo nad průlivem jako žhnoucí uhlíky.

U okna pak ještě zapálil dvě čajové svíčky. Nebylo to nic nebezpečného – byly chráněny skleněným krytem, během noci samy zhasnou.

Pomalu se položil na lůžko a zavřel oči. Byl spokojený. Měl podobný pocit jako v dobách, kdy za klidných letních večerů zakotvili s lodí mimo přístav a šli na kutě do kajuty. Měl tu stejně úzké lůžko, stejně blízko k přírodě, stejný klid. Jestli začne foukat vítr, určitě ho to probudí – to byla jeho nemoc z povolání, kterou mu přinesla léta strávená na moři.

Pobřeží se zahalilo do tmy, žádné zvuky už nebylo slyšet.

Gerlof záhy usnul. Zdálo se mu o tom, že sešel k moři a spustil na vodu nově postavenou, impregnačním olejem vonící dřevěnou loď. Sjela ze břehu rovnou do tmy.

Uprostřed snu se náhle probudil. Nevzbudilo ho větrné počasí, ale hlasité bušení na dveře.

JONAS

Člun vznášející se nad hlubokými vodami, zapadající slunce.

Jonas ležel na zádech v gumovém člunu a připadal si jako na vodní posteli. Ne, on na vodním lůžku opravdu byl: vznášel se mezi kůly držícími sítě, nohy měl položené na vnějším oválném okraji člunu. Ležel na zádech a díval se na nebe nad průlivem. Nebeská klenba pomalu tmavla, na obzoru se rozsvítily hvězdy.

Tady na moři se od všeho odpoutal. Byl sám – jako trosečník.

Tajný plán jeho bratra se podařilo uskutečnit bez problémů. Krátce po šesté nasedl Jonas s Matsem a bratranci do auta. Dospělí se domnívali, že všichni čtyři chlapci jedou do Kalmaru do kina. Ale hned u stenvického kempu, na nějž nebylo z domů Klossových vidět, musel Jonas vystoupit. Mats mu dal peníze, které dostal od tatínka na vstupenky.

„Doufám, že si užiješ hezkej večer, brácha. My to máme sichr.“

Bratranci se usmáli a kývli na Jonase. Auto pak zamířilo k hlavní silnici.

Jonas zůstal stát a díval se za ním, dokud nezmizelo. Pak sešel k pláži, kde se u mola koupala spousta lidí. Sedl si na kámen a pozoroval je, zejména jednu dívku v jeho věku s dlouhými vlasy, bílými skoro jako křída. Seděla na dece se dvěma kamarádkami, všechny tři si povídaly a smály se. Dívka se na Jonase ani jednou nepodívala. Jako by byl neviditelný.

Jonas se nakonec zvedl a vydal se na jih přes štěrkové náspy na břehu. Došel až k útesu nad domy Klossových. Na této části pobřeží večer nikdo nebyl, byla to dobrá skrýš. Stačilo si jen najít nějakou zábavu a nechat večer jen tak plynout.

Nejprve se vykoupal a pak se sušil na slunci. Potom chodil chvíli po pláži v naději, že třeba něco najde, ale objevil jen několik prázdných německých krabic od mléka.

Potom se znovu vykoupal. Tou dobou už slunce kleslo k obzoru a voda u břehu byla chladnější.

Když se usušil, převlékl se do šortek. Pak z domku na břehu vytáhl Casperův člun, oblékl si plovací vestu a vešel do vody – byl čas na večerní projížďku. Počítal s tím, že se po západu slunce pod pláštíkem tmy vrátí do své chatky a půjde si lehnout. Ráno pak bude dospělým tvrdit, že se mu film moc líbil.

To nebyl špatný plán.

Seděl na kameni, člun před sebou. Rozhlédl se. Hladina se leskla jako zrcadlo. Přestože průliv nepůsobil nebezpečně, věděl, že mořské dno se tu prudce láme – stačí po něm ujít pár desítek metrů a ztratí se pod nohama, člověk se může snadno utopit.

Když slunce zapadlo, voda zčernala jako uhel, dno jako by přestalo existovat. Jonas z toho měl dost nepříjemný pocit, ale zároveň mu to připadalo vzrušující.

Opatrně nasedl do člunu a začal veslovat podél břehu. Mířil ke kůlům mezi sítěmi. U prvního z nich se stočil směrem k otevřenému moři a začal se zvolna vzdalovat od ostrova. Chtěl se projet kolem kůlů a ucítit pod sebou tu hloubku. Pach chaluh, ryb, řas a kamenů. Jiný svět.

Když byl na půl cesty mezi silnými kůly, přivázal člun k jednomu z nich.

Voda tu byla hluboká a temná jako hrob, hladina zcela nehybná.

Uvelebil se na dně člunu a sledoval, jak nebe nad ním postupně černá. Mezi mračny občas zablikaly malé bílé body.

Teď sedí v Kalmaru v kině, pomyslel si.

Zatímco Mats a bratranci sledovali film, mohl Jonas pozorovat jen hvězdy nad ostrovem. Závist, která jím cloumala, postupně vyústila do pocitu klidu, který zažije někdo, kdo se vznáší v beztížném stavu mezi mořem a oblohou. Nic ho tu neobtěžovalo, ani komáři a jiný hmyz; tak daleko od břehu nelétali.

Zavřel oči. Všude kolem něho panovalo jen ticho a tma.

Pak zaslechl tichý zvuk. Přinutil ho zvednout hlavu. Temné hučení. Stejně intenzivně jako vzduchem se šířilo i vodou.

Byl to zvuk lodi. Lodi, kterou kdesi ve tmě poháněl naftový motor. Hukot stále sílil, ale pak najednou utichl.

Jonas mhouřil oči – pomalu a ospale. Že bych tady usnul? pomyslel si. Neměl hodinky, ale všiml si, že slunce už zapadlo a že je zamračeno. Hvězdy zmizely.

Zadíval se jižním směrem, ale viděl jen tmu. Žádná lodní světla se k němu neblížila.

Ostrov byl ještě temnější než mořská hladina. Protáhlé poloostrovy, které vybíhaly do moře z obou stran zálivu, byly černé, bylo na nich vidět jen pár světel v oknech chat stojících těsně u břehu.

Z ostrova se slabě ozývaly hlasy a hlasitý smích – zřejmě z party dospělých u Klossových. Tatínek, teta Veronica a strýc Kent sedí na terase a popíjejí.

Jonase napadlo, že by mohl v člunu strávit celou noc. Letní noc brzy zčerná jako uhel. Dospělí možná zábavu ukončí, a když se vrátí auto z Kalmaru bez něho, začnou se po něm shánět. Budou nervózní. Kde je Jonas? Viděli jste někdo Jonase? Najednou se o něho začnou zajímat, bude důležitý.

Rozhodl se, že bude ještě chvíli veslovat a dopluje k poslednímu kůlu. Tak daleko ještě nikdy předtím nebyl.

Dělal pravidelné záběry vesly a skrze tenké gumové dno člunu cítil, jak se voda prudce ochladila. Nebylo už vidět na kameny na dně, voda byla úplně černá. Kdyby se teď ve člunu udělala díra, asi by se nedokázal vrátit zpět ke břehu. Zřejmě by mu nepomohla ani plovací vesta.

Z té hloubky se mu zatočila hlava.

Konečně se dostal k poslednímu kůlu, který trčel z vody jako malý vytáhlý pařez, zajištěný na svém místě dlouhými lany a řetězy.

Přestal veslovat, člun ještě kousek popojel. Natáhl ruku, přitáhl se ke kůlu a pak se oběma rukama pevně chytil drsného dřeva. Když nic jiného, byl mu tento kůl důkazem, že na světě existují i jiní lidé – rybáři, kteří tady začátkem léta položili sítě na úhoře.

Zadíval se do vody pod sebou, ale neviděl ani jednu síť nebo úhoře. V rodině Klossových se občas podával uzený úhoř, ale jemu to maso nechutnalo, připadalo mu příliš tučné.

Znovu uslyšel tlukot. Že by lodní motor? Loď by přece v noci musela mít rozsvícená světla; žádná přitom nebyla na dohled.

Tlukot ustal.

Jonas se pustil kůlu a začal se od něj vzdalovat. Proudy vlekly člun do průlivu. Tak ahoj, kůle!

Chopil se vesel, ale nezabral, nechal člun volně vplout do temnoty.

Plul dál, ale jen kousek. Nebál se, měl na sobě plovací vestu a chystal se, že se hned zase se člunem otočí a zamíří ke břehu. Jen co tu loď aspoň zahlédne.

Mhouřil oči a rozhlížel se tmou. Z vody začal stoupat řídký dým – noční mlha, která už tak špatnou viditelnost ještě zhoršovala.

Najednou měl pocit, že se na jižní straně zálivu objevilo něco velkého – šedý stín, dlouhý a úzký jako mořská příšera. Mořský had nebo obrovská sépie, která dosud číhala v průlivu…

Hýbe se to? Jonas znovu přimhouřil oči, ale stín už byl pryč.

Znovu se dal do veslování, chtěl se vrátit domů. V průlivu už ale byla taková mlha, že ztratil přehled o tom, kde vlastně je a jak je daleko ke břehu. Nebylo nic vidět, jen v dálce se mihotala světla z domů na pobřeží, která se podobala slabě svítícím hvězdám.

Přestal veslovat a odpočinul si. Zbystřil sluch.

Zaslechl jakési šplouchání.

Do člunu narazily dvě vlnky. Ten druhý, hučivý zvuk byl ovšem silnější. Připomínal šumění vln.

Zvedl zrak – a vtom se nebe zjasnilo. V průrvě mezi mraky se objevil měsíc v úplňku a zalil průliv svým světlem. Voda kolem Jonase se proměnila ve třpytící se stříbřitou plochu.

Uprostřed té záře plulo cosi velkého a černého – loď.

Mířila přímo na něho, pohybovala se stále stejnou rychlostí. Nezpomalila. Díky měsíčnímu svitu si Jonas mohl přečíst její jméno. Bylo napsané bílými písmeny na přídi: ELIA.

Popadl vesla, zabral, jenže už bylo pozdě. ELIA byla rychlejší a zvedla se nad ním jako velký ocelový tanker.

Ucítil pach nafty a uslyšel dunící lodní motor.

Ke srážce nedošlo, jeho člun byl na něco takového příliš malý. Loď ho zachytila, přídí obemkla jeho gumové válce a tlačila ho před sebou.

Jonas na tom byl stejně. Se svírajícím se žaludkem si klekl, protože na jeho nízké plavidlo zaútočily vlny vytvářené přídí lodi. Potápělo se.

Přes stěny člunu se valila studená voda, Jonasovi na bosé nohy vyšplíchla vysoká vlna. Špatně těsnící člun se začal plnit. Hrozilo mu, že se potopí.

Jonas dostal strach a pokusil se zvednout na nohy. Máchal rukama tak dlouho, až se mu podařilo nahmatat třepotající se konec nějakého provazu. Když k němu zvedl oči, zjistil, že je to nylonové lano visící ze zábradlí lodi.

Popadl je, křečovitě je sevřel a vyhoupl se ze člunu.

Vtom se člun uvolnil z přídě a začal ve vlnách vedle ní rotovat jako utržená žlutá bójka. Pak sklouzl k zádi, udělal tam ve třpytivých vlnách několik otoček a zmizel pod hladinou.

Casperův člun byl pryč.

Jonas se za ním díval, chtěl ho zachránit, ale nešlo to. Kdyby se teď pustil, voda by ho stáhla pod kýl. Zůstal proto viset na laně.

Ale ne nadlouho.

Zatnul zuby, švihl nohama a patou pravé nohy se zachytil o malý zrezivělý výstupek nad sebou. Vzepřel se tak, aby dosáhl na ocelové trubky, které tvořily zábradlí, a začal po nich lézt jako po ribstolu při hodině tělocviku.

Z paluby, kterou měl nad sebou, se neozývaly žádné zvuky. Žádné hlasy, žádné kroky. Zdálo se mu, že ani motor už tak nehlučí. Slyšel jen tiché šplouchání vln, které bylo způsobené tím, jak velké rozjeté plavidlo brázdilo moře noční tmou.

Vytáhl se na vrchol zábradlí a překulil se na loď.

Bosýma nohama došlápl na studenou kovovou palubu. Třásl se zimou, ale byl zachráněn před utonutím ve vlnách.

Vydechl a rozhlédl se kolem sebe. Kde to jsem? říkal si.

Zdálo se mu, že by to mohla být velká rybářská loď, jenže nikde neviděl žádné sítě. Palubou se linul pach ryb a nafty.

Před sebou uviděl velký poklop vedoucí do nákladního prostoru. Byl zavřený a po obou jeho stranách stály dvě malé bílé kabiny: jedna menší na přídi a druhá větší na zádi. V jednom z oken té zadní se slabě svítilo, jinak byla na lodi tma.

Zamrkal. Kde se tu ta loď vzala? Každé léto vídal v průlivu velké lodě, ale ještě nikdy se žádná z nich neplavila tak blízko břehu.

Zůstal stát u poklopu a přemýšlel, co by měl udělat. Mám se vydat na příď, nebo raději na záď? Nebude lepší počkat a rozhodnout se až podle toho, co se bude s lodí dál dít?

Podél okraje poklopu se pomaličku vydal k zádi. Raději zamířil ke světlu, i když slabému.

Nikde neviděl žádný pohyb.

Šel dál, dělal krátké kroky. Když minul poklop, uviděl za ním něco tmavého a kulatého. Nejdřív si myslel, že je to míč.

Potom si uvědomil, že je to něčí hlava. A také krk a ramena.

Ležel tam nějaký muž.

Jonas se prudce zastavil.

Muž měl na sobě tmavé montérky. Ležel s rozpaženýma rukama a obličejem obráceným k Jonasovi, nohy mu zůstaly viset ve čtvercovém otvoru v palubě. Zřejmě se pokusil uniknout z podpalubí.

Teď se ale nehýbal, zřejmě ani nedýchal, jen bezvládně ležel.

Jonas se na něho díval s vytřeštěnýma očima. Když se chystal, že do něho lehce strčí nohou, zaslechl naříkavé zvuky, které vycházely z podpalubí.

Dole tedy byli další lidé. Jejich hlas ale nebyl normální, byl přidušený, ti lidé trpěli.

Jonas strnul a poslouchal.

Nářek ustal.

A pak náhle zaslechl Jonas šramot. Ozval se mu přímo za zády.

Když se ohlédl, viděl, že se směrem k němu ze tmy na přídi potácí nějaká postava. Vysoký černovlasý muž. Byl mladý, měl džínsy a bílou košili, přitom ale vypadal nemocně: měl svěšenou hlavu a leskly se mu oči. Klopýtal jako v polospánku, málem zakopl o okraj poklopu, v poslední chvíli ale nalezl ztracenou rovnováhu. Pomalu se napřímil, měl prázdný pohled.

Živý mrtvý. Zombie.

Muž si Jonase všiml, zvedl ruce a chraptivě ze sebe vyrazil nějaká slova v cizím jazyku.

Zombie k němu vztahoval ruce, dělily je od něho jen dva metry,

Pak už jen metr.

Jonas couval, posléze se otočil a rozběhl se podél zábradlí kolem ležícího muže. Snažil se najít nějaký úkryt.

Hladina kolem lodi se leskla jako černý inkoust, Öland byl daleko. Jonas bezhlavě utíkal na záď, směrem k velké kabině, do níž vedly úzké kovové dveře.

Byly zamčené a neměly kliku. Jonas strčil prsty do mezery na jejich okraji. Nepohnuly se.

Nebylo kam utéct.

Pak za sebou uslyšel nějaký syčivý zvuk. Stále sílil, blížil se k němu. Když se otočil, uviděl, že se k němu natahují něčí ruce.

Zavřel oči a ucítil v šortkách teplo. Pomočil se. Zároveň ucítil, jak se dveře pod jeho zády zachvěly. Někdo uvnitř se je pokoušel otevřít.

Další přízrak? Jonas se schoulil. Dveře zaskřípaly.

Pak se rozletěly takovou silou, až ho to odhodilo na stranu.

Kdosi z nich vyšel. Nejdřív se objevila jeho kanada. Pak noha v džínsech a nakonec dvě předpažené ruce.

Svíraly sekeru.

Objevila se celá postava. Muž. Vysoký, hubený a holohlavý. Jonase si patrně nevšiml; udělal dva kroky vpřed a máchl sekerou.

Sekera s dlouhým topůrkem se zablýskla. Její ostří směřovalo přímo na zombieho na palubě, na jeho hrudník. Skácel se, dopadl vedle Jonase.

Zombie ale nezůstal ležet – mával rukama a pokoušel se vstát. Muž se sekerou něco vykřikl a znovu ho uhodil. Pak znovu. A ještě jednou. Zombie znovu upadl a už se nezvedl.

Nikde se nic nehýbalo, jen loď plula tiše dál.

Muž se sekerou se nadechl. Znělo to, jako by se zároveň otřásl zimou. Pak si všiml Jonase.

Palubu osvítil měsíční paprsek, jejich pohledy se setkaly. Jonas toho člověka odněkud znal, jeho mrkající oči a nervózní výraz v obličeji mu byly povědomé. Určitě už ho někdy viděl.

Mužovy oči byly chladné. Chladné a vystrašené. Sklonil se k Jonasovi a vydechl:

„Co jsi zač?“ Popadl ho za loket. „Kde je Aron, ten Švédoameričan?“

Jonas se nadechl, ale nezmohl se na slovo.

Jako by ztratil schopnost mluvit. Muž naléhal dál:

„Ten starej chlap… Kde je?“

Zvedl sekeru. Odkapávala z ní krev.

Jonas se vzpamatoval a překulil se na bok. Chtěl utéct, kamkoli, natáhl ruku, dotkl se ledového zábradlí, rychle vyskočil na nohy.

Vyšplhal se nahoru po zábradlí.

Visel na něm bílý záchranný kruh. Natáhl se po něm a rychle ho z něj strhl.

„Počkej!“ vykřikl muž za ním.

V tu chvíli už byl ale Jonas na nejvyšší příčce zábradlí a přehoupl přes ni nohu.

Naposledy se podíval na holohlavého muže, ale jen na okamžik. V té chvíli si všiml další postavy. Někdo stál za oknem kapitánské kabiny. Starý muž se šedivými vlasy, bledý v obličeji.

Jonas odvrátil hlavu a skočil rovnou do tmy pod lodí.

Ocitl se v ledovém chladu. Voda ho sevřela a táhla dolů.

Potopil se do světa plného bublin, uchopily ho proudy kolem tlumeně bručící lodi. Díky tomu, že máchal rukama, ale vyplul zpět na hladinu.

Vystrčil hlavu, nadechl se a opět nad sebou uviděl přízračnou loď s tiše hučícím motorem. Tentokrát se od něho vzdalovala.

Vznášel se na hladině – uvědomil si, že mu na zádech a na prsou stále pevně drží plovací vesta. Podařilo se mu také přitáhnout k sobě záchranný kruh, plaval necelý metr od něho.

Když pak, nadnášen vestou a kruhem, otočil hlavu, zahlédl nehybná světla, Byla sice slabá, ale svítila.

Byla to světla na Ölandu. I když byla daleko, nezbývalo mu nic jiného, než k nim doplavat.

Udělal deset temp nohama, chvilku si odpočinul na kruhu a pak udělal dalších deset. Tímto způsobem pomalu plaval k pobřeží. Světla se neustále přibližovala, až bylo možné rozeznat, že vycházejí z malých domů.

Temné pobřeží se stále přibližovalo, najednou ucítil pod nohama kameny. Byl zpátky u břehu.

Cosi za ním zašplouchalo. Pronásledují mě? napadlo ho. Rozhlédl se, ale kolem viděl jen černou vodu. V průlivu byla naprostá tma, nikde žádná světla jiných lodí.

Co když mrtví naskákali do vody a teď pomalu plavou k ostrovu? říkal si.

Vypotácel se z vody ven, ze šortek a trička mu crčela voda. Odhodil kruh a zůstal ležet na drobných kamíncích na břehu. Byl zcela vyčerpaný, ale strach z mrtvých ho donutil zvednout se a rozhlédnout se.

Kde se schovám?

Ve které části ostrova jsem?

Břeh tu nebyl nijak zvlášť strmý. Došlo mu, že je na severní straně zálivu. Na břehu stála řada domků. Ve všech bylo zhasnuto – s výjimkou jednoho, dřevěného, v jehož bočním okně slabě svítilo světlo.

To byl nyní Jonasův cíl. Vydal se k němu a po chvíli doklopýtal k jeho dveřím.

Vzal za kliku, ale dveře se nehnuly. Začal na ně bušit a volal o pomoc. Nakonec se otevřely.

Neotevřel mu ani zombie ani šílenec se sekerou. Ve dveřích stál rozespalý starý pán. Ustoupil stranou a nechal ho vejít do světla a tepla.

Jonas se dopotácel dovnitř. Pod nohama ucítil měkký koberec, kapala na něj voda z jeho oblečení. Vyčerpáním klesl na podlahu.

Muž ho nepřestával sledovat s nechápavým výrazem ve tváři, dveře nechal otevřené do noci.

„Zavřete,“ zašeptal Jonas. „Zamkněte! Jdou po mně!“

„Kdo?“ zeptal se muž.

„Mrtví. Mrtví z lodi.“

GERLOF

Gerlofa probudily nezvyklé vibrace, hluk, který mu navodil pocit, že leží v lodní kajutě. Když otevřel oči, vzpomněl si, že usnul ve svém pobřežním domku, kde chtěl mít mír a klid. Jeho stěny se ale nyní otřásaly.

Že by zemětřesení? Opatrně se zvedl z lehátka. Zdroj zvuku určil, teprve když si nasadil sluchadla: někdo bušil na dveře. Tlumeně se za nimi ozýval vysoký hlásek. Kdosi naléhal, aby byl vpuštěn dovnitř.

„Už jdu,“ zamumlal Gerlof.

Natáhl si kalhoty a svetr, aby mu nebyla zima a aby působil trochu reprezentativně. Pak přistoupil ke dveřím a otevřel.

Ze tmy se vyřítil chlapec, málem zakopl o práh. Cizí chlapec v plovací vestě, skrz naskrz promočený.

„A safra,“ zareagoval Gerlof. Nic jiného ze sebe vypravit nedokázal.

Chlapec dopadl na koberec na kolena, celý se třásl. S děsem v očích se ohlédl ke dveřím.

„Zavřete,“ poprosil. „Zamkněte! Jdou po mně!“

„Kdo?“ zeptal se Gerlof.

„Mrtví. Mrtví z lodi.“

Gerlof zavřel a zamkl.

„Někdo tě pronásleduje? O čem to mluvíš?“

Chlapec se nadzvedl a dopotácel se ke Gerlofovu úzkému lehátku, chytil se ho a stále se ohlížel ke dveřím. Na Gerlofa se nedíval, měl nepřítomný, vystrašený pohled. Zadržel dech, nastražil uši. Gerlof se také zaposlouchal, ale kliku zvenku nikdo nestiskl a neozvalo se žádné bouchání.

Gerlof se snažil zachovat klid. Neměl pocit, že by se měl bát, byl příliš rozespalý.

Šel ke stolu a zapálil na něm několik dalších svíček, aby jimi zahnal stíny. Potom přistoupil k chlapci.

„Jak se jmenuješ?“

„Jonas.“

„Jonasi, co se stalo? Můžeš mi to říct?“

Chlapec se konečně zadíval Gerlofovi do tváře.

„Viděl jsem loď,“ řekl. „Velkou loď… Najela přímo na mě. Vylezl jsem na ni… z gumového člunu… Ale všichni tam byli mrtví!“ Chlapec se opět odmlčel. „Až na jednoho. Měl sekeru…“

„To byl ten, který tě pronásledoval?“

„Přízrak,“ řekl chlapec a zvýšil hlas. „Na lodi byl přízrak. Bojoval s mrtvými!“

Chlapec zalapal po dechu, pod okem se mu zaleskla slza. Gerlof ho nechal, aby se ještě několikrát nadechl, a pak mu opatrně rozepnul plovací vestu.

„To nebyl žádný přízrak,“ řekl chlapci přesvědčivým tónem.

„Byl!“

„Nebyl. A víš proč?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Protože přízraky nesnášejí vodu,“ řekl. Sundal chlapci vestu a dodal: „Můj děda vždycky říkal, že pokud člověk někdy narazí na přízrak, nejlíp se ho zbaví tím, když před ním ujede na lodi. To znamená, že jsi žádný přízrak neviděl, Jonasi. Věř mi!“

Chlapec se na něj sice zadíval nedůvěřivě, ale působil už přece jen klidněji. V krátkých intervalech pokukoval po dveřích.

Gerlof k nim přešel a otevřel je. Chlapci za jeho zády se zatajil dech. Gerlof se k němu otočil a řekl:

„Jen se podívám a poslechnu si…“

Třebaže neměl pocit, že mu hrozí nějaké nebezpečí, vyzbrojil se. Uchopil podlouhlý kus vápence, zkamenělinu sépie, kterou měl v domku vystavenou. Fosílii, která zkameněla vlivem miliony let působícímu tlaku na mořském dně, kdysi našel na pláži.

Vyšel do noci, do vlahé tmy. Kámen byl těžký, dodával mu pocit jistoty. Připomínal mu palici. Břeh kolem domku byl temně šedý a voda pod ním připomínala černou propast. Pohyboval se tiše a měl nastražené uši, ale slyšel jen tiché šplouchání vln.

Vystoupil z pruhu světla padajícího ze dveří a zadíval se na průliv. Daleko na pevnině svítilo několik bílých bodů, ale jinak nebylo vidět nic.

Nastavil si sluchadla do „odposlechové“ polohy, napřímil se a znovu se zaposlouchal.

Nocí se nesl vzdálený zvuk – v průlivu cosi hučelo. Tlumený hukot mu byl povědomý – byl to zvuk téhož motoru, který zaslechl, než se uložil k spánku. Nyní ale přicházel od severu a vzdaloval se. Gerlof si nahmatal sluchadla a pokusil se přidat na hlasitosti, jenže zvuk motoru se mezitím vytratil.

Počkal ještě asi minutu a pak najednou zaslechl šplouchání vln. Několikrát udeřily na břeh, až kamínky na pláži zarachotily. Byl to důkaz toho, že průlivem projela loď.

Vrátil se do domku a zamkl dveře.

„Nikdo tam není,“ řekl. „Žádné přízraky.“

Protože Jonas mu na to nic neřekl, dodal:

„Já jsem Gerlof.“

„Já vím,“ řekl chlapec. „Jste Kristofferův dědeček.“

Gerlofovi to náhle došlo: tenhle klučina si hrává s jeho nejmladším vnukem. Před pár dny ho zahlédl na oslavě slunovratu. Jonas byl jedním z dětí rodiny Klossových.

„Ty jsi Jonas Kloss?“

Chlapec přikývl a znovu se podíval na dveře.

„Ten na lodi sekal do mrtvých sekerou…“ Jonas se zamyslel a dodal: „Taky se ptal na nějakého starého Amerčiana… Říkal: Kde je ten Švédoameričan Aron?“

Švédoameričan? pomyslel si Gerlof.

„Říkáš, že měl sekeru, Jonasi? Víš, kdo to byl?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Já nevím… Nevím, jak se jmenuje.“

Gerlof se nad jeho odpovědí zamyslel.

„Takže už jsi ho někdy viděl…“

Jonas chvíli přemýšlel.

„Myslím, že ano,“

„Odkud ho znáš?“

„Nevím.“

Chlapec sklopil zrak.

Gerlof na něho nechtěl naléhat, a tak ho jen tiše vyzval:

„Zkus si vzpomenout… Když jsi ho viděl na té lodi, co tě napadlo jako první?“

Jonas zvedl oči, zadíval se na něho a přemýšlel se zamračeným čelem.

„Afrika,“ odpověděl.

NAVRÁTILEC

Lodní motor utichl. Loď se nyní nacházela uprostřed průlivu, v bezvětří se téměř nehýbala. Starý muž s unavenýma rukama a zdřevěnělýma nohama, měl i tak problém se z ní dostat.

Navrátilec hodil pytel s kořistí do motorového člunu. Pak si kolem zápěstí obtočil konec dlouhé plastové hadice, přelezl zábradlí a došlápl na lavici na přídi člunu.

Několik vteřin měl strach, že se od sebe plavidla nebezpečně oddálí, ale všechno jistila Rita, která přidala plyn natolik, aby je udržela u sebe.

Navrátilec se s hadicí kolem ruky dostal do člunu. Hadice byla nyní jedinou spojnicí mezi plavidly.

Rita mlčky řídila, působila klidným, soustředěným dojmem. S jejím přítelem to bylo horší, Pekka seděl ve člunu se skloněnou hlavou a něco si pro sebe mumlal. Jakmile se ocitl ve člunu, mrštil do vody zakrvavenou sekeru. Odhodil ji od sebe co nejdál do tmy.

„Do hajzlu… Do hajzlu!“

Navrátilec se ztěžka posadil na příď a dotkl se jeho kolene.

„Pekko,“ řekl. „Podívej se ne mě!“

Mladík zvedl hlavu.

„Do hajzlu!“ zopakoval. „Jsou mrtví!“

Navrátilec přikývl.

„Ano. Ale my teď musíme zahladit všechny stopy.“ Nadzvedl ve tmě kabel. „Ještě nás čeká jeden úkol…“

Pekka mhouřil oči, měl prázdný pohled.

„Všechny jsme je oddělali,“ řekl. „Celou posádku…“

Navrátilec ho uchopil za ruku, byla studená jako led. Věděl, jak se teď Pekka cítí. Je v šoku. Stejně jako mnozí vojáci, kteří poprvé v životě zabijí člověka. Chtěl, aby se Pekka soustředil jen na detaily a neuvědomoval si, co a proč se kolem děje. Když Navrátilec začal v mládí zabíjet, myslel při tom pouze na svou zbraň, na to, aby ji správně použil. Nic jiného ho nezajímalo. Nedělalo mu to žádný velký problém.

„Byli nemocní, že jo?“ pokračoval Pekka. „Onemocněli z něčeho v nákladním prostoru?“

Navrátilec zavrtěl hlavou. Neodpověděl.

„Mohli si za to sami,“ řekl po chvíli a podal konec hadice Pekkovi. „Ukončíme to. Postarej se o to.“

Pekka se zadíval na kabel visící přes zábradlí lodi a vedoucí do jejího podpalubí. Chvějící se pravou rukou ho uchopil a stiskl malý odpalovač.

Z nitra velkého plavidla se ozvala dutá rána. Tma jako by se zachvěla, pod hladinou to začalo bublat. Trup lodi byl proražen.

Navrátilec, který chvíli nedýchal, si nyní mohl vydechnout.

„Dobře! Pojedeme.“

Rita vyrazila se člunem z místa.

Loď už se začala naklánět. Navrátilec umístil nálož na přídi, ta se také začala potápět jako první. Záď se začala zvedat, nejprve pomalu a pak stále rychleji.

Nákladní loď se majestátně potápěla. Nebylo to provázeno téměř žádnými zvuky, jen syčením vzduchu vytlačovaného z ventilů.

Po necelé čtvrthodině se za lodí zavřela voda. V tu chvíli Rita přidala plyn. Následoval návrat nocí domů.

Před přídí člunu rychle narůstalo černé pobřeží ostrova. Z dálky připadalo Navrátilci vlídné a zaoblené, ale když přijeli blíž, viděl, že je kamenité a rozeklané.

Byli zpět u zálivů a poloostrovů mezi Ölandicem a Stenvikem, kde stálo jejich auto. Břeh před nimi byl stále temný a prázdný. Věděli, že to zvládnou.

Těsně před vyloděním sáhl Navrátilec do pytle a vyndal z něj dvě ruličky bankovek. Jednu pro Pekku, druhou pro Ritu. Oba si je zasunuli do kapsy u džínsů.

„Tohle vám bude do příště stačit.“

Pekka mu sice nepoděkoval, ale tvářil se už klidněji. Zvýšil hlas, aby překřičel motor:

„A co ten kluk, co se dostal na loď? Co ten tam dělal?“

Navrátilec se na něho zadíval.

„Kluk?“

„Jo. Když jsme vyrazili do průlivu, najednou se tam objevil u poklopu. Hledal jsem vás, ale byl jste pryč, pak se tam objevil ten skrček a po něm ty mrtvoly z posádky. Tak jsem chytil sekeru a…“

„Počkej,“ přerušil ho Navrátilec a zadíval se na něho. Člun v tu chvíli škrábal o kameny na dně. „Ten kluk tě viděl?“

„Jo, stáli jsme asi metr od sebe. Nevím, jak se tam dostal. Chtěl jsem ho čapnout, ale skočil do vody…“

Rita, která seděla za nimi, vypnula motor.

„Měl jsi přece kuklu na hlavě, ne?“

Pekka zahanbeně zavrtěl hlavou.

„V tu chvíli ne,“ řekl. „Strašně jsem se v ní potil.“

Navrátilec vstal a zadíval se na temné pobřeží.

„Víš, co to bylo za kluka?“

„Ne,“ odpověděl Pekka.

Navrátilec vystoupil na břeh a otočil se k němu.

„Jeď rovnou domů,“ řekl. „Nevycházej, nikde se neukazuj!“

Pekka zřejmě pochopil vážnost situace. Přikývl.

„A co vy?“ zeptal se. „Vrátíte se teď domů?“

„Domů?“

„Jo… do Ameriky.“

Navrátilec neodpověděl.

Zadíval se na černý průliv. Vzpomněl si na cestu přes moře, kterou podnikl v mládí, kdy ještě věřil, že ho čeká skvělá budoucnost.

NOVÁ ZEMĚ, ČERVENEC 1931

Aron nechal Svena v kajutě o samotě. Nedá se nic dělat. Štíhlý Sven tam leží s hlavou nakloněnou přes pelest. Má otevřená ústa a zvrací do emailového nočníku na podlaze. Ten zápach je příšerný. Aron tam nemůže dýchat.

Mezi návaly zvracení si Sven něco mumlá pod vousy. Mluví o rodině Klossových, o mohyle, valících se kamenných blocích a o padajících stěnách.

„Ty musíš mít vždycky poslední slovo… Byl jako kamennej pilíř, rovnej a tvrdej… Měl jsem toho nechat a jít domů… Neměl jsem proti němu zvedat pěst.“

Svenovi se občas zřejmě zdá, že je zpět na Ölandu, že leží na břehu u Rudého domku, ale tak to není. Je na palubě dlouhé bílé lodi S/S Kastelholm, kterou žene pára a pohupuje se na vlnách.

Sven sdílí společnou kajutu s Aronem, ale ten se v ní zdržuje jen zřídka. Odmítá ležet v tom zápachu a většinu času tráví na palubě nebo v kapitánské kormidelnické kabině – kapitán mu dovolil, aby se tam chodil dívat, jak se ovládá loď.

Po vyplutí se po Kastelholmu procházel i Sven. Často stával na přídi, držel se zábradlí a pozoroval moře. Třetího dne se ale vlny začaly zvětšovat, a tak se vrátil k nočníku v kabině.

Aron stojí u zábradlí a pozoruje proudy na hladině.

Slunce se skrývá za mraky, obzor zmizel, není vidět pevnina ani jiné lodě, jen dlouhé vlny. Ustavičně dorážejí na parník, lámou se o příď, pění a cákají.

Aron na moři ztratil pojem o čase, nepřeje si už nic jiného, než aby konečně dorazili do cíle. Chce mít pevnou půdu pod nohama a je mu jedno, kde to bude. Už téměř cítí její vůni.

Zima a prudký vítr. Aron slyší hluk parního motoru, ale od strojovny si drží odstup. Je mu lépe na slunci a větru, připomíná mu to břeh u jejich domku.

Čeká a těší se na konec plavby.

Zaslechne za sebou kulhavý krok – na palubu vyšel Sven, nadechl se mořského vzduchu a postavil se ke krátkému stožáru. Stojí rozkročený, aby měl lepší stabilitu. Se zvednutou hlavou hledí do neznáma.

Aron se na něho podívá.

„Už tam budem?“

Sven si povzdechne.

„Pořád se ptáš na to samý…“ Polkne, tiše říhne a zadívá se do dálky. „Vidíš snad pevninu?“

Aron mhouří oči ve větru. Zavrtí hlavou.

„Až tam budem, tak tam budem,“ odvětí Sven. „Už se tam blížíme. Už brzo dorazíme do nové země.“

Aron se na něho podívá.

„Napíšeme pak mámě?“

„Ano,“ odpoví Sven. „Jen co dorazíme na místo. Nejdřív si ale musíme sehnat vše potřebné. Tužku, papír, známku…“

„Seženu je.“

„Jen aby to moc nestálo!“

Aron je rozhodnut: až budou na pevnině, sežene tužky, papír a známky, ať to stojí, co to stojí.

„Jak dlouho tam budeme muset zůstat?“

„Cože?“ podiví se Sven. „Nejde přece o to tam být, ale pracovat. Pomůžeme si. Zůstaneme tam nejmíň rok.“

„A pak se vrátíme domů?“

Sven si povzdechne.

„Až se vrátíme, tak se vrátíme,“ odpoví. „Nevyptávej se pořád!“

Sven se pak vrátí do kajuty, ke svému nočníku.

Aron zůstane stát u zábradlí. Dívá se na moře a čeká, až se setká s pobřežím, začátkem nové země, jiným světem.

GERLOF

Přestože slunce vyšlo v půl páté, Gerlof se vzbudil až po sedmé. Nejprve zamrkal v šedém světle a pak se zadíval na staré sítě, které visely na protější straně místnosti. Vzpomněl si na bušení na dveře a na vystrašeného, promočeného chlapce, který vpadl do dveří. Nebyl to jen sen?

Ne, nebyl. U stropu se sušilo oblečení malé velikosti a v domku nebyl sám. Na druhém lehátku, pod několika dekami, spal tvrdě chlapec. Jonas Kloss.

Poté, co Gerlof v noci sfoukl svíčky, se jeho dech pomalu zklidnil. V místnosti nastalo ticho.

Gerlof byl přesto v tu chvíli natolik rozrušený a zmatený, že si nemohl jít hned lehnout. Usnul polosedě na lehátku, u ruky měl připravenou směšnou kamennou palici pro případ útoku neznámého nebezpečí v podobě mrtvých námořníků a vyhladovělých zrůd. Ty se ale v domku neobjevily.

Nyní seděl s nohama na studené podlaze. Nadzvedl roletu, protože se chtěl podívat, jak to vypadá venku.

Břeh byl stejně šedý jako moře, slunce stoupalo vzhůru oblohou, ale zatím ještě nehřálo. Na pobřeží nikdo nebyl, v průlivu nebyl vidět žádný vrak. Mořská hladina se podobala zrcadlu. Gerlof na ní najednou něco zahlédl: podél pobřeží plavala černá hlavička.

Za zády uslyšel, že Jonas zvedl hlavu.

„Dobré ráno,“ řekl Gerlof.

Chlapec se nadechl a ustrašeně se zeptal:

„Je tam?“

„Ne, nikdo tam není,“ řekl Gerlof tiše. „Jenom vydra. Asi hledá ptačí vejce.“

Nad břehem kroužilo několik racků, křičeli na poplach. Také oni objevili vydru. Netrvalo to dlouho a první z velkých ptáků se zobákem připomínajícím oštěp slétl k vodě. Hlava vydry se okamžitě schovala pod hladinou, ale po chvíli se zase vynořila a namířila si to k balvanům na břehu, kde se mohla skrýt. Vydra pak elegantně vyskočila z vody, otřásla se, aby si vysušila kožíšek, a vběhla mezi kameny jako vlnící se černý úhoř.

Gerlof spustil roletu a usmál se na chlapce.

„Jak se dnes cítíš? Už je to lepší?“

Jonas přikývl. Jeho ústa ale byla stále sevřená, oči vystrašené.

„Vidíte tam někoho?“ zeptal se tiše.

„Ne,“ odpověděl Gerlof. „Nevidím ani žádnou loď.“

Najednou mu padl zrak na starý skicák na poličce. Společně s křídami ho tu nechalo některé z jeho vnoučat.

Něco ho napadlo.

„Co kdybychom zkusili dát společně dohromady obrázek té lodi?“ zeptal se. „Ty mi ji popíšeš a já ji nakreslím.“

„Dobře,“ řekl Jonas tiše.

Gerlof si vzal do ruky kousek černé křídy a načrtl na papír obrysy ölandské rybářské lodi. Nakreslil jí malou kabinu pro kormidelníka a na přídi stožár.

„Byla to rybářská loď? Vypadala takhle?“

„Ne,“ odpověděl Jonas. „Smrděly tam ryby, to jo, ale byla delší…“

Gerlof nakreslil remorkér se zesílenou přídí a zádí.

„Co říkáš?“

„Ne… Byla ještě delší,“ řekl chlapec.

Gerlof papír zmačkal a učinil třetí pokus: načrtl delší nákladní loď s několika nákladními prostory.

„Třeba takhle?“

Jonas tiše přikývl a Gerlof pocítil uspokojení.

„A z jakého byla materiálu? Z kovu, nebo ze dřeva? Když jsi šplhal na palubu, všiml sis nějakých nýtů?“

Chlapec se zamyslel a pak znovu přikývl.

„Dobře, takže byla z oceli… Co bylo na palubě? Viděl jsi tam nějaké kabiny?“

Jonas ukazoval na náčrtek.

„Jedna malá byla tady vpředu… a tady vzadu jedna velká.“

Gerlof je na loď dokreslil a zeptal se:

„A nevšiml sis na boku trupu Plimsollových značek? Byly tam nějaké?“

Chlapec se na něho zadíval nechápavě, a tak Gerlof dodal:

„To nevadí… Měla nějaké stožáry?“

Jonas zavřel oči.

„Nepamatuju se,“ řekl. „Možná jeden malý, úplně vepředu. A mezi těma kabinama byl velký poklop… Vstup do nákladního prostoru.“

Gerlof ho do obrázku naznačil tlustou čarou a zeptal se:

„Kde byli ti umírající muži?“

„Leželi tady… a tady. A taky tady.“

„A ti živí?“

„Ten se sekerou stál tady,“ ukázal Jonas. „A v kabině kormidelníka stál ten bělovlasý stařec… tady.“

Jonas opět ukázal na příslušná místa a Gerlof je označil černými křížky.

„Měla ta loď nějaké jméno? Nezahlédl jsi je na přídi?“

Jonas přikývl.

„Byl tam nápis Elia.“

„Elia?“ podivil se Gerlof. „To je přece Eliáš, ten, který probudil mrtvého v Sareptě.“

Chlapec se na něho znovu zadíval nechápavě. Gerlofovi došlo, že Jonas ještě není konfirmovaný. Dnešní konfirmandi asi moc bibli nečtou, pomyslel si. Nejspíš se jen navzájem masírují a prozpěvují radostné písně.

Gerlof bez ohledu na to napsal na příď lodi jméno ELIA. Měl dobrý pocit. Pak papír sroloval a kývl na Jonase.

„Tak to bychom měli, Jonasi… Nezajdeme na snídani? Pojď, zvu tě k nám.“

Jonas sice jeho nabídku nepřijal s úsměvem, ale i tak přikývl a vstal.

LISA

Dopoledne, které následovalo po jejím druhém vystoupení v klubu, vzbudil Lisu hluk u jejího karavanu. Kdosi tam bouchal s něčím kovovým. Posadila se na lůžku a podívala se na hodinky. Deset deset. Když její babička zestárla, spala nejméně do deseti. Kdybych vstala dřív, den by mi připadal moc dlouhý, říkávala; dokazovala tím, jak jí život po smrti manžela připadal nudný.

Lisin život nudný nebyl.

Předešlého večera v May Lai baru málem chytili Lady Summertime při činu. Málem. Opilý bohatý mladík, který celou dobu rozhazoval peníze, sáhl svou zpocenou rukou na její právě ve chvíli, kdy mu chtěla ze saka vytáhnout peněženku.

Tak to je konec, stačila si pomyslet.

Vteřinu nato peněženku pustila (byla pěkně naditá – škoda!) a nechala ji sklouznout zpět do kapsy. Mladík strčil Lise jazyk do ucha a otočil se k baru. Nacházel se ve stavu blažené opilosti, vůbec ničeho si nevšiml.

Lisa se postavila k oknu a hleděla do oslepujícího dopoledního slunce. Pod blankytně modrým nebem šuměly vlny. Jen stenvická májka vypadala žalostně: stála na louce opuštěná, její květinová výzdoba na slunci uvadla.

Lisa si všimla, že u jednoho z šikmo stojících karavanů se nachází starý bělovlasý muž. Skláněl se nad heverem a pokoušel se ho nastavit. Aha, tak proto ten kravál. Lisa se přestala dívat z okna a udělala si snídani.

Po jídle vzala mobil a vyťukala číslo do bytu v Huddinge. V telefonu se nejprve dvanáctkrát ozval vyzváněcí tón, teprve pak promluvil ochablý, chraptivý hlas:

„Prosím.“

Byl to Silas. Bylo tři čtvrtě na jedenáct, což pro něho představovalo časné ráno.

„Ahoj, to jsem já.“

Silas zavzdychal. Lisa podle jeho dechu poznala, že si dnes nic nevzal. Byl unavený, ale „čistý“.

„Nazdar,“ řekl.

Víc neřekl. Opět se rozhostilo ticho. Lisa slyšela jen jeho dech.

„Jak se máš?“ zeptala se.

„Dobře. Mám žízeň.“

„Tak se něčeho napij.“

„Nic tu nemám.“

„Napij se vody z vodovodu.“

„Nechci… Je v ní arsenik.“

Opět se rozhostilo ticho.

„Poslala jsem ti dopis,“ řekl Lisa.

„S penězma?“

„Ano. Bylo jich tam dost.“

„Fajn… Pošleš mi jich víc?“

„Ano,“ odpověděla Lisa. „Vypadá to, že ano.“

„Tak to je skvělý.“

Silas nepoděkoval, ale v jeho hlase bylo patrné uspokojení.

Rozhovor byl krátký, Silas se zrovna někam chystal; jako obvykle neřekl kam.

Lisa ukončila hovor a zůstala chvíli nehybně sedět.

Pak si vzala plastový kanystr a vyšla na slunce, měla v úmyslu natočit si v hydrantu vodu. Když k němu došla, otevřely se dveře sousedního karavanu, který byl obklopen několika šípkovými keři. Vyšla z něj mladá žena. Lisa ji poznala: byla to ta cizinka, která se s Klossovými zúčastnila oslavy slunovratu.

Nejmenuje se Paulina? Kývly na sebe.

„Dobré ráno,“ řekl Lisa. „Takže vy tady taky přespáváte?“

Paulina znovu přikývla.

„Jste tady už dlouho?“

„Dva týdny… Pracuji tu přes léto.“

„Tak to jsme na tom stejně,“ řekla Lisa. „Budu tu celý červenec. Vy se pak vrátíte do Polska?“

„Ne, do Polska ne,“ řekla. „Jsem z Lieutvy.“

„Z Lieutvy?“ Lisa se zamyslela. „Myslíte z Litvy?“

„Ano… Z Litvy.“

Paulina už toho víc neřekla. Lisa se zadívala na Paulinin karavan. Byl menší a o něco straší než ten její a také mnohem opotřebovanější. Ze všeho nejvíc připomínal prasklé vejce. Lisa si najednou začala připadat privilegovaná, trochu se zastyděla.

„Já se teď dám trochu do pořádku,“ řekla a zvedla kanystr „a připravím se do práce. Vy dneska taky pracujete?“

Paulina přikývla.

„U Klossových?“ zeptala se Lisa.

„Nedělám pro ně, ale pro něho.“

„Pro něho?“

„Ano,“ odpověděla Paulina s vážnou tváří. „Pouze pro Kenta Klosse.“

Paulina se zadívala stranou a víc neřekla. Lisa přesto neměla pocit, že se Paulině všechno, co musí dělat pro Kenta, zamlouvá.

GERLOF

Když vešli do chaty, Kristoffer, Juliin nevlastní jedenáctiletý syn, se k Jonasovi hned hlásil; ukázalo se, že spolu také v minulosti ve Stenviku navštěvovali plavecký kurz. Chlapci se nyní trochu stydlivě pozdravili.

Gerlofa to potěšilo, říkal si, že takové přátelství Jonasovi usnadní situaci. Pak Jonase odvedl k telefonu.

„Zavolej rodičům,“ řekl. „Určitě o tebe mají strach. Řekni jim, že jsi v pořádku,“

Zdálo se mu, že Jonas váhá.

„Jsem tady jen s tátou… Bydlíme u mého strejdy Kenta Klosse a tety Veronicy.“

Gerlof přikývl, majitele Ölandicu znal.

„Tak tam zatelefonuj,“ navrhl. „Řekni, že jsi u Davidssonových. Chceš, aby si tě tu vyzvedli?“

Jonas zavrtěl hlavou. Potom zvolna zvedl sluchátko a díval se ustaraně na Gerlofa tak dlouho, dokud Gerlof neodešel z místnosti. Slyšel, jak chlapec s někým tiše rozmlouvá.

Pak se společně nasnídali. Gerlof očekával, že se ho jeho tři vnuci budou vyptávat, kde našel Jonase, ale nestalo se tak. Po chvíli začal Jonas reagovat na rozhovory chlapců. Když se zasmáli, objevil se úsměv i na jeho tváři.

Gerlof se neusmíval. Zadíval se na konferenční stolek, na kterém ležela kresba lodi. Elia. Při pohledu na černé křížky u poklopu na palubě se zamyslel.

Po snídani si vzal kresbu a slamák a požádal Jonase, aby s ním šel na chvilku ven. Sedli si vedle sebe na židle, které stály v trávě. Gerlofovi pálilo na končetiny slunce, Jonas se díval do země.

„Myslíš na to, co se přihodilo včera?“ zeptal se Gerlof.

Chlapec se na něho zadíval a přikývl. Gerlof si všiml, že se Jonase opět zmocňuje strach.

„To, co jsi mi vyprávěl, že se stalo na té lodi… Pořád trváš na tom, že to bylo tak, jak jsi mi to popsal?“

Jonas znovu přikývl.

„Na lodi jsi viděl mrtvé námořníky,“ shrnul Gerlof, „a dva živé muže. Ten starší stál v kabině kormidelníka, mladší chodil po palubě se sekerou… To byl ten, o kterém si myslíš, že je z Afriky. Bylo to tak?“

„Bylo,“ přisvědčil Jonas tiše. „Já to ale nemyslel tak, že byl z Afriky… Jen jsem si na ni vzpomněl, když jsem ho viděl. Na africká zvířata, na bubny v džungli.“

Gerlof si ho zamyšleně změřil.

„A ty jsi byl někdy v Africe?“

Chlapec zavrtěl hlavou. Gerlof tušil, že se dál nedostanou. Opřel se o hůl a pomalu vstal.

„No… Myslím, že zavoláme policii.“

Jonas se zatvářil vystrašeně. Gerlof zvedl ruku a uklidnil ho:

„Neboj se… Zavolám jedné policistce, která je moje příbuzná.“

Tilda Davidssonová byla nejen jedinou osobou v aktivní policejní službě, kterou Gerlof znal, ale navíc ještě vnučka jeho zesnulého staršího bratra. Když se mu ozvala, byla právě doma, na východní straně ostrova. Gerlof jí v kostce vysvětlil, k čemu došlo.

„Tak se chci zeptat,“ řekl, „jestli pobřežní hlídka nezaznamenala, že by v noci unášel v průlivu proud nějakou loď?“

„Nemám tušení,“ řekl Tilda. „Ostraha pobřeží se mě netýká. A kromě toho mám volno…“

Gerlof zaslechl v pozadí dětský smích, ale přesto se ptal dál:

„Nemohla by ses tu stavit? Zajímalo by mě, co si o tom myslíš.“

Tilda souhlasila. Přijela bez kolegů a v civilu, ve volných šatech z džínoviny. Gerlofa napadlo, jestli není těhotná, ale neodvážil se jí na to zeptat.

Tilda se pozdravila s Gerlofem a jeho vnuky a pak si potřásla rukou s Jonasem Klossem, který hrál zrovna u televize nějakou videohru.

„Tilda je policistka z Kalmaru,“ vysvětlil mu Gerlof. „Myslím, že byste si měli trochu promluvit.“

Jonas se pomalu zvedl. Nepůsobil dojmem, že se na rozhovor těší. Tilda se naklonila ke Gerlofovi.

„Klidně tu můžeš zůstat,“ řekla tiše.

„Myslíš?“

„Můžeš tu být jako svědek… Někdy je u výslechů míváme. Jsou zárukou, že všechno probíhá tak, jak má.“

Gerlof přikývl na souhlas a pomalu se vydal za Jonasem a Tildou na vzduch, který se zachvíval horkem.

„Ty sem prý jezdíš každé léto, Jonasi,“ řekla Tilda, když se usadili pod slunečníkem.

„Každé ne. Loni v létě jsem byl celou dobu u mámy, protože táta…“

Ztichl a podíval se na Gerlofa.

„A kde bydlí tvoje maminka?“ zeptala se Tilda.

„V Huskvarně.“

Gerlof mlčky seděl a nechal Tildu, aby si s chlapcem nejprve promluvila na nezávažná témata: bavili se o videohrách a o sběratelských kartách s fotbalisty; ukázalo se, že Tilda toho o nich hodně ví. Tilda se pak sklonila k Jonasovi a zeptala se ho: „Jestli jsem to dobře pochopila, včera večer jsi zažil něco moc nepříjemného…“

Jonas místo odpovědi přikývl.

„Chceš o tom mluvit?“

„Hm.“

Jonas pak Tildě a Gerlofovi dvacet minut vyprávěl o svých zážitcích z uplynulé noci. Gerlof si tak vyslechl podruhé totéž vyprávění o černé lodi v průlivu, o mrtvých námořnících, muži se sekerou a o starém Američanovi jménem Aron. Protože se to všechno shodovalo s Jonasovou první verzí, nabýval Gerlof čím dál větší jistoty, že si chlapec nevymýšlí.

Gerlof s Tidlou pak zůstali sedět na zahradě. Jonasovi řekli, že se může vrátit do chaty.

„Takže jsi ve výslechu dospěla ke stejným závěrům jako já,“ konstatoval Gerlof.

„To přece nebyl žádný výslech,“ namítla rychle Tilda. „Při výslechu nezletilých je třeba postupovat opatrně, v práci na to máme vyškolené odborníky… Tohle byl jen takový nezávazný rozhovor.“

„Vyšetříš to?“

„Co mám vyšetřit, Gerlofe?“ zeptala se Tilda. „Pokud má krajská kriminálka vyslat policisty, aby začali shánět svědky, musí někde existovat místo činu. O žádném nevíme.“

Gerlof rozložil papír s kresbou, který si přinesl z domku.

„Je tady,“ řekl. „Tohle ráno je nakreslil Jonas s mojí pomocí. Tvrdí, že byl na palubě takové lodi. Žádná taková ale na Ölandu není.“

Tilda si kresbu prohlédla.

„Jak to víš?“

„Je moc velká. Mohla by to být nějaká menší nákladní loď z doby mezi válkami. Má dobrých devadesát stop. Snad by se mohlo jednat o některou ze starých lodí určených k transportu cementu z Degerhamnu. Až na to, že žádná z nich se nejmenuje Elia…“

„Fajn,“ řekla Tilda. „Kde tedy v tom případě je? Cestou k tobě jsem jela kus po pobřeží a v průlivu jsem neviděla jedinou loď.“

„Odplula. Chlapec říkal, že byla motorová… Já v noci taky slyšel loď, mířila na sever. A viděl jsem vlny, které způsobila. Třeba z průlivu vyplula do Baltu.“ Gerlof se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Pokud se nepotopila… Anebo ji někdo nepotopil.“

„Chápu,“ řekla Tilda a vrátila mu kresbu. „Mohla bych říct ostraze pobřeží, aby se na to zaměřili. Jestli se ta loď neobjeví, nebudeme mít čím argumentovat, jen výpovědí malého kluka.“

„Vystrašeného kluka,“ zdůraznil Gerlof. „Když tam ke mně vpadl, celý se třásl. Viděl něco hrozně nepříjemného.“

„Přízraky na lodi duchů,“ řekla Tilda.

„To, že někdo vidí přízraky, ještě není důkaz toho, že skutečně existují,“ namítl Gerlof. „Můžu ti povědět jednu historku…“

Tilda se unaveně usmála.

„Některou z těch duchařských?“

Gerlof zvedl káravě prst.

„Poslechni si ji, opravdu se stala,“ řekl. „Přihodilo se mi to v padesátých letech, když jsme vozili kámen do Stockholmu… Každý druhý týden jsme to vzali podél pobřeží, byla to už rutina. Jednou, byl zrovna horký letní den, jsme přistáli v Oskarshamnu. Měli jsme tam vyložit náklad mazacího oleje. U sousedního mola byla uvázaná rybářská loď, nic zvláštního na ní nebylo. Nám ale připadalo, že je úplně opuštěná. Na palubě nebylo nikoho vidět. Posádky lodí se navzájem navštěvují, to je tradice, a tak když jsme měli vyloženo, zašel jsem se tam podívat. Jestli posádka třeba nespí, co vlastně dělají…“

Gerlof se zadíval západním směrem, kde mezi stromy probleskovalo moře.

„Zabouchal jsem na kabinu kormidelníka, ale nikdo mi neodpověděl. Na lodi nikdo nebyl. Mohl jsem se vrátit zpátky k nám, jenže já ti měl najednou takový divný pocit. Tak jsem se prošel po palubě a zjistil jsem, že poklop do podpalubí je otevřený. Nakoukl jsem do té tmy tam dole. Byli tam. Leželi tam vedle sebe dva rybáři a vůbec se nehýbali.“

„Někdo je zabil?“

„Taky jsem si to nejdřív myslel,“ odpověděl Gerlof. „Sestoupil jsem k nim. Byli mrtví, přitom nikde na těle neměli žádné zranění. Byli jen trochu modří v obličeji. V té chvíli mi došlo, co se tu asi stalo, a proto jsem chtěl rychle vylézt zpět na palubu. Pak už si pamatuji jen to, že jsem ležel na palubě a probudil mě Johnův křik. Asi jsem se vydrápal nahoru po žebříku a omdlel jsem tam. Bylo mi hrozně zle… Tehdy jsem byl taky taková živá mrtvola.“

„Chceš říct, že rybáře v podpalubí někdo otrávil?“

„Ne. To ryby, ty je zahubily. Když je v podpalubí čistili, odpad z nich začal hnít a v tom teple se z něj uvolňoval sirovodík, který spotřeboval všechen kyslík. Udusili se.“

„Stává se to často?“

„Na moderních lodích ne,“ odpověděl Gerlof. „Rybáři tam mají chladicí zařízení a led, které ryby udržují v čerstvém stavu. Ale dřív se to občas přihodilo. V létě. Jonas se možná dostal právě na takovou loď. Jestli byla stará a vezla ryby… Tvrdil, že na palubě to bylo cítit rybinou. Ti muži, které tam viděl, se mohli otrávit sirovodíkem.“

Tilda přemýšlela.

„Nehoda s následkem smrti,“ řekla. „Co myslíš?“

„Nehoda to být mohla,“ odpověděl Gerlof. „Jenomže… aby se někdo udusil, musí být v uzavřeném prostoru. Co všichni dělali v podpalubí? Na lodi, která byla tak blízko břehu? Že by jim někdo poručil, aby se tam shromáždili, a pak je tam zavřel?“

Tilda mlčela, pak pokývala hlavou a poodešla stranou s mobilem. Gerlof slyšel, jak s někým tiše rozmlouvá.

Po několika minutách se k němu vrátila.

„Právě jsem mluvila s pobřežní hlídkou,“ vysvětlila. „Včera večer u Ölandu žádné lodě nezaregistrovali.“

„Cos jim řekla?“

„Jen tolik, že jedna soukromá osoba viděla u Stenviku menší loď a zdálo se jí, že se pohybuje nekontrolovaně. Žádný velký poplach kvůli tomu nevyhlásí, ale slíbili, že se na to zaměří.“

Gerlof si vzal hůl a doprovodil Tildu k jejímu autu.

„Záleží ti na tom hodně?“ zeptala se ho Tilda.

„Ne,“ odpověděl Gerlof. Pak se ale zamyslel a dodal: „I když… i malým klukům je třeba naslouchat. Když jsem byl malý, slyšel jsem, jak se na hřbitově z rakve ozývá bouchání. Když jsem to pak vyprávěl otci, vysmál se mi. Proto se nikdy nikomu nevysmívám, i kdyby mi vyprávěl sebepodivnější věci.“ Zadíval se na Tildu. „Jak je to vlastně s těmi tvými duchy u majáků?“

„Jsou na dovolené,“ řekla Tilda úsečně. „Mně už se taky blíží.“

Nasedla do auta.

Nic víc už udělat nemůžu, pomyslel si Gerlof po jejím odjezdu, když už zase seděl na zahradě. Ptáci prozpěvovali, slunce pálilo. Přesto tu záhadu stále nemohl pustit z hlavy.

Přízračná loď v průlivu se starým Američanem na palubě?

A s mladým mužem z Afriky?

NAVRÁTILEC

Za slunečných letních dnů se na plážích v ölandských zálivech hemžili koupající se lidé. Navrátilec nikdy tolik turistů neviděl, ale vyhovovalo mu to: mohl se tu pohybovat jako jeden z nich. Starý muž v šortkách, červeném tričku a slunečních brýlích.

Také se mohl podívat ke stenvické mohyle, aniž by se musel někomu zpovídat, co tam dělá.

Mohyla, památka z pradávných časů, byla volně přístupná. Navrátilec nejprve zaparkoval svůj ford, který si koupil ve Stockholmu, mezi ostatními auty u dopisních schránek ve Stenviku a pak se vydal jižním směrem.

Když se zadíval na průliv, uviděl na něm sice lodě, ale jen samé menší: u břehu bylo několik motorových člunů a o kus dál několik jachet.

Nyní, když svítilo slunce a on se prospal, si Navrátilec jen těžko vybavoval všechny detaily předcházejícího večera – jak se dostali na loď, jak donutili posádku, aby sestoupila do podpalubí, a jak odpálili nálož. Všechno to zmizelo, beze stopy.

Prošel kolem malého kempu u moře a zamířil k pobřežním skalám, do míst, kde se mohl nepozorovaně pohybovat. Z chat a domů u pobřežní silnice sem nebylo vidět, protože se tu rozkládala úzká rokle, kterou kdysi ve skále vyhloubili kamenolamači. Vytvořili tady vlastně umělou rozsedlinu ve tvaru písmene V, na jejímž dně nyní ležel štěrk a zbytky odlámaných kamenů. Sem tedy Navrátilec zamířil. Kráčel opatrně, aby nezakopl.

Konečně spatřil nad hlavou mohylu. Hromadu kamenů na vrcholu skalní plošiny.

Ležela blíž k okraji srázu, než si pamatoval. Skála během uplynulých sedmdesáti let zřejmě zvětrala.

Zapracoval tu čas – všechno odlámal a zničil.

Ve skalní stěně, několik metrů pod mohylou, byly kovové dveře. Zdálo se, že za nimi vede přímo do nitra skály – do části nacházející se pod mohylou – chodba. Dveře byly zasazeny v betonovém rámu, a připomínaly tak vstup do bunkru. Šlo snad o obranný kryt z doby světové války?

Navrátilec se ohlédl, aby se přesvědčil, že je tu sám.

Dveře vedoucí do skály byly zamčené, měly řetěz s visacím zámkem. Navrátilec za něj zatáhl, ale zámek nepovolil. Bude potřebovat pákové kleště.

U dveří se zdržel asi minutu a pak šel dál – našel úzké kamenné schody, které ho dovedly nahoru k mohyle. Tiše u ní postál a myslel na Svena.

Pak se otočil a zadíval se směrem do nitra ostrova, na dva podlouhlé domy za pobřežní silnicí s velikými okny a rozlehlými terasami, mezi nimiž ležel velký modrý bazén.

Byl blízko Klossových, dělilo ho od nich jen několik set metrů, a současně se mohl nepozorovaně pohybovat v lomu. Kromě toho ho Klossovi neznali. Nikdo nevěděl, co je zač.

To všechno jen usnadnilo.

NOVÁ ZEMĚ, ČERVENEC 1931

Aron a Sven stojí se svými zavazadly na palubě. Dorazili do cíle plavby. Parník S/S Kastelholm vplouvá do velkého, neznámého přístavu plného jiných lodí. Jeho příď zpomalí u širokého kamenného mola. Aron sleduje, jak se před nimi vynořuje velké město s vysokými domy a širokými ulicemi. S obrovskými domy s dlouhými řadami malých úzkých oken.

Stockholm se s ním nedá vůbec srovnávat. Aron nezná jeho jméno, ví jen, že dopluli do Ameriky.

Do Spojených států. Do nové země.

Aron a Sven, který nese jejich zavazadla a nářadí, přejdou lodní můstek. Oba jsou odvedeni k tmavé bráně, u níž se pak musí spolu s ostatními seřadit do fronty. Když na ně dojde řada, přijmou je dva ramenatí muži v tmavých uniformách. Za pomoci tlumočníka je vyzpovídají. Aron mlčí, mluví jen Sven. Tlumočníkovi i zahořkle se tvářícím mužům ukáže pasy a lopaty.

„Přijeli jsme sem ze své vlastní vůle,“ řekne s úsměvem.

„No ovšem,“ říká tlumočník. „Copak byste tu chtěli dělat?“

„Pracovat. Oba. Chceme budovat tuhle zemi.“

Tlumočník si něco povídá se strážci a pak se zeptá:

„Jaké je vaše povolání?“

„Věnuju se zemědělským pracím,“ odpoví Sven. „Pracoval jsem ve mlýnech, ale hlavně v zemědělství, staral jsem se o dobytek. A tady můj nevlastní synek chodil do školy, a když měl volno, tak mi pomáhal.“

Tlumočník se zadívá do jejich pasů.

„Je mu teprve třináct…“

„Ano, ale je velký, silný. A má chuť pracovat.“

Jeden z mužů ukáže Svenovi fotografii. Je to portrét muže s přísným pohledem a vztyčenou hlavou.

„Jestlipak víte, kdo to je?“

„Ten, který vede vaši zemi.“

„Jak se jmenuje?“

Aron slyší, jak Sven bez váhání vysloví nějaké cizí jméno. Muži spokojeně přikyvují.

Sven dá nakonec mužům několik dolarových bankovek, které si přivezl. To pomůže. Muži jim dají razítko do pasu, vyplní cestovní doklady a vpustí je do země.

Sven s Aronem se ve městě zdrží tři dny. Ubytují se v malém hotelu nedaleko velkého vlakového nádraží a procházejí se po širokých ulicích, na nichž se to hemží lidmi. Aron slyší spoustu cizích jazyků, ale nerozumí jedinému slovu. Všichni někam jdou, jen Sven působí, jako by bloudil. Když jsou sami ve stísněném hotelovém pokoji, mívá špatnou náladu, několikrát Arona udeří.

Po večerech chodí ven a bývá pryč několik hodin. Aronovi nezbývá než čekat u okna.

Když se Sven vrátí druhý den večer do hotelu, spěchá a je nápadně veselý. Byl úspěšný, setkal se s někým, kdo umí švédsky.

„Pojedeme dál,“ vysvětlí Aronovi. „V lesích na severu je hodně Skandinávců. Mají tam pro nás práci!“

Aron by raději zůstal ve velkém městě, ale nezbývá mu než poslechnout.

Následujícího dne sednou na vlak a odjedou. Kamenné domy města mizí a místo nich se objevuje venkov. Trať vede na sever, křižuje zelenohnědou krajinu s dalekými výhledy, nedotčenými jehličnatými lesy, širokými řekami a velkými jezery.

Lidé ve vlaku jsou plní očekávání, vezou si vlastní nářadí: pily, páčidla a lopaty.

Sven s Aronem jedou stejně jako oni třetí třídou. Dolarových bankovek už jim moc nezbylo. Také jim už téměř došlo jídlo, alespoň že si na konci vagonu mnohou koupit horký čaj. Kromě něj je ve vagonu všechno studené jako led.

Svenovi to nevadí. Sedí s rukou položenou na lopatě a neustále hledí vpřed.

JONAS

Když se Jonas vrátil do Kentova domu, bylo už skoro poledne. Když sem telefonoval od Davidssonových, hovor jen předstíral – kvůli Gerlofovi. Nikdo z jeho rodiny nevěděl, kde strávil noc. Kdybych se přiznal, jak to bylo, říkal si, Mats a bratranci by mě za to jistě shodili ze skály.

Po cestě domů se rozhlížel po zálivu, ale žádné lodě tam neviděl. Žádná mrtvá těla námořníků u břehu neplavala. Svítilo slunce, foukal horký vítr, lidé se koupali u mola, byl obyčejný letní den. Jonasovi však prudce bušilo srdce.

Došel až ke strýcovu domu. Nejlepší asi bude, když rovnou vejdu, říkal si.

Odsunul skleněné dveře a očekával, že všichni – Kent, tatínek, bratr i bratranci – budou celí znepokojení sedět u dlouhého jídelního stolu a zahrnou ho otázkami. Všechno ale nasvědčovalo tomu, že si jeho nepřítomnosti vůbec nevšimli. Co víc, dokonce tu ani nebyli.

Setkal se jen s Paulinou, která v kuchyni uklízela talíře, které se používaly na večírku. Ostatní zřejmě ještě spali, nebo odjeli do Ölandicu. Jonas se napil vody a namířil si to do své chatky.

„Čau, brácha!“

Blížili se k němu Mats s Urbanem. Oba měli zelené šortky a sluneční brýle a vedli dvě horská kola. Kývli na něho.

„Jak je?“ zeptal se Urban.

„Dobrý,“ odpověděl Jonas.

Mats se zastavil a řekl tišším hlasem:

„Řekli jsme tátovi, že přespíš u kámoše. Trefil jsem se, ne?“

„Ale jo… Přespal jsem v jednom domku na břehu.“

„Fajn,“ řekl Mats. „Tak to sis tady možná užil víc zábavy než my v Kalmaru. Ten film stál totiž za prd.“

Jonas přikývl. Myslel na mrtvé muže na palubě a na Afriku. Uslyšel v hlavě dunění bubnů a nepřál si nic jiného, než aby mohl zavolat mamince do Huskvarny a poprosit ji, aby si pro něj přijela. Chtěl domů.

Nikam však nezavolal – věděl, že musí zůstat ve Stenviku a pracovat.

Když pak Mats s Urbanem uháněli po pobřeží na kolech, vrátil se na rozpálenou terasu. Prkna na něho čekala, chtěla, aby je sbrousil a naimpregnoval čínským olejem na dřevo, objednaným speciálně pro tento účel.

Jonas za sebou náhle uslyšel hukot motoru. Otočil hlavu.

Byl to Kent, který právě se svým autem zatáčel ke garáži. V ruce držel mobil, dlouho poslouchal a odpovídal jednoslabičně. V obličeji byl rudý a zpocený, a když rozhovor ukončil, zůstal sedět za volantem a díval se k průlivu.

Pak zavrtěl hlavou a na mobilu navolil další číslo.

Kentovi se zřejmě stalo něco nepříjemného, ale Jonas to nechtěl vědět. Strýc si ho podle všeho vůbec nevšiml, byl příliš vystresovaný. Po necelé minutě nacouval zpět na pobřežní silnici a odjel.

Jonas se opět zadíval na prkna. Dovolená mu skončila.

Předešlého dne mu tatínek ukázal, jak má při práci postupovat:

Musíš dělat klidné, pravidelné a co nejdelší tahy. Ruka se ti musí celou dobu pohybovat, dřevo pak bude pěkně hladké.

Jonas si vzal brusku, zapnul ji a brusným papírem postupně přejížděl po všech prknech.

Byla to namáhavá práce, zpotil se. Ve všech prohlubních v prknech byly nějaké nečistoty, musel je přejet několikrát, teprve pak se na povrch dostala světlejší barva.

Práce ho bavila, umožnila mu zapomenout na muže se sekerou a umírající námořníky.

Asi po dvaceti minutách se odsunuly skleněné dveře.

„Ahoj, Jonasi!“

Na terasu vyšel tatínek v šortkách, košili a sandálech. Zamhouřil na slunci oči a zamával mu.

„Všechno v pořádku?“

Jonas přikývl. Tatínek se uvelebil na lehátku u bazénu a zavřel oči.

Že by mu po večírku nebylo dobře? Těžko říct.

Jonas pokračoval v práci, ale když mu po sbroušení dalších dvou prken začal stékat po zádech pot, přerušil ji.

Došel k otci, sedl si na okraj bazénu a ochladil si nohy ve vodě. Tatínek se na něho usmál.

„Viděli jste tu loď?“ zeptal se ho Jonas.

Tatínek se podíval nejdřív na něho a potom na průliv.

„Jakou loď?“

„Takovou velkou,“ řekl Jonas. „Včera večer…“

„Ne, včera ne. Ale za tu dobu, co jsme tady, jsem v průlivu několik nákladních lodí zahlédl.“

Jonas už o lodi víc neřekl. Několik minut seděl s nohama ve vodě, dokud mu neuschl pot. Pak se zvedl.

„Musím pokračovat.“

Šlo mu to teď lépe, už věděl, jak vzít brusku správně do ruky.

Uprostřed práce vstal a protáhl se. Vtom si všiml, že ho kdosi na druhé straně silnice pozoruje. Šedovlasý muž s bílým plnovousem a slunečními brýlemi. Stál nad plošinou zvedající se nad břehem a upřeně se díval na domy Klossových. Měl na sobě červené tričko s dlouhými rukávy. Do obličeje mu nebylo dobře vidět, byl příliš daleko.

Muž stál mezi kameny, které se uvolnily z mohyly. Když si to Jonas uvědomil, přeběhl mu po zádech mráz.

Ohlédl se na tatínka, chtěl zjistit, jestli muže také vidí, ale ten ležel na lehátku se zakloněnou hlavou a otevřenými ústy – usnul.

Jonas se pomalu sklonil k prknům a pokrčoval v broušení. Když byl hotov s dalším prknem, opět se zadíval k mohyle.

Ale muž tam už nebyl.

GERLOF

Ptáci zpívali z plných plic. Gerlof seděl na zahradě se sluchadly nastavenými na maximální citlivost, protože zpěv ve křovích měnil intenzitu. Byl to takový letní ptačí koncert.

Kdo by potřeboval gramofon, když mál nablízku kosy? Gerlof rozhodně ne.

Přestože už nastal večer, bylo teplo a všude vládl klid. Další den se blížil ke svému konci, brzy skončí i červenec. Gerlof neměl nic na práci, a tak podřimoval na slunci.

Bolela ho hlava, zřejmě proto, že toho v noci moc nenaspal. Takže když ho vnuci zvali, aby si zahrál minigolf, odmítl je a raději se zavřenýma očima poslouchal ptáky. Až do chvíle, kdy se ozvalo cinknutí u vrat.

Stál u nich chlapec – jeho noční host, Jonas Kloss.

Gerlof zvedl ruku na pozdrav. Chlapec vešel nesměle dovnitř a pozdravil.

„Je Kristoffer doma?“

„Teď zrovna ne,“ odpověděl Gerlof.

„Chtěli jsme si zahrát FIFu na Nintendu,“ vysvětlil Jonas.

Gerlof přikývl, ačkoli vůbec netušil, o čem je řeč.

„Chlapci šli k restauraci, ale brzy se vrátí… Jakpak se dneska cítíš, Jonasi?“

„Dobře.“

Jediné slovo a pak ticho.

„Myslíš na to… na tu loď… hodně?“ zeptal se Gerlof.

Jonas přikývl. Byl zaražený a strnulý, jako by ho svýma rukama svírali mrtví z lodi. Tak to nepochybně bylo, vždyť ani Gerlofovi po sedmdesáti letech nevymizelo z paměti, jak se na marnäském hřbitově skácel Gilbert Kloss. Přestože byl v té době o několik let starší než nyní Jonas, ten den mu stále strašil v hlavě. Nechtěl, aby něco takového postihlo i Jonase.

Vsedě se předklonil.

„Jonasi,“ řekl zvolna. „Myslím, že vím, co se stalo těm mužům, které jsi viděl na lodi. Nebyly to žádné příšery a nebyli to ani živí mrtví. Otrávili se plynem.“

Jonas se na něho zadíval.

„Plynem?“

„Plynem z ryb, které převáželi v nákladním prostoru,“ řekl Gerlof. „Říkal jsi přece, že na palubě to bylo cítit rybinou, ne? Já myslím, že se jim v tom teple zkazily.“

Pak mu vyprávěl totéž co Tildě.

Jonas mu tiše naslouchal; zřejmě se mu trochu ulevilo. Když pak chtěl odejít, Gerlof ho zdržel:

„A co ten muž se sekerou, Jonasi? Už sis vzpomněl, kde jsi ho viděl?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Zkus si vzpomenout. Jestli chceš, pomůžu ti. Souhlasíš?“

„Tak dobře.“

Gerlof k sobě přitáhl jednu z volných židlí, které stály v trávě.

„Posaď se.“

Jonas ho poslechl. Seděli teď naproti sobě a dívali se jeden druhému do tváře. Gerlof vytáhl svůj poznámkový blok a pero a usmál se.

„Jsi připraven?“

„Myslím, že ano.“

„Dobrá,“ řekl Gerlof. „Tak se teď zkusíme trochu vrátit v čase… Mohl by sis toho muže vybavit? Jeho tvář?“

Jonas sklopil oči, sklonil hlavu a přikývl.

„Zkus, si vzpomenout, kde jsi ho viděl,“ vyzval ho Gerlof. Mluvil nyní pomaleji. „Představ si, že couváš v čase. Ještě před okamžik, než jsi ho spatřil.“

„Ano,“ odpověděl Jonas tiše a sklonil hlavu ještě níž.

Na zahradě všechno ztichlo, ozýval se jen bzukot čmeláka. Gerlof počkal několik vteřin a pak se zeptal:

„Co teď vidíš, Jonasi?“

„Dům.“

„Jaké je roční období? Je ráno, nebo večer…?“

„Nevím… Je to v létě. Večer.“

„Stojíš u nějakého domu,“ řekl Gerlof. „Je to tady na Ölandu?“

„Já nevím. Řekl bych, že je.“

„Jak ten dům vypadá?“

„Je velký.“

„Je postavený z kamene? Něco jako zámek? Nebo je cihlový?“

„Je dřevěný. Z velkých prken.“

Jonas se zadíval do trávy. Soustředil se.

Dřevěný dům. Gerlof si chlapcovu odpověď hned zapsal.

Při výslechu nezletilých je třeba postupovat opatrně, řekla mu Tilda. Bude tedy opatrný. Své počínání si dokázal ospravedlnit: tohle přece není žádný výslech, je to jen rozhovor. Položil Jonasovi další otázku.

„Jakou měl barvu?“

„Červenou.“

Takový nátěr měla na Ölandu většina domů. Ve Švédsku je jich všude plno. Gerlof se zkusil zeptat jinak.

„Takže ten muž je uvnitř velkého červeného domu?“

Chlapec přikývl.

„Ty jsi v tom domě taky?“

„Ne, ale vcházím tam.“

„Jsi sám?“

„Ne, s Matsem.“

„Kdo je to?“

„Můj starší brácha.“

„Jak tam s Matsem vcházíte?“

„Po velkých kamenných schodech.“

„A pak dveřmi?“

Jonas mlčky přikývl.

„Ten muž z lodi tam na vás čeká?“

„Ano… Sedí tam, jako by čekal.“

„Když tam vejdete, řekne něco?“

„Ne. Myslím, že na nás jenom kývne.“

„Dělá něco?

„Napřahuje k nám ruku.“

Gerlof se nad odpovědí zamyslel a potom se zeptal:

„Něco od vás chce?“

„Ano. Naše peníze.“

„Vaše peníze? Kolik?“

„Všechny. Chce je od bráchy… Mats mu předává bankovky.“

Gerlof se na chvíli odmlčel a pak pokračoval:

„A vy za ně něco od něho…?“ Chtěl říct „dostanete“, ale v tu chvíli se ozvalo cinknutí u vrat a na zahradu vešli tři mládenci. Vraceli se z minigolfu.

„Ahoj, Jonasi!“ zavolal Kristoffer.

Jonas otevřel oči, bylo po soustředění. Zamával na kamaráda, rychle vstal, jako by se zastyděl, a řekl Gerlofovi na půl úst:

„Musím už jít.“

„Já vím,“ řekl Gerlof. „Díky, žes mi věnoval chvilku.“

Jonas mlčky přikývl a odběhl za Kristofferem.

Vzpomíná si na muže ve velkém červeném domě. Kromě toho si ho spojuje s Afrikou. Gerlof zůstal sedět a se záhadou si celý večer lámal hlavu. Ne a ne jí přijít na kloub.

Nakonec se vrátil do chaty.

Jonas už byl pryč, vnuci seděli jako obvykle u televize a dívali se na film s honičkami v autech a výbuchy. Filmy sledovali každý večer. Když se u televize objevil Gerlof, ztlumili zvuk. Věděli, že je to třeba.

Gerlof šel do koupelny a pak do ložnice.

„Tak dobrou noc, kluci,“ řekl a zavřel za sebou dveře.

Té noci přespal v chatě, tentokrát mu připadala jako místo, kde bude mít přece jen největší klid.

O dvě hodiny později už bylo v chatě ticho. Vnuci vypnuli televizi a šli spát. Gerlof zabořil hlavu hlouběji do polštáře a čekal, až usne.

Náhle otevřel oči. Na spánek neměl ani pomyšlení.

Děti se skoro každý večer dívají na televizi.

Tahle myšlenka způsobila, že se posadil na posteli, rozsvítil lampičku a otevřel blok.

Prošel si Jonasovy odpovědi, četl je teď jinýma očima. Překvapením zamrkal. Jeho usínající mozek, který se znovu probíral neuspořádanými chlapcovými vzpomínkami, totiž náhle přišel s možným řešením Jonasova záhadného vztahu k Africe.

Vzal pero a napsal třesoucí se ruku do bloku – aby je do rána nezapomněl – jedno slovo.

Pak se natáhl po telefonním seznamu. Potřeboval si s někým promluvit – se starým známým z vlastivědného spolku.

Našel číslo a vyťukal je. Volaný se ohlásil po třech zazvoněních. Gerlof ho pozdravil tichým hlasem, aby nevzbudil vnuky.

„Dobrý večer, Bertile. Tady je Gerlof Davidsson.“

„To jsi ty, Gerlofe?… Buď zdráv!“

„Neruším? Nespal jsi už?“

„Kdepak, v létě chodím spát později. Sedíme s bratrem na verandě, takže…“

„To jsem rád, Bertile,“ přerušil ho Gerlof. „Chtěl jsem se tě jen na něco zeptat. Je to takový trochu zvláštní, ale dost důležitý dotaz. Týká se kulturního domu v Marnäsu. Pořád ho vedeš?“

„Pořád. Nedokážu se z té funkce vykroutit.“

„Potřeboval bych zjistit, kdo tam před pěti lety prodával v pokladně lístky. Vím jen, že to byl nějaký mladík, jeho přesný věk neznám.“

„Před pěti lety? Ve čtyřiadevadesátém?“

„Ano,“ potvrdil Gerlof. „Měli jste tam někoho v pokladně, ne?“

Bertil chvíli mlčel.

„Pokud si vzpomínám, tak přes léto tam pracoval jen Pekka. Bylo mu kolem dvaceti.“

„Pekka?“

„Tak si říkal. Ale ve skutečnosti se jmenuje Peter, Peter Mayer. Pracoval u nás jedno léto a pak si našel jiné místo.“

„Nevíš jaké?“

„No, zkoušel všechno možné. Jednu dobu dělal na nějaké rybářské lodi, pak ve dvou kempech a v nějakém obchodě s potravinami. Myslím, že se mu moc nevedlo. Byl takový náladový a měl trochu problémy s disciplínou, jestli mi rozumíš.“

„Jistě,“ řekl Gerlof. „A ještě něco: nemáš někde seznam filmů, které jste promítali?“

„Tady ho nemám, je v kanceláři.“

„Směl bych se na něj podívat?“

„Samozřejmě,“ řekl Bertil. „Mohl bych se u tebe zítra zastavit.“

„Děkuju, moc děkuju.“

Gerlof mu popřál dobrou noc a zavěsil.

Znovu otevřel blok a zapsal si do něj jméno, které slyšel poprvé v životě: PETER MAYER.

Potom zhasl lampičku a usnul.

JONAS

Jonas toho dne skončil s broušením a vykoupal se v bazénu. Jako vždy byl sám, události posledních dnů na tom nic nezměnily. Casper si vzal moped a odjel. Když mu Jonas oznámil, že se jeho starý člun potopil, bylo mu to víceméně lhostejné. Ostatní se věnovali své práci – tatínek v restauraci, Mats s Urbanem v Ölandicu.

Ve vesnici by se určitě našli chlapci Jonasova věku. Kristoffer byl o rok mladší, a přestože byl stále ještě dítě, Jonas si s ním hrál rád. Proto hned po koupání sedl na kolo a rozjel se za ním.

„Jonasi!“

Když vešel do vrat u chaty rodiny Davidssonových, seděl Gerlof, Kristofferův dědeček, na svém obvyklém místě na zahradě. Zamával na Jonase malým blokem.

Byla středa a Gerlof působil svěžím dojmem, zřejmě měl nějaké novinky. Když k němu Jonas došel, řekl mu:

„Kristoffer je uvnitř, hned si za ním můžeš jít hrát. Ale nejdřív bych ti rád něco ukázal. Zapsal jsem si to po našem minulém rozhovoru. Týká se to té lodi a toho muže, kterého jsi na ní viděl. Chceš vědět, o co se jedná?“

Přestože se Jonas už lodí s přízraky zabývat nechtěl, přikývl.

„Prima. Tak se podívej.“

Gerlof vzal blok a třesoucím se prstem ukázal na dvě slova, napsaná na jinak prázdné stránce propisovačkou. Jonas se k ní naklonil a četl:

Lví král.

Přečetl si to ještě jednou a podíval se na Gerlofa.

„Tak se jmenuje jeden film,“ řekl Gerlof. „Viděl jsem ho jen na videu s vnoučaty, ale běžel i v kině… Říká ti to něco?“

Jonas přikývl, Lvího krále viděl několikrát.

„Je o zvířatech v Africe,“ řekl. „Tátu lva zabije jeho bratr, shodí ho do propasti. V tom filmu je taky spousta muziky.“

„Přesně tak,“ řekl Gerlof spokojeně. „Víš, tenkrát jsi říkal Afrika… V noci mě napadlo, že muž, který tě honil, seděl v biografu, kam jste se s bratrem vypravili na Lvího krále. Ověřil jsem si to u jednoho svého známého, který tam pracuje. Ten film dávali v Marnäsu před pěti lety, v létě roku devadesát čtyři. Byl jsi tady tehdy?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Jonas.

„Dobře,“ řekl Gerlof. „Dům, ve kterém se promítá, je velký, dřevěný a červený. Přišli jste do takového domu s bratrem?“

Jonas přikývl. Už si vzpomněl. Tenkrát mu bylo sedm a Matsovi čtrnáct. Do Marnäsu je odvezl tatínek, na představení ale nezůstal, a pak je zase vyzvedl. Poprvé v životě šli sami do kina. Vstoupili dovnitř, zamířili k pokladně a tam…

Začalo se mu rozjasňovat.

„Ano, byl tam. Ten muž z lodi,“ řekl Jonas. „Seděl v pokladně a prodal nám lístky.“

„Skvěle,“ řekl Gerlof. „Jak říkám, nechal jsem si vyhledat přehled představení a taky jsem se dozvěděl jedno jméno… V kině tenkrát prodával lístky jeden mladík. Myslím, že vím, jak se jmenuje.“

Na chvíli se odmlčel a předklonil se.

„Když ti to řeknu, slíbíš mi, že to nikomu nepovíš?“

Jonas se zatvářil nejistě, ale vzápětí kývl na souhlas.

„Jmenuje se Peter,“ řekl Gerlof. „Peter Mayer. Ale říká si Pekka. Slyšel jsi už někdy to jméno?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„Ten na lodi neříkal, jak se jmenuje.“

„Jistě. Ráno jsem se podíval do telefonního seznamu. Jeden Peter Mayer žije v Marnäsu.“

Jonas strnul. Večerní vzduch mu začal připadat chladnější.

„Takže on bydlí tady… na Ölandu?“

„Ano. Tedy pokud je to on.“ Gerlof se opět sklonil k Jonasovi. „Ničeho se neboj, Jonasi. On tě přece nezná.“

Jonasovi se přesto rozbušilo srdce. Do Marnäsu nebylo ze Stenviku daleko, půl hodiny jízdy na kole. Casper tam na mopedu jezdil skoro denně. Tam tedy žije muž se sekerou…

„Musím toho o něm zjistit víc,“ pokračoval Gerlof. „Říkal jsi mi, že se na lodi sháněl po nějakém starém Američanovi?“

„Po Aronovi.“

„Ano, po Aronovi,“ zopakoval Gerlof zamyšleně.

Jonas se mu chtěl zmínit o člověku, kterého předešlého dne viděl u mohyly a který se podobal starci z lodi, ale najednou si nebyl jistý, jestli to byl skutečně on.

Rozhostilo se ticho.

Gerlof se zadíval do bloku a řekl:

„Dobrá, Jonasi. Pokusím se najít i toho Američana. Pokud ovšem existuje…“

GERLOF

Tilda měla stále obsazeno, přitom Gerlof měl pro ni tolik novinek. Pomalu zavěsil.

Věděl, že soukromým osobám nikdo nezakazuje pátrat na vlastní pěst, nyní si ale potřeboval s Tildou promluvit o tom, co zjistil. O Peteru Mayerovi. A také o záhadném Švédoameričanovi.

Přemýšlel o vystěhovalcích, o tom, jak Švédové až do dvacátých let houfně opouštěli zemi.

Nyní se ve Stenviku stavěly stále větší a větší rekreační objekty, po pobřežní silnici projížděla nablýskaná auta. Člověk snadno zapomene, jakou tu lidé před sto lety třeli bídu s nouzí. Chudé bylo v té době celé Švédsko. Byla to odlehlá země na severu, která neoplývala žádným velkým bohatstvím. Hlad a nedostatek pracovních příležitostí vyhnaly pětinu obyvatelstva do ciziny, převážně do Ameriky.

Tyto cesty spojovaly Ameriku s Ölandem. Nejprve cesta do nové země, pak návrat domů. Někdo přijel zpět jako zcela chudý navrátilec, několik jedinců jako bohatí lidé.

Protože všichni emigranti, které Gerlof znal, už byli po smrti, zvedl sluchátko a spojil se s mužem, který některé žijící vystěhovalce zná.

Zavolal jedinému starému Američanovi, kterého znal: Billu Carlsonovi z Långviku, činorodému potomkovi pravých ölandských emigrantů.

Telefon zvedl Carlsonův mladý švédský příbuzný, ten ale Billa během chvilky přivedl z verandy.

„Yeah?“

„Dobrý den, Bille. Tady je Gerlof Davidsson.“

Ve sluchátku bylo několik vteřin ticho.

„Jérlouf! Hello! Jak se máte?“

„Dobře.“

„A jak to vypadá s vaší loďkou?“

„S loďkou? No, pracujeme na ní.“ Gerlof si odkašlal a pokračoval: „Bille, něco bych od vás potřeboval. Pátrám po jednom Američanovi.“

„An American?“

„Ano. Myslím, že právě pobývá na Ölandu. Nevím ale kde.“

„Good luck,“ řekl Bill. „Je nás tu víc, než by si člověk myslel. V shopu s potravinami v Långviku jsem potkal několik mladých lidí z Washingtonu, kteří…“

„Tohle je starý muž,“ skočil mu do řeči Gerlof. „Švédoameričan. Pravděpodobně se jmenuje Aron. Myslím, že pochází se severu ostrova. V každém případě se vyzná na zdejším pobřeží. Taky si myslím, že se zajímá o lodě.“

„O.K. Nikoho takového neznám. Víte o něm ještě něco?“

„Ne. Ačkoli… Řekl bych, že nemá dobré úmysly.“

Bill se tiše zasmál.

„Chcete tím říct, že je criminal?“

„Je to možné. Neznám ho.“

„Mezi vystěhovalci se najdou různé typy lidí,“ řekl Bill. „Slyšel jste někdy o Oskaru Lundinovi z Degerhamnu?“

„Ne. Kdo je to?“

„Jeden Švédoameričan z Chicaga… Setkal jsem se s ním jednou v létě, ale to už je hodně dávno. Tvrdil mi, že ve třicátých letech dělal šoféra mafiánům. Prý vozil Al Capona. Lundin ho drajvoval z jedné schůzky mafie na druhou až do chvíle, než bosse chytli a poslali do Alcatrazu.“

„Žije ještě?“ zeptal se Gerlof. „Myslím ten Lundin.“

„Ne, je po smrti, stejně jako Capone a většina navrátilců.“

Gerlof si povzdechl.

„Co se dá dělat…“

„Někteří ale ještě naživu jsou,“ konstatoval Bill. „V pátek pořádáme společný oběd.“

„Které lidi máte na mysli?“

„Navrátilce ze severního Ölandu. Nás, kteří jsme zbyli. Všichni Švédoameričané se každoročně scházejí v hotelu Borgholm. Vždycky po slunovratu.“

„Objevují se tam všichni?“ zeptal se Gerlof.

„Who knows,“ řekl Bill. „Mám tu ale s sebou něco, co by vás mohlo zajímat. Je to seznam opsaný z církevní matriky. Jsou na něm všichni Ölanďané, kteří ve dvacátém století emigrovali. Můj bratr pátral v Emigrantském domě v Göteborgu a našel to tam v archivu.“

„Rád bych se na ten seznam podíval,“ řekl Gerlof. „A pokud jde o ten oběd…“

„Bývá fine,“ řekl Bill. „Můžete taky přijít.“

„Myslíte, že bych mohl?“ zeptal se Gerlof. „Rád bych se zúčastnil, jenomže… nejsem Švédoameričan, Bille. Dokonce jsem ani v životě nebyl v Americe.“

„Nemáte nějaké emigranty mezi příbuznými?“

„Mám. Dva bratři mého dědečka emigrovali. Vydali se přes oceán na začátku století. Jeden skončil v Bostonu, stal se z něj velký boháč, a druhý zemřel na ulici v Chicagu. Jiné blízké příbuzné, kteří emigrovali, jsem neměl.“

„Můžete se zúčastnit jako čestný host,“ navrhl Bill.

„Přijdu rád.“

„Lidi se vás stejně nebudou moc vyptávat. Oni pořád melou pantem, jsou jako ty větrné mlýny. Chtějí mluvit jen o sobě, o tom, co prožili.“

„Rád si to poslechnu,“ řekl Gerlof.

NAVRÁTILEC

Snad všichni měli tou dobou malé mobilní telefony. Všichni kromě Navrátilce. Musel se spoléhat na veřejné automaty, které na Ölandu přežívaly na náměstích a odpočívadlech u silnic. Právě stál u jedné z takových budek.

Vyťukal číslo. Odpověděl mu chraptivý, nedůvěřivý hlas:

„Haló?“

„Je to Wall?“ zeptal se Navrátilec.

„Ano.“

„Víte, kdo jsem?“

„Ano.“

Einar Wall měl vláčný hlas, jako by celý den vydatně popíjel.

„Chci s vámi uzavřít ještě další obchody,“ řekl Navrátilec.

„Nejdřív musíme uzavřít ty minulý,“ řekl Wall. „Co jste sakra udělali s tou lodí?“

Navrátilec mlčel.

„Už se to nedá vrátit,“ řekl po chvíli.

„Já vím,“ řekl Wall. „Včera mi volal Pekka, byl dost vyplašenej… Říkal, že jste ji potopili.“

„Ano. Nešlo to jinak. Na palubě byl životu nebezpečný plyn.“

Wall na to nic neřekl. Ve sluchátku bylo slyšet, jak si mohutně přihnul. Pak se zeptal:

„Takže za mnou chcete přijít a nakoupit?“

„Ano. Peníze už máme.“

„Stavte se zítra večer,“ řekl Wall.

Navrátilec zavěsil. Myslel na bunkr u domů Klossových a na jednoho člověka, s nímž se kdysi setkal. Na muže, který dokázal přimět kamenné bloky k tomu, aby létaly vzduchem.

NOVÁ ZEMĚ, DUBEN 1932

„Oba musíme počítat s tím, že bude třeba něco obětovat,“ říká Sven. „To snad chápeš, ne?“

Aron se beze slova zadívá na své ruce plné ran.

Svenovy ruce jsou stejně poznamenané, ne-li víc. Popraskala mu na nich kůže, odchlipují se mu nehty, prsty má zjizvené. A přesto jsou na tom ještě dobře – několik dělníků dokonce o pár prstů přišlo. Ruce jim ničí kamení a tvrdá hlína, která se skrývá pod drny a stmeluje velké kusy kamenů. Dělníci do ní sekají a narážejí lopatami, kameny a hlína vzdorují.

Život v nové zemi se skládá jen z práce a spánku.

V noci přespávají na ubikaci s nejméně dvaceti dalšími muži. Spí na lůžkách, která vlastně ani žádnými lůžky nejsou. Sven leží na třech prázdných bednách, Aronovu kratší postel tvoří jen několik prken položených mezi dvěma kozami.

Denně od rána do večera vykopávají kameny. Sven, Aron a ostatní emigranti kopou kanál, který prochází skrze lesy. Možná je to široký příkop, to Aron nedokáže posoudit. Pořád jen kope. Místa, kde mají pracovat, jsou vytyčena kolíky, které vedou v přímých liniích k horám na obzoru. Aron se neptá, kam až sahají, jen se dál plahočí a kope. Lopata mu občas uvízne v podmáčené půdě. Vždycky za ni zatáhne, trhne jí a zavzlyká. Pořád dokola jen kope.

Skončí zima, přijde jaro a dělníci stále kopou.

Jednou zjara, když roztaje sníh, je jim práce ulehčena, ovšem jen na jediný den. Od nádraží si to k nim míří energický muž s černou čepicí a tlačí před sebou kolečko s několika dřevěnými bedýnkami. Bodře kopáče pozdraví. Poté, co uslyší, že někteří z nich jsou Švédové, zvedne čepici a zamává na ně.

„Ruotsi!“ zavolá a dál už mluví švédsky: „Jsem Fin z Esbo. Vystudoval jsem důlní inženýrství a pak jsem si řekl, že se podívám do světa. Tohle je úžasná země, nemám pravdu?“

Sven přikývne, Aron mlčí.

Muž se rozhlédne kolem sebe.

„Máte tady nějaký větší kámen, kterého se potřebujete zbavit?“

„To se ví,“ odpoví mu Sven.

Jsou tu samé velké kameny. Několik starých kopáčů ukazuje na pár velkých kusů, které je čekají o kus dál.

„Dobrá, já teď udělám kouzlo. Ty kameny zmizí!“ vykřikne muž z Esbo a vyrazí ke kolečku pro bedýnky.

Aron mu je pomůže přinést. Pak se dívá, jak z nich Fin vytahuje nálože, válečky ve voskovém papíře.

„Amonal!“ zakřičí muž a vyzve všechny kolem, aby se schovali za nejbližší balvany. Pak zvedne válečky. „Tohle jsou moji chlapci, s těmi budu pracovat… Umístěte je pod kámen, na opačnou stranu, než kam má odletět. Zahrabte je hluboko, aby se měly o co opřít, zasuňte do nich rozbušky a zápalný drát. Ale nesmíte spěchat! S tímhle válečkem musíte zacházet stejně opatrně jako s tím, který máte mezi nohama!“

Kopáči se chrčivě zasmějí, ale pak ztichnou. Všichni napjatě sledují, jak si muž půjčuje páčidlo a vytváří jím pod kamenem řadu důlků určených pro nálože. Ukazuje jim, jak se mají uložit a nasměrovat, aby měl výbuch co největší účinnost.

Pak zapálí metr dlouhý černý drát. Když se rozhoří a odskakují od něj bujné jiskry, všichni začnou couvat. Couvají hodně daleko.

Země se otřese. Vyšlehne oheň a dým, kámen odletí. Vypadá to jako kouzlo. Kopáči nadšeně vykřikují a muž si sundá čepici z hlavy.

„Amonal! Dynamit, to je vynález budoucnosti!“

Muž z Esbo je sice naučí vyhazovat kameny do vzduchu, ale pak rychle odejde a oni jsou opět odkázáni jen na své lopaty. Aron by byl možná raději, kdyby za nimi pyrotechnik nikdy nepřišel a nepoučil je, že existuje něco, co se jmenuje dynamit. Má jen lopatu, a proto o tom, že existují ohnivé koule, které přenášejí skály, raději nechce vědět.

Když pak v divočině nastanou teplejší dny, hlína začne vysychat a snáze se v ní kope. Zároveň se ovšem vyrojí komáři. Začátkem léta je jich všude plno. Nad les se jich snášejí celá hejna. Pískají Aronovi kolem uší, lezou mu do podpaží nebo ho rovnou štípou přes košili. Obličej mu oteče, svědí ho kůže, ve všech vpiších mu pulzuje krev. Komáři se mu cpou do očí i do uší. Když mu vlezou do úst a on do nich kousne, chutnají sladce jako krev.

Sven chce sebe i Arona chránit před komáry a sluncem, a tak si na hlavu nasadí věnce z březové kůry. Pak se chopí lopaty a kope dál.

„Nesmíme to vzdát,“ říká. „Rozhodli jsme se sami, ne?“

Aron nic neříká.

V nové zemi se chtěl stát šerifem, ne kopáčem.

Když během krátké přestávky v poledne dostanou bujon, plavou v něm desítky topících se komárů, kteří vytvářejí tmavě šedý škraloup. Aron je rozmačká lžící a sní i s polévkou. Usilovně kouše se zavřenýma očima. Chce všechny komáry zabít. Všechny do jednoho.

JONAS

Jonas se vrátil ke Kentovu domu. Nechtěl na nic myslet, rozhodně ne na Petera Mayera. Čekala ho práce.

Došel si do skladu pro malou brusku a zapojil ji do zásuvky na terase. Pak ji zapnul a začal brousit, pěkně jedno prkno po druhém. Pracoval pomalu, dělal pravidelné pohyby, přesně jak ho to učil jeho tatínek. Aby bylo prkno opět světlé a zdravé, všechno šedé z jeho povrchu muselo pryč. Teprve pak přijde na řadu impregnace olejem.

Jonas klečel na kolenou, na žhnoucím slunci se mu potilo čelo. Ačkoli chtěl pracovat a na nic nemyslet, celou dobu se mu hlavou honila jména: Peter. Peter Mayer. Mayer. Peter. Věděl, že o tom nesmí s nikým mluvit, ale jména, které mu řekl Gerlof, se stále nedokázal zbavit. Muž, který na lodi zabíjel lidi sekerou.

Peter Mayer. Prodával vstupenky na Lvího krále. Bydlí v Marnäsu.

„Jonasi! Je všechno v pořádku?“ Tatínek odsunul skleněné dveře a vyhlédl z domu. „Už ti to jde?“

Jonas souhlasně přikývl.

„Baví tě to?“

Jonas nevěděl, co má odpovědět. Pokusil se o úsměv. Tatínek si přesto všiml, že s ním není něco v pořádku. Vyšel za ním na terasu.

„Stýská se ti po mámě?“ zeptal se.

„Trochu. Ale to je dobrý.“

Opět se rozhostilo ticho a Jonas pokračoval v broušení.

„Tak co se děje?“ naléhal tatínek.

Jonas vypnul brusku. Několik vteřin mlčel a pak řekl:

„Něco se tu stalo…“

„Cože? O co jde?“

„… v pondělí večer.“

„Co? Co se stalo, Jonasi? To jsi byl přece v kině, ne?“

Jonas neodpovídal, což mu připadalo správné, jenže tatínek se na něj díval tak upřeně, až pocítil tlak na prsou.

„Ne,“ řekl. „Zůstal jsem doma.“

Tatínek k němu přistoupil.

„Vážně?“

„Byl jsem u moře, půjčil jsem si nafukovací člun. A pak se něco stalo…“

To, co se odehrálo v průlivu, bylo pro Jonase příliš zásadní, než aby si to nechal pro sebe, a tak nakonec otci všechno řekl. Nejprve mluvil pomalu, ale pak se rozpovídal. Vyprávěl mu o rybářské lodi, o živých mrtvých, o muži, který ho pronásledoval. O tom, že se pravděpodobně jmenuje Peter Mayer.

Tatínek ho pozorně poslouchal. Uměl druhým lidem naslouchat, když se mu Jonas někdy s něčím svěřoval, nikdy se mu nesmál. A nesmál se ani nyní.

„Dobře, Jonasi,“ poznamenal. „Aspoň vím, co se stalo. Jsem rád, že jsi mi to řekl.“

To bylo všechno. Nezdálo se, že by ho Jonasovo vyprávění nějak zvlášť rozrušilo, byl jen zamyšlený. Jonas seděl a čekal, ale tatínek na něho kývl se slovy:

„Netrap se, všechno je v pořádku. Běž si hrát.“

„Nebudu si hrát,“ odpověděl Jonas. „Musím pracovat.“ Potom si vzpomněl na policistku, s níž mluvil Gerlof, a zeptal se: „Oznámíme to policii?“

„Ano… Už brzy. Musím si to promyslet.“

Tatínek se zadíval stranou, k průlivu, jako by se v tu chvíli trochu zastyděl. Pak zašel zpět do domu.

Jonas se také styděl, slíbil přece Matsovi, že nikomu neřekne, jak to bylo s návštěvou kina v Kalmaru, a také Gerlofovi slíbil, že o Peteru Mayerovi nebude s nikým mluvit. Slib mi, že o tom nikomu neřekneš, tak nějak to Gerlof formuloval. Jonas daný slib právě porušil. Zachoval se jako drbna.

Co teď? Nic, měl by se pustit do práce a nepřemýšlet.

Uplynula hodina, Jonas měl sbroušenou pětinu terasy. Dřevo vypadalo téměř jako nové, bylo svěží a na slunci se lesklo. Nezůstaly v něm žádné prohlubně.

Jonas byl na svoji práci docela pyšný.

Když vstal a narovnal se, zpozoroval, jak z pobřežní silnice sjíždí velké auto. Řídil ho Kent s bílou kšiltovkou a velkými černými brýlemi. Otevřel dveře a zamával na Jonase.

„J.K., pojď sem na moment!“

Jonas poslechl. Kent vystoupil z auta a začal mluvit ještě dřív, než k němu Jonas stihl přijít.

„J.K., před chvílí mi volal tvůj táta… Říkal, že sis předevčírem užil trochu vzrůšo.“ Kent došel k Jonasovi a sedl si na bobek, aby se mu díval přímo do tváře. „Prý jsi zažil něco na velký lodi. Brácha říkal, že jsi tam narazil na jednoho kluka, nějakýho Petera Mayera.“

Jonas mu neodpověděl.

„Tak co? Je to pravda?“ zeptal se Kent.

Jonas nesměle přikývl.

„Tak to je zajímavý,“ řekl Kent a stále se přitom díval synovci do očí. „V tom případě ti musím něco říct… V přístavišti Ölandicu kotvila o slunovratu loď, která nám vozí ryby. Muži z posádky si předevčírem klidně odpluli, neřekli nám ani slovo. Připadalo nám to fakt divný.“

Jonas myslel na mrtvé námořníky a nic neříkal.

Kent pokračoval:

„A ten Peter Mayer – říká si Pekka – pro nás dělal loni v létě v Ölandicu… Rád bych si s ním promluvil, ale nejdřív musím mít jistotu, že člověk, kterýho jsi viděl na lodi, byl opravdu on. J.K., myslíš, že bys ho poznal?“

Na Jonasově tváři se objevil stín nejistoty.

„Jen klid,“ řekl Kent s úsměvem. „Pekka bydlí v Marnäsu. Mám jeho adresu, zeptám se ho. Ale jak říkám, musím mít jistotu. Zajedeš tam se mnou?“

Jonas se zamyslel a pak přikývl. Nadechl se, chtěl něco říct, ale Kent mu zajel rukou do vlasů a řekl:

„Tak fajn, J.K.! Zajedeme k němu večer na návštěvu.“ Kent se opět postavil. „V Marnäsu je dneska trh, budou tam mraky lidí. Uvidíme, snad bude doma.“

Pak se Kent vrátil k autu. Jonas zůstal stát a sledoval strýce, jak couvá zpět na pobřežní silnici.

Když odjel, opět zapnul brusku a pokračoval v práci. Vážně je všechno v pořádku? zapochyboval.

Boudou toho muže z lodi shánět? Promluví si s ním? Co když bude mít u sebe sekeru?

LISA

Žádné šampaňské, žádný bar, žádní opilí hosté. Jen zapadající žluté slunce a teplý vítr vanoucí na malé zahrádce restaurace.

Lisa ve čtvrtek večer nepouštěla hostům žádné desky, seděla s kytarou na kolenou na barové židli a před sebou měla mikrofon. Ten byl také to jediné, co viděla jasně, do obličeje jí svítilo slunce.

Toho večera si nevzala paruku – nevystupovala jako diskžokejka, ale jako písničkářka. Bylo to něco úplně jiného než prostát polovinu noci u gramodesek a točit jimi – jeden z rozdílů byl například v tom, že tady měla horší ozvučení, jediný malý reproduktor. Značná část jejího vystoupení zanikala ve větru.

Přestože nejraději zpívala staré švédské písně od Taubeho, Dana Anderssona a Nilse Ferlina, publikum si často žádalo moderní hudbu.

„Zahraj Ace of Base!“ vykřikl jeden dívčí hlas.

„Ty neumím,“ namítla Lisa.

„Zahraj něco od Markoolia!“ vykřikl nějaký mladík.

Lisa zvedla kytaru. Byl čas koncert ukončit.

„Zazpívám vám něco z toho, co znám,“ řekla. „Tuhle písničku napsal Tomas Ledin a zpívá se v ní o tom, že léto je krátké…“

Toho večera se ukáznila, nedovolila Lady Summertime, aby se svými dlouhými prsty procházela mezi obyčejnými lidmi, kteří sem přijeli strávit dovolenou. Krást se mají nadité peněženky bohatých a peníze z nich rozdávat chudým. Nebo Silasovi.

Ve čtvrt na deset, kdy nad obzorem viselo temně rudé slunce, vystoupení ukončila.

Chtěla si koupit mléko a chléb, jenže obchod u restaurace zavřel v osm. Vedl ho jeden starý pán se synem, nějací Hagmanovi. Restaurace patřila jejímu zaměstnavateli, rodině Klossových.

Nebyl to velký podnik, ale vládl v něm čilý ruch. Mezi stoly proplouvaly dvě finské servírky, v kuchyni mezi plechovkami s pestem a těstem na pizzu kraloval kanadský kuchař. Lisa s povděkem uvítala, že šéfem podniku není Kent Kloss, ale jeho mladší bratr Niklas. Toho ale nebylo moc vidět, většinou stál u pokladny, protože personál nepotřeboval jeho instrukce.

Lisa si sklidila kytaru a zamířila k východu. Niklas na ni kývl.

„Byla jsem dobrá?“ zeptala se rychle.

„Moc dobrá,“ řekl Niklas Kloss.

„Tak já přijdu zahrát zase v pondělí.“

„Fajn, to budu rád.“

Kývl hlavou, ale zřejmě už Lisu neposlouchal. Díval se na velký vůz, který právě dorazil na parkoviště a zůstal tam stát s motorem puštěným na volnoběh.

Řidič vystoupil, Lisa viděla, že je to Kent Kloss. Mávl na Niklase, aby k němu přišel.

K Lise se po větru donesly pouhé útržky jejich rozhovoru.

„… bývalý zaměstnanec,“ řekl Kent.

„… o tom nechci diskutovat…,“ řekl Niklas.

„… promluvíme si…“

„… měl bych zavolat…“

„… radši tam zajet…“

Niklas pak nastoupil do Kentova auta; byl zachmuřený a vystresovaný. Lisa viděla, jak si Kent opět sedá za volant a auto vyjíždí z parkoviště.

Všimla si, že na zadním sedadle sedí nějaký chlapec. Bylo to jedno z dětí Klossových. Když auto vyjíždělo na silnici, pohledy chlapce a Lisy se na okamžik setkaly. Ani on se netvářil příliš nadšeně.

Když se pak s kytarou v ruce vracela do kempu, bylo krátce po západu slunce. Na obloze už z něj zůstalo jen světlo, které zbarvilo mraky doruda. Vypadalo to, jako by na obzoru vypukl požár. Anebo jako krvavý pruh.

Na pobřeží se rychle stmívalo. Lisa došla ke svému karavanu a v duchu se podivovala, jak je možné, že Klossovi dovolí takhle malému chlapci, aby byl tak pozdě večer vzhůru.

JONAS

V Marnäsu, který se nacházel na východním pobřeží, bylo několik obchodů a bílý farní kostel. Nedal se označit za vesnici, na ni byl příliš velký, ale ani za město, na to byl zase příliš malý. Lidé sem ale stejně jezdili. Byla tu státní prodejna alkoholu, přístav s několika rybářskými loděmi, policejní služebna, která měla otevřeno pár hodin vždy v úterý, a pár dalších obchodů.

Jonasovi se v Marnäsu líbily právě obchody, jenže ty tentokrát navštívit nemohl. Bylo už skoro půl deváté, stmívalo se, měly zavřeno. Zato tu stále probíhal trh, který přivábil spoustu lidí.

Náměstí přecházelo do nábřeží s přístavem, kde se toho večera konal trh s otáčejícími se kolotoči a stánky s klobásami. Na ulicích se pohybovalo mnoho lidí a vozidel. Kent nenašel na náměstí volné místo k zaparkování, a proto nechal stát auto na místě pro invalidy za kanceláří správce přístavu.

„Nezůstaneme tady dlouho,“ omlouval své rozhodnutí. „Kdyby něco, zaplatím pokutu.“

Tatínek mlčel, celou dobu se tvářil zasmušile. Když pak všichni vystoupili z auta, Kent dodal:

„Zkusím zazvonit u Mayera, jestli je doma.“ Zadíval se na Jonase. „A jestli bude a ty si budeš jistej, že je to ten z lodi, J.K., tak si s ním promluvíme. Zjistíme, co se vlastně stalo. U toho už ale být nemusíš… Co ty na to?“

Jonas přikývl. Kromě toho, že mu bušilo srdce, měl i jiný pocit: zdálo se mu, že od předešlého dne vyrostl, dospěl. Najednou byl středobodem všeho, byl důležitý. Byl svědek.

Všichni tři se pak vydali do přístavu s trhem. Jonas pozoroval blikající žárovky a nasával vůně grilovaných klobás a čerstvě praženého popcornu. Rád by se zdržel u stánků s cukrovinkami a videokazetami z druhé ruky, ale Kent kolem nich prošel bez zastavení.

„Podívejte se,“ řekl a zavrtěl hlavou, „co se v létě v Marnäsu prodává za krámy… Obchodníci chtějí prodávat, ale všechno jsou to jen laciný šunty!“

Když procházeli kolem kolotočů, Kent ještě přidal do kroku a zabočil do jedné postranní uličky. Severně od přístavu stálo několik činžovních domů s výhledem na tmavomodrou hladinu Baltu. Právě k nim Kent mířil.

„Měl by bydlet v osmičce,“ řekl. „Druhý patro.“

Otevřel dveře a podržel je bratrovi a Jonasovi. Pak je pustil, aby se samy zavřely.

Na chodbě domu bylo ticho, rozléhala se tu jen ozvěna.

Kent se vydal nahoru po schodech.

„J.K., pojď za mnou,“ řekl tiše.

Nyní už nešel tak rychle. Na chodbě nerozsvítil.

Niklas šel poslední, jako by měl na starosti organizaci ústupu, kdyby bylo třeba.

Vystoupali do druhého patra. Nacházely se v něm dva byty, na dveřích toho po levé straně byl papírek s rukou napsaným jménem: MAYER.

Když si Jonas papírek přečetl, rozbušilo se mu srdce. Z toho jména jako by se začalo chodbou šířit zlo.

Kent bez sebemenší stopy strachu přistoupil ke zvonku a stiskl ho. Prst na něm držel dlouho.

Jonasovi zatím tlouklo srdce stále silněji, měl pocit, jako by se znovu ocitl na lodi s přízraky. Ve dveřích bylo malé kukátko, stejné jako mají doma v Huskvarně. Možná teď za dveřmi někdo stojí a dívá se na ně.

Peter Mayer. Muž se sekerou.

Jenže dveře se neotevřely. Kent chvíli počkal a pak zazvonil znovu a čekal.

„No jasně,“ řekl s povzdechem. „Není doma. Pojedeme domů, J.K.“

Jonas si oddechl. Možná byl i trochu zklamaný, ale ze všeho nejvíc pocítil úlevu.

Vyšli na ulici, venku se mezitím ještě víc setmělo. V přístavu svítily lucerny a návštěvníci trhu se čím dál víc podobali stínům.

Jonas se od tatínka a Kenta trochu vzdálil a zadíval se na kolotoče. Rád by se svezl, třeba na autodromu nebo na malé horské dráze, ale věděl, že to nepůjde.

V přístavu byla také jediná marnäská pizzerie nazvaná Moby Dick. Jonas ji navštívil s tatínkem a strýcem o letních prázdninách před dvěma lety.

Ten večer v ní bylo samozřejmě plno. Pizzerie měla i zahrádku, kde se u každého stolu tísnilo plno lidí, kteří popíjeli, smáli se a kouřili. Opálení golfisté s bílými kšiltovkami a modrými károvanými svetry, jachtaři v modrých sakách a cyklisté s vlasy spláclými od helem.

Letní lidé. Jonas šel po chodníku a všechny si je prohlížel užaslýma očima.

Mezi stoly procházel vysoký mladík a nesl si krabici s pizzou. Měl vyholenou hlavu.

Jonas se na něj dlouze zadíval.

Pak pohlédl jinam, jako by se nic nedělo. Tím, co viděl, si však byl naprosto jistý. Po několika krocích se zastavil, otočil se a chytil tatínka za ruku.

„Tamhle,“ řekl tiše.

„Prosím?“ zeptal se tatínek.

„To je on!“

Tatínek se zastavil.

„Kdo?“

„Ten z lodi.“

„Myslíš Mayera? Kde ho vidíš?“

Jonas opatrně kývl hlavou k pizzerii. Tatínek se bleskově zadíval k zahrádce na protější straně ulice, z níž Peter Mayer právě vycházel na chodník. Chystal se jít stejným směrem jako oni, k přístavu.

„Kente!“ vykřikl tatínek.

„Co je?“

„Tamhle!“

Tatínek ukázal na Mayera, Kent k němu otočil hlavu. Poznal, že je to opravdu on, a zastavil.

O vteřinu později Kent přeběhl ulici.

„Hej,“ vykřikl. „Pekko!“

Postava na ulici otočila hlavu a na pár vteřin strnula. Pak se otočila a začala se od davů lidí a Kenta Klosse vzdalovat. Stále zrychlovala.

„Počkej!“ vykřikl Kent. „Chci se jenom…“

V tu chvíli Peter Mayer zahodil krabici a dal se na útěk. Neběžel k činžákům, ale na opačnou stranu, na západ. Natahoval krok a neohlížel se.

Jonas viděl, že Kent také přidává do kroku. Vyrazil po ulici za Mayerem a také stále zrychloval.

„Doběhnu pro auto!“ vykřikl otec.

Kent bratrův výkřik slyšel, přikývl a běžel dál.

Otec položil Jonasovi ruku na rameno.

„Jonasi, pojď se mnou!“

Jonas ho poslechl a udělal několik krátkých kroků za ním. Pak si to ale zničehonic rozmyslel, dostal v davu lidí nový impulz. Otočil se. Chtěl vědět, co se děje, a tak se rozběhl za Kentem. Nejprve pomalu, pak začal zrychlovat.

„Jonasi!“

Za zády uslyšel tatínkův výkřik, ale nezastavil.

Při běhu měl dobrý pocit. Tentokrát nebyl tím, koho někdo pronásleduje, naopak. Byl teď lovec, jeden z rodiny Klossových.

Lidé na ulici stále víc připomínali pouhé stíny, ale Kent měl světlou větrovku, kterou bylo v davu dobře vidět. Jonas si všiml, že ještě zrychluje, přebíhá ulici a míří západním směrem. Vzdaloval se od obchodů i z Marnäsu. Před ním kmitala jiná postava s lesklou holou hlavou.

Jonas běžel za nimi jako třetí muž v pořadí.

Netrvalo dlouho a lidé kolem nich se vytratili. Jonas minul poslední dům, poslední pouliční lampu a vběhl rovnou do tmy.

Ochladilo se. Připadalo mu, že kolem je naprostá temnota, jeho oči si na ni musely zvyknout. Když je přimhouřil, zahlédl před sebou dva šedé stíny.

Kent právě probíhal kolem kostela, který už měla postava před ním za zády. Mayer se zastavil u krajnice, rozhlédl se a pak zmizel v březovém lese.

Kent běžel za ním, příkop u silnice zdolal jediným skokem.

Když na to místo doběhl Jonas, všiml si, že mezi břízkami vede stezka. I on tedy přeskočil příkop a vydal se na ni.

Obklopily ho černé a zelené barvy a tichý šum lesa. Stezka ho vedla stále vpřed, v lese se ozývaly různé zvuky. Přímo před ním něco zapraskalo. Břízy, mezi nimiž probíhal, se podobaly šedým sloupům. Běžel stále rychleji.

Najednou už ho stromy neobklopovaly. Dostal se k poli na okraji lesa. Zřejmě nebylo obdělané, protože na něm rostla tráva. Osvěcovala je poškrábaná žárovka – bílý měsíc, kterému nescházelo mnoho do úplňku.

V jeho svitu pak uviděl dvě postavy, jedna honila druhou. Utíkaly na protější straně pole, na okraji dalšího lesa. Oba, lovec i pronásledovaný, do něj vběhli.

Jonas běžel tryskem za nimi, objevil další stezku. Byl unavený, ale zároveň vzrušený a vystrašený. Nebyl teď sám jako tenkrát na lodi. Někde za sebou měl tatínka a v lese, do něhož směřoval, byl strýc Kent.

Běžel dál po stezce a opět kolem sebe slyšel praskot, do něhož pronikalo šumění, připomínající slabý vítr. Byl to zvuk, který vydávala projíždějící auta na silnici, jež byla spojnicí Borgholmu s vesnicemi na severu ostrova.

Jonas měl nastražené uši a soustředil se na to, aby nesešel ze stezky.

Náhle uslyšel v lese před sebou výkřik. Zněl jako Kentův hlas.

Zastavil se.

Následoval další výkřik, ještě hlasitější.

Pak se ozval jiný zvuk, ten ale nevydal člověk. Bylo to zaskřípání pneumatik na asfaltu.

Poté se na několik vteřin rozhostilo ticho, ale vzápětí se ozvaly další výkřiky. Zmatené hlasy ve tmě. Bouchání. Otevírání a zavírání dveří od auta.

Jonas zůstal tiše stát na stezce. Náhle něco zaslechl.

Praskání, intenzivní nádechy a výdechy. Někdo se k němu blížil.

Ze tmy vystoupil stín.

Zastavil se.

„J.K.? Jsi to ty?“

Byl to Kent, vracel se.

„Tady nemáš co dělat!“

Jonas mlčel, nevěděl, co na to říct.

Zadýchaný Kent prošel kolem něho několika dlouhými kroky. Mlčel.

„Jak to šlo? Ta honička,“ zeptal se Jonas.

Kent neodpověděl. Přešel pole a zamířil po stezce zpátky do Marnäsu.

Jonasovi nezbývalo než se otočit a vydat se za ním. Nevěděl, co říct. Když pak Kenta dostihl mezi břízami, zeptal se ho:

„Tak dohnal jsi ho?“

„Ne,“ odsekl Kent. „Je pryč.“

Šli dál.

Po chvíli vyšli z lesa, přeskočili příkop a kráčeli po světlém asfaltu.

Ve světle pouličních lamp si Jonas všiml, že se strýcova tvář změnila – cukalo mu v levém oku, jako by si tam nějaký malý sval dělal, co chce.

Kent se najednou zastavil a upřeně se zadíval na Jonase.

„Viděls něco?“

„Co myslíš?“ zeptal se Jonas.

Strýc neodpověděl, jen se nadechl a pokračoval v chůzi. Šli a mlčeli, ale jen do chvíle, než se ozvalo volání.

„Haló!“

Byl to tatínek. Čekal na ně na silnici u kostela, jeho auto stálo u příkopu.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Kent došel až k němu a odpověděl mu tak potichu, že to Jonas stěží slyšel:

„Objevilo se tam auto.“

„Auto?“ podivil se tatínek.

Kent přikývl.

„Napálilo to přímo do Mayera.“

„A jak to dopadlo?“

„Nevím,“ řekl Kent. „Ale dobře asi ne.“

Tatínek se zatvářil ustaraně, ale dál už se na nic neptal.

Všichni tři poté nasedli do auta a mlčky se vydýchali. Tatínek nastartoval.

„Takže… jedeme domů.“

Když pak jeli po silnici, všiml si Jonas, že nedaleko od nich, asi sto metrů jižním směrem, blikají nějaká světla. Stálo tam vedle sebe několik aut a kolem nich se pohybovaly postavy. Jonas viděl modré rotující majáčky a lidi ve žlutých reflexních vestách; popocházeli po vozovce.

Tatínek chtěl odbočit na západ a také to začal signalizovat blinkrem, ale Kent zavrtěl hlavou.

„Nejezdi tam,“ řekl. „Zahni doprava. Vezmem to přes Långvik. Bude lepší, když pojedem po pobřežní silnici.“

Tatínek mu vyhověl.

Jonas se otočil a zadíval se na krajinu za autem. Bylo mu jasné, že se tam stala nějaká vážná nehoda, ale nemohl posoudit, jak k ní došlo a jestli byl při ní někdo zraněn.

Blikající modrá světla zmizela v dálce.

Asi po kilometru jízdy tatínek zabočil ze silnice na užší štěrkovou cestu, která vedla ke břehu moře.

Kent se opřel.

„Tak to by bylo,“ řekl. „Uvidíme, co o tom budou hlásit ve zprávách… My o tom mluvit nebudeme.“

„Jako vždycky,“ poznamenal tatínek tiše.

Jonas seděl mlčky na zadním sedadle a díval se z okna. Projížděli hlubokou tmou.

Jak to strýc myslel? S kým o tom nebudu mluvit? S ostatními členy rodiny? Nebo snad s policií?

GERLOF

Než si šel Gerlof večer lehnout, dozvěděl se o smrtelné nehodě, k níž došlo na severním Ölandu. Tato informace byla zařazena do půlnočních zpráv regionálního rozhlasu: A nyní k Ölandu, řekl muž, který četl zprávy. Dnes večer zahynul na silnici sto třicet šest nedaleko Marnäsu čtyřiadvacetiletý muž. Vběhl na vozovku před auto, které mířilo na jih. Záchranná služba převezla muže do Kalmaru, kde lékaři konstatovali jeho smrt. Padesátiletý řidič automobilu utrpěl těžký šok.

Hlas v rádiu nikoho nejmenoval a Gerlof si v reakci na zprávu jako už několikrát předtím povzdechl: Ministerstvo dopravy by na téhle státní silnici mělo snížit povolenou rychlost. Celou cestu do Borgholmu je rovná a široká, mnohé řidiče svádí k tomu, aby jeli rychleji, než by měli. Napadlo ho, že by o tom mohl napsat do novin. Možná by mohl navrhnout, aby z ní zase udělali štěrkovou cestu.

Vypnul rádio.

Pak zhasl. Následujícího dne čekala jízda po této silnici i jeho. Vydal se autobusem do Borgholmu na oběd plný nostalgie.

Po příjezdu zasedl ke stolu s muži a ženami, jeho věku. Mezi staré navrátilce, kteří oplývali bohatými zkušenostmi a názory a navzájem si vyprávěli emigrantské příběhy. Gerlof nemínil v tomto směru zaostávat: „Můj otec měl na statku v Bödě příbuzného, bratrance, jehož bratr odjel do Ameriky. Jednou večer, když se bratranec ukládal ke spánku, ucítil v ložnici pronikavý mrtvolný pach. Ten zápach cítila i jeho manželka. Nakonec sice usnul, ale když se nad ránem vzbudil, zdálo se mu, že u okna postává jeho bratr. V tu chvíli mu došlo, že jeho bratr v Americe zemřel.“

Odmlčel se. Někteří spolustolovníci se historce zasmáli, jako by byla určená k pobavení.

Oběda pořádaného pro Švédoameričany se v hotelu Borgholm zúčastnilo devět mužů a dvě ženy. K jídlu měli platýse s rajčatovým salátem.

Gerlof dorazil do restaurace poté, co se krátce prošel městem, které bylo svého času jeho domovským přístavem. Žádné známé tváře nepotkal, zato viděl plno turistů.

Chvíli postával v přístavu a vzpomínal na les stožárů, který tu kdysi býval. Nyní u mola kotvily moderní plastové lodě a celý přístav působil zanedbaným dojmem; v kamenném obložení zely díry, kameny vyztužující nábřeží byly plné velkých prasklin.

Proslulý hotel byl ovšem v dobrém stavu a Gerlof se ve světlem zalité restauraci cítil dobře; jídlo bylo vynikající. Podlaha podniku byla vytvořena z broušeného vápence, který dost možná kdysi odtěžili jeho příbuzní. Byla velmi krásná.

Gerlof přesto pozoroval především hosty u stolu. Navrátilce z Ameriky.

Ti spolu mluvili směsí angličtiny a švédštiny. Všichni zřejmě rozuměli oběma jazykům. Když si pak objednávali švédské kořalky, jejich historky se začaly rychle dostávat do nevázanějších poloh.

„Švédský platýs je good, ale když jsem rybařil na Aljašce, ulovil jsem kousek, který měl dva metráky!“

Jeden z mužů, Ingemar Grandin, přicestoval až z kalifornského San Pabla. Jedna z žen se jmenovala Nordlofová a byla z New Havenu. Další lidé byli z Minnesoty, Wisconsinu a Bostonu.

Ukázalo se, že pouze tři z nich byli skuteční vystěhovalci, kteří Švédsko opustili v dětském věku společně s rodiči. Rodiče ostatních sice pocházeli z Ölandu, ale oni sami se narodili až ve Státech.

Do žádného z nich by Gerlof neřekl, že vozil Al Capona ulicemi Chicaga nebo že by unesl rybářskou loď.

Schůzka pak pokračovala u kávy a koláče v Nové cukrárně. Historky najednou začaly dostávat smutnější nádech, pálenka zřejmě vykonala své. Nemluvilo se už o velikosti nové země, ale o tom, že život přistěhovalců nebýval vždy snadný.

„Mnozí nosili po kapsách švédské maps a cards… Celou dobu se jim stýskalo, ale neměli peníze na zpáteční cestu.“

„Tak tak. Ti, kteří se nedokázali v USA slušně uchytit, si užili hodně tvrdé a nekonečné dřiny. Hlavně práce v lese byla crazy, tam šlo doslova o život.“

„Ano, viděla jsem staré lumbermen, dřevorubce, kteří přišli o ruce nebo nohy…“

Na konci setkání předal Bill Carlson Gerlofovi několik složených papírů.

„Tady máte ty údaje z Emigrantského domu, za které jste mě prosil.“

„O které,“ opravil ho Gerlof.

„Whatever,“ odbyl ho Bill.

Papíry obsahovaly strojopisné seznamy jmen a letopočtů. Gerlof se na ně nejprve díval trochu zmateně, ale jen do chvíle, než si vzpomněl, že Bill pátral po jménech místních emigrantů v církevních matrikách.

Nyní mu předložil výběr z nich: jména lidí z farností na severu Ölandu, kteří se vystěhovali během posledního století. I tak to byl dost dlouhý seznam.

Gerlof přejížděl po jménech prstem. Náhle se zarazil u dvou:

Aron Fredh, nar. 1918, Rudý domek, farnost Alböke

Sven Fredh, nar. 1894, Rudý domek, farnost Alböke

Podle záznamů v matrice oba opustili ostrov v květnu roku 1931. Ačkoli ze Švédska emigrovali lidé i později, ve čtyřicátých a padesátých letech – to už nepluli do „Ameriky“, ale odlétali do USA –, patřili Aron a Sven nepochybně k posledním typickým vystěhovalcům.

Gerlof se pozastavil u jména Aron – to přece Jonas slyšel na lodi. Zaujal ho také název místa.

Aron z Rudého domku?

Pak se mu najednou rozsvítilo. Dychtivě se naklonil k Billovi.

„Já myslím, že ho znám,“ řekl a ukázal na dotyčné jméno. „Myslím, že jsem s Aronem krátce pracoval na marnäském hřbitově… Tehdy mluvil o tom, že odjede do Ameriky. O rok později jsem se dozvěděl, že k tomu skutečně došlo. Odjel tam se svým otcem. Nevím ale, jak se jim tam pak vedlo.“

Bill se natáhl přes stůl a zadíval se na obě jména.

„V jedenatřicátém… To znamená, že odjeli po the great depression,“ řekl. „To pro imigraci nebyla nejlepší doba. Byla nezaměstnanost a tak dále… Asi to neměli lehké.“

„To asi ne,“ potvrdil mu Gerlof.

Při pohledu na skupinu starých Švédoameričanů si v duchu položil otázku, jestli se Aron Fredh vůbec ještě někdy podíval domů do Švédska.

NAVRÁTILEC

Navrátilec se vypravil na východní stranu ostrova za prodejcem zbraní. Jel sám, zaparkoval asi padesát metrů od Wallova domku a pak asi minutu vyčkával. S nastraženýma ušima se pozorně rozhlížel kolem sebe. Nikde nikdo.

Za autem se vznášelo slunce a jeho svit zbarvil trávu na pobřeží do jasně zelené barvy. Za ní se lesklo tmavomodré moře. Idylický obrázek, který přesto něco rušilo.

Jakmile Navrátilec otevřel dveře vozu, zaslechl od vody rozrušené kejhání hus. Jinak byl všude kolem naprostý klid.

Vystoupil z vozu a nadechl se. Měl před sebou celé moře. Balt s Gotlandem a zeměmi za obzorem. V popředí stál vybledlý červený domek.

„Haló!“ vykřikl.

Toho večera se dveře domku neotevřely.

Když k nim došel blíž, zjistil, že jsou pootevřené. Opatrně je otevřel o několik desítek centimetrů a zavolal dovnitř:

„Haló, Walle!“

Opět se ozvalo jen zakejhání hus.

Něco tady nebylo v pořádku. Cítil to i Navrátilec, a proto se začal pohybovat tišeji.

Zběžně prohlédl temnou místnost v přízemí. Brzy mu došlo, že Wall není doma. Proč jsou tedy dveře otevřené? To odporovalo ostražitosti, kterou Wall projevoval po jejich minulém setkání.

Zvláštní bylo i to, že na vodě volně plula loďka.

Navrátilec si jí všiml, když vyšel ven.

Zdálo se mu, že v ní někdo sedí.

Šel blíž. Když tu byl posledně, ležela dřevěná loďka v trávě dnem vzhůru, nyní plavala na vodě a nebyla ukotvená.

Ne, neseděl v ní žádný člověk. Byli to velcí hnědí ptáci.

Seděli na jejím okraji a svou vahou ji rozkývali.

Nebyly to husy, byli to dravci. V nevelkých kruzích kolem nich poletovali havrani a kavky.

Navrátilec se postavil na břeh. Dravci nervózně zamávali širokými křídly, ale neodletěli.

Byli to obrovští mořští orli s mohutnými zahnutými zobáky. Shýbali se do lodi a do něčeho klovali. Když se k nim kroužící havrani ještě víc přiblížili, orli na okamžik zvedli hlavy jako had a pak se opět sklonili a klovali dál.

Něco žrali. Navrátilec tušil, že jsou to kousky masa.

Jeden z nich vyškubl z loďky něco bílého. Navrátilec si náhle všiml, že je to ruka. Nehybná lidská ruka. Pták pak zobák otevřel a ruka spadla zpět do loďky.

Navrátilec zůstal ještě několik vteřin nehybně stát a pak vykročil.

Vešel do vody a zakřičel na ptáky. Tím je konečně odehnal. V té chvíli už byl velmi blízko loďky, takže viděl dovnitř.

Na úzkém dřevěném dně ležel na zádech Wall, vedle sebe měl téměř vypitou láhev exploreru.

Navrátilec ho poznal jen podle určitých částí jeho oblečení.

Nic jiného, podle čeho by ho mohl identifikovat, už v loďce nebylo.

Ptáci klovali tak dlouho, až z Wallova obličeje nezbylo vůbec nic.

Navrátilec se pustil loďky a začal couvat. Pohled na mrtvé tělo pro něho nebyl ničím novým, byl na něj zvyklý. Vrátil se na břeh a několik vteřin na něm postál v mokrých botách. Upřeně se díval na loďku.

Chvíli byl pohroužený do sebe a pak se vrátil do domu, aby se tam pokusil najít to, kvůli čemu sem přijel.

Wallův domek, to byla nyní skrýš plná pokladů.

Wall se mu jednou chlubil, že zbraně u něj hledala policie, ale žádné nenašla.

Navrátilec měl při pátrání víc štěstí. Ve zbraních se vyznal, dalo by se skoro říct, že je uměl najít po čichu. Metodicky prohledával jednotlivé kusy nábytku ve všech pokojích, a když potom v patře zvedl podlouhlou truhlu se starými dekami, něco se mu na ní nezdálo.

Byla příliš těžká.

Zbraně nebyly zabalené v dekách, ležely úplně vespod – pod falešným dnem.

Jednou z nich byla stará huskvarna s dlouhou hlavní a patronami od firmy Gyttorp, pět krabiček. Náboje se zdály být v pořádku, ale puška byla opotřebovaná.

Druhou zbraní byla moderní beretta. Moc pěkný kousek.

Navrátilec zvedl zbraně k oknu a jednu po druhé si je prohlédl. Měl v oblibě kvalitní zbraně se spolehlivými náboji, které – pokud je střelec zdatný – dovedou oběť rychle usmrtit.

V době jeho mládí nestály zbraně na Ölandu za nic, střelce dokázaly i zranit. Mnozí lovci v té době stříleli mořské ptáky puškami nabíjenými ústím hlavně a jehlovkami. K usmrcení ptáka bylo často třeba tří nebo čtyř výstřelů.

Navrátilec nepotřeboval k zabití něčeho nebo někoho víc než jeden výstřel, tuto schopnost měl už od dětství. K tomu, aby člověk dokázal okamžitě zabít, potřeboval jednak kvalitní zbraň, jednak musel být střízlivý. Předtím ale musel být na střelbu soustředěný, musel být klidný a mít pevnou ruku.

Navrátilec vzal obě zbraně a sešel po schodech do přízemí.

Nezamířil rovnou ven z domku – v kuchyni totiž visel svazek klíčů. Byly to klíče od visacích zámků.

Vzal si je a zamířil do Wallova domku u moře. Zatímco dveře takových domků bývaly na Ölandu zajištěny jen obyčejným kouskem provazu, Wall měl na nich ocelovou závoru s mohutným visacím zámkem. Jestlipak se byla policie podívat i tady?

Navrátilec nakonec našel správný klíč a odemkl.

Do nosu ho udeřil pach mořských řas. Hned zjistil proč: domek byl plný rybářských sítí. Visely z tyčí upevněných u stropu.

V jednom rohu stála skleněná láhev. Zvedl ji a přečetl si, jak je označena: Chloroform. Postavil ji na práh a pokračoval v hledání.

Zcela vzadu, pod hromadou starých sítí, které zapáchaly ze všech nejvíc, byly schované dvě bedýnky se žlutými nálepkami. Vynesl je na světlo.

Byly dřevěné a důkladně zatlučené. Navrátilec vypáčil jejich víka starým nožem. Uvnitř našel to, co očekával.

Obě bedýnky opět přiklopil víky, opatrně je zabalil do deky a odnesl do auta.

Ještě jednou se ohlédl na loďku a velké ptáky. Orli se do ní vrátili a sklonili hlavy, aby se znovu nasytili. Havrani vyčkávali, až na ně přijde řada.

Nebude to dlouho trvat a ptáci Wallovo tělo postupně roztrhají na kousky. Navrátilec nemohl nic dělat, snad jen zavolat policii. V tom případě by se nepředstavil a zatelefonoval by z veřejného automatu.

Nastartoval a odjel.

NOVÁ ZEMĚ, LISTOPAD 1933

Aron je zmatený. Do nové země se vrátila zima a všechno je bílé. Prázdné a bílé. Hory v dálce, lesy pod nimi a široké zasněžené plochy. Zůstává tu velký kanál, který se táhne krajinou jako tmavě hnědý šrám.

Divočinu opanoval mráz, takže komáři už nelétají, ale život Arona a Svena není o nic lehčí.

Jejich domovem je rozeklaná dřevěná ubikace, kde se každý večer schází dělníci z nejméně deseti různých zemí. Všichni přistěhovalci pojídají u kamen suchý chléb a slabý vývar. Večer únavou padnou na lůžko, často leží dva na jedné posteli, přičemž jeden má nohy u hlavy toho druhého.

Na ubikaci to zapáchá jako ve staré stáji. Kopáči kanálu se přestali mýt poté, co před několika týdny zamrzla voda.

Aron slyší, jak za tenkou zdí fičí vítr, a myslí přitom na Öland, na pobřeží, na kameny, na nichž stával za slunečných dnů, na dny, kdy s dědečkem lovili ptáky, na večery, kdy spolu se sestrou Gretou poslouchali maminčina vyprávění. Jsou to jen dávné vzpomínky.

Je mu patnáct. Začíná směšovat mateřštinu s novou řečí, cizí slova se mu hrnou do hlavy a vycházejí ven ústy, jde to čím dál rychleji.

Nejenže zestárl, ale také se změnil. Stal se z něho někdo jiný. V ubikaci není zrcadlo, ale Aron cítí, jak mu na tvářích a na bradě vyrašily slabé chloupky – vousy, které časem zesílí.

Každé ráno se probouzí do zimy a je překvapen, že se ještě může hýbat. Když v noci vyhasnou kamna, musí v nich znovu zatopit, pokud mu ovšem zbylo březové dřevo. To pak dovnitř zastrčí několik klacíků a čeká, až se rozhoří. Zároveň slyší, jak se Sven a další muži mírně pohnou, zakašlou a odfrknou si.

Jednou se stane, že se jeden starší muž, o němž si Aron myslí, že je Němec, a který spává ob dvě postele, neprobudí. Jeho kamarád s ním třese, ale rychle ho zase pustí. Němec je celý ztuhlý.

„Infarkt,“ řekne Sven tiše.

Aron se dívá na mrtvého a myslí na Gilberta Klosse, který se tenkrát během jedné slunečné neděle naklonil před sebe a spadl do hrobu. Jeho srdce se také zastavilo, jenže v jeho případě za to mohl strach.

Němce odnesou ven, jdou s ním daleko a pohřbí ho tak, aby jeho hrob s dřevěným křížem nebyl na dohled. Nikdo už na něho nechce myslet. Je mrtvý.

Aron musí přežít. Na tvrdou práci a mráz nesmí hledět.

Ať už kamna topí, nebo ne, v ubikaci je pořád zima. Jeden jako druhý se snaží zabránit tomu, aby mu ztuhly svaly a klouby. Ze stropu visí rampouchy a po stěnách se plíží mráz. Na jednom z dřevěných baráků je přibitý teploměr, který často ukazuje minus pětadvacet stupňů.

Kopáči přesto musí ven, je čas pracovat a prokousávat se půdou. Brodí se vysokým sněhem, házejí lopatou, kácejí stromy a kopou v promrzlé zemi. To všechno proto, aby se kanál mohl táhnout dál.

Dlouhé bílé dny v příkopu se stávají rutinou.

Sven pracuje stejně tvrdě jako všichni ostatní, ale v tom mrazu téměř přestal mluvit. Občas vytáhne z kapsy svou dřevěnou krabičku, aby se po tisící přesvědčil, že v ní není tabák. Pak skloní hlavu, něco zabručí pod vousy a kope dál.

Večer na ubikaci občas ožije, ale není o co stát. S hrozivým pohledem se rozhlíží kolem sebe a je připraven Arona uhodit – to když mu položí nevhodnou otázku. Jenže Aron už ho téměř dorostl. Mlčí, jen Svenovi hledí upřeně do očí. Na to, aby se ho bál, je už velký, a navíc je příliš unavený. Zůstane před ním stát s rozkročenýma nohama, brání se.

Pokud dostane ránu, vrátí ji. Dělá mu dobře, že je toho schopen.

JONAS

„Tak jak je na Ölandu?“ zeptala se maminka.

Jonas tiskl sluchátko k uchu a nevěděl, co odpovědět. Měl toho hodně na srdci – mohl se zmínit o přízračné lodi, o tom, jak pronásledovali Petera Mayera, ale neodvážil se. Nebyl si jistý, jestli ho někdo neposlouchá. Kent mu řekl, aby o těch událostech s nikým nemluvil. Mohl se tu kdykoli objevit. Byl to Kentův telefon, ležel na stolku u okna jeho domu.

„Fajn,“ odpověděl Jonas.

„Tatínek je na tebe určitě hodný…“

„Je,“ řekl Jonas. „Je hodný.“

„Stýská se ti?“

„Trochu jo.“

„Mně se po tobě i po Matsovi taky stýská,“ řekla maminka rychle.

Jonas se dovtípil, že je Peter Mayer po smrti. Kent se ovšem při snídani tvářil, jako by se nic nestalo. Žertoval s Matsem a bratranci.

Otec převážně mlčel, ale to nebylo nic nového, nikdy nebyl tak hovorný jako Kent.

„Budeš tam už jen čtyři týdny,“ pokračovala maminka. „A pak se vrátíš domů.“

Jonas se snažil na Huskvarnu nemyslet. Čtyři týdny. To je celý měsíc.

V telefonu to praskalo a maminčin hlas zněl trochu kovově.

„Voláš z domu?“ zeptal se Jonas.

„Ne, ze Španělska. Jsem v Malaze. Říkala jsem ti přece, že po slunovratu odjíždím, ne? Ty si nevzpomínáš?“

Jonas zapomněl. Zato mu teď bylo jasné, že se nebude moci vrátit domů, i kdyby chtěl – doma nikdo není. Je připoután k domům Klossových.

„A kdy se vrátíš?“ zeptal se.

„Za týden. Nejdřív bych si to tady chtěla trochu projet.“

Jonas její odpověď příliš nevnímal – díval se totiž z okna a náhle si všiml, že se u mohyly cosi hýbe.

Někdo tam byl. Ten šedovlasý muž. Stál u kamenů a dotýkal se jich. Jonas se díval přes sklo, mhouřil oči, ale jiskřící odrazy slunce na moři v průlivu byly tak silné, že se z muže stal jen nezřetelný tmavý stín.

„Haló, Jonasi! Jsi tam ještě?“

„Ano… jsem.“

Jonas znovu přimhouřil oči a sledoval, jak muž sestupuje ze skály. Vypadalo to, jako by se za mohylou propadl do země.

„Víš, co jsem ti dneska koupila, Jonasi?“

Jonas mlčel.

„Dárek. Něco španělského. Ale neprozradím ti, co to je.“

Maminka mluvila dál a pak najednou řekla, že už bude muset končit, aby hovor nebyl moc drahý. Nakonec Jonasovi slíbila, že brzy zase zavolá a že ho má ráda.

Jonas nevěděl, jestli je ve Španělsku sama; vyptávat se nechtěl.

„Takže se už brzy uvidíme!“

„Fajn.“

Jonas pomalu položil sluchátko. U mohyly nikdo nebyl.

Předsevzal si, že si nebude lámat hlavu ani s maminčinou cestou do Španělska, ani s tím, co se stalo v Marnäsu. Ani s přízrakem z mohyly.

Bude se věnovat jen své práci.

O čtvrt hodiny později už byl opět na rozpálené terase a potil se. Slyšel, jak se od mola ozývá šplouchání vody a výskot, klečel na prknech a usilovně je brousil. Práce mu šla dobře, jen občas se trochu zadrhl. Dřevo na severním okraji terasy bylo tak plesnivé a šedé, že ačkoli dělal, co mohl, stále se nemohl propracovat na světlou vrstvu.

Pak broušení přerušil a zadíval se k pobřeží. Muže, který stál předtím u mohyly, nikde neviděl. Zato v průlivu zahlédl loď – u kůlů se sítěmi se na slunci točil Kentův motorový člun.

Urban, Mats a Casper se potápěli u zádě. Na pozadí třpytící se vody vypadali jako černé stíny. Největší ze stínů, Kent, stál na okraji člunu a smotával tažné lano – jeden z chlapců se právě projel na vodních lyžích.

Kent se Jonase ráno ptal, jestli by se s nimi také nechtěl projet na člunu, ale Jonas odmítl.

Nechtělo se mu do ničeho jiného než do broušení. Nechtěl na nic myslet, nechtěl se vracet do minulosti. Když ale zavřel oči, viděl Petera Mayera. Viděl vyděšený výraz jeho tváře ve chvíli, kdy pohlédl na Kenta, a viděl, jak pak zmizel ve tmě, která ho lesem dovedla až na silnici.

Jonas si otřel zpocené čelo a odehnal od ucha mouchu.

Průliv se třpytil.

Motorový člun vrčel.

Poté, co Jonas sbrousil dvacet prken, mu bylo téměř na omdlení. Cítil, že se musí nějak zchladit.

Přestože u domu jiskřila voda bazénu, vzal si plavky a vydal se na pláž. Cestou prošel kolem mohyly a koutkem oka se zadíval na kameny. Žádný z nich se z ní neuvolnil. Nikde nikdo, všude byl klid. Přízrak byl pryč.

Jonas sestoupil po kamenných stupních v lomu na pláž. Na kameny intenzivně pálilo slunce, přímo oslepovalo. Jonas se mu ubránil, šel se sklopenou hlavou, obličej mu chránil kšilt.

„Ahoj, Jonasi!“

Deset metrů od břehu šlapala vodu teta Veronica. Byla zdatná plavkyně. Když plavala podél břehu, dělala mohutné záběry pažemi i nohama.

„Ahoj.“

„Tak jak bylo včera večer na trhu?“

„Fajn,“ řekl.

„To je prima.“

„Bylo tam hodně lidí?“

„Hm, docela jo.“

Jonas se už nechtěl vracet k trhu ani k pronásledování Mayera ve tmě a skřípotu pneumatik. Zul si boty a vyskočil na kameny. Málem vykřikl, jak byly rozpálené.

„Vem si boty na koupání!“ zavolala na něho Veronica.

Jonas neodpověděl, zatnul zuby a bolest překonal.

Počkal, až Veronica začne plavat, pak se převlékl do plavek a postavil se na kameny zabíhající z pláže do moře. Od moře občas zavál chladivý vítr, ale jinak byl vzduch horký a nehybný. Na Ölandu bylo dost větrno. Někdy tu byl vítr horký jako na poušti, jindy ledový. Také mořská hladina byla v neustálém pohybu. Právě teď se na ní tvořily vlnky s hřebeny z pěny.

Způsobil je Kentův člun, který se proháněl nedaleko kůlů. Na lyžích nikdo nejel, Mats a bratranci v plavkách seděli na zádi. Kent stál vzpřímeně u volantu a řídil.

Otočil se na bratrance a něco jim řekl. Rozesmáli se.

V zápětí si všiml Jonase a přátelsky na něho zamával.„Nazdar, J.K.!“

Usmíval se, jako by se minulého večera nic nestalo.

„Projeď se s klukama,“ volala na Jonase Veronica z vody. „To by se ti mohlo líbit!“

Jonas se zadíval na stíny ve člunu. Na Kenta, kvůli němuž Peter Mayer vběhl na silnici, na Matse a na bratrance, kteří se mu nikdy nesvěřovali s tím, co mají v plánu.

Zavrtěl hlavou.

„Zůstanu tady.“

GERLOF

„Doslechl jsem se o tom mrtvém muži,“ nadhodil Gerlof.

„Kterého myslíš?“ zeptala se Tilda.

„Toho, co byl sražen autem. Toho mladíka.“

Protože Tilda neodpověděla, Gerlof se zamyslel a zeptal se:

„Ono snad bylo na ostrově hlášeno ještě nějaké další úmrtí?“

Tilda chvíli mlčela a pak řekla:

„Ano, zemřeli hned dva muži.“

„Vážně?“ podivil se Gerlof.

Tilda mu odpověděla otázkou:

„Říká ti něco jméno Einar Wall?“

„Vím, o koho jde,“ řekl Gerlof. „Je to jeden starý rybář, stejně jako ty žije na východním pobřeží, severně od Marnäsu.“

„Co ještě víš?“

„To bude asi všechno… Je to penzista, ne? Rybář, lovec… Ale taky se věnuje spoustě jiných činností, které mu nejsou ke cti. Jsou to takové ty věci, o kterých se nemluví nahlas.“

„Chceš říct, že byl nepoctivý?“

„Řekl bych, že lidi měli radši ryby, které prodával, než jeho,“ řekl Gerlof. „Já s ním ale nikdy neobchodoval. Je mladší než já, je mu něco mezi šedesáti a sedmdesáti.“

„Bylo mu…,“ opravila ho Tilda.

„On umřel?“

„V pátek večer jsme přijali anonymní telefonát, že Wall leží u svého domu – mrtvý. Potvrdilo se to. Domníváme se, že se to stalo buď v ten den, nebo v noci na pátek.“

„Jak zemřel?“

„To ti neřeknu.“

Gerlof už věděl, že by se neměl dát vyptávat, a tak řekl jen:

„A co ta nehoda na silnici?“

„Myslíš toho mladíka? Wallova synovce Petera Mayera?“

Gerlof strnul.

„Cože? Jakže se jmenoval?“

„Peter Mayer. Bylo mu čtyřiadvacet, ve čtvrtek večer, předtím, než zemřel Einar Wall, vběhl pod kola auta. Byl to Wallův synovec. Určitě k sobě měli dost blízko, proto teď vyšetřujeme možnou souvislost mezi oběma případy. Jestli jedno z těch úmrtí nepovede k tomu druhému… Právě proto jsem se tě ptala, co o Wallovi víš.“

Musím něco říct, pomyslel si Gerlof.

Neřekl ale nic. Měl Tildě říct o Mayerovi už dávno, ale neudělal to. Co jí má říct teď? Fakt, že Mayer zemřel na silnici poté, co na něho ukázal Jonas Kloss, mohl být jen souhrou náhod. Ačkoli…

„Ještě si o tom promluvíme,“ rozhodl, „ale teď už musím jít. Staví se tu pro mě John.“

„Vy někam jedete?“

„Ano, ale ne daleko,“ řekl Gerlof. „Jedeme na kávu.“

„Ke komu?“

„K dceři jednoho hrobníka.“

Ne všichni zemědělci na Ölandu vlastnili tak velké statky jako rodina Klossových. Sonja, dcera hrobníka Rolanda Bengtssona, měla za manžela sedláka, který byl nyní v důchodu a předtím se staral jen o šest krav, na pár políčkách pěstoval brambory a v ohradě vystlané slámou choval několik slepic. Pak statek prodali a nyní bydleli v Utvalle, v malém cihlovém domku na východním pobřeží s výhledem na několik nevysokých ostrůvků s ptačími hnízdišti. Za nimi se rozkládala už jen hladina Baltu. Připomínala tmavomodré jeviště, které se rozpíná až do věčnosti, a pokud ne, pak přinejmenším k pobaltským zemím a Rusku.

Když Gerlof vystupoval z Johnova auta, nedíval se k moři, ale na sever. Z Utvally to nebylo k domku Einara Walla daleko, stál za několika zálivy a poloostrovy jen dva kilometry odsud.

Gerlof s Johnem se na kávu pozvali sami. Na ostrově to bylo mezi známými běžné. Gerlof a Sonja se díky tomu čas od času scházeli.

V předsíni byla sbalená zavazadla, protože Sonja s manželem měli následujícího dne odletět na Mallorku. Proti návštěvě Gerlofa s Johnem ale nic nenamítali a vlídně je přijali. Gerlofova první otázka se týkala jejich zesnulého souseda.

„Ne, ten večer jsme nic neslyšeli,“ odpověděla Sonja. „Ani jsme nic neviděli, přece jen ho od nás dělí les.“

„Wall byl divný patron,“ podotkl Sonjin muž. „Obchodoval s rybami a masem, ale já myslím, že prodával i jiné zboží. Když jsem někdy projížděl kolem, viděl jsem, že k němu jezdí cizí auta. Řidiči se vždycky tvářili kysele, nikdy mi nezamávali na pozdrav. To nevěstí nic dobrého.“

„A taky se rád napil,“ doplnila Sonja. „Ten alkohol ho nejspíš taky zabil. Jeho srdce to nevydrželo.“

„Takže infarkt?“

„Slyšeli jsme, že prý popíjel ve svém člunu a z toho vedra zkolaboval.“

„Ano,“ řekl Gerlof, „to je možné.“

U stolu s kávou nastalo ticho. Navzdory vážnosti tématu si až do této chvíle povídali víceméně nezávazně. Gerlof si ale chtěl se Sonjou promluvit především o jejím otci.

„Sonjo,“ začal, „možná to nevíte, ale v mládí jsem krátce pomáhal vašemu otci Rolandovi na hřbitově. Choval se ke mně moc pěkně.“

„Opravdu? A v kterémpak to bylo roce?“

„Devatenáct set třicet,“ odpověděl Gerlof. „Měl tam k ruce ještě jednoho chlapce. Myslím, že se jmenoval Aron, Aron Fredh.“

Sonja s manželem se na sebe na okamžik zadívali. Gerlof pochopil: to jméno znali.

„Byli příbuzní,“ řekla Sonja. „Táta si občas vzal Arona na starost.“

„To znamená, že Aron byl i váš příbuzný…“

„Byl, ale jen vzdálený. S Aronovou rodinou vlastně nebyl spřízněný můj otec, ale maminka. Byla sestřenice Aronovy matky Astrid.“

Astrid Fredhová. Gerlof si to jméno poznamenal.

„Nikdo z nich už asi nežije…“

„Ne, všichni už jsou po smrti. Astrid zemřela v sedmdesátých letech. To už v Rudém domku nebydlela. Aron měl mladší sestru, Gretu, ale ta zemřela loni v marnäském Domově. Nešťastně tam upadla.“

„Ve kterém oddělení bydlela?“

„Myslím, že se jmenuje Soustružník.“

Gerlof přikyvoval. Na to úmrtí si moc nepamatoval, ale nebylo divu: bydlel na jiném oddělení a pády nebyly u starých lidí bohužel ničím neobvyklým. Po kobercích a naleštěných podlahách je třeba chodit opatrně.

„Kde bydlela Aronova rodina?“ zeptal se. „Tady na východním pobřeží?“

„Ne,“ řekla Sonja. „Na západním… V Rudém domku u pozemku Klossových. Astrid s Gretou tam bydlely skoro celá třicátá léta a Aron se svým otčímem odjel do Ameriky.“

Gerlof se zarazil. Nikoli kvůli cestě do USA, ale kvůli příbuzenskému poměru obou mužů.

„S otčímem?“ zopakoval. „Sven nebyl Aronův biologický otec?“

Sonja se opět krátce zadívala na manžela.

„Sven přišel na Öland na začátku dvacátých let jako čeledín,“ řekla. „To už byli Aron i Greta na světě.“

O tom, kdo je jejich skutečný otec, Astrid mlčela, pomyslel si Gerlof.

Opět se rozhostilo ticho.

„Nevíte, kam se Sven s Aronem v té Americe vydali?“ zeptal se John.

„Kdepak, o tom nevíme vůbec nic. Vždyť už to brzy bude sedmdesát let!“

„Neposílali domů nějaké dopisy?“

„Žádné nepřišly,“ řekla Sonja, „Ale myslím, že v tatínkově sbírce pohlednic od nich máme jeden pohled … Počkejte chvilku.“

Odešla a po chvíli se vrátila s tmavě zelenou knihou a podala ji Gerlofovi. Kniha byla stará a měla odřené desky, na nichž byla zlatým písmem vytištěná slova: ALBUM POHLEDNIC.

„Otec tohle album zdědil od svého otce,“ vysvětlila Sonja. „Oba sbírali pohlednice, i když ani jeden z nich jich moc nedostával. My jsme jich otci poslali několik z Mallorky, jsou na konci alba.“

Gerlof začal pomalu listovat odzadu. Staré pohlednice měl rád. V době, kdy se plavil po moři, posílal dcerám spousty pohledů z různých švédských přístavů.

Pohlednice z Mallorky na konci alba měly jasné barvy, bylo na nich modré moře a žluté slunce. Pohledy před nimi byly starší, vybledlejší a méně exotické. Našly se mezi nimi například snímky „Esplanády v Gävle“ nebo „Grand Hôtelu v Halmstadu“.

Jedna pohlednice se od ostatních lišila, Gerlof se u ní zarazil. Tištěný text hlásal: Loď Švédskoamerické přepravy S/S Kastelholm – Carte Postale. Pod nápisem byl obrázek velkého majestátního parníku, který se podobal lodím, které Gerlof vídával při svých plavbách po Baltu.

„Tohle by mohla být ona,“ řekl Sonje a opatrně vyjmul pohlednici z alba.

Na jejím rubu byl krátký vzkaz a pozdrav. Slabým, roztřeseným písmem, napsaným inkoustem, tu stálo:

Strýčku Rolande, moc Vám za všechno děkujeme. Právě jsme dorazili do přístavu. Už brzy se nalodíme. Na fotografii vidíte loď, která nás poveze ze Švédska do Ameriky. My se pak ale vrátíme.

Prosím vás, dohlédněte na matku a sestru Gretu. Sbohem.

S pozdravem

Aron

Nepochybně to byla pohlednice, kterou napsal emigrant; pravděpodobně ji odeslal z göteborského přístavu. Neprozrazovala ovšem nic víc než to, že Aron uměl vcelku dobře psát. Přestože datum odeslání na razítku bylo nečitelné, Gerlof měl pocit, že na známce rozeznal čísla 1931.

Položil pohlednici na stůl.

„Aron tady píše, že se vrátí zpátky.“

„Ano,“ řekla Sonja, „ale k tomu nedošlo. Jak říkám, nikdy jsme pak už o nich neslyšeli. Občas jsem Gretu Fredhovou navštěvovala, několikrát jsem se jí ptala, jestli nedostala nějaký dopis od otce nebo od bratra, ale říkala, že ne… Prý ticho po pěšině.“

Pokud ovšem nelhala, pomyslel si Gerlof. Nahlas řekl:

„Lidé většinou něco věděli o emigrantech, kteří na tom byli tak dobře, že mohli posílat domů nějaké dolary. Ostatní, kteří skončili v chudinských čtvrtích, jako by zmizeli ze světa.“

Sonja se zasmušilým výrazem ve tváři přikyvovala.

„Doufejme, že v USA se jim vedlo líp než tady. Ten jejich domek byl příšerný, taková šedá barabizna… Sven nikdy nebyl při penězích. Byl napůl invalida, po úrazu kulhal.“

„Čím se tehdy živil?“

„Asi zkoušel všechno možné, tak jako lidé, kteří neměli vlastní hospodářství. Pomáhal ve větrných mlýnech, co stojí kousek od nás.“

Ticho. John se nenápadně podíval na hodinky. Přiblížila se doba, kdy vyrážel na obhlídku kempu; dělal to tak každý večer. Gerlof položil svůj šálek na stůl.

„Děkujeme za kávu. Jsme rádi, že jsme si mohli popovídat. Mohl bych si to album na pár dnů půjčit?“

„Můžete si je klidně nechat celé dva týdny, co budeme na Mallorce,“ řekla Sonja.

Opět se rozhostilo ticho. Gerlof měl na jazyku ještě další otázku. Netýkala se Arona, nýbrž oněch úderů, které se ozývaly z rakve. Problém byl v tom, že vlastně nevěděl, na co by se měl Sonji v této souvislosti zeptat. Bouchání tenkrát spolu s ním neslyšela ona, ale její otec, který už sám odpočívá na hřbitově. Nakonec řekl jen: „Tak to všechno pěkně sbalte. My pojedeme domů.“

JONAS

Kristoffer si chtěl hrát, a tak se Jonas znovu ocitl na zahradě Davidssonových. Když toho večera vcházel do vrat, viděl, že všechno je tak, jak má být: Gerlof se slamákem na hlavě seděl na své židli.

Přestože zahrada byla dost malá, Jonas tu byl raději než u domů Klossových. Cítil se tu volněji.

Gerlof ho pozdravil, tentokrát ovšem tvrdším tónem. Jako lodní kapitán.

„Dobrý večer, Jonasi,“ řekl. „Pojď sem na chvíli!“

Jonas se pomalu vydal k židlím rozmístěným v trávě. Gerlof se opřel o hůl a sklonil se k němu.

„Peter Mayer,“ řekl pomalu a zatvářil se přísně. „Vzpomínáš si na to jméno?“

Jonasovi se při pohledu na Gerlofovu vážnou tvář rozbušilo srdce. Přikývl.

„Zmínil ses o něm někomu, Jonasi?“

Jonas neodpovídal. Nevěděl, co říct. Náhle měl chuť si přisednout a všechno Gerlofovi říct: o večeru v Marnäsu, o tom, jak se strýc Kent hnal za Peterem Mayerem lesem až k silnici. Také o výkřicích a skřípění pneumatik.

Ale co by se dělo pak? Jonas si to neuměl představit. Casper ho v pátek svezl na mopedu, jak by se asi na něj tvářil, kdyby se doslechl, že očernil strýce Kenta?

Zavrtěl hlavou.

„Ne, nikomu.“

„Víš, proč se tě ptám na Petera Mayera?“

„Ne,“ odpověděl Jonas, téměř to vyhrkl.

Gerlof odehnal mouchu a nepřestával se chlapci upřeně dívat do očí.

„Jonasi, připadá mi, že jsi trochu nervózní. Je všechno v pořádku?“

„Ne… Všechno ne.“

„Tak co se děje?“

Jonas se nadechl. Věděl, že se teď bude muset Gerlofovi svěřit s něčím z toho, z čeho má strach. Nakonec se rozhodl pro následující odpověď:

„U mohyly straší.“

„Nepovídej,“ řekl Gerlof beze stopy strachu v hlase.

Jonas pokyvoval hlavou.

„Viděl jsem přízrak, co v ní žije. Vyšel ven skrz ty kameny.“

„Vážně?“ Gerlof se usmál. „Já zase slyšel, že v mohyle žije drak. Je prý dvanáct metrů dlouhý a od hlavy až po ocas celý zelený!“

Jonas se neusmál. Pohádkám už odrostl a věděl, že draci nejsou. Člověk může mít strach ze spousty věcí, ale z draků ne.

Gerlof se přestal usmívat, opřel se o hůl a zvedl se.

„Pojď, Jonasi,“ řekl. „Půjdeme se na chvíli projít.“

Pomalým, ale rozhodným krokem zamířil přes trávník. Jonas ho následoval.

Gerlof mířil k okraji pozemku, kde mezi travinami a křovím vedla úzká stezka. Vydali se po ní a po asi třiceti metrech došli na louku, které Davidssonovi říkali „pastvinka“.

Gerlof se zastavil.

„Podívej se tamhle, Jonasi!“

Jonas se podíval tam, kam mu Gerlof ukazoval. Na loučce obklopené křovím uviděl hranatou věž ze sluncem vybledlého dřeva. Větrný mlýn. Podobný stál i za jejich restaurací, ale ten byl natřený červenou barvou a vypadal jako nový. Tenhle byl na spadnutí, bez nátěru, s lopatami poškozenými větrem.

„Myslíte ten mlýn?“ zeptal se.

„Ne. Tamhle!“

Gerlof zvedl hůl a ukázal do míst vpravo od mlýna. Jonas viděl, že se tam ve vysoké trávě skrývá hromada oblých kamenů.

„Vidíš je?“ zeptal se Gerlof. „Tyhle kameny, to je mohyla… pravá mohyla, kterou v době bronzové vztyčili pro nějakého velmože.“

„Opravdu?“

„Ano,“ řekl Gerlof. „Tví příbuzní Edvard, Sigfrid a Gilbert v ní ve dvacátých letech kopali. Doufali, že pod těmi kameny najdou zlatý poklad. Jestli něco našli, nevím. Během práce ale usoudili, že mohyla se bude líp vyjímat na jejich pozemku, tam na té skále nad pobřežím. Byli ovlivněni vlasteneckým romantismem.“

„Co to je?“ zeptal se Jonas.

„Romantismus?“ řekl Gerlof. „Romantici byli lidé, kteří si vážili památek z minulosti… Bratři Klossovi naložili polovinu těch balvanů na několik volských povozů a odvezli je na nové místo.“

Jonas poslouchal, ani nedutal.

„Tím chci říct, že ta mohyla před vašimi domy není skutečný hrob,“ dodal Gerlof. „Nikdy sis nevšiml toho starého bunkru ve skále?“

„Vím, že jsou tam… v tom opuštěném lomu… plechové dveře,“ řekl Jonas.

„Přesně tak. Myslíš si, že kdyby nahoře byla skutečná pamětihodnost, že by dovolili vojenským inženýrům, aby pod ní vybudovali bunkr?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě že ne,“ řekl Gerlof. „Bunkr tam je proto, že mohyla není pravá.“ Znovu se zadíval na kameny a dodal: „Pokud by se měl někdo bát přízraku z mohyly, pak jsem to já… Když jsem byl malý, říkalo se, že pokud kolem ní člověk projde, přízrak na něj vyskočí a svýma neviditelnýma rukama ho obejme tak silně, až ho udusí.“

„Bojíte se?“ zeptal se Jonas.

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Myslím, že většina těch strašidelných věcí se dá nějak vysvětlit… Lidé dřív za večerů slýchali z planiny výkřiky. Mysleli si, že tam křičí přízraky, ale ve skutečnosti to byla jen hladová liščata. Byla zalezlá v norách a kňučela hlady.“

Jonas mlčel. Uklidnil se. Gerlof měl na všechno odpověď.

Když se pak vrátili na zahradu, Jonas si prohlédl nohavice, jestli si z pastvinky nepřinesl nějaká klíšťata, ale naštěstí žádná nenašel.

Gerlof se opět posadil a zavřel oči. Dal tím Jonasovi najevo, že jejich rozhovor je u konce. Jonas se ale nechtěl vzdát:

„Někoho jsem u mohyly viděl. A ne jednou.“

Gerlof otevřel oči.

„Já ti to věřím, Jonasi. Ale v tom případě to byl nějaký člověk, možná turista.“

„Byl jako vy… hodně starý. Pak najednou zmizel.“

„Jak vypadal?“

„Měl šedivé vlasy a bílý plnovous. A tmavé oblečení. Stejné jako ten muž v kabině kormidelníka.“

Gerlof se na něho zadíval.

„Jonasi, jak se cítíš? Jsi v pořádku?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Vím, že se ti vrací ty nepříjemné vzpomínky,“ řekl Gerlof. „Zažil jsi něco opravdu nepěkného. Když mi bylo patnáct, tak se mi přihodilo něco podobného. Bylo to v létě, jeden muž před mýma očima zemřel na infarkt. Jedinou útěchou nám může být to, že všechny tyhle nepříjemné zážitky časem vyprchají. Jak člověk stárne, jsou vytlačovány těmi příjemnými.“

Jonas přikývl. V duchu si položil otázku, kdy zažije něco, na co bude vzpomínat rád.

GERLOF

Vnuci a Jonas Kloss odjeli na kolech k obchodu a Gerlof zašel do chaty, aby se vyhnul večernímu sletu komárů.

Uklidil několik sklenic od ovocné šťávy, které chlapci nechali na konferenčním stolku, a sedl si k telefonu. Dosedl ztěžka, byl unavený.

Nikam nepokročil. Přinejmenším co se smrti Petera Mayera týkalo.

A co ten starý Američan? Kde ho najít? Co vlastně mohl Gerlof udělat?

Sáhl po svém bloku. Naslinil si prst a začal v něm listovat. Pozorně si přečetl své poznámky z oběda s navrátilci a z posezení u hrobníkovy dcery.

Byly to úvahy o Svenu a Aronovi Fredhových z Rudého domku. Do bloku si také zapsal otázku: Do kterého místa v USA se dostal Aron? Řádek pod ní byl prázdný, Sonja mu sdělila, že kromě oné pohlednice nemá o svém příbuzném žádné jiné zprávy.

Doufejme, že v USA se jim vedlo líp než tady, řekla mu u kávy. Ten jejich domek byl příšerný, taková šedá barabizna.

Gerlof se nad těmi slovy chvíli zamyslel a pak Sonje zavolal znovu. Telefon vzala hned, byla trochu vystresovaná.

„Vy jste ještě neodjeli?“ podivil se Gerlof.

„Ne, autobus na letiště jede až za dvě hodiny. Letíme z Kodaně“

Gerlof přešel rovnou k věci:

„Sonjo, přemýšlím o tom, co jste mi řekla, když jsme byli u vás… Říkala jste, že Fredhovi bydleli v domku na pobřeží. Prý byl ve špatném stavu, neměl natřené stěny a říkalo se mu Rudý.“

„Ano, Rudý domek. Patřil Klosovým, ale Astrid Fredhová ho měla v pronájmu, původně snad v doživotním. Stál v lese, tam, kde je teď Ölandic.“ Sonja se na chvíli odmlčela a potom dodala: „Klossovi ho pak ale nechali zbourat. Na to jméno si už dneska nikdo nepamatuje. To víte, na všechna ta stará jména domů se časem zapomene.“

„Já vím, tak to chodí,“ řekl Gerlof. „Ale proč se mu říkalo Rudý, když byl ve skutečnosti šedý?“

Sonja se chraptivě zasmála.

„To nemělo s jeho nátěrem nic společného,“ řekla. „Lidé mu to jméno dali kvůli řečem, které Sven vedl ve mlýnech.“

„O čem mluvil?“ zeptal se Gerlof.

„No, jak to mám říct… Agitoval.“

„O co mu šlo?“

„Horoval pro výdobytky socialismu,“ odpověděla Sonja. „On tomu věřil… Když byl za první světové války na vojně v Kalmaru, stal se z něj zapřisáhlý socialista. Když se pak vrátil na Öland a pracoval jako čeledín a pomocník ve mlýnech, pořád ho to drželo. Někteří dokonce tvrdili, že byl komunista.“

„Říkáte, že Sven vedl na statcích a ve mlýnech politické řeči?“

„Ano, šířil ty myšlenky. Ale to víte, ve třicátých letech se o politice mluvilo víc než teď. Na ostrově se scházeli komunisté i nacisté. Občas se do sebe pustili a navzájem si trhali vlajky. Bratři Klossovi tyhle politické řeči nemohli vystát. Sven totiž brojil i proti nim.“

Gerlof si na tu dobu vzpomínal. Byl rád, že mohl odjet na moře a těm politickým půtkám se vyhnout. Námořníci se mezi sebou bavili jen o počasí, větru a cenách za přepravu.

„Tak vám děkuji, Sonjo,“ řekl.

Popřál jí šťastnou cestu a zavěsil. Pak pomalu přešel do ložnice, kde měl na poličce hrobníkovo album pohlednic. Posadil se a otevřel je na straně s černobílou pohlednicí od Arona Fredha. Znovu si přečetl jeho krátké sdělení a zadíval se na fotografii na přední straně. Na bílou loď S/S Kastelholm kotvící v göteborském přístavu – švédské bráně do Ameriky.

Protože viděl lépe, než slyšel, nedělalo mu problém si fotografii prohlédnout detailněji. Nezaměřil se ani tak na loď jako spíš na nábřeží a jeho okolí. Pozadí lodi bylo rozmazané a nejasné, nad vodou se vznášela šedá ranní mlha. Snímek se zaměřoval především na parník a na několik listnatých stromů a kamenné domy za nimi. Nebyly na něm vidět žádné jeřáby, což Gerlofovi připadalo zvláštní, protože si pamatoval, že ve třicátých letech jich byl v göteborském přístavu celý les…

A pak mu to došlo: Gerlof si uvědomil, co je to za nábřeží. Zažil pocit dejà vu – poznal něco, co mu do té chvíle připadalo neznámé. Tohle nábřeží přece viděl v životě mnohokrát.

Opět zvedl sluchátko a vytočil jedno důvěrně známé číslo.

„Johne, už máš po večerní obchůzce?“

„Jo. Anders právě brousí loďku, chci mu s tím píchnout.“

„Jestli se tu pro mě stavíš, rád bych se k vám připojil,“ řekl Gerlof.

„Jasná věc,“ řekl John.

Gerlof ukončil hovor, ale od telefonu se nezvedl. Zavolal ještě na jiné číslo, do Námořního muzea ve Stockholmu.

O čtvrt hodiny později pro něho přijel John. Gerlof byl celý rozrušený, ještě před odjezdem chtěl Johnovi něco říct. Odvedl svého přítele na verandu a řekl:

„Johne, na něco jsem přišel!“

„Fakt?“

„Sven Fredh, Aronův otčím, byl komunista.“

John přimhouřil oči, netvářil se příliš překvapeně. Slovo komunista už nemělo takový specifický zvuk jako dřív.

„Ty to vážně nechápeš?“ pokračoval Gerlof. „Sven byl revolucionář, takový by se těžko vydal do USA, komunisty tam neměli v lásce. Po krachu na burze tam emigranty z Evropy asi neviděli moc rádi, nemyslíš? O buřiče a bolševiky stáli ze všeho nejmíň.“

„Tomu rozumím,“ řekl John. „Ale Sven se přece na celnici v New Yorku nemusel o svých názorech moc šířit…“

„Podle mě ti dva do New Yorku nikdy nedorazili,“ řekl Gerlof a podal Johnovi pohlednici. „Tohle není nábřeží v Göteborgu. Ty domy v pozadí, to je Stockholm.“

„Stockholm?“

Gerlof přikývl.

„Chvíli mi trvalo, než jsem poznal, co je za tím parníkem, ale dneska mi to došlo: je to Skeppsbron. Ve Stockholmu. A jaké lodě odplouvaly ve třicátých letech ze Stockholmu? Mířila některá z nich do Ameriky?“

„Ne,“ odpověděl John. „Pluly do Finska. Před válkou jsme občas vídali, jak je nakládají.“

„Přesně tak. Ale některé z nich se plavily ještě dál… S/S Kastelholm například.“

„Ten se plavil do Ameriky,“ řekl John. „Tady to máš napsaný.“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Je pravda, že Kastelholm patřil švédskoamerické přepravě, ale ta posílala lodě i do evropských přístavů. Než jsi přijel, volal jsem do Námořního muzea ve Stockholmu. Intendant se mi na Kastelholm podíval do databáze. Zjistil, že se na začátku třicátých let plavil po Baltu. Občas plul až do Leningradu.“

John poslouchal a tvářil se nechápavě.

„Aron se Svenem neodpluli do Ameriky,“ pokračoval Gerlof. „Vydali se přesně opačným směrem. Do země, která už dnes neexistuje. Do Sovětského svazu.“

John se mu podíval do očí. Začalo mu svítat.

„Takže ta nová země nebyla na západě, ale na východě…“

„Ano. Někteří Švédové ji viděli tam. Byli to ti, kteří snili o revoluci a beztřídní společnosti.“

„Ale co se tam s těmi dvěma stalo?“

„Nevím,“ řekl Gerlof. „Sovětský svaz tehdy zažíval neklidné časy, Stalin byl čím dál víc paranoidní. Mohlo se s nimi stát cokoli. Co myslíš? Jak Aron dopadl?“

John neodpověděl, a tak Gerlof poznamenal:

„S určitostí víme jen to, že nebyl ve službách Al Caponeho.“

VRCHOLNÉ LÉTO

Netvrdím, že život je dobrý,

spíše bych řekl, že v něm převládá zlo,

ale neřeknu ani to.

Stačily by mi pouhé tři nástroje –

trojúhelník, nůžky a nůž,

abych změřil a odřízl to,

co je možné změřit

a co lze odříznout.

Zbytek pak může změřit noc

a bytosti,

které se během ní zjevují.

Lennart Sjögren

NOVÁ ZEMĚ, ŘÍJEN 1934

Aronovi zatéká do bot, má je neustále vlhké. Stojí zabořený v hlíně před řadou šedivých dřevěných baráků, které se krčí na okraji lesa. Dívá se na Svena, který mu konečně řekl pravdu.

„Takže my nejsme v Americe?“

„Ne.“

„Kde tedy jsme?“ ptá se Aron s obavou z toho, co uslyší.

„Jsme v jiné zemi,“ říká Sven. „Loď nás převezla přes Balt do města, které se jmenuje Leningrad. Z pobřeží jsme potom jeli na sever.“

To je Aronovi jasné, žádné moře tady není, jen lesy. Přesto je toho, čemu nerozumí, hodně.

„Takže Chibinogorsk neleží v Americe?“

Sven vrtí hlavou.

„Ne, je v severním Rusku, v pohoří Chibiny.“

Aron se na něho zadívá nechápavě, ale Sven mluví dál:

„Rusko je jen jedna část unie, stejně jako Amerika. Tahle unie se jmenuje Sovětský svaz.“

Aron ví, co je to Rusko. Matně si vzpomíná, že ve škole při jedné hodině mluvili i o Sovětském svazu, ale nic si pod tím pojmem neumí představit.

„Ale tys říkal…“

„Ano, říkal jsem, že odjedeme do nové země. A tady taky jsme. Na východě, kde vychází slunce. V říši slunce a nadbytku.“

Aron nereaguje, jen mu vrtá hlavou, proč k snídani dostal jen černý chléb. Jeden jediný kousek. Rozhlédne se kolem sebe, dívá se na šedivé baráky a bahnité komunikace mezi nimi.

„Amerika není zaslíbená země,“ vysvětluje Sven. „Je to říše zla. V Americe jsou chudí a černí pronásledováni jako psi. Zavírají je a pak je věší na stromy, aby do nich mohli bohatí střílet. Jen tak, pro zábavu. Tam bys chtěl jet?“

Aron neodpoví.

„Ne, nechtěl,“ odpoví za něho Sven. „Vidím ti to na očích. Chceš zůstat tady, kde všichni pracujeme.“

„Chtěl bych se vrátit domů,“ řekne Aron. „Do našeho domku. Napsal jsem mamince, že se vrátíme.“

„Ona to neví.“

„Ví…“

„Nic neví,“ zopakuje Sven a udělá kulhavý krok stranou. „Já jsem ty dopisy nikdy neodeslal.“

Aron se na něho zadívá nechápavě.

„Stejně odsud nemůžeme odjet,“ řekne Sven tiše. „Nemáme peníze na cestu. Ano, my odsud odjedeme, vrátíme se domů, ale na to si ještě budeme muset počkat.“

Aron tahle slova poslouchá už tři roky. Stále stejné plané sliby. Otčím, hrdý švédský dělník, ztrácí v jeho očích respekt.

Sovětský svaz? Aron se o té zemi snaží dozvědět víc. Začal rozumět jazyku, ruštině, o níž si myslel, že je to američtina, může docela dobře komunikovat s ostatními dělníky v táboře.

Každý den smí chodit několik hodin do školy. Aron má ruského učitele, pana Kopeleva. Poslouchá a opakuje slova, řeč se učí rychleji než Sven. Umí rusky nadávat i odříkat fráze jako: Soudruzi, po uskutečnění světové revoluce na nás čekají prohýbající se stoly s jídlem! a Soudruhu, vzdej se svého majetku! Soukromý majetek je kořenem všeho zla!

O jídle tu mluví všichni. Aron také, touží po švédských jídlech. Po slaných opečených platýsech. Po úhořích, uzených, pěkně mastných, anebo sušších, vařených. Po bramborách, strouhaných bramborách. Po vepřovém, slaném mletém vepřovém. Z mletého masa a strouhaných brambor se připravují ölandské plněné knedlíky. Jsou horké, kouří se z nich.

Všichni neustále mluví o jídle. Táborem kolují v ruštině zvěsti, Aron o nich jednoho rána poví Svenovi, když vedle sebe pracují v příkopu:

„Lidi mají hlad. Umírají na ulicích.“

Sven přestane kopat a zadívá se na něho.

„O čem to mluvíš?“

„Říkám jen, co jsem slyšel. Nemají co jíst.“

„Kde? Kde hladovějí?“

„Na jihu. V Krajině,“ řekne Aron a otře si nos palčákem.

„Myslíš na Ukrajině,“ opraví ho Sven.

„Ano, na Ukrajině. Tam jsou statky, takže lidi by tam měli mít co jíst, ale potraviny jim došly. Vojáci jim zabavili všechno, co vypěstovali.“

„Ne, to jim nevzali vojáci,“ namítne Sven a prudce zaboří lopatu do hlíny, „ale bohatí sedláci. To jídlo si někde ukryli a po nocích se jím cpou!“

„Nejdřív porazili všechny krávy,“ řekne Aron, „a teď zabíjejí svoje děti. Oni tam jedí úplně všechno.“

„Neposlouchej ty řeči!“ Sven se k němu nakloní. „Něco ti povím. Něco o Stalinovi.“

„Kdo je to?“

„Náš vůdce,“ odpoví Sven. „Kapitán, který celou tuhle loď řídí. Josif Stalin.“ Zvedne oči k jasnému nebi, pak je opět sklopí k Aronovi a pokračuje: „Před dvaceti lety vedl boj proti těm, co vedli tuhle zemi dřív, proti carovi a jeho kumpánům. Jednou se dostal do spárů carské policie, za trest měl být zmrskán. Měl proběhnout uličkou mezi policajty, kteří na něho měli připravené důtky s hřebíky. Jestlipak víš, co Stalin udělal?“

Aron zavrtí hlavou.

„Než mezi ně vykročil, dal si do zubů stéblo trávy. Pak vyrazil. On mezi těma důtkama neběžel, šel klidným krokem, jako by se jen tak procházel po louce. A když pak minul posledního z nich, otevřel ústa a ukázal jim to stéblo. Nebyl na něm jediný otisk zubu! Přestože ho zbičovali, vyšel z toho jako vítěz. Rozumíš?“

Aron přikyvuje.

„Pokud to tady máme zvládnout, musíme být stejně silní jako on,“ řekne Sven a napřímí se. „Tak kopej!“

Aron s lopatou v rukách zůstane stát.

„Nejsem jako Stalin.“

Sven zaplaší chmury, zadívá se na něho a řekne:

„Ale můžeš být!“

NAVRÁTILEC

Navrátilec seděl ve svém autě na prázdném odpočívadle u silnice. Na místě spolujezdce měl otevřenou dřevěnou bedýnku, v níž mohly být třeba konzervy nebo láhve, ale tato nesla žlutou nálepku s textem WARNING – EXPLOSIVE!

Bylo v ní dvacet válečků s jasně žlutou trhavinou. Jeden vedle druhého. Odpočívaly zabalené v ochranném papírovém obalu. Byly u nich také rozbušky a srolované plastové kabely – zápalné dráty.

To všechno teď patřilo Navrátilci, Wall už nic nepotřeboval.

Zakryl bedýnku dekou, vystoupil z auta a došel k jednomu ze stolů na odpočívadle. Byly prázdné, nikdo tu nebyl, všechna ostatní auta jen prosvištěla kolem.

Jedno z nich přece jen na odpočívadlo sjelo – starý žlutý sportovní vůz. Navrátilec ho znal, i když vůz měl nyní jiného řidiče než obvykle. Za volantem seděla Rita. Pekku v autě nebylo vidět.

Rita vystoupila a pomalu došla ke stolu. Navrátilec zvedl ruku na pozdrav, ale Rita se na něj dívala nepřítomně, jako by přes sklo. Oči měla rudé od pláče.

Něco nebylo v pořádku.

„Kde je Pekka?“

Rita zavrtěla hlavou.

„Je mrtvý,“ řekla.

„Mrtvý?“

„Ve čtvrtek večer ho přejelo auto.“

Navrátilec se na ni zadíval nechápavě.

„Kde se to stalo?“

„Na téhle silnici, kousek severněji… Šel si jen koupit pizzu… Čekala jsem na něho a u bytu stáli zatím dva týpci v sakách, ale já jim neotevřela.“

„Týpci v sakách?“ zopakoval Navrátilec a Rita přikývla.

„Dva muži a jeden malej kluk.“

„Klossovi,“ řekl Navrátilec. „Byli to bratři Klossovi. Ten kluk viděl Pekku na lodi. Asi to bude syn jednoho z nich.“

Rita sklopila oči a popotáhla. Navrátilec se na ni zadíval a povzdechl si.

„Pekkův strýc je také po smrti.“

„Wall?“ řekla Rita.

„Ano, Einar Wall. Našel jsem ho u jeho domu. Byl mrtvý, ležel v lodi. Takže Klossovi ho také navštívili…“

Rita si sedla vedle něho. Na okamžik mu připadalo, jako by měl vedle sebe dceru, ale hned tu myšlenku zahnal.

„Wall se asi dozvěděl, co se stalo Pekkovi,“ řekla Rita tiše. „Měl ho rád, byli skoro jako otec a syn.“

U stolu zavládlo ticho. Navrátilec myslel na otce a syny, na Pekku a Walla a na všechny další mrtvé. V zemi jich leželo plno.

Rita se zvedla.

„Tady nemůžeme zůstat,“ řekla. „Musíme zmizet.“

„Právě o tohle Klossovým šlo,“ řekl Navrátilec. „Myslí si, že mají vyhráno.“

Rita se zadívala na silnici a na část pobřeží, kde se rozkládal Ölandic. Zamyslela se.

„Vím, co bysme mohli udělat,“ řekla. „Pro Pekku a pro Walla.“

„Vážně?“

„Je to z Pekkovy hlavy. Chystal se to udělat, když ho vyrazili z Ölandicu. Dřív, než s Wallem souhlasili s tím, že unesem tu loď.“

„Chtěl něco vyvést Klossovým?“ napadlo Navrátilce.

Rita přikývla.

„Mluvil o tom, že by rád vyřadil z provozu to jejich středisko. Chtěl se pomstít tak, aby už na Ölandicu nechtěl nikdo zůstat. Aby Klossovi přišli o miliony… Přesně mi popsal, jak by se to dalo provést.“

Navrátilec se také zvedl. Kývl hlavou a krátce se usmál.

„Tak se do toho dáme.“

GERLOF

Začátkem července zasáhla ostrov vlna veder. Sluneční paprsky se vynořovaly z Baltu v půl páté ráno a už kolem sedmé rozpustily chlad, který přinesla noc. V devět bylo na planině horko a dusno. Někteří ptáci, například kukačky, už tou dobou v keřích umlkali.

Gerlof si uvědomil, že léto, které zažívali do této chvíle, bylo jen teplé. Nyní začalo být opravdu horko. Prudké sluneční paprsky, které sálaly z bílé oblohy, tlumily vítr a rozechvívaly vzduch.

Stejně jako mnozí jiní obyvatelé vesnice se Gerlof v takovém vedru nejraději zdržoval na pobřeží, kde alespoň občas zafoukal mořský vítr. Čas od času se tam také ukázal John, aby pokračoval v broušení obkladu loďky, případně nahradil některou z jejích nahnilých částí novým dřevem.

Gerlof se slamákem na hlavě seděl na nízké látkové sedačce u svého domku.

„Už tady dlouho nebudu,“ řekl Johnovi.

John se ušklíbl a sklonil se k loďce.

„To tvrdíš už spoustu let.“

„Tohle nemyslím,“ namítl Gerlof rychle. „Chci říct, že už dlouho nezůstanu tady ve vsi. Brzy sem přijedou dcery s rodinami. V chatě nebude k hnutí. Chtěl bych se přestěhovat do Domova.“

„Kdy?“

„O příštím víkendu. Za deset dní.“

John se zadíval na Vlaštovku a kroutil hlavou.

„Do tý doby to nestihnem dodělat.“

„To je mi jasné,“ řekl Gerlof zachmuřeně. „Jenom nevím, jak často se dostanu do vsi. Ale budu na vás myslet.“

V myšlenkách se jinak většinou zaobíral dvěma dvanáctiletými chlapci: Aronem Fredhem a Jonasem Klossem.

Aron už malý kluk nebyl – tedy pokud cestu do Sovětského svazu přežil. Gerlof ho stále tak viděl: jako malého kluka, který stál na slunci u čerstvě vykopaného hrobu. Jestlipak ho bouchání v zemi vyděsilo? Gerlof se domníval, že ano. Pamatoval si, že si tenkrát pro Arona přišel vysoký hubený muž – jeho otčím, přesvědčený komunista.

Potom přemýšlel o druhém vystrašeném chlapci, Jonasi Klossovi. Přestože také on zažil něco děsivého, nebyl si Gerlof tak úplně jistý, jestli chlapcova nervozita pramení pouze z jeho strachu z přízraku z mohyly a z nepříjemných zážitků na lodi.

Měl pocit, že Jonas měl ještě nějaký problém doma.

Poté, co toho dne ukončili práci na opravě loďky, vrátil se Gerlof pomalu na zahradu. Slunce ale pořád pálilo, a tak už nemohl sedět venku.

Nakonec mu pomohli vnuci – rozevřeli nad ním slunečník, který poskytl stín jemu i kousku zahrady; trávník byl jinak spalován sluncem.

Gerlof si vyndal kapesník a otřel si čelo. Vzduch se tetelil horkem, bylo osmadvacet stupňů ve stínu. Rostliny umíraly a zvířata si hledala úkryt.

Některým druhům ptáků ale sluneční žár nevadil. Když se Gerlof podíval směrem do nitra ostrova, zahlédl tam na nebi stín: to jestřáb pátral po nějaké kořisti, která se pohybovala v trávě. Dravec s roztaženými křídly, připomínajícími černé plachty, zvolna kroužil nad planinou.

Jestlipak ho taková volnost těší? uvažoval Gerlof.

Možná ji vůbec nepociťuje.

Má prostě hlad.

Gerlofovi také vyhládlo. Zašel do chaty a osvěžil se kefírem se skořicí.

Když stál v kuchyni, ozval se telefon. Zvedl ho.

Tilda. Měla pro něho novinky.

„Ozvala se nám pobřežní hlídka.“

„Kvůli té lodi?“

„Ne, ta je pořád nezvěstná. Zato v Kalmarském průlivu se našlo mrtvé tělo. Muž v pracovní kombinéze. Námořník.“

Za to může to teplo, řekl si v duchu Gerlof. Voda v průlivu se ohřála a těla stoupají ke hladině.

„Byl z Elie?“

„Možná,“ řekla Tilda. „Vyšetřují to kolegové v Kalmaru. Měl u sebe doklady, právě je zkoumají.“

„To je dobře,“ řekl Gerlof. „Já taky trochu zkoumám.“

Navzdory tomu, že zaslechl Tildin tichý povzdech, dodal:

„Snažím se zjistit, co byl zač ten stařec na lodi… ten Američan nebo kdo to je.“

„Podle Jonase Klosse je to Švédoameričan,“ řekla Tilda.

„Ano,“ řekl Gerlof. „Jenže pokud je to člověk, kterého mám na mysli, tak se kdysi vystěhoval do Ruska. V tom případě se jmenuje Aron Fredh.“

„Aha. To jméno mi nic neříká,“ zapochybovala Tilda. „Jestli ho najdeš, dej mi vědět, ano?“

„To nebude tak jednoduché,“ řekl Gerlof. „Na ostrově je teď spousta lidí…“

„Já vím,“ řekla Tilda suše. Chvíli mlčela a pak dodala: „Teď, když se našla ta mrtvola, musíme Jonase Klosse vyslechnout… Bude to opravdový výslech, ne jen nějaké popovídání.“

„Bude se konat u vás na policii?“

„Ne, pokud to bude Jonasovi příjemnější doma, vyslechneme ho tam.“

Jde na to dobře, pomyslel si Gerlof. Nahlas ale řekl:

„Rád bych byl u toho.“

Tilda se krátce zasmála.

„Tak to asi nepůjde.“

Gerlof se nenechal odbýt:

„Mohl bych být ten – jak jsi to říkala?– svědek výslechu? Dohlédnu na to, aby měl hladký průběh.“

Tilda nejdřív chvíli mlčela a pak řekla:

„Ten chlapec by s tím musel souhlasit.“

„Já myslím, že bude.“

„A taky bys musel celou dobu mlčet,“ řekla Tilda. „Nesměl bys říct ani slovo. A nesměl bys o tom mluvit ani po skončení výslechu.“

„To všechno zvládnu.“

„Opravdu?“ řekla Tilda. Nezdálo se, že by o tom byla přesvědčená.

JONAS

„Přijde k nám vzácná návštěva, J.K.,“ řekl strýc Kent.

Stál vzpřímený před Jonasem na rozpálené terase a netvářil se zrovna nadšeně. Oči měl upřené k pobřežní silnici. Jonas si všiml, že Kentovi trochu cuká levý oční koutek – byly to stejné drobné trhavé pohyby jako po návštěvě v Marnäsu.

Toho večera se Jonas snažil strýci vyhýbat, jak jen to šlo, ale protože pracoval hned u vchodu do vily, nebylo to vždycky tak snadné. Strýc kolem něj procházel ráno i večer. Někdy měl na sobě oblek, jindy šortky a tričko. Někdy ho zběžně pozdravil, jindy vypadal tak rozrušeně, že Jonase vůbec nevnímal.

Nyní měl na sobě tmavě šedý oblek a cestou od auta se zastavil u Jonase, aby ho informoval o zmíněné návštěvě.

„Kdo?“ zeptal se Jonas. „Kdo přijde?“

Kent si ho změřil pohledem.

„Policie,“ řekl. „Měli by přijít zítra večer. A budou chtít mluvit s tebou, J.K.“

„O čem?“

Kent se zadíval na průliv.

„Chtějí si promluvit o té záhadné lodi, kterou jsi tam viděl. O nic víc nepůjde… Jen jim odpovíš na to, na co se tě budou ptát. Budu celou dobu u toho.“

Jonas se zadíval k domu, skrze velké okno viděl dvě hlavy. Jeho bratr Mats a bratranec Urban seděli na pohovce a sledovali televizi. Věděl, že se dozvěděli o tom, že prozradil, jak to bylo s návštěvou kina. Nic mu neřekli, ale věděli to. Stále čekal, jak ho za to potrestají.

„Tak co říkáš, J.K.? Zvládneš to?“ zeptal se Kent.

Jonas přikývl a současně otočil hlavu na druhou stranu, k pobřežní silnici a skále. Nikdo tam nebyl. Mohyla byla dál na svém místě, přízrak se u ní v poslední době neobjevil. Možná ho odsud zahnalo to, že se Gerlof zmínil, že mohyla není pravá.

„Ještě něco, J.K. Jestlipak víš, kdo je to aktér?“

Kent se k němu sklonil. Košili pod sakem měl rozepnutou, byl cítit pánským parfémem, těžkým a omamným jako alkohol.

Jonas zavrtěl hlavou.

„Aktér je hráč, někdo, kdo se účastní obchodní činnosti nebo nějaké hry. Aktéři bývají různí, malí i velcí… Ty jsi teď malý aktér ve velké hře. Rozumíš mi?“

Jonas rozpačitě přikývl.

„Fajn,“ řekl Kent. Pak přimhouřil oči a ztišil hlas, téměř Jonasovi šeptal do ucha: „Víš přece, co tvůj táta provedl, ne? Proč byl loni v létě pryč…“

Jonas znovu přikývl.

„Teď je ale zase s náma, dobře to dopadlo,“ řekl Kent. Pak se k Jonasovi naklonil ještě blíž a stejně tiše jako předtím mu řekl: „Jestli si ale o sobě budeš myslet, že jsi velký aktér, a řekneš policii o tom, jak jsme byli v Marnäsu na trhu, tak se může stát, že si ho zase odvedou. To bys chtěl?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„To nechce nikdo z nás,“ řekl Kent, „a proto, až se tě budou ptát, odpovídej stručně a o ničem jiném se nezmiňuj. O.K.?“

„O.K.,“ potvrdil mu Jonas.

„Fajn,“ řekl Kent. „Když to uděláš, tak tuhle hru vyhrajem!“

Znovu se napřímil, pohladil Jonase po rameni a vešel do domu. O chvíli později odtamtud Jonas zaslechl zvuk běhacího pásu.

NAVRÁTILEC

Statek byl osvětlen jediným reflektorem umístěným na sloupu, který se tyčil vysoko nad chlévem. Ostatní stavení tonula ve tmě a ozývaly se z nich pouze zvuky: bučení, bekot a nárazy do dřevěných stěn. K nebi se zvedalo silo podobné raketě bez špice.

Byl pátek, a přestože na statku panoval nepřetržitý provoz, mělo tu být méně lidí než jindy. Pracovní týden skončil, všichni chtěli mít volno.

Pro Navrátilce to neplatilo. Byl skrčený ve stínu sila a tiše čekal na Ritu, která chodila mezi budovami s plastovým kbelíkem.

„Jsem hned zpátky,“ řekla mu, aniž ho požádala o pomoc.

Navrátilec vyčkával. Vzduch té noci byl teplý a suchý, vznášel se v něm slabý pach hnoje. Navrátilec se zadíval kolem sebe, na silo, na stáj a na nové stroje. Dokazovaly, že na ostrově stále žijí velcí sedláci. Je možné, že už tu ani žádní jiní nejsou.

V trávě cosi zapraskalo. Zjevila se před ním štíhlá postava – Rita. Pohybovala se tiše a rychle.

„Tady,“ řekla zadýchaně. „Tady to mám… Nikdo mě neviděl!“

Kbelík už neměla prázdný, ale téměř plný a uzavřený poklopem. Nebylo vidět, co v něm je.

Navrátilec ho od ní převzal. Pak se zadíval na další předměty, které Rita přinesla. Na jakousi červenou plastovou bedýnku a dlouhou hadici.

„Co je to?“

„Vysokotlaké čerpadlo… Teď už máme všechno, co potřebujeme.“

Přikývl.

„Zajedeme ke Klossovým.“

NOVÁ ZEMĚ, KVĚTEN 1935

„Odjedeme domů,“ řekne Sven na začátku léta, kdy už je země suchá a snáze se v ní kope. „Domů. Do našeho domku.“

Aron se na něho podívá.

„Je to pravda?“

„Je,“ odpoví Sven. „Odevzdal jsem v kanceláři pas. Sekretář ho poslal do Leningradu. Už brzy ho sem pošlou zpátky se všemi potřebnými razítky. Pak odjedeme.“

Aron mu věří. Už to přišlo! pomyslí si.

Jenže letní dny plynou a pas nikde.

Nastane jediná změna: jsou jim zvýšeny příděly jídla, díky čemuž se Aron nemusí každé ráno a večer třást hlady. Toho léta vyrostla v lese spousta plodů. Auta vozí dělníkům maso a jablka.

Zatímco se ve vsi objevuje jídlo, začínají se z ní ztrácet lidé.

Jedním z prvních je Michail Suncov, starý dělník z Minsku, který byl ubytován v místnosti, která sousedí se světnicí Švédů. Suncov vždycky Aronovi vyprávěl barvité historky o životě ve Svazu a vyrobil mu z březového dřeva krásný model bojového letounu. Sven si ho pak přibil na stěnu nad jejich postel.

Suncov jednoho dne zmizí. Když jdou ráno do práce, čekají tu na něho cizí muži v tmavých uniformách. Přistoupí k němu a něco mu řeknou. Suncov se pak už nikdy do práce nevrátí.

Prostě zmizí. Jeho lůžko je prázdné. Když se Sven zeptá jeho spolubydlících, co se s ním stalo, nikdo nic neví. Možná ví, ale nemají odvahu to říct nahlas.

Ti, kteří si mezi sebou příliš šeptají, časem také zmizí. Téměř vždycky k tomu dojde v noci. Ve tmě se objeví muži v uniformách, v místnosti vypadají jen jako pouhé stíny. Dělníci jsou pak vyvedeni ven – jdou buď sami, nebo se každého z nich ujme jeden z těch mužů – a od té doby už je nikdo nespatří.

Sven nedostane zpět svůj pas.

Přijde podzim, ochladí se. Trávu pokryje námraza, půda ztvrdne.

Svenův pohled pomalu ztrácí cílevědomý výraz. Jeho oči začínají bloudit z místa na místo. Je nahrbený a napadá na nohu výrazněji než předtím.

„Nevadí, i tak pojedeme domů,“ říká Aronovi. „Napsal jsem do Leningradu na švédský konzulát. Vylíčil jsem jim, jaké to tady je… Taky to, že člověk nesmí jet, kam chce. Už brzy se to vyřeší.“

Ale říká to nejistě.

Nic se nestane. Dny ubíhají, napadne první sníh a dělníci kopou dál.

Jednoho dne je Sven po práci předvolán do kanceláře.

Aron ho sleduje, jak odchází a jak se za ním zavírají dveře. Má pocit, že Sven je tam celý večer.

Když se pak Sven vrátí na ubikaci, ztěžka ze sebe vysouká:

„Oni ten pas mají… Měli ho celou dobu. A taky dopis, který jsem poslal na konzulát… Zadržují všechny dopisy, také ty, co přišly ze Švédska.“

Klesne na lůžko a se skloněnou hlavou pokračuje:

„Říkají, že musí zničit konspirátory.“

„Kdo jsou to konspirátoři?“ zeptá se Aron.

Sven kroutí hlavou a dívá se k zavřeným dveřím kanceláře.

„Ten pas jsem jim neměl dávat,“ říká si pro sebe. „Neměl jsem to dělat!“

Zůstane sedět na okraji své strany pelesti a něco si mumlá pod vousy. Aron si lehne na záda a dívá se na model letadla nad sebou. Je to jediný důkaz toho, že Suncov vůbec někdy existoval.

Pak zavře oči a pokusí se usnout. Jemu pas zůstal, nosí ho neustále v kapse. Nikdy ho nikomu neukazuje.

Sven dál sedí, Aron usne.

Probudí ho něčí ruka na rameni. Tvrdá ruka v rukavici, třese jím.

„Vstávej!“ vyzývá ho rusky.

Rozkaz pronesený tichým hlasem.

Aron otevře oči a vidí, že v místnosti jsou tři muži. Jeden z nich je hodně vysoký, stojí u jeho postele, druzí dva u dveří. Všichni mají na sobě tmavé kabáty a čepice, zřejmě je to nějaký typ polní uniformy.

„Vstávej!“ zopakuje muž v kožených rukavicích a táhne Arona z postele.

Podlaha je studená jako led. Muž vezme jeho šaty a boty a hodí je po něm.

„Dělej!“

Aron, rozespalý a ochromený, se oblékne. Vyvedou ho z baráku. Náhle si všimne, že tu není sám. Ze dveří vyvádějí ještě dalšího člověka.

Sven. Vzbudili také Svena.

U černého auta na sněhu stojí čtvrtý muž v uniformě a v ruce drží několik dokladů. Aron v jednom z nich pozná Svenův pas. Muž ho ale Svenovi nevrátí, nepředstaví se, jen tiše přečte jejich jména. Vyslovuje je pomalu, mluví rusky.

„Jste to vy?“

Sven přikývne.

„Pojedete s námi!“

Sven a Aron si musí sednout na zadní sedadlo. Z obou stran mají dva strážce, Aron musí sedět Svenovi na klíně. Auto pak vyjede z dělnické vesničky do tmy.

Sven se opatrně skloní k Aronově hlavě.

„Musíš být klidný,“ šeptá mu švédsky.

„Já jsem klidný.“

„Je to důležitý,“ šeptá Sven. „Musíme být klidní.“

Sven přitom vůbec klidný není, ošívá se horní polovinou těla, jako by ho něco bolelo.

Aron zachovává klid. S překvapením zjišťuje, že z cesty má skoro radost. Poprvé v životě jede autem. Má pocit, jako by ujížděl všem svým starostem. Zatímco Sven má sklopené oči, Aron se dívá kolem sebe a prohlíží si opasek s pistolí, který má strážce vedle něho. Z pouzdra vyčuhuje černá rukojeť, typ pistole Aron neumí určit. Mauserovka? Doslechl se, že sovětští policisté používají výhradně mauserovky.

Najednou si vzpomene na svůj dávný sen stát se v Americe šerifem.

Cesta trvá dlouho, jedou daleko, určitě několik desítek kilometrů. Sven celou dobu nepromluví a Aron také mlčí.

Nakonec opět uvidí světlo. Jsou to reflektory umístěné na jakési konstrukci, která se tyčí nad lesem. Aron poznává strážní věž.

Vidí také ostnaté dráty. Auto projede branou, která se za nimi vzápětí zavře. Pokračuje dál a zastaví u nízké kamenné budovy. Aron a Sven jsou z auta vyvedeni k jejím vstupním dveřím.

Voják se zvednutou kulovnicí je vede dlouhou chodbou s betonovou podlahou, míjejí zástupy zavřených dřevěných dveří.

Kolem sebe slyší tlumené rány a hlasité výkřiky.

Voják jedny ze dveří otevře. Lehce Arona postrčí.

„Tudy!“ poručí mu.

Voják pak ustoupí stranou. Aron před sebou uvidí široké kamenné stupně. Strmé schody, které prudce klesají do podzemí.

GERLOF

Gerlof u Klossových nikdy nebyl, dokonce ani na jejich pozemcích. Ty byly sice kamenité, ale velmi krásné, rostly na nich hadince a jalovcové keře a od silnice je oddělovala kamenná zeď. Za ní pak vedle sebe stály dva podlouhlé jednopatrové domy, které připomínaly krabice z borového dřeva, a kolem nich garáže a menší domky pro hosty.

Gerlof měl v padesátých letech možnost koupit si pozemek u pobřežní silnice, ale nevyužil ji. V té době se plavil po moři a v době volna nechtěl mít na očích pokud možno ani kapku mořské vody. Proto chatu postavil o notný kus dál, v místě, kde člověk průliv neviděl na první pohled; výhled navíc od té doby zarostl.

Když vystupoval u Klossových z auta – přivezl ho tam John –, nepřivítal ho nikdo z rodiny majitelů. U vjezdu k domu stála žena středních let s krátce střiženými šedivými vlasy a pronikavým pohledem.

„Gerlof Davidsson?“

„Ano.“

Gerlof viděl tuto ženu poprvé v životě, ale její pohled a gesto, s nímž mu podávala ruku, mu byly povědomé; odhadoval, že je to policistka v civilu. Možná mu to napovědělo i její oblečení: navzdory teplému večeru měla tmavou sukni, bílou blůzu a svetr.

Potřásli si rukama.

„Cecilia Sanderová z Krajské kriminální police, vedu výslechy s dětmi. To já si teď promluvím s Jonasem Klossem. Vy jste svědek výslechu?“

„Ano,“ zopakoval Gerlof.

„Víte, co to obnáší?“

„Budu poslouchat a ukládat si ten rozhovor do paměti.“

„Přesně tak.“ Policistka se otočila a zamířila k jižní vile. „Všechno už je připraveno, půjdeme dovnitř.“

Gerlof kráčel za ní, přes čerstvě sbroušenou terasu vešli do velké místnosti s nablýskanou kamennou podlahou a stěnami obloženými ze světlého dřeva. Byl tu příjemný chládek, vzduch patrně ochlazovaly skryté ventilátory na stropě.

U dveří stála sestra Kenta Klosse. Měla na sobě džíny a bílou košili, na ramena jí padaly tmavé vlasy. Usmála se a podala Gerlofovi ruku.

„Gerlof?“ zeptala se.

„Dobrý den… My už jsme se viděli,“ řekl Gerlof. Doufal, že si Klossova sestra vzpomene.

„Vážně?“ řekla Veronica. „A kde to bylo?“

„V marnäském Domově. Přednášela jste tam o rodu Klossových. A také o Ölandicu.“

„Máte pravdu, bylo to loni v létě,“ řekla. „Bylo to fajn… Spousta starších lidí by toho mohla tolik vyprávět…“

„… těm, kteří o to stojí,“ dodal Gerlof.

Uvolnil se a kolem polic s láhvemi vína se nechal odvést dál do místnosti.

Na sedací soupravě tu kolem nízkého podlouhlého dubového stolu sedělo šest osob. Atmosféra tady byla napjatější. Gerlof poznal Jonase Klosse, ten se tvářil ze všech nejzarputileji. Vedle chlapce seděl jeho strýc Kent, zdravě opálený, ve světle hnědém letním sáčku.

Bylo tu také pár hezky oblečených mladíků v košilích a tmavomodrých džínech. Jonasův bratr a jeho bratranci, pomyslel si Gerlof.

Stolek obcházela mladá žena a každému nalévala vodu s ledem. Gerlof si nejprve myslel, že je to další Klossova sestra, ale jakmile žena řekla lámanou švédštinou „prosim“, pochopil, že je to hospodyně. Služka, jak se kdysi říkalo. I v dnešní době se najdou lidé, kteří si ji mohou dovolit.

„Já myslím, že můžeme začít,“ řekla Cecilia Sanderová a posadila se do čela stolu, odkud na všechny dobře viděla. „Bylo by dobré, kdyby tu zůstal jen Jonas a některý z jeho rodičů… Ostatní mohou odejít.“

„V tom případě tady zůstanu já,“ vyhrkl Kent Kloss. „Jsem Jonasův strýc. Jeho rodiče tu nejsou.“

Usmál se, ale policistka jeho úsměv neopětovala.

„Jonasi, kde jsou?“ zeptal se.

„Máma je doma… Bydlí v Huskvarně. Táta tady je, jenže on…“

Jonas se odmlčel a zadíval se na strýce.

„Musel zůstat v restauraci, vede ji,“ doplnil ho Kent Kloss. „Jak víte, musí tam být jako všude jinde stále přítomná osoba, která dohlíží na prodej alkoholu, jinak bychom mohli přijít o povolení ho prodávat.“

Jonas nic víc neřekl.

„Dobrá,“ řekla Cecilia Sanderová a otevřela svůj poznámkový blok. „Tak, a teď si promluvíme, Jonasi.“

Zadívala se do svých papírů a pokračovala:

„Koncem června, osmadvacátého, jsi měl jet večer do kina do Kalmaru. K tomu nedošlo, místo toho ses vydal k moři.“

„Ano.“

„Proč jsi nejel do kina?“

„Ten film byl mládeži nepřístupný,“ odpověděl Jonas. „Kluci mi nedovolili, abych s nimi jel.“

Kent si odkašlal a předklonil se.

„Starší chlapci se takhle rozhodli za našimi zády. Samozřejmě to byla chyba… Už jsme si o tom s nimi promluvili. Toho, jak se zachovali k Jonasovi, litují.“

Cecilia Sanderová ho sice soustředěně poslouchala, ale dívala se přitom pouze na Jonase.

„Ty jsi tedy sešel k moři. Co bylo pak?“

Jonas se rychle rozhlédl po ostatních u stolku.

„No… Nasedl jsem do gumového člunu a pak jsem viděl jednu loď.“

„Můžeš mi popsat, co se dělo potom?“

„Jmenovala se Elia, myslím ta loď…,“ řekl Jonas. „Vyšplhal jsem se na palubu.“

Potom jí vyprávěl totéž, co už si Gerlof vyslechl dvakrát. Jonas průběh událostí popisoval pomalu a s pozoruhodnou důsledností.

Policistka naslouchala a dělala si poznámky. Dospěli až k okamžiku, kdy Jonas líčil, jak z lodi vyskočil a doplaval na břeh.

Vytáhla z tašky několik fotografií.

„Teď ti ukážu jednu fotografii, na kterou není moc hezký pohled, tak se na to připrav. Uvidíš mrtvolu muže, která byla před několika dny nalezena v průlivu. Vznášela se na hladině asi pět námořních mil odsud…“

Zvedla snímek člověka s křídově bílým obličejem, zavřenýma očima a řídkými vousy. Padesátiletý muž v kombinéze. Gerlof jasně viděl, jak je jeho obličej po té době, kdy byl pod hladinou, nateklý.

„Poznáváš ho?“ zeptala se policistka.

Jonas se podíval na fotografii, zvedl od ní oči a pak se na ni zase zadíval, tentokrát déle. Přikývl.

„Byl na té lodi… To je ten muž, co ležel u poklopu.“

Policistka přikývla a položila fotografii na stůl.

„Je to Němec. Jmenuje se Thomas Herberg,“ řekla. „Víme to díky peněžence, kterou měl v kapse.“

U stolu by bylo slyšet spadnout špendlík. Sanderová vzala do ruky další snímek.

„A ta loď, co jsi o ní říkal, že se jmenovala Elia… Co říkáš na tuhle? Byla to ona?“

Gerlof se naklonil nad stolek. Na snímku bylo vidět menší nákladní loď, vyfocenou zepředu a mírně ze strany. Trup měla natřený černou barvou a na palubě dvě kabiny. Gerlof pocítil jistou hrdost, byla totiž hodně podobná té, kterou nakreslili společně s Jonasem. Největší rozdíl mezi oběma plavidly spočíval v tom, že to na fotografii bylo pevně připoutané k molu.

„Ano… myslím, že ano,“ odpověděl Jonas.

Gerlof se koutkem oka zadíval na Kenta Klosse. Ten se krátce podíval na snímek a pak uhnul očima a pohlédl k oknu.

„To jméno si pamatuješ dobře, ale není celé,“ řekla Sanderová. „Ta loď se nejmenuje Elia, ale Ophelia. Je to stará nákladní loď z Hamburku.“

Obrátila snímek a dodala:

„Thomas Herberg byl její kapitán.“

Takže ne Elia, ale Ophelia, pomyslel si Gerlof. Ale co když část jména začernila posádka?

„Mám tu ještě několik dalších fotografií,“ řekla policistka a seřadila vedle sebe čtyři snímky.

Byli na nich mladí muži ve věku mezi dvaceti a třiceti lety, kteří se dívali do objektivu s vážnou tváří. Gerlof se domníval, že jsou to policejní fotografie. Ani jednu z tváří nepoznával. Jonas ale hned ukázal na čtvrtého muže.

„Toho znám. Je to Peter Mayer… To on vylezl na palubu a mlátil kolem sebe sekerou.“

„Takže ty víš, jak se jmenuje?“ zeptala se policistka. „Už jsi ho někdy předtím viděl?“

Jonas přikývl.

„V kině v Marnäsu,“ vyhrkl a na okamžik se bázlivě zadíval na Gerlofa. „To jsem byl ještě malý… Prodával tam vstupenky.“

Policistka si zapisovala.

„Pak už jsi ho nikdy neviděl?“

Tentokrát se Jonas ohlédl na Kenta. Ten mu věnoval významný pohled. Jonas se vzápětí zadíval na policistku a zavrtěl hlavou.

„Tak fajn,“ řekla Cecilia Sanderová. „Tím pádem už nám zbývá jen jedna fotografie, Jonasi… Viděl jsi někdy tohohle pána?“

Šlo o zvětšeninu, trochu neostrou. Starší muž s bílými vousy v černém saku, díval se upřeně do objektivu. Gerlof si všiml, že mu za zády vyčuhuje kousek dřevěné tabulky s nápisem UŽNÍK, a hned byl doma. Tabulka označovala oddělení SOUSTRUŽNÍK v marnäském Domově pro seniory. Nacházelo se v prvním patře, o poschodí níž než Gerlofovo.

Najednou si uvědomil, že toho muže zná: byl to Einar Wall, rybář, který je podezřelý z pašování a nelegálního prodeje zbraní. Jenže Wall nebydlel v Domově, ale ve svém domku na pobřeží. Proč se tedy nechal vyfotit v Soustružníkovi? Že by tam měl nějakého příbuzného?

Jonas se také podíval na fotografii a zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Nastalo ticho. Policistka dopsala a podívala se na Jonase.

„Tak to je všechno. Ještě si budete muset přečíst přepis tohoto rozhovoru, pro kontrolu, že je v něm všechno tak, jak to tu zaznělo. Pokud bude ještě něco potřeba, zavolám. Děkuji ti, Jonasi!“

Jonas kývl hlavou a zvedl se. Rychle zamířil ke dveřím na terasu. Gerlof na něm viděl, že je rád, že už má výslech za sebou.

NAVRÁTILEC

Byl pátek večer a Navrátilec si ve stísněné kuchyňce utíral pot z čela. Právě sešrouboval poslední vodovodní trubku. Na podlaze vedle něj stál kbelík, který Rita vzala na statku. Nyní byl prázdný.

Navrátilec s Ritou přivezli vysokotlaké čerpadlo na pozemek Klossových. Cestou je nikdo nezastavil, zřejmě vypadali jako výletníci – starý otec s dcerou nebo vnučkou.

Rozšroubovat vodovodní potrubí nějakou chvíli trvalo, během té doby si stihli popovídat. Rita mluvila o své rodině. S rodiči se nestýkala, její bratr pracoval v severním Norsku, a tak se na podzim vypravila na Öland, aby se tu pokusila o cosi, co by se dalo nazvat nový život. Také sem přijela kvůli Pekkovi, s nímž se seznámila na jednom hudebním festivalu.

„A co vy?“ zeptala se. „Máte v USA rodinu?“

„Nikdy jsem neřekl, že jsem žil ve Státech,“ odpověděl Navrátilec. „Žil jsem v Sovětském svazu.“

„Ten už ale neexistuje,“ poznamenala Rita a na nic víc se už neptala.

Všechno bylo připraveno.

„Tak jdem na to,“ řekla Rita a zapnula čerpadlo.

Navrátilec udělal krok vzad a zaposlouchal se do hukotu. Tak vypadal začátek katastrofy, která postihla rodinu Klossových.

Navrátilec cítil, že všechno spěje ke svému konci.

Pekka a Wall byli mrtví. Jeho žena byla také po smrti a jemu už zřejmě také moc času nezbývalo.

Zadíval se z okna.

Viděl tam sice kemp s řadami chatek a stanů, ale vzpomněl si přitom na jeden pracovní tábor.

NOVÁ ZEMĚ, PROSINEC 1935

Život se skládá jen z práce. Z tvrdého spánku a tvrdé práce.

Aron a Sven jsou v pasti. V noci jsou vězni a přes den otroky, nemají chvíli volna. Tvrdou práci se sekerou a pilou vykonávají s Mattim, vysokým hubeným Finem, a malým podsaditým Ukrajincem Gríšou. Od rána do večera kácejí stromy a dřevo stahují vlastníma rukama k řece. Do tábora ještě nedorazili koně, jejich práci zatím musí vykonávat lidé.

Kde se Sven s Aronem ocitli? Kdesi na severu SSSR, víc nevědí. Poslali je sem po krátkém výslechu a rychle vyneseném soudu.

Vystavili jim dokumenty, orazítkovali je, pořídili jejich kopie. Aron už umí rusky natolik dobře, že si přečetl, že jsou odsouzeni za sabotáž k osmi letům v trestaneckém táboře.

Sabotáž, ale čeho? Odpověď neznají.

Trestem je jim práce, ještě víc práce.

Po několika dnech strávených v přeplněné cele nedaleko místnosti, v níž probíhají soudy, byli za tmy odvedeni k vlaku, do vagonu s dlouhou řadou klecí plných vězňů. Dostali trochu polévky, poté se vlak rozjel.

Jeli hodiny, možná dny. Venkovní teplota stále klesala. Přestože vagony neměly žádná okna, jen škvíry ve stěnách, odhadovali, že vlak míří na sever.

Nebyl v něm ani záchod, jen díra v podlaze, která brzy zamrzla. Vězni pak museli vykonávat potřebu v nejtemnějším rohu. Po čase se tam vytvořila zapáchající hromada, která se zvětšovala s každou další návštěvou některého z vězňů.

Vlak občas zastavil a do klecí byli nahnáni další vězni. Za nimi stáli mladí muži v uniformách, vojáci s puškami a samopaly. Aron si je prohlížel, vzpomínal na to, když byl malý kluk a měl vlastní zbraň.

„Vidíš ty nože na hlavních?“ zeptal se Svena šeptem.

„To nejsou žádné nože,“ řekl Sven unaveně. „Říká se tomu bajonety.“

Aron užasl.

„To znamená, že ti vojáci můžou zároveň střílet a bodat?“

Sven neodpověděl, jen se opřel o stěnu a zavřel oči. Aron seděl sám u mříže, zbraně před očima.

Vlak po čase zastavil a pak už se nerozjel. Když se vagony otevřely, stmívalo se.

Trestanci byli vyhnáni na zasněžené nádraží, museli se u něj seřadit a vydat se na pochod. Rovnou do lesa.

První, co Aron v táboře uviděl, byla hromada šatů, která ležela u cesty pokrytá sněhovým popraškem. Pak si všiml, že z ní jako zobák trčí zčernalá ruka. Pochopil, že jsou to na sebe naházená mrtvá těla.

„Oni tady mrtvé nepohřbívají,“ řekl.

Sven na to nezareagoval, ale jiný vězeň za nimi norsky zamumlal, že země je příliš zmrzlá.

Zmrzlé tu bylo úplně všechno.

Další věc, kterou tady Aron viděl, byla ohrada s ledovým povlakem. U některých sloupů seděly nebo ležely stíny – velcí psi uvázaní na řetězu. O kus dál čněla třípatrová strážní věž, která bděla nad řadou nízkých baráků.

Aron se Svenem byli odvedeni do jednoho z nich, už tak přeplněného.

Aron se zadíval oknem s prasklým sklem na bílý svět za ním. Za ohradou a závějemi se tyčil jehličnatý les a na obzoru vysoké hory.

Lesy.

Hory.

Aron té zimy viděl víc lesů a hor než v celém svém dosavadním životě. Na Ölandu žádné hory nebyly, dokonce ani žádný pořádný strom. V nové zemi všude ční k nebi obrovské kmeny.

Krajina kolem tábora je liduprázdná a promrzlá. Sníh toho roku napadl brzy. Práce v zasněženém lese za ohradou se časem stane rutinou. Jednou za čtrnáct dní se trestanci koupou.

Dozvědí se, že tábor tu stojí teprve dva roky a že ho postavili sami vězni. Když sem tenkrát po dlouhém pochodu dorazili, bylo tady jen pole. Na přespávání si vykopali zemljanky, později si postavili malé chatrče a nakonec dřevěné ubikace.

V baráku, v němž přespávají Sven s Aronem, je na padesát vězňů z deseti různých zemí. V době volna se shromažďují u kamen, je to vlastně jen zrezivělý sud, který moc tepla nevydá. Jedí suchý chléb a řídký vývar. V jedné posteli se tísní dva, někdy i tři muži.

Aron slyší, jak za stěnou baráku fičí vítr, a vzpomíná na bouře na Ölandu, ale jsou to pro něj už jen zasuté obrazy z dětství. Už je dospělý. Je mu šestnáct.

Po probuzení vždy zamáčkne několik štěnic a vstane. Pokud mají dříví, nastrká do kamen několik polínek a podpálí je. Slyší, jak se Sven a ostatní muži začínají pomalu hýbat.

Téměř každé ráno se najde někdo, o kom si ostatní myslí, že zaspal, vzápětí ale zjistí, že je studený a nehýbe se.

Mezi palandami kráčí smrt a Aron si rychle zvyká na pohled na promodralé rty a strnulé oči, na to, jak na prkně vynášejí něčí mrtvolu. Nikdo nemá sílu ji omýt, a tak skončí na hromadě ostatních mrtvých, jako když se skládá dříví.

Je čas jít do práce.

Každé ráno v sedm hodin napochoduje brigáda do lesa a je rozdělena do menších skupin. Oddíl má svého předáka, ale Aron se Svenem ho během práce téměř nikdy nevídají. Skupiny vybavené sekerami a pilami mají za úkol kácet stromy a stahovat kmeny k řece.

Kmeny odplouvají, to trestanci udělat nemohou. Jsou uvězněni v nekonečných zasněžených lesích, v nichž prý žijí medvědi a vlci.

Stávka nepřipadá v úvahu, nemá smysl ani švindlovat, pokoušet se o tuftu, jak se tu říká. Strážci každý večer počítají u řeky klády, skupina, která neplní normu, dostane méně jídla. Méně jídla pro vězně znamená, že je dříve či později čeká smrt.

Trestanci tedy neustále kácejí stromy a tahají kmeny a celou dobu mrznou. Nohy a paže se jim při práci zahřejí, ovšem dlaně mají stále ledové. Svenovi se podařilo koupit pro sebe a pro Arona boty, které nemají skoro žádné díry. Ostatní vězni se musí spokojit s onucemi, omotávají si je kolem prstů na nohách.

Fin Matti nemá chráněné ruce, je bez rukavic.

Na těle nemá skoro žádný tuk. Je tak promrzlý, že už se ani netřese zimou. Aron si všiml, že Matti má prsty na pravé ruce bílé a na kost promrzlé; ruka vypadá jako tvrdá palice. Matti se pokouší pracovat, ale potácí se přitom jako v polospánku.

„Matti, odpočiň si,“ radí mu Sven. „Až se večer vrátíme na barák, ohřeješ se.“

Matti odpočívá u borovice, je stále více dezorientovaný, mluví finsky. Nakonec si začne pro sebe prozpěvovat.

Ostatní dál pracují. Normu je třeba splnit.

Když padne soumrak, Aron, Gríša a Sven zjistí, že Matti zmizel. Zrovna pokáceli strom, zvedli oči a mezi stromy uviděli jen klikatící se šlépěje ve sněhu. Sven se po nich vydá, ale v té tmě stopu ztratí. Do všech stran volá Mattiho jméno, ale kamarád mu neodpovídá.

Aron a Gríša se ho také vydají hledat, avšak poté, co zazní píšťalka, jež vyzývá k nástupu, toho musí nechat. Nezbude jim než se do tábora vrátit bez Mattiho.

Předák počítá vězně. Když zjistí, že mu jeden chybí, rozčílí se, řve a nadává, ale nemůže udělat nic víc než odvést zástup trestanců zpátky do tábora.

V noci je osmnáctistupňový mráz. Aron slyší, jak venku fouká vítr, a myslí na to, jaké to je právě teď v lese. Myslí na Mattiho.

Ráno oddíl opět napochoduje do lesa, je rozdělen na skupiny, které se odeberou na své pracovní úseky. Drobně sněží, v lese je ticho. Muži zvednou pily a dají se do práce.

Náhle zaslechnou hlasitý zpěv. Mezi stromy někdo zpívá – finsky. Poznají ho po hlase.

„Matti!“ vykřikne Sven.

Vyrazí do těch míst, Aron za ním.

Píseň je dovede až k Mattimu, který je schoulený ve sněhu pod vysokou borovicí a zvedá před sebe ruce, jež se podobají zmrzlým paličkám. V širokém půlkruhu před ním ze sněhu vykukují malé štíhlé houby.

„Matti?“

Sven k němu přiskočí, zatřese jím, ale kamarád nereaguje.

Matti ho neposlouchá, má plné oči ledu. Zavře je a zpívá z plných plic.

Aron pomalu dojde na místo a prohlíží si zvláštní půlkruh ve sněhu. Nechápe, jak je možné, že tu v zimě rostou houby.

Pak mu to dojde.

Jsou to lidské prsty.

Matti si ulámal zmrzlé prsty a nastrkal je před sebe do sněhu.

Matti zpívá dál. Huláká se zavřenýma očima.

Aron se mlčky dívá na prsty. Je jich deset a ukazují vyčítavě k nebi.

Mattiho pak odnesou na marodku, kde jsou mu amputovány ruce a nohy od kotníků dolů. Je to marné, Fin ještě v noci zemře.

V Aronovi se toho dne něco zlomí. Otupí, utrpení, které vidí kolem sebe, se ho přestane dotýkat jako dřív. Nemocných a mrtvých v táboře si sice všímá, ale kdykoli je vidí, jen skloní hlavu a jde dál.

Dávají si teď se Svenem pozor, se kterými vězni budou mluvit. Přicházejí sem stále nové skupiny a mnozí z nich si chtějí povídat.

Několik týdnů pracují ve skupině s Američanem Maxem Hingleym z Chicaga. Do nové země přišel už koncem dvacátých let jako zapřisáhlý komunista. O dva roky později se stal otrokem na stavbě kanálu. Pracují s ním každý den v lese, ovšem Hingley jednoho dne zničehonic zmizí. Prý si pro něho v noci došli na ubikaci a hned ráno ho odsoudila trojka. Nikdo neví proč.

„Určitě si o něm mysleli, že je to špion,“ říká jeden muž z baráku.

„Špion?“ podiví se Sven. „Hingley byl přece přesvědčený komunista.“

Jak se zdá, platí teď nová pravidla. Místo mrtvých a zmizelých se objevují nové tváře.

Do skupinky Švédů, která pracuje na severním okraji území, je zařazen mladý sovětský vězeň. Představí se jako Vladimír Nikolajevič Jegerov. Říká, že je mu o rok víc než Aronovi a že pochází z ukrajinského Kyjeva. Vysvětlí jim, proč má tak dlouhé jméno: to prostřední má po otci, jak je to v zemi běžné.

„Ale můžete mi říkat Vlad,“ navrhne. „To pro vás cizince bude asi nejjednodušší.“

„A ty mi říkej Arone,“ řekne mu Aron rusky.

Na rozdíl od ostatních mužů ve skupině, kteří jsou mlčenliví, je Vlad hovorný. Jeho matka byla Ruska, otec Ukrajinec, oba už jsou po smrti. Před dvěma lety se stali obětí hladomoru. Vladimír byl odsouzen ke čtyřem letům v táboře – za to, že si schoval půl bochníku chleba. V táboře mu schází ukrajinský chléb, bílý i černý.

„Taky mi chybí vařené maso, které jsme doma mívali,“ říká. „ A jablka, meruňky, brambory, smetana a slaďoučké višně…“

Aron ho poslouchá s otevřenými ústy. Tečou mu sliny. Předsevzal si, že se nebude s nikým přátelit, ale když Vlad mluví o jídle, nedokáže ho neposlouchat.

Vlad se naučil, jak lze v táboře přežít. Vyrobil si boty z březové kůry, vatovou bundu nemá roztrhanou a nějakým způsobem si před zloději dokáže uchránit čepici z ovčí kožešiny. Kromě toho má zásobu papíru a pero, a tak může Arona učit psát v azbuce.

Aron se musí naučit hodně nových písmen. Některá z těch, která zná z domova, se tady vyslovují jinak. Přesto si azbuku postupně osvojí. Příslušné slovo si zapíše tak, jak by je zapsal latinkou, a Vlad mu je pak napíše azbukou. Pak je porovnají.

Aron se za necelé tři roky v nové zemi naučil plynně rusky. Švédsky mluví jen se Svenem, ale k tomu dochází stále řidčeji.

Vlad si tajně schoval cibuli, nabídne ji také Aronovi. Zatímco ji pojídají, vypráví mu, že viděl, jak Maxe Hingleyho odváděli v noci vojáci v šedých uniformách. Byli to příslušníci tajné policie GPU.

„To proto, že byl cizinec.“

Aron s kouskem cibule v ruce strne.

„Opravdu?“

„Policie považuje všechny cizince za špiony.“

Oba chvilku mlčí a žvýkají cibuli.

„Já žádný špion nejsem,“ ohradí se Aron.

„A víš to určitě?“ zeptá se Vlad.

Usměje se a nakloní se k němu:

„Měl by ses taky stát sovětským občanem. Sven zrovna tak. Měli byste si opatřit vnitrostátní pas. Až vás odsud pustí, budete moct volně cestovat.“

„My se ale nechceme stát sovětskými občany,“ namítne Aron. „Chceme domů.“

Vlad přikyvuje.

„To se ale nejdřív musíte odsud dostat. Teprve pak můžete odjet domů.“

„Dobře, ale jak to máme udělat?“

„Vezměte si pas těch, kteří ho už nepotřebují.“

Aronovi chvíli trvá, než pochopí.

„Pas přece potřebuje každý, ne?“

Vlad vrtí hlavou.

„Pokud je fitil, tak ne.“

Fitil znamená knot. Tak se tady říká těm, kteří už budou brzy sfouknuti. Umírajícím trestancům.

Aron poslouchá a zamyslí se.

Večer si o tom promluví se Svenem. Ve tmě mezi palandami, když ostatní usnou a chrápou nebo chrčivě vydechují.

Aron šeptá švédsky, vypráví Svenovi o tom, před čím ho varoval Vlad a co mu radil.

„Takže podle něho máme… ukrást sovětský pas?“ zašeptá Sven, když Aron domluví. „Pokud se máme stát občany, musíme nejdřív krást? Tak to řekl?“

Aron přikyvuje.

„Anebo máme vzít pas někomu, kdo je knot.“

Dívají se na sebe. Ve tmě, za chrápání ostatních.

GERLOF

Policejní výslech v Kentově vile skončil, všichni se začali zvedat. Gerlof si dal nejvíc načas a dělal to vědomě. Přestože po celou dobu výslechu mlčel, sledoval přitom Kenta Klosse. Majitel Ölandicu se nyní usmíval, jako by zvítězil v tenisovém zápase.

Gerlof si přál, aby ho ten úsměv přešel. Proto, když se s pomocí hole zvedal, obrátil se na Kenta a pronesl tiše, jakoby mezi řečí:

„Na jaře jsem viděl, jak kolem Stenviku projíždí bagr. Jel k vám do Ölandicu, viďte?“

Bagru na pobřeží si ve skutečnosti všiml John, ale to Kloss nemohl vědět. Kent přikývl.

„Potřebovali jsme vybagrovat bahno.“

„V přístavišti?“ zeptal se Gerlof.

„Ano.“

Kloss nevěnoval Gerlofovi pozornost, díval se na hodinky.

„Vím, že to přístaviště bylo původně určené pro parníky, ale po válce bylo přestavěno tak, aby u něj mohly přistávat i nákladní lodě…,“ pokračoval Gerlof.

Kloss na to nic neřekl, chtěl odejít. Gerlof se ale opřel o hůl tak, že mu tím téměř zabránil v cestě, a zeptal se:

„Používáte ho?“

Kloss se zastavil a podíval se na něho.

„Když tomu říkáte přístaviště…,“ ohradil se. „Je to jen staré kamenné molo, které jsme trochu vyspravili betonem.“

„A občas je udržujete…“

„Ano, vždycky na jaře vybagrujeme, jinak by se zaneslo.“

„Jaká je tam hloubka?

„Dva metry… Možná tři.“

Gerlof ukázal holí na fotografii Ophelie, která zůstala ležet na stole.

„To není tak málo… Řekl bych, že ponor takovéhle lodi je něco málo přes dva metry. Ta by tam mohla kotvit.“

Kent Kloss se na něj díval a mlčel. Gerlof ho přiměl k tomu, aby ho začal poslouchat.

„Nevím o tom, že by ji někdo viděl v Borgholmu,“ pokračoval Gerlof. „Na téhle části pobřeží je mělko, moc jiných přístavišť než to vaše tu není.“ Zadíval se na Kenta Klosse a zeptal se: „Tak co, kotvila u vás?“

Kloss neodpověděl, což zaujalo i Cecilii Sanderovou. Seděla stále u stolku a srovnávala si své dokumenty.

„Ophelia byla vaše?“ zeptala se s pohledem upřeným na Klosse.

Důraz položila na slůvko vaše. Kent Kloss zavrtěl hlavou.

„Ne. Tak se to nedá říct,“ řekl úsečně.

„Jak to myslíte?“

„Samozřejmě že nám nepatří… Je ale možné, že jsme ji využili.“ Kloss sklopil oči. „V přístavišti kotvila o slunovratu nějaká loď, na jméno si už nevzpomínám… Měli jsme v ní pronajatou část nákladního prostoru.“

„Za jakým účelem?“ zeptala se policistka.

Kent Kloss se podíval na své ruce, zaměřil se na nehty.

„Šlo o dodávku potravin,“ řekl.

„Asi ryb, ne?“ zeptal se Gerlof.

„Ano, ryb,“ řekl Kloss. „Tahle loď vozila do našich restaurací ryby z pobaltských zemí. Během víkendu je vyložili a pak zase odpluli.“

„Jistě jste s nimi byl v kontaktu.“

„Ne, od té doby ne,“ řekl Kloss a pokrčil rameny. Gerlofovi se to gesto nezdálo, Kloss se jen snažil působit nenuceně. „Dodávku přebíral náš šéfkuchař. Já kapitána Herberga osobně neznal, ani jsem nevěděl, jak vypadá. Mám jen telefon do jejich kanceláře v Hamburku.“

„A co lodní deník Ophelie?“ zeptala se Sanderová. „Neviděl jste ho?“

„Bohužel ne,“ řekl Kent.

Policistka si cosi poznamenala do bloku. Přikyvovala, ale nepůsobila příliš spokojeně.

Gerlofovi se Klossovy odpovědi také nezdály. Dodávky ryb z ciziny? Teď během letní sezony to sice zní logicky, ale že by šlo jen o tohle?

Zadíval se z okna. Viděl tam Jonase, jak stojí na terase, baví se s mužem středního věku v saku, který se s vážným výrazem dívá na chlapce a chvílemi se krátce ohlédne na dům. Gerlof se domníval, že je to Niklas, Jonasův otec.

„Dáme vám vědět,“ řekla policistka, když vycházela z domu. Pak se zadívala na Kenta Klosse a dodala: „Při vyšetřovaní tohoto případu spolupracujeme s celníky a pobřežními hlídkami.“

Gerlof také pomalu vyšel ven. Přestože slunce už téměř zapadlo za dům, stále bylo vedro. Klossovým to nemuselo vadit, mohli se zchladit ve svém velkém modrém bazénu.

Jonas seděl na bobku a pracoval, přejížděl dlouhými tahy bruskou po prknech. Jeho otec opět někam zmizel.

Když se Gerlof otočil, všiml si, že Kent Kloss stojí u auta Johna Hagmana. John měl spuštěné okénko a rozmlouval s ním.

Jakmile k nim Gerlof došel, hovor ukončili. Kloss se podíval na Gerlofa. Na tváři měl už zase svůj typický sebejistý výraz, kterým jako by říkal: Jen se opovaž!

O pět minut později John nastartoval a vycouval z pozemku Klossových.

„Viděl jsem tě mluvit s nepřítelem,“ řekl Gerlof na sedadle spolujezdce.

„Kloss není žádnej nepřítel,“ namítl John. „Akorát konkurent.“

„Co ti chtěl?“

„Ptal se, jestli nemám v kempu nějaký starší hosty.“

„To máš, ne?“ řekl Gerlof. „Jezdí k tobě přece štamgasti…“

„To jo,“ řekl John. „Zajímalo ho, jestli tu nejsou nějaký sólo starší chlapi. Takoví, kteří sem v minulejch letech nejezdili. Nový tváře. Já na to, že takový tu jsou. Ptal se, jestli to jsou cizinci, jenomže to já nevím.“

„To znamená, že taky pátrá po starším cizinci. Stejně jako my.“

„Jo,“ řekl John. „Chtěl po mně, abych mu ukázal jejich karavany. Ale to jsem odmítl, to přece nemůžu hostům udělat.“

„Pochopitelně,“ přisvědčil Gerlof, třebaže chtěl Johna právě požádat o totéž.

Znovu se k Johnovi otočil.

„Co víš o bratrovi Kenta Klosse?“

„Že se jmenuje Niklas,“ odpověděl John.

„To by souhlasilo. A co ještě?“

„Moc toho není,“ řekl John a rozhlédl se po pobřežní silnici. „Vede restauraci, ale moc ho nevídám… Nejvíc je tu vidět Kent Kloss a občas jeho sestra Veronica.“

„Při tom dnešním výslechu to bylo zrovna tak,“ řekl Gerlof zamyšleně. „Seděl tam Kent Kloss. Správně tam měl být Jonasův otec, ale ten se drží stranou.“

„Pokud můžeš dát na to, co se povídá,“ řekl John, „je Niklas Kloss černá ovce rodiny.“

„Copak provedl?“

John kývl na domy u pobřežní silnice.

„Taky tady zdědil jeden pozemek, ale neměl prachy na to, aby na něm stavěl… Po několika letech ho prodal. Byl to gambler, zadlužil se. Kromě toho si taky poseděl v kriminále.“

„Vážně?“ podivil se Gerlof. „Proč ho zavřeli?“

„Nevím,“ odpověděl John. „Možná za podvody nebo krádež… Pustili ho teprve nedávno.“

Gerlof zamyšleně pokyvoval hlavou.

„Tak to potom chápu, proč se policii vyhýbá.“

NAVRÁTILEC

Druhý červencový víkend. Na nebi nad Ölandem nebyl ani mráček, ostrov od rána do večera zalévalo světlo a teplo a slunce sem lákalo návštěvníky z celého jihu Švédska. Tentokrát sem z pevniny dorazila opravdu mohutná vlna turistů. Dovolené byly v plném proudu. Přestože nedošlo k dopravním zácpám jako v době oslav slunovratu, přes most na Öland se i tak šinul jednolitý proud aut a karavanů, které se poté rozjely dál a zaplnily celý ostrov od severního mysu až po jižní cíp.

Lidé se přes den koupali na plážích a večery trávili v kempech a hotelech. Chataři otevřeli své letní příbytky, vytáhli z nich grily, začaly hučet sekačky na trávu. Silnice a elektrické vedení měly být po dobu několika týdnů využity na maximum, aby se pak v srpnu na ostrov opět vrátil klid.

Plno bylo v těch dnech i v chatkách, které si lidé pronajímali v kempech, a v nočních klubech. Resort Ölandic u Stenviku čekal nejdůležitější měsíc v roce.

Navrátilec stál na odpočívadle u silnice a sledoval projíždějící kolony aut.

Vedle něj stála Rita. Vypadala unaveně, ale zároveň odhodlaně. Zadívala se na své auto.

„Tak jsme udělali, co jsme chtěli… A já vyrazím na cestu.“

Navrátilec přikývl a znovu si uvědomil, že by mohl být Ritin otec nebo dědeček. Vytáhl peněženku a začal odpočítávat bankovky.

„Tady máš něco z té lodi. Na přilepšenou,“ řekl. „Kam jedeš?“

Rita mlčky převzala peníze a probírala se bankovkami.

„Do Kodaně,“ odpověděla. „Za kamarády, na chvíli se ztratím… A vy?“

„Zůstanu tady na ostrově,“ odpověděl Navrátilec.

„Jak dlouho?“

„Až do smrti.“

Rita se usmála, brala to jako žert.

„Díky, že jste mi nabídl tuhle práci.“

Krátce ho objala a odjela vstříc novým dobrodružstvím.

Navrátilec zůstal stát. Na odpočívadle se zastavilo několik aut, stoly se postupně plnily lidmi.

Resort Ölandic byl na ně připravený. Jen Navrátilec a Rita věděli, že ho brzy postihne katastrofa. Plížila se k němu pomalu pod zemí.

NOVÁ ZEMĚ, ÚNOR 1936

Den, kdy došlo k neštěstí, začal jako kterýkoli jiný pracovní den.

V lese pracují čtyři muži: Aron, Vlad, starý Gríša a Sven. Nakládají dřevo, toho dne ale mají pomocníka: starého koně. Jmenuje se Boxer a převáží lesem náklady dřeva. Je polomrtvý, na krku má velké strupy, ale přesto pracuje. Je to třetí kůň, kterého velitel zabavil na statku ležícím jižně od tábora; první dva umrzli. Když je pojídali, měli chuť sušeného masa.

Boxer je pro ně luxus, nikdo neví, jak dlouho jim vydrží. Ostatní pracovní oddíly koně nemají, jeho práci musí vykonávat trestanci.

Zmínění čtyři muži usilovně kácí a nakládají, jsou o dvě objemové dodávky pozadu. Stále mají zpoždění. Aby vše stihli, musí stromy kácet po tisících. Toho dne jich tu mělo pracovat sedm, ale dva jsou nemocní a jeden je zavřený na samotce, protože je obviněn z tufty.

Klády leží na zemi. Vlad vždy napočítá do tří a pak je spolu s Gríšou a Aronem jednu za druhou nakládá na saně. Sven stojí vedle nich a upevňuje je řetězem. Gríša po naložení každé klády zanaříká. Dělají stále totéž, už po tisící.

Aron pracuje mechanicky jako robot, v myšlenkách je na pobřeží pod Rudým domkem, na slunci, mezi kameny, kde se pění vlny a kde je měkký písek. Člověk se tam může kdykoli vykoupat.

„Arone,“ osloví ho Sven tiše.

Aron přimhouří oči. Je zpátky v zimě, opět pocítí únavu. Otočí se a vidí, že Sven stojí u saní, v očích má zvláštní výraz. Je v něm odhodlanost. Jeho ruce něco povolují.

Pak to začne. Země se zatřese a rozletí se na tisíce kousků.

„Pozor!“ vykřikne Sven švédsky.

Vlad zůstane stát u saní, Aron uskočí – došlo mu, co se děje.

Řetěz sklouzl, kmeny se sesouvají. Nic už se nedá zastavit.

„Vlade!“ vykřikne Aron.

Zároveň couvá – k tomu, aby vyvázl, chybí jen kousek. Slyší, jak se první kmen s duněním řítí ze saní na zem. Konec kmene ho udeří do ramene a odstrčí.

Padá na něho další kus. Srazí ho k zemi a poraní mu obličej.

Aron necítí bolest, jen sílu kmene a jeho tíhu.

Strom ho zatlačil do sněhu. Aron vidí, jak se zbývající kmeny valí jeden za druhým, jsou dlouhé, na pozadí je černé nebe. S duněním dopadají na promrzlou zem, připomínají otáčející se mlýnské kameny. Jako zázrakem minou jeho hlavu a kutálejí se dál, dolů svahem.

Do dunění dřeva se ozývá Gríšův hlas.

Boxer u saní řehtá.

Oba to přežili bez újmy.

Jenže kdesi pod kmeny leží Vlad. Vladimír z Ukrajiny s potrhaným kabátem a čepicí z ovčí koženiny.

Aron to ví, ale Vlada nevidí, protože mu mezitím natekly oči. Bolest, kterou mu působí zlomená končetina, ovládá celé jeho tělo. Také on se ztrácí. Vzdaluje se někam jinam, klesá do ticha. Má pocit, že se noří do vody u břehu.

a-ro-ne,

Aro-ne,

Arone!

Tiché zvuky ve tmě, ozvěna výkřiků, které znějí jako jeho jméno. Aron je sice slyší, ale nechce se vrátit.

Otvírá oči. Ne, neleží v horkém písku, ale ve sněhu mezi smrky. Zvedá se nad ním veliký stín.

„Arone! Slyšíš mě?“

Je to Sven, jeho silný hlas. Křičí mu přímo do tváře:

„Teď je ta chvíle! Vyměňte si šaty!“

Sven se skloní, Aron cítí, jak ho zvedá. Cítí tvrdé nárazy do zlomených žeber, chvěje se bolestí.

„Nech toho,“ zašeptá Aron.

Ale Sven ho neposlouchá.

„Arone, musíme sebou hodit!“ říká. „Poslal jsem Gríšu napřed. Brzo sem přijdou, musíme si pospíšit!“

Aron cítí, jak z něho někdo strhává šaty. Je to Sven, horečně mu rozepíná knoflíky a rozvazuje tkanice.

Aron už ho nevnímá, otočí hlavu na stranu. Do pasu nahý zvrací do sněhu.

Pak znovu omdlí.

Když se Aron probudí, je obklopen slabým světlem. Leží na něčem měkkém, ale není to sníh. Je to lůžko.

„Vladimír Jegerov?“ zeptá se ho čísi hlas.

Aron vrtí hlavou. Hlas patří zdravotní sestře. Je pobledlá a vyhublá. Vězenkyně, stejně jako on. Aspoň že nemusí pracovat venku.

Sestřička se usmívá, má vlídný pohled.

Aron neví, jestli jí na její dotaz kývl, nebo ne. Sestřička na něho mluví dál:

„Vladimíre, v lese se vám stala nehoda. Máte zlomenou pravou nohu a rozbitý nos. Rameno jsme vám už vrátili do správné polohy. I tak jste měl štěstí. Na rozdíl od jiného muže…“

„Kterého?“

Sestřička mu k ústům podá hrnek vřelého čaje.

„Říkali, že je to cizinec,“ odpoví. „Nějaký mladík ze Švédska. Kmeny se přes něj převalily jako tank. Rozdrtily ho.“

Vlad, pomyslí si Aron. Nic ale neřekne, jen se napije.

„Nějaký čas si tady poležíte,“ říká sestřička.

Znovu se usměje a pak odejde.

Přestože každý pohyb působí Aronovi bolest, opatrně zvedne levou ruku a sáhne si na obličej. Změnil se – natekl, je zbrázděný ranami, pochroumaný a necitlivý.

Aron opatrně nadzvedne přikrývku. Vidí, že má na pravé noze dlahy. Je oblečený do spodního prádla a na nohou má filcové návleky do holínek. Nejsou jeho, ale Vladovy.

Pak opět zavře oči. Ví, že teď nemá smysl o tom přemýšlet.

To všechno Sven. To on uvolnil řetěz a uvolnil klády. To on jim vyměnil šaty.

O tohle mu tedy šlo. Aby se cizinec Aron stal Vladem, sovětským občanem.

Ozve se něčí zakašlání. Aron otočí hlavu a zjistí, že leží v přeplněné marodce mezi nejméně třiceti dalšími muži. Není tu k hnutí, ale zato je tu světlo a teplo.

Povlečení možná není nejčistší, ale je to povlečení. Nikde tu nejsou vidět vši. Čaj je pravý, žádná náhražka. A u postele leží talíř s čerstvě oloupanými kousky cibule.

Aron o tomhle slyšel vyprávět v barácích: vězňům, kteří jsou zranění nebo těžce nemocní, je věnována co možná nejlepší péče.

Připadá mu to zvláštní, ale nezabývá se tím. Chce odpočívat a užívat si povlečené postele.

Usne.

Ačkoli zemřel Vlad, v ráji se ocitl Aron.

LISA

Lise nebylo ráno dobře. Horečku neměla, ale byla rozechvělá a cítila se slabá. Lady Summertime si v sobotu odsloužila svůj sedmý večer – a byl úspěšný. Do zaplněného klubu pouštěla umělou mlhu a udržovala ho v přítmí, v tašce si pak odnesla tři peněženky a dva mobily. Kreditní karty z minula u ní stále ležely netknuté. Na to, aby zajela k bankomatu do Borgholmu, byla příliš unavená.

Přestože Lady Summertime ve svém boxu celý večer nepila alkohol, jen vodu, když se Lisa v karavanu postavila na nohy, vrávorala. I když si k snídani dala jen suchou housku, měla pocit, že je přejedená. Vzala si plavky a ručník a sešla k moři. Vykoupat se ale nešla, jen tak podřimovala na slunci.

Několik dní trvající vedro přilákalo na pláž spousty lidí, Lisa si mezi všemi těmi těly a osuškami připadala téměř uvězněná. Všude samé děti, bikiny, nafukovací kola, nesnesitelná vůně opalovacího krému. Děti pištěly a pokřikovaly na sebe. Mouchy na pláži bzučely a cpaly se Lise do úst. Sevřela rty, polkla a zavřela oči.

Kolem oběda už měla pláže plné zuby, a tak se vrátila do karavanu. Několikrát zakopla o kameny v trávě, nohy ji příliš neposlouchaly. Nejsem dehydrovaná? napadlo ji. Vždyť jsem večer v klubu vypila tolik vody…

Mobil ležel na posteli, zapomněla si ho vzít na pláž. Nyní si všimla, že se jí dvakrát za sebou pokoušel dovolat Silas. Sakra! Neměla sílu mu zavolat.

K obědu si dala jen obloženou housku bez másla a potom několik hodin pospávala.

Když pak zvedla hlavu, bylo v karavanu dusno a vedro, nad mořem svítilo slunce. Bylo čtvrt na sedm. Celý den pryč.

Nezbylo jí než vstát, osprchovat se a vydat se do May Lai baru.

Dorazila tam v půl osmé. Nijak se jí neulevilo. Když táhla brašnu s vinylovými deskami, připadala jí těžká, jako by v ní měla kamení. Ztěžka oddychovala a potila se.

V hotelové kuchyni měla přichystanou večeři, ale nešla na ni, jen si na toaletách natočila do láhve vodu, nasadila si paruku, nalíčila se a vyšla odtamtud jako Lady Summertime. Jako rozechvělá diskžokejka.

Vešla do boxu a rozjela svou show.

Toho večera si Lady Summertime nadšené výkřiky do mikrofonu odpustila. Mlčky položila desku na gramofon a zapnula barevná světla. Měla před sebou dlouhý večer. Co se dá dělat? Zatnout zuby a tvářit se spokojeně.

Tvářit se spokojeně? Ne, to vážně nešlo.

Ale co, říkala si, důležité je, že můžu pracovat. Po deváté se klub zaplnil. Hosté se objevili dřív než obvykle, rozproudil se typický sobotní večer. Hodně lidí, uvnitř začalo být horko. Barmani jako vždy nabízeli všem žíznivým vodu ze svých výčepních pistolí.

Obsluhující personál se ovšem také pohyboval pomaleji než jindy, připomínal zdrogované náměsíčníky. Přestože v klubu bylo plno, na parketu nikdo netančil, hosté se zdržovali spíše na kraji místnosti.

Lady Summertime se nenápadně rozhlížela po peněženkách, které čouhaly ze šortek a džínů hostů, ale k tomu, aby se pro ně vydala, neměla dostatek energie. V hlavě sice slyšela Silasovo mumlání, ale toho večera jen pouštěla hudbu, mlčela a byla zaražená.

Neustále pila vodu, ale nepomohlo jí to. Měla pocit, že má v břiše bublající pračku s opotřebovanými ložisky, která se rozběhla a nedá se zastavit.

Lady Summertime polkla. Cítila, jak se jí stékajícím potem odchlíply umělé řasy. Postávala u diskžokejského stolu a pokoušela se neupadnout.

Někdy po deváté už to přestala zvládat, v břiše jí přímo vařilo. Za čtyřiadvacet let svého života už své tělo znala natolik dobře, aby věděla, že se blíží erupce. Něco z něj musí ven, buď horem, nebo spodem.

Nemínila na to čekat v boxu, a tak s třesoucími se prsty pustila nejdelší píseň, kterou s sebou měla: Here Comes the Night, téměř jedenáctiminutovou pecku od Beach Boys. Vzápětí z boxu vycouvala. Lidem to nevadilo, skoro nikdo netančil. Lisa musela za každou cenu na toaletu.

Dveře k toaletám byly otevřené a stála před nimi fronta až k šatně. Poté, co Lisa v panice odstrčila ženy stranou a pronikla dovnitř, uviděla, jak se nad umyvadlem sklání mladá dívka v bílé blůzce a obličejem stejné barvy a z úst jí širokým obloukem proudí žlutá tekutina. Vystřikovala do umyvadla, na zrcadlo i na blůzu. Lisa slyšela podobné zvuky i z kabinek, tam se zřejmě také zvracelo, znělo to jako sborové vzdychání.

Potlačila nával v břiše, který ji nutil zvracet, a otočila se. Cítila, že už se to blíží: žaludek se jí sevřel, byl připraven okamžitě předvést své číslo.

Každou chvíli se z ní měl řinout vodopád.

„Promiňte, prosím,“ omlouvala se a drala se z toalety. „Promiňte… Pozor… Musím ven!“

Mnoho dívek ve frontě jí vůbec nevěnovalo pozornost. Jak uslyšely zvuky z toalet, začaly také zvracet. Stály v předklonu, měly znečištěné kabelky a zpocená čela. Vypadalo to tu jako na infekčním oddělení v období útoku salmonelózy. Na dlaždicích se rozlévaly páchnoucí kaluže, vzduchem se šířil odporný zápach. Naprostý chaos.

Lisa se konečně probojovala frontou a vyběhla ven. Uvažovala o tom, že by vyběhla před hotel za nějaký keř, přinejhorším by vzala zavděk i autem. Bohužel cítila, že by z budovy vyběhnout nestihla, ke schodišti to bylo příliš daleko.

Zatočil se s ní svět, sevřel se jí žaludek. Vnímala, jak v dálce stále hraje píseň Beach Boys, jejich bicí zněla jako bušící srdce.

Najednou si všimla, že u schodů je salonek pro VIP a přiskočila ke dveřím.

„Haló!“ uslyšela za zády.

Sekuriťák, ten blbec! Lisa mu nemohla nic vysvětlovat, rovnou otevřela salonek. Zaznamenala, že u stolků tu sedí několik mužů v oblecích, ale hlavně: byl tu kbelík na chlazení šampaňského. Sklonila se nad něj a otevřela ústa.

Bylo to nechutné, trapné, ale zároveň osvobozující. Stačilo otevřít ústa a nechat všemu volný průchod.

Slyšela, jak v klubu doznívá Here Comes the Night a pak následuje ticho.

To tedy není moc profesionální, pomyslela si Lady Summertime. Bod dolů!

Jenže Lise bylo na to, aby se tím zabývala, příliš špatně. Zvedla hlavu od plného kbelíku, nadechla se a začala znovu zvracet.

JONAS

Pozdě v noci z neděle na pondělí vzbudily Jonase podivné chrčivé zvuky, vycházející ze sousední chatky. Znělo to, jako když někdo trpí a tlumeně naříká. Pak uslyšel bouchnutí, otevřely se prosklené dveře a za chatkou se ozvalo další úpění a kašlání.

Jonas ve tmě nastražil uši. Měl pocit, že ty zvuky vydával Mats. Bylo mu snad špatně?

Otočil se na posteli a pokusil se znovu usnout, ale nedařilo se mu to. Uvnitř bylo příliš velké teplo a naříkání nepřestávalo.

Nakonec vstal a otevřel dveře své chatky. Vzduch byl stále vlahý, vítr nefoukal. Nad průlivem svítil štíhlý srpek měsíce.

„Matsi?“ zavolal tlumeným hlasem.

Když místo odpovědi uslyšel zasténání, vykročil ze dveří. Vtom zahlédl svého bratra, jak sedí mezi chatkami na bobku. Mats měl hlavu zabořenou do trávy, jako to dělávají fotbalisté na konci prohraného zápasu. Nevypadal dobře. Jonas si při pohledu na něj začal z nějakého důvodu připadat velmi zdravě. Zvýšil hlas: „Co se děje? Jsi nemocný?“

Mats pomalu zvedl hlavu. V trávě pod ním se v měsíčním světle leskla kaluž.

„Ty, brácha…,“ řekl. „Nemoh bys mi skočit do baráku pro láhev minerálky?“

Jonas se otočil a vyrazil.

Prošel Kentovým domem až do kuchyně a v lednici našel láhev minerálky.

Když se pak vrátil zpátky, stál už sice Mats na nohou, ale měl stále svěšenou hlavu. Jonas mu podal láhev.

„To jsi vypil tolik piv?“

Mats zavrtěl hlavou.

„Sekal jsem trávu v Ölandicu… Nevím, co to může bejt.“

Ani nepoděkoval a odpotácel se s láhví do své chatky. Jonas si šel lehnout. Stejně dál bratra podezříval, že byl někde na party.

V tom se ale mýlil, protože když se ráno vzbudil, bylo špatně všem. Alespoň mu to tak připadalo. U snídaně byl jen on a hospodyně Paulina. Dveře chatek a ložnic zůstaly zavřené, v Kentově vile panovalo tentokrát naprosté ticho.

Po chvíli přišel do kuchyně Kent. Jonas právě jedl housku se sýrem.

Oba se na sebe významně podívali. Jonas se neodvážil strýce zeptat, jestli byl spokojen s jeho reakcemi při výslechu. Policisté ale odjeli a už se neozvali, tak snad bylo vše v pořádku…

„Dobré ráno,“ hlesl konečně Kent. Mluvil potichu, Jonas viděl, že mu také není dobře. Přestože byl opálený, měl pobledlý obličej.

Kent pak beze slova otevřel lednici a vyndal z ní láhev džusu. Grapefruitového. Zamyšleně se zadíval do sklenice se žlutou tekutinou a vzápětí se napil několika opatrnými doušky.

Do toho se ozval telefon, který visel na stěně. Kent k němu přistoupil a ohlásil se.

„Ano?“

Dlouho mlčky poslouchal.

„To je snad fór, ne?“ řekl unaveným hlasem. „Děláš si srandu?“

Znovu poslouchal.

„Dobře,“ řekl. „Jo, taky jsem něco cítil ve střevech… Je to jako faraonova pomsta. Musíme sehnat další síly. Někdo snad musí bejt zdravej, ne?“

Opět poslouchal.

„Fajn, jestli přijdeš na někoho, kdo by nám tu mohl pomoct, tak mi zavolej. Co hosté?“

Dlouhé ticho.

„Vyčistěte to co nejlíp. Ať se do úklidu zapojej všichni… Máme tady někde odsávač kalu?“

Opět ticho.

„Fajn,“ řekl Kent unaveným hlasem. „Hned jsem tam!“

Zbytek džusu vylil do výlevky a obrátil se k Jonasovi.

„Jonasi,“ řekl, „jestli se tu ukáže tvůj táta, tak mu řekni, že jsme v pěkný bryndě. V resortu propukla epidemie. Personál má střevní potíže, hosté taky… Záchody se ucpávají, musím se tam jít podívat. Vyřiď Veronice, že jsem na mobilu.“

Jonas nesměle přikývl.

„Mats je taky nemocný,“ poznamenal. „Zvrací.“

„Všichni jsou nemocní,“ řekl Kent. „Tobě nic není?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„Ale může být…,“ upozornil ho Kent.

Pak se na Jonase ještě jednou podíval s rozmrzelým výrazem, jako by to všechno byla Jonasova vina, a pomalu odkráčel k autu.

Jonas zůstal sedět u stolu a namazal si další housku. Kupodivu mu vůbec nic nebylo. Cítil se dobře a chystal se, že navštíví Kristoffera.

Následujícího dne, v pondělí, začne další pracovní týden. Terasa už bude brzy zbroušená a díky čínskému oleji tmavě hnědá. Pak dostane zaplaceno. A týden nato začne pracovat u tety Veronicy, takže se trochu vymaní z dosahu mohyly a strýce Kenta.

Byl rád, protože toho léta cítil ve vzduchu něco nedobrého. Něco horšího, než jsou střevní potíže.

GERLOF

Vlaštovce se začala vracet její někdejší krása. Zasloužila se o to nová prkna a hustý, silně aromatický dehtový olej. Byl teplý večer a John s Andersem ji právě natírali u Gerlofova pobřežního domku. Gerlof si s sebou přinesl termosku s kávou.

Když ji naléval do kalíšku, John se na něho zadíval podezřívavě.

„Prošla varem?“

Gerlofova ruka s termoskou se zarazila.

„Cože?“

„Pitná voda se teď musí převařovat, Gerlofe.“

„Pročpak?“

„Na naší části pobřeží řádí střevní chřipka,“ vysvětlil John. „Někteří lidé skončili v nemocnici… Hotová epidemie. Copak jsi nečet noviny?“

„Ještě ne,“ odpověděl Gerlof a dál si naléval kávu do kalíšku. „A v břiše jsem taky nic zvláštního neucítil.“

„Vypadá to, že Stenvik je na tom ještě dobře,“ řekl John. „Nejhorší je to u Klossových.“

„Myslíš na jejich pozemcích?“

„Jo.“

„Tak to je zlé,“ řekl Gerlof a napil se. „Teď, uprostřed sezony. To je hotová katastrofa.“

„Jo,“ zopakoval John. „V kempu se jim ucpal odpad, je to vážný… A lidi jim začínají utíkat. Balí stany, uklízejí karavany a odjíždějí.“

Gerlof očekával, že se bude John tvářit spokojeně. Jeho kamarád ale věděl, že to, co ohrožuje kemp, ohrožuje všechny ostatní. Lidé, kteří odjíždějí domů s nepříjemnými zkušenostmi, které se týkají ubytování nebo kempu, pak často pomluví celý ostrov.

Gerlof tu rád postával při západu slunce, ve větru, který povíval z průlivu. Tohle už ale mělo brzy skončit, za pět dnů by se měl přestěhovat zpět do svého pokoje v Domově pro seniory. Léto pak pro něho víceméně skončí. Sem už se jen tak nedostane.

Zamrzelo ho to. Možná je to jeho vůbec poslední léto, které stráví ve Stenviku.

Odehnal z tváře mouchu a zadíval se k jihu. V zálivu vládl klid. U mola se moc lidí nekoupalo, zato na břehu se jich opalovalo víc než dost.

O kus dál viděl mohylu. Vzpomněl si, co o ní řekl Jonasovi:

Tohle není pravá mohyla.

Pak přivřel oči. Zdálo se mu, že v těch místech není něco v pořádku.

„Dveře do bunkru jsou otevřené,“ řekl.

John přestal brousit.

„Cože?“

Gerlof ukázal za záliv a na vykousnutou část skály, kterou tu po sobě zanechali kamenolamači.

„Dveře do starého bunkru… Podívej, jsou otevřené. Normálně přece bývají zavřené, ne?“

„Hm,“ řekl John. „Když tady byli před mnoha lety vojáci, dali na ně visací zámek. Ne že bych se na ně chodil dívat, ale myslím, že tam pořád visí.“

Gerlof si všiml, že se u bunkru něco hýbe. Vycházela z něj nějaká postava. Gerlof byl ale příliš daleko, neviděl ji detailně.

Vzpomněl si, co mu vyprávěl Jonas Kloss – že se u mohyly někdo objevil a vzápětí zase zmizel.

„Třeba je to duch nějakého vojáka,“ poznamenal.

NAVRÁTILEC

Navrátilec pomalu vykročil z bunkru do slábnoucího slunečního světla a zamkl na dveřích visací zámek, který našel ve Wallově domku.

Cítil bolest v zádech, měl je celá ztuhlá. Pod nízkým betonovým stropem bunkru stál skloněný víc než hodinu. Měl přitom pocit, jako by se znovu ocitl v nekonečném příkopu, který kdysi kopali v Sovětském svazu.

Během kopání v bunkru sice získal určitou rutinu, ale práce mu šla přesto pomalu. Za každým kamenem, který vykopal, jako by čekaly dva další, ještě větší. Na Ölandu bylo v zemi víc kamení než hlíny. Vždy vzal lopatu, zabořil ji do stěny a páčil z ní kameny a zeminu; ty se pak s rachotem svezly na zem. Tytéž pohyby večer opakoval dvěstěkrát, ne-li víckrát. Kopal a odlamoval kameny jako kopáč v trestaneckém táboře.

V bunkru bylo teplo, potil se, bolely ho ruce.

Na dně lomu si pak protáhl končetiny a otočil hlavu k jihu, k Ölandicu, i když ten odsud nebylo vidět. Myslel na hučící čerpadlo, které tam s Ritou přivezli a použili. Odvedlo svou práci.

Potom se ohlédl k severu. Pláž byla téměř prázdná, u mola zůstalo jen několik koupajících se lidí. Možná se sem uchýlili z Ölandicu, aby unikli všem těm nepříjemnostem způsobeným závadnou vodou.

Na opačné straně zálivu, u malého domku, zahlédl staré rybáře, kteří natírali dřevěnou loďku.

Pracovali v klidném tempu, což Navrátilci připomnělo jeho dědečka, který se každý večer u jejich domku pouštěl do práce kolem loděk a sítí.

Pocítil klid.

Mohl za těmi starými rybáři zajít, promluvit si s nimi, poslechnout si jejich vyprávění a dát také něco k dobru. Mohl to udělat, měl možnost užít si na malou chvíli trochu pohody. Jenže Navrátilec dobře věděl, koho v sobě skrývá. Dříve nebo později ho ovládne Vlad. Ten nikdy nespí.

NOVÁ ZEMĚ, BŘEZEN 1936

Aronovi je osmnáct, nosí vatové oblečení svého mrtvého přítele Vlada, spává na jeho pryčně a jí z jeho misky. Svenovi se zatím daří, aby vězni, kteří vědí nebo tuší, že není sovětský občan a že se nejmenuje Vladimír, drželi jazyk za zuby.

Největší potíže jsou se starým Gríšou. Ten ví a chce za své mlčení peníze.

„Hotovost,“ řekne Aronovi, když jsou spolu jednou večer sami. „Pravé rubly. Jinak půjdu za Polynovem.“

Vlad přikývne. Polynov je velitel tábora, policista s knírem, který si na kontrolní obchůzku mezi vězni nosí jezdecký bičík. Zajímají ho pouze dvě věci: pořádek a silná vodka.

Gríša jako jediný prahne po penězích. Je to poslední kapitalista, který v táboře zbyl.

Kapitalisté si zasluhují smrt.

Aron musí něco udělat, ovšem otčíma o pomoc požádat nemůže. Občas, když mají přestávku a odpočívají, se jejich pohledy setkají, ale Aron se s ním neodváží promluvit. Sven je cizinec.

Aron nemůže ani navštívit Vladův hrob. Vlad byl pohřben mezi ostatní mrtvé vězně na stále se zvětšujícím hřbitově v lese jižně od tábora. Na hrobě nemá kříž, Sven alespoň na jednu stěnu v Aronově baráku vyryje vedle stovek dalších jmen ARON FREDH 1918–1936. Chce, aby to všichni měli na očích.

Kdykoli Aron Svena vidí, zdá se mu, že je Sven hubenější a menší. Otčím mu připomíná neklidného psa, který je v neustálém pohybu. Brousí kolem ubikací a pozoruje spoluvězně. Když někdo řekne něco, co se mu nelíbí, je z toho hned konflikt. Sven na dotyčného plivne nebo ho udeří. Často se ale netrefí, prát se už nedokáže.

Když byl Aron malý, tak se Svena bál. Je to možné? Jako Vlad se ho nebojí ani trochu. Sven mu připomíná starého voříška ze statku, který žije mezi mladými psy.

Sven se několikrát tajně vplíží do Vladova baráku a nechá tam pro Arona malé lístečky napsané švédsky. Schová je v jeho posteli. Mohlo by ho to stát život. Vlad je roztrhá a spolkne, ani si je nepřečte – netroufá si.

Svenův záměr udělat z Arona sovětského občana zdárně pokračuje. Jako Vlad ovšem Aron nevěří, že by se sen o útěku z nové země dal uskutečnit.

Jak by to mohli dokázat? Jak by Sven s Aronem mohli uprchnout?

Nejprve by museli překonat ostnaté dráty natažené kolem tábora a pak nějakým způsobem najít správnou cestu přes obrovské ruské lesy, potýkat se se sněhem a zimou. Museli by nějak proniknout zemí, o níž se říká, že každý, kdo policii přinese uťatou ruku uprchlého vězně, dostane za odměnu sto rublů.

Je to příliš riskantní. Nakonec se ukáže, že to ani nebude uskutečnitelné, protože Sven jednoho dne zmizí.

Aron se domnívá, že si pro Svena přišli v noci, stejně jako to potkalo ostatní cizince. Sven se jednoho dne neobjeví na místě, kde vězni o přestávce odpočívají, a když pak Aron nahlédne do jeho ubikace, zjistí, že otčímova postel je prázdná. O dva dny později ji obsadí jiný vězeň, který se chce dostat blíž ke kamnům.

Zmizení vězně je tu běžná věc, děje se to pořád. Vyzvednou ho v noci na ubikaci a odvedou. Není radno se vyptávat, co se s ním stalo.

Vlad mlčí, o cizince se nestará.

Jenže Sven je Aronovým jediným pojítkem se švédským domovem. Musí ho najit. Pátrá po něm v jiných částech tábora, ale setkává se jen s mlčením a vystrašenými pohledy trestanců.

Jediný, kdo se na něho trochu usměje, je bělovlasý velkostatkář z Karelie. Mluví spolu během přestávky na zabláceném prostranství.

„Puf!“ řekne Aronovi a vypustí z úst trochu vzduchu, až se mu zachvěje knír. „Takhle to udělá: puf! … A je pryč. Ze všech cizinců se nakonec stane jen pšouk. Jsou odsouzeni, prohlášeni za špiony a pak zmizí jako čoud komínem. To ale přece víš, Švéde, ne?“

Aron ve Vladovi couvá.

„Sven není žádný špion,“ namítne.

„Odsoudila ho trojka,“ říká sedlák. „Takový už je osud všech cizinců.“

Aron mlčí, sedlák se k němu nakloní a ztiší hlas:

„Mluvil jsem s Gríšou,“ říká. „Řekl mi, co jste udělali v lese. Vyměnili jste si šaty, co? To je mi panečku zázrak! Mrtvý sovětský občan ožil!“

Aron zatne ruku v pěst.

„Sklapni,“ vyhrožuje. „Nechápu, co to žvaníš.“

Vlad, sovětský občan v něm, se připravuje k útoku.

„Ty to nechceš slyšet,“ říká sedlák. „Ale možná by to mohlo zajímat Polynova!“

Statkářova ústa se pod knírem dál usmívají. Vlad vykřikne a udeří ho pěstí přímo do nosu.

Do úderu nemůže dát moc síly, je příliš unavený. Sedlák se jen otřese. Pak namíří pěstí na Vlada a udeří téměř stejně mdle jako on.

Muži krouží kolem sebe. Jejich ubohý zápas připomíná tanec, přešlapování v blátě, ale přesto vzbudí pozornost ostatních. Vytvoří kolem nich kruh a vykřikují.

Nakonec mezi ně vkročí strážce a roztrhne je.

Je po všem. Vlada bolí na prsou, sedlák mu do nich vrazil ostrým loktem, on mu pro změnu poškrábal tvář.

Strážce si zavolá na pomoc kolegu. Společně pak odvedou Vlada a sedláka k Polynovovi.

Polynov je vládce tábora.

Ocitnout se v kanceláři je zvláštní pocit. Dřevěná podlaha je tu vydrhnutá, ve skříňce na stěně stojí několik lahví vína, na podlaze dokonce leží koberec.

Velitel Polynov trůní na rozvrzané židli u stolu, vypadá jako tlustá ropucha. Před sebou má zpola vypitou sklenici vodky a starý armádní revolver. Na stěně visí dva zarámované portréty: nejvyšší policejní šéf Jagoda a sám velký vůdce lidu Josif Stalin. Aron ho v duchu vidí se stéblem trávy mezi zuby.

„Co se stalo?“ ptá se Polynov a s povzdechem si všimne, že mu vězni svými zablácenými botami znečistili podlahu. „Proč jste se porvali? To jsme vám tak málo srazili hřebínek?!“

„Soudruhu veliteli,“ ukazuje sedlák na Vlada, „to on si začal!“

„To není pravda,“ oponuje Vlad. „Jak známo, kulaci se rádi perou…“

„Mlč, ty pse!“ vykřikne sedlák.

Velitel si pohrává s revolverem a unaveně poslouchá hádku.

„Tak to by stačilo,“ zamumlá pod vousy.

Vstane, najednou jako by vystřízlivěl. Očima provrtá nejprve Vlada a pak sedláka.

Pak před ně položí revolver.

„Vyřešte si to sami.“

Vlad se zadívá na prasklou rukojeť zbraně. Není si tak zcela jistý, o co veliteli jde.

Zato sedlák dobře rozumí. Otře si z tváře krev.

„Soudruhu veliteli,“ pronese zdvořile, „musím vám říct něco důležitého.“ Ukáže na Arona. „Soudruhu veliteli, tenhle vězeň není tím, za koho se vydává…“

Vtom Vlad popadne revolver. Rukojeť mu padne dobře do ruky. Musí sedláka umlčet, ať už chce říct o Aronovi cokoli. Zaboří hlaveň do mužových prsou a stiskne spoušť.

Ruka s revolverem trhne, místností zaduní ostrý výstřel.

O vteřinu později leží sedlák na koberci a třese se jako rozbitá loutka. Upírá oči ke stropu.

Vlad na něho namíří a znovu vystřelí, ale tentokrát se ozve už jen cvaknutí naprázdno.

Polynov natáhne ruku a revolver mu vezme.

„Byl tam jenom jeden náboj.“

Potom kývne na strážce, ten udělá krok vpřed, namíří na sedlákova prsa a vypálí.

V kanceláři se rozhostí ticho.

„Ukrajinec?“

Aron se otočí na velitele, který mu právě položil otázku.

„Tak jsi Ukrajinec, nebo ne?“

Aron se nadechne a napřímí, jako by se chtěl postavit do pozoru. Už se uklidnil, předává slovo Vladimíru Jegerovovi.

„Poloviční, soudruhu veliteli. Můj otec pochází se Stalingradu, matka z Kyjeva. Oba už zemřeli.“

„Proč jsi tady?“

Vlad odpoví bez zaváhání:

„Schoval jsem pro svou mladší sestru bochník chleba, soudruhu veliteli. Prodloužil jsem jí tím život o týden.“

„Takže jsi ukradl chleba státu? A to tě za to nezastřelili?“

„Poslali mě sem, soudruhu veliteli,“ odpoví Vlad. „Do konce trestu mi zbývá ještě pět měsíců.“

„Dobrá,“ řekne Polynov. „Vidím, že umíš dobře střílet.“

Vlad se napřímí ještě víc a velitel pokračuje:

„Mezi dozorci mám spoustu neschopných mužů. Jsou to nevzdělaní ochlastové. Když střílejí, mají problém se trefit.“

„Já nepiju. Nikdy,“ řekne Vlad.

Velitel pošilhává po své láhvi vodky a pak vyhrkne:

„Jakove!“

Vstoupí velitel dozorců. Polynov ukáže na Vlada.

„Tady máš nového muže.“

Velitel strážců přikročí k Vladovi. Je sice malého vzrůstu, ale zvedne nos tak, že ho od Vladovy brady dělí deset centimetrů.

„První rozkaz,“ řekne a kývne k tělu sedláka. „Vezmi si dva vězně a po setmění ho pohřběte!“

Polynov mezitím něco vyndal ze skříně.

„Tuhle winchesterovku měli ve skladu ti carovi banditi… Je stará, ale funkční. Nos ji na rameni ať ji všichni vidí. Jestli ji ztratíš, vrátíš se ke svému oddílu!“

Vlad svěřenou zbraň neztratí. Z bývalého švédského trestance je nyní strážce, Sovět, který cítí, jak se mu díky zbrani napřimují záda.

Nová funkce mu přinese několik výhod, hned první den vyfasoval pět kilo brambor. Tábor sice opustit nemůže, zato se v něm může pohybovat volněji než předtím. Čeká ho důležitý úkol.

Následujícího dne večer drží hlídku u ohrady a zároveň si domluví schůzku s Gríšou vzadu za baráky.

Gríša se blíží na místo ve stínu za budovami. Vlad na něho čeká metr od ohrady.

Vězeň je ale ostražitý, ze stínu do světla nevystoupí. Vlad tedy cosi vytáhne z kapsy. Je to sáček, v němž cosi štěrchá.

„Sušené meruňky a čerstvý tabák,“ vysvětlí tiše.

Nyní k němu Gríša přistoupí, vezme sáček a schová si ho pod vestu. Ovoce a tabák jsou v táboře tvrdá valuta. Přesto se zdá, že je Gríša zklamaný.

„A to je všechno?“

Vlad vrtí hlavou.

„Ty peníze jsem ukryl tamhle,“ říká a ukazuje na tmavé místo u ohrady. „Pět set rublů… Jestli mě neprozradíš, můžeš si pro ně dojít.“

Gríša se na něho zadívá překvapeně. Denní plat strážce činí osm rublů, pět set je hotové jmění.

Přesto stále váhá.

„A co psi?“

Vlad se usměje.

„Ty tady snad nějaké vidíš?“ říká. „Jsou teď u brány.“

Gríša stále stojí na místě, nedokáže se rozhodnout. Vlad unaveně pokrčí rameny.

„Dělej, jak myslíš… Když nechceš, dojdu si pro ně sám.“

Vykročí k jednomu ze sloupů ohrady.

Zatají dech. Po očku sleduje, jestli ho bude Gríša následovat.

Nespletl se.

Gríša je starý, ale chodí rychle. Projde kolem Vlada a vyrazí ke sloupu, u něhož mají být peníze.

Když ho od ohrady dělí dva kroky, sundá si Vlad zbraň z ramene.

„Útěk!“ vykřikne.

Namíří Gríšovi na záda a vystřelí. Pak ještě jednou.

Cítí se při tom stejně, jako když střílí na tuleně.

Na místo přibíhají další strážci. Vlad mířil přesně. Muži jen rýpnou do Gríšova těla a hned zase odejdou.

Gríša teď bude ležet u ohrady dva dny – pro výstrahu.

LISA

Než se Lisa začala cítit o trochu lépe, strávila dva dny a dvě noci v zapáchajícím karavanu a potýkala se s nedostatkem papíru. Po návalu zvracení v May Lai baru se nějak dopotácela do karavanu, hodila sebou na postel a až do rána neustále zvracela. Střevní potíže z ní udělaly pětileté dítě. Dítě s horečkou, kterému se motá hlava a je dezorientované.

Celou neděli proležela v mrákotách.

V pondělí už se začala hýbat a pila vodu. Mhouřila oči proti slunečním paprskům.

V úterý už si skoro připadala jako dospělá. Břicho ji sice stále bolelo, ale už bylo klidnější. Nedokázala nic sníst, nicméně z postele se zvedla.

Toust. Měla by sníst toust. Neměla pomyšlení na jediné sousto. Paulině nic nebylo, přinesla jí do karavanu několik lahví minerálky. Lisa se z jedné z nich trochu napila a chvíli počkala. V žaludku jí to povážlivě vřelo, ale ke zvracení ji to nenutilo. Napila se znovu a zadívala se z okna.

Venku bylo stále léto.

V May Lai baru musela zrušit jen jediné vystoupení. Nikomu z hotelu to evidentně nevadilo, všichni si s infekcí užili totéž co ona.

Infekce byla zažehnána. I když ne tak docela, protože se o ní stále mluvilo.

Toho večera bylo v May Lai baru téměř prázdno. Když se Lisino auto blížilo k Ölandicu, celé středisko trochu připomínalo město duchů. Na rozsáhlé travnaté ploše kempu stály jen nahodile rozmístěné stany a karavany, jejich dřívější dlouhé řady zmizely. Mnozí hosté nepochybně zahlédli v Ölandských listech titulek V RESORTU ŘÁDÍ STŘEVNÍ CHŘIPKA, rychle se sbalili a odjeli buď domů, nebo do jiných velkých kempů na ostrově, kde nebyla voda plná virů.

Jak je ale možné, že jimi bylo zasaženo pouze jedno rekreační středisko?

Show v Ölandicu musela tak jako tak pokračovat, a tak Lisa v devět hodin vešla do svého boxu. Když pustila první desku a vzala do ruky mikrofon, připadala si jako ptáček, který se vrátil do svého hnízda. „Ahoj všichni! Lady Summertime je zpátky a bude vám pouštět všechny vaše oblíbené hity. Rozjedem to, máme na to celý večer! A už jsou tady Bee Gees a jejich You Should Be Dancing!“

Její hlas zněl unaveně, roboticky, rozléhal se jako v nádražní hale. Nikdo z hostů výzvy Bee Gees neuposlechl. Několik stínů posedávalo se štíhlými sklenicemi u baru, na parketu bylo prázdno. A při tom už zůstalo. Nikomu nebylo do tance.

Lady Summertime si svou směnu přesto odpracovala až do konce.

Když v jedenáct dvacet zvedla oči od talíře gramofonu, všimla si, že na vysokém dřevěném stolku u stěny na pravé straně místnosti leží vedle prázdné sklenice od drinku mobil. To ji trochu povzbudilo.

Na stolku ležely také černé brýle. Lady Summertime se rozhlížela, ale nikoho, komu by mohly patřit, neviděla. Opět sklonila oči ke gramofonu, z Fleetwood Mac zvolna přešla na Eltona Johna a pak se znovu pokradmu podívala směrem ke stolku. Telefon na něm stále ležel, částečně skrytý za skleničkou. Byl malý, černý, jeden z posledních typů od firmy Sony Ericsson. Stolek, napevno připevněný ke stěně, měl tvar trojúhelníku a sahal do výšky prsou. K tomu, aby mobil vzala, by se nemusela shýbat, stačilo by natáhnout ruku…

Kdo ho tam asi zapomněl? Nějaký bohatý mladík? Chudá dívka? To, kdo u stolku na začátku večera seděl, jí uniklo. Jak neprofesionální.

Večer se blížil ke konci. Lisa pustila Sweet Dreams od Eurythmics a neustále pokukovala po stolku. Kromě toho, že se párkrát rozhlédla po hostech, kteří posedávali na různých místech klubu, měla oči jen pro mobil.

Domnívala se, že se na ni nikdo nedívá.

Dvě minuty před koncem písně zapnula Lady Summertime všechny blikající bodové reflektory, aby tím utlumila světlo podél stěn, a vypustila na parket clonu z umělé mlhy. Pak rychle vyšla z boxu. Chtěla, aby to vypadalo, že jde na toalety.

Místo ven z klubu nenápadně vklouzla na parket.

U vchodu nikdo nestál, žádní sekuriťáci na dohled. Hosté v baru se bavili mezi sebou – s výjimkou jednoho, který si povídal s Mortenem, dánským barmanem.

U stolku s mobilem stále nikdo neseděl. Lady Summertime k němu nyní scházely jen dva metry. Tři kroky bílým dýmem. Pak dva. Na místě se elegantně otočila, aby stolek zakryla tělem a současně natáhla ruku. Mobil byl její. Během vteřiny si ho zasunula do postranní kapsy džínových šortek.

Když se pak otočila, všimla si, že do klubu vešel jeden ze členů ostrahy. Byl to… Jak se jmenuje? Nedokázala si vzpomenout. Stál příliš daleko, nedokázala přečíst jeho jmenovku. Momentálně se díval jinam, ale co když se před několika vteřinami díval na ni a viděl ji, jak ze stolku bere telefon?

Možné to bylo, ale v tom případě by k ní asi přiskočil a zadržel ji.

Přestože ji mobil v kapse tížil, nemohla ho už vrátit na stolek. Musela se vrátit do boxu.

Opět si nasadila sluchátka. Píseň Sweet Dreams právě doznívala. Protože v místnosti nesmělo být ani chvíli ticho, namixovala do jejího závěru začátek další skladby, Perfect Day od Loua Reeda. Klidná píseň na závěr večera. Teprve nyní se na parketu objevilo několik párů. Někdo tu možná právě našel svou velkou lásku.

Uprostřed Perfect Day vešla do klubu drobná dívka v černém oblečení a zamířila rovnou ke stolku u stěny. K tomu, na němž před chvílí ležel mobil.

Lady Summertime si jí všimla, ale nijak nereagovala.

Dívka nadzvedla skleničku, hledala na desce stolku. Pak se sehnula k podlaze, podívala se pod sebe a nakonec se rozhlédla po klubu.

Lady Summertime se tvářila, že ji nevidí, trochu si posunula sluchátka a sklonila se nad desky.

Viděla, že se dívka vydala k Mortenovi na bar. Na něco se ho zeptala. Morten sice hned zavrtěl hlavou, ale pak se natáhl za sebe a podal jí svůj mobil. Dívka kývla hlavou a půjčila si ho.

Lady Summertime se podívala ke dveřím: člen ostrahy byl stále na stejném místě. Krytá dvířky boxu vytáhla ukradený mobil z kapsy. Lehce ho svírala několika prsty. Druhou rukou vzala dvě elpíčka a zasunula je do brašny, kterou měla položenou pod pultem.

Zároveň prostrčila mobil mezerou pod skleněnou deskou na přední straně boxu.

Právě ve chvíli, než jí zmizel z dohledu, začal blikat a vibrovat – někdo na něj volal; byla to samozřejmě ona dívka. Držela u ucha Mortenův mobil a rozhlížela se po místnosti, přestože vyzvánění přehlušovala hudba.

Mobil na parketu blikal. Trvalo to asi minutu, pak si ho všiml jeden z párů, který se pohupoval asi dva metry od něj. Muž z páru se sklonil a zvedl ho.

Přijal hovor, ozval se a prstem si zacpal druhé ucho, aby lépe slyšel. Pak se zadíval k baru, kde na něho mávala dívka, a přešel k ní. Lisa sledovala závěr této pantomimy: Dík moc, kde jste ho našel?

Na parketu.

Moc vám děkuju, nemohla jsem ho nikde najít!

Mobil se tedy našel, drama skončilo, stejně tak Lisina směna. Když doznívala poslední písnička, Lisa si vzala mikrofon.

„Tak to byl Peter Gabriel a Kate Bush s Don’t Give Up. Nevzdávej to! To taky Lady Summertime nikdy neudělá. Já si teď dám do půlnoci trochu oraz a pak vám představím naši kapelu. Venku na terase vám zahrají The Fun Boys!“

Sundala si sluchátka a stáhla zvuk. Nyní půjde do kuchyně, kde dostane zdarma najíst, a za půl hodiny se zase vrátí do klubu.

Cestou z místnosti byla zcela uvolněná a na vysokého mladíka z ostrahy u dveří se usmála. Na jmenovce měl napsáno EMANUEL. Mladík se na ni významně podíval a pozdravil ji kývnutím hlavy. Lisa si nebyla jistá, co jí chtěl tím pohledem naznačit.

GERLOF

U Gerlofovy zahrady se ozval tlumený hukot, který umlčel hmyz a přehlušil ptačí zpěv. Gerlof se ohlédl a na silnici za stromy uviděl velký černý stín.

Pak se dlouho nic nedělo. Slunce dál svítilo, stín se přestal hýbat a hukot nepřestával.

Gerlof byl sice unavený a bolely ho nohy, ale nakonec se zvedl ze židle a došel k vratům.

Na silnici stálo ohromné auto s černě tónovanými skly, městský džíp, sloužící k tomu, aby se ve velkoměstě dokázal snadno vypořádat se srážkami s jinými vozy a s refýžemi. V chromu a ve sklech se odráželo slunce.

Okénko pak plynule sjelo dolů a Gerlof si všiml, že ve voze sedí Kent Kloss. V jedné ruce držel u ucha mobil a druhou měl položenou na koženém volantu.

Kent měl tedy dvě auta, toto bylo to druhé.

Gerlof otevřel vrata, pomalu došel k džípu a kývl na Klosse.

„Dobrý den. Chci vám poděkovat za tu návštěvu u vás.“

Neviděli se od policejního výslechu, který proběhl v Kentově domě.

„Prosím,“ řekl Kent.

Vypadal unaveně. Motor stále hučel, Kent ho nechal běžet.

„Potřebujete něco, Kente?“ zeptal se Gerlof. Kloss přikývl.

„Přijel jsem si pro J.K.“

„Prosím?“

„Pro Jonase Klosse, mého synovce. Chci ho odvézt.“

Gerlof zůstal stát, neměl v úmyslu pro Jonase dojít.

„Jak to tam u vás vypadá?“ zeptal se.

„Všechno v pořádku,“ řekl Kent. „Stejné vedro jako tady.“

„Já se ptal na Ölandic,“ řekl Gerlof. „Měli jste tam přece tu infekci…“

Kloss sklopil oči.

„Ano, střevní chřipku. Ölandic byl celý víkend vzhůru nohama. Toalety jsme už ale stihli vyčistit a zprovoznit.“

„A co hosté?“

„Pomalu se vracejí,“ vyhrkl Kent.

Netvářil se příliš přesvědčivě. Netrpělivě šlapal na pedál plynu.

Gerlof nechápal, co tu Kent chce. Proč si přijel pro synovce autem? Chce ho snad mít pod dohledem?

„Víte něco nového o Ophelii?“ zeptal se.

„O kom?“ podivil se Kent.

„O té nákladní lodi, která vám vozila zboží.“

Kent se podíval k moři.

„Ne, nic nového nevím,“ řekl. „Je pryč. Ale myslíme si, že…“ Odmlčel se a pak dodal: „Snažím se na ni nemyslet.“

„Chápu,“ řekl Gerlof. „Byla pašerácká, že?“

Kent povolil pedál.

„Co jste to říkal?“

„Pašovali jste na Ophelii alkohol.“

Kloss k němu zvedl oči a zavrtěl hlavou.

„Vozila nám ryby,“ prohlásil.

„Pašování alkoholu tady má bohatou tradici,“ pokračoval Gerlof. „Nejen na Ölandu, ale i na celém jižním pobřeží Švédska. Říká vám něco jméno Algoth Niska?“

Kloss mlčel, a tak Gerlof pokračoval:

„Když jsem byl mladý, plavil se Algoth se svým gangem v mezinárodních vodách, setkávali se tam s loděmi z Polska a z Německa. Kupovali od nich vodku za jednu nebo dvě koruny za litr. Taky tabák, občas i zbraně. Pak to zboží odvezli domů na Öland a schovali je na nejrůznějších místech. V domcích u moře, ve studnách, pod hromadami dřeva… dokonce i v přístřešcích proti větru daleko na planině.“ Zadíval se na Kenta. „Jak to chodí dneska?“

„Nemám tušení.“

„Kšeftovat s alkoholem musí být lákavé,“ řekl Gerlof. „Policie kontroluje na začátku sezony láhve, které lidé dovážejí na ostrov, ale ne ty, které se odsud odvážejí. Stačí vyložit náklad z lodi na molo a auta ho pak rozvezou po ostrově. Nemám pravdu?“

Kent se mírně pousmál.

„Jak jsem řekl, Ophelia nám vezla čerstvé ryby.“

„Jistě jste tam nějaké ryby měli,“ řekl Gerlof. „Nějaký starý náklad, který jste ukázali celníkům. Jenomže právě to byla ta chyba. Ophelia neměla žádné chladicí zařízení, ryby se v tom teple zkazily. Dokud byl nákladní prostor otevřený, nevadilo to, ale jakmile někdo uzavřel poklopy, posádka se udusila.“

Kent znovu povolil pedál.

„Prošetřujeme to,“ řekl. „Zjistili jsme, že někteří ze členů ostrahy, které v Ölandicu zaměstnáváme, nejsou spolehliví.“

„Jako například Peter Mayer?“ zeptal se Gerlof.

„Ten už u nás nepracoval. Loni jsme ho vyhodili. Ale jeden strážce zmizel během oslav…“

„A co Einar Wall?“ řekl Gerlof. „Toho taky znáte?“

„Jen čistě obchodně. Občas dodával do našich restaurací ryby a ptáky.“

Gerlof začínal tušit, jak se to asi o slunovratu všechno seběhlo. Skupinka lidí, která věděla, že v přístavišti Ölandicu kotví nákladní loď s penězi, dostala nápad, jak je získat. Tvořili ji Einar Wall, jeho příbuzný Peter Mayer a starý navrátilec z ciziny. Rozhodli se, že pašeráckou loď unesou, což také udělali.

Ne všechno ale probíhalo podle jejich plánu.

„Petera Mayera někdo přejel,“ řekl Gerlof. „A Einar Wall zemřel u svého domku.“

Nemyslel to jako otázku. Kent zareagoval jen tím, že opět šlápl na plynový pedál.

Gerlof ale ještě nedomluvil. Udělal krok vpřed, směrem k vozu.

„Kente, měl byste si dávat pozor,“ řekl. „Aby se vám také něco nestalo.“

Kent povolil pedál.

„Chcete mi vyhrožovat, dědulo?“

Kent zažertoval, jenže Gerlof se tvářil vážně. Zavrtěl hlavou.

„Já ne. Ale mohl by vás ohrozit někdo jiný.“

„Kdo?“

Gerlof nazdařbůh vyslovil jméno, které se mu poslední dobou stále honilo hlavou:

„Aron Fredh.“

Kent se na něho zadíval zachmuřeně. Gerlof poznal, že to jméno mu něco říká. Kent se vzápětí unaveně usmál.

„Aron Fredh… To je jiná story.“

„Vážně?“

„Aron Fredh byl malý usmrkanec, který odjel do USA. Utekl odsud se svým nevlastním otcem Svenem. To byl taky takový lúzr.“

„Vážně?“ řekl Gerlof.

„Přesně tak,“ řekl Kent. „Ve dvacátých letech pomáhal naší rodině stěhovat kameny z mohyly na pobřeží. Ale celé jim to spadlo… Svena to málem zavalilo, rozdrtilo mu to nohu. Museli začít znovu a Svena vyhodili.“

Gerlof se zájmem poslouchal, byla to pro něj nová informace. Zvýšil hlas, aby překřičel motor:

„Já jsem se s Aronem setkal.“

„Teď někdy?“

Povolil plyn, chtěl slyšet odpověď. Jenže Gerlof zavrtěl hlavou a řekl:

„To jsem byl hodně mladý… v létě roku tisíc devět set třicet. Pracovali jsme spolu na hřbitově. Kopali jsme hrob.“

Kloss pokyvoval hlavou. Pak se naklonil blíž ke Gerlofovi.

„Tak to byste ho mohl najít, Gerlofe. Když víte, jak vypadá…“

„To asi nepůjde. Jsem už moc starý.“

„To nevadí, paměť máte pořád dobrou… Pamatujete si lodě, lidi… všechno možný. Mohl byste na tom vydělat.“

„Vydělat? Proč?“ řekl Gerlof. „Proč je Aron Fredh tak nebezpečný?“

Kent neodpověděl.

Gerlofovi za zády zarachotila vrata. Jonas vyšel z chaty a otevřel je.

Chlapec se blížil k džípu a díval se přitom na strýce jako poslušný pes na svého pána.

„J.K., pojď, jídlo čeká,“ řekl Kent.

Jonas přikývl a nasedl. Kent se naposledy zadíval na Gerlofa.

„Možná se ještě uvidíme,“ řekl.

Pustil spojku a džíp se rozjel.

Gerlof zůstal stát u vrat a díval se za odjíždějícím autem. Rozhovor ho zaujal. Uvědomil si, že Kent Kloss mu toho řekl dost, ale přitom se vlastně k ničemu nepřiznal.

JONAS

Ze štětce odkapával čínský lak na dřevo a z Jonasova čela stékal pot. Natíral strýcovu terasu pravidelnými tahy, a když měl hotová čtyři prkna, udělal si přestávku a vypil nejméně půl litru vody – zaručeně nezávadné, z láhve. Pak pokračoval v práci.

Do večerního koupání v moři mu zbývalo natřít už jen pár prken.

Brzy už bude s prací na terase strýce Kenta hotov, příští týden bude mít stejný úkol u tety Veronicy.

Pohled na tmavé dřevo a pach ředidla – tak vypadalo Jonasovo léto.

Jakmile se slunce začalo sklánět k pruhu pevniny na obzoru, práci ukončil a vydechl si. Chystal se, že se půjde vykoupat a po zbytek včera bude mít volno. Kent mu slíbil, že dokončení renovace terasy oslaví tím, že na ní uspořádá grilovací party.

Jonas se jí ale nechtěl zúčastnit. Měl pocit, jako by ho Kent neustále kontroloval. Dnes pro něho zajel ke Kristofferovi autem, přitom domů klidně mohl dojít po svých.

Zaběhl si pro plavky, přešel pobřežní silnici a vydal se k liduprázdným skalám na pobřeží.

Během dnů, které bezprostředně následovaly po oslavě slunovratu, se na pobřeží sám nevypravil. Pořád se ještě trochu bál vody. Strachu z ní se ale nemínil poddat.

Hadince, které vystrkovaly z kamenité půdy hlavičky, začaly usychat a dostávaly tmavě fialový odstín. Tráva zežloutla, keřům začalo opadávat listí. Jen mohyla vypadala stále stejně – s tím rozdílem, že z ní odpadl jeden kámen. Kolik jich nyní leželo v trávě? Deset? Jedenáct? Jonas kolem nich rychle prošel a nepočítal je.

Vstoupil na staré kamenné schody, které odtud vedly dolů do lomu a pak dál ke břehu. Nebyl daleko, asi padesát metrů, Jonas se ale náhle v půli cesty zastavil.

Uslyšel totiž pod sebou nějaký zvuk. Vycházel z bývalého kamenolomu, který úsilí lamačů zformovalo do tvaru písmene V; dole po nich zbyly rozlámané kameny.

V pravé části se ozývalo škrábání. Jonas se podíval tím směrem, ale viděl jen narůžovělý kámen a šedý štěrk. Nikde ani živá duše.

Zvuky se několikrát opakovaly. Znělo to, jako by tam někdo v pravidelném rytmu tesal do kamene nebo kopal lopatou.

Neozývalo se to z povrchu, ale pod ním.

Jonas tak daleko neviděl, bránil mu v tom skalní výčnělek. Věděl, že pokud chce vidět víc, bude muset schody opustit a vydat se směrem dolů.

Jonas měl staré tenisky, po skále plné nerovností musel našlapovat opatrně, občas přeskočil z kamene na kámen. Ve štěrku rostly místy trnité keře, natahovaly se po něm, ale on jim vyklouzl a postupoval dál, dokud nedosáhl lepšího výhledu do nitra lomu.

Uviděl tam plechové dveře. Byly pevně zasazené do skály, téměř přímo pod mohylou.

Bunkr, blesklo mu hlavou. Mluvil o něm i Gerlof.

Jonas si matně pamatoval, že když sem jezdil na prázdniny, býval vždycky zavřený, na dveřích měl starý zrezivělý visací zámek. Nyní byly dveře otevřené. Právě z nich vycházely ony zvuky.

Někdo byl uvnitř.

Jonas věděl, že přízrak z mohyly to není. Gerlof mu přece řekl, že tam žádný takový duch nesídlí.

Přistoupil ke dveřím o kousek blíž. Nikdy v bunkru nebyl, ale hrával si před dveřmi s Casperem. Tenkrát se navzájem strašili, říkali si, jestli uvnitř neleží mrtví vojáci.

Zvuky neustávaly.

Jonas udělal ještě jeden krok, ke vchodu do bunkru mu nyní chyběly jen dva metry. Viděl, jak slunce vrhá světlo na betonovou podlahu s drobnými kameny. Světlo dosahovalo jen pouhý metr za dveře, pak je prudce vystřídal stín. Za osvětleným výsekem podlahy byla jen černočerná tma.

Udělal další krok a nastražil uši. Co když ty dveře otevřel Mats a bratranci? Během dne byli v domě, pak se někam vytratili. Kam, to Jonas nevěděl. Nikdy mu neříkali, kam jdou.

Co když teď sedí v té tmě a pozorují ho? V takovém případě se nesmí chovat jako zbabělec. Pokud se má otočit a odejít, musí to udělat rychle a rozhodně. Musí se tvářit, že odchází proto, že má někde něco důležitého na práci.

Mohl by tu ale také zůstat. Udělat dva kroky k otvoru ve skále a nahlédnout dovnitř.

Udělal krok vpřed a čekal. Zvuky v bunkru ustaly.

Udělal další krok.

Před vchodem ležela široká kamenná deska připomínající mohutný práh. Postavil se na ni, předklonil se a strčil hlavu do dveří. Zatajil dech a poslouchal.

Uvnitř bylo dusno, neproudil tu žádný vzduch. Za prahem se rozkládala malá místnost s dalším dveřním otvorem. Ležel naproti vchodu, byl úzký a slunce na něj nedosáhlo.

Stál tu jen jediný kus nábytku: rozeklaný dřevěný stůl. Jednu nohu měl ulomenou, ale kdosi ho podložil kamenem, aby byla deska stolu ve vodorovné poloze.

Něco na něm leželo.

Jonas zamrkal a podíval se znovu: předmět byl pořád na svém místě. Byl malý, plochý, na konci špičatý.

Vtom si uvědomil, co to je: pistole.

Najednou zapomněl na to, že vlastně do bunkru nechtěl vejít. Hnala ho zvědavost. Je to vážně pistole? Opravdová pistole?

Dvěma kroky překročil práh a došlápl na betonovou podlahu.

Natáhl ruku po zbrani a zvedl ji.

Byla těžká, hodně těžká… A také stará, měla poškrábanou rukojeť. I tak nebylo pochyb, že je to skutečná pistole.

Jonas zvedl hlavu. Zaslechl totiž slabý zvuk – zaškrábání. Znovu zatajil dech. Zvuk se ozýval z navazující místnosti, ze tmy. Někdo tam byl.

Přízrak?

Musím pryč, pomyslel si Jonas.

Rychle zabalil pistoli do osušky a vycouval z bunkru.

Na koupání už neměl ani pomyšlení, už mu nebylo horko. Vrátil se ke schodům a vystoupal nahoru. V náručí si nesl osušku skrývající poklad z bunkru.

Rychle prošel kolem mohyly a přeběhl silnici. Minul domy Klossových a zamířil do své chatky.

Pečlivě za sebou zavřel dveře, zatáhl záclonu, posadil se na postel a rozvinul osušku, aby si prohlédl to, co si v ní přinesl.

Byla to opravdová pistole.

NAVRÁTILEC

Navrátilec stál ve tmě, v nejzazší místnosti bunkru. Páčidlo, které svíral v ruce, opřel jedním koncem o podlahu. Nástroj mu sloužil k tomu, aby jím prolomil zadní cementovou zeď, která měla nejvíc prasklin. U nohou mu ležely hromady hlíny a kamení. K tomu, aby se prokopal pod mohylu, mu stále chyběly nejméně dva metry.

Věděl, že tam není žádný poklad. Přesto kopal dál.

V okamžiku, kdy chtěl páčidlem zabrat, uslyšel za zády nějaké zvuky.

Zarazil se a zatajil dech. Ve vstupní místnosti se ozývalo tiché škrábání, které mu připomínalo opatrné kroky. Uvědomil si, že za sebou nezavřel dveře. Pak se pokusil sám sebe uklidnit: byl už večer, touhle dobou by v lomu nikdo být neměl. Na bunkr nebylo z pobřežní silnice ani z domů za ní vidět, Navrátilec proto nepochyboval o tom, že ho sem nikdo neviděl přicházet.

To, že se pustil do práce v době, kdy nad průlivem ještě svítilo slunce, byla asi chyba. Svou roli tu ale hrál čas a fyzické síly. Nemohl nechat práci jen na noc, nezvládl by ji.

Zaslechl další zvuky. Připadalo mu, že člověk u vchodu se otočil a odchází.

Navrátilci při stání na tvrdé betonové podlaze zdřevěněly nohy, snažil se je uvolnit.

Venku už bylo ticho, přesto dál vyčkával. Několik minut stál bez hnutí, pak položil páčidlo na zem a opatrně zamířil ke vchodu.

Ve vstupním prostoru nikdo nebyl. Dveře byly pootevřené.

Ve žlutém slunečním světle, které sem dopadlo, si všiml, že stolek je prázdný. Vtom si uvědomil, že si na něj předtím položil walthera. Nechtěl, aby se pistole při kopání znečistila od prachu a hlíny, a proto ji tu odložil.

Teď byla pryč.

Navrátilec se dopustil něčeho, co pro každého vojáka znamená pohromu: ztratil zbraň. Naštěstí nebyla jediná, kterou vlastnil.

NOVÁ ZEMĚ, ČERVENEC 1936

Začátkem roku bylo rozhodnuto, že všichni členové strany musí mít ve svých legitimacích nové fotografie. Díky tomu budou odhaleni a odstraněni nepřátelé státu, kteří si opatřili novou identitu. Aron se v klidu posadí před fotoaparát v kanceláři. Fotografie mu přinese jen výhodu. Život a jméno, které ukradl Vladimíru Jegerovovi, budou s novou legitimací ještě věrohodnější.

Když si pak prohlédne hotový snímek, má zvláštní pocit – Aron se totiž několik let neviděl v zrcadle. Vypadá teď jako zocelený mladý muž se zlomeným nosem a narudlou jizvou na čele. Nepoznává se, vidí Vlada.

Vladimír nejenže se stal členem strany, získal dokonce vnitřní pas a uniformu dozorce. Díky nim má téměř úplnou svobodu. Může se volně pohybovat mimo tábor, v ubytovně pro vojáky se nastěhuje do malého vyhřátého pokojíku. Každý večer mu vaří jídlo stará bábuška, která také pečuje o jeho uniformu. Udržovat holínky v čistotě není snadné, na jaře je všude bláto, v létě plno prachu, ale Vlad si opatřil dvoje, aby je mohl střídat.

Zbraň má jen jednu. Nikdy ji nedá z ruky, každý večer ji čistí. Musí být za všech okolností funkční.

Uplyne několik měsíců a jaro je cítit ve vzduchu i na severu SSSR. Někteří vězni blouzní a vrhají se ke světlům. K ohradě. Vlad neváhá, rozkročí se a zastřelí je.

Jde mu to dobře.

Poté, co zabil Gríšu, zastřelil u ohrady sedm dalších vězňů. Všichni se pokusili o útěk. Velitel Polynov ocenil jeho bdělost, dokonce mu dal odměnu sto rublů.

V zadní části tábora bylo postaveno krematorium s pecí na dřevo. V ní končí těla mrtvých.

V létě přitáhnou do tábora skrze lesy vedra a ochromí ho. Vězni pracují v pomalejším tempu, ubude i pokusů o útěk.

Zdá se, že v Sovětském svazu vládnou klidnější časy. Kulaci a třídní nepřátelé byli poraženi, zmizeli také všichni cizí špioni. Možná konečně přicházejí slibované světlé zítřky.

Začátkem července ovšem do tábora dorazí nový zástupce velitele, poručík Fajgin. Přišel odkudsi z jihu, má novou uniformu a čepici bez skvrn. Na límečku košile má emblém NKVD s mečem, který přetíná hada.

„Máme důležité nové informace,“ říká poručík. „Na jihu, ve městech i na venkově, se objevili další nepřátelé a je jich víc než kdy předtím.“ Nakloní se nad stůl. „Jde o velké spiknutí, do něhož se zapojily tisíce lidí.“

„Kulaci?“ zeptá se jeden ze strážců vedle Vlada.

„Kulaků jsme se už zbavili,“ odpoví Fajgin. „Tihle nepřátelé jsou ještě nebezpečnější. Jsou to trockisté. Intelektuálové. Fanatici.“

„Vypukla snad válka?“ zeptá se jiný strážce.

„Ano, je to válka,“ odpoví Fajgin, „ale nebojuje se na ulicích. Nepřítel se skrývá, chce se mezi nás vetřít, vypadat jako my. Být jako my. A pak udeří. Sabotážemi a revoltami. Nebo začne vraždit. Vzpomeňte si na vraždu Kirova.“

Strážci mlčí. Kirov. Všichni včetně Vlada si pamatují, že byl před dvěma lety zavražděn. Sergej Kirov, tajemník strany v Leningradě. Vážený, oblíbený muž, jeden z mála soudruhů, který se mohl rovnat Stalinovi. Najednou zemřel, zastřelil ho nějaký šílenec.

Fajgin položí sepjaté ruce na stůl a pokračuje:

„Mají plán. Prišel s ním ten zrádce Trockij, řídí ho ze zahraničí. Spiklenci jsou pro něho ochotni zemřít.“

Trockij. Vlad si musí pamatovat tolik jmen. Nebýval tenhle Trockij Stalinův přítel? Zřejmě ne.

Fajgin se poprvé mírně usměje a ukáže na desky, které má před sebou.

„A toho se také dočkají – zemřou. Máme seznamy těch, které sem směřují ve vlacích, a instrukce, jak s nimi naložit… Trockisté u nás budou mít vlastní ubikaci.“

Baráky s mřížemi na oknech stojí v táboře už dlouho, jsou určené pro mnohé z nových vězňů z jihu, kteří sem přijedou. Za těmito ubikacemi byl vybudován nový dům, který se liší od všech ostatních. Říká se mu Prasečinec, přestože dozorci v táboře žádná prasata nechovají. Podlouhlá stavba se silnými dřevěnými stěnami stojí v těsné blízkosti krematoria. Nejzazší místnost má nakloněnou kamennou podlahu.

Noví vězni jsou podle Fajgina v seznamu rozdělení do dvou kategorií, první a druhé. Muži druhé kategorie, kterých je víc, jsou dále rozděleni do pracovních skupin.

První kategorie zůstává v táboře. Je pro ni vyčleněna zvláštní četa strážců, vyzbrojených novými pistolemi. Vlad v této jednotce není, má stále svou starou winchesterovku a vykonává dlouhé strážní služby u ohrady.

Stejně ví, co se bude v Prasečinci odehrávat.

Děje se to vždy v noci.

Když je některý trockista odváděn do zvláštní místnosti, hraje k tomu z gramofonu zahraniční pochodová hudba. Je hlasitá a přehlušuje všechny ostatní zvuky.

Vlad, který občas stojí na stráži u vchodu do Prasečince, přesto zevnitř slyší výstřely. Ozývají se tu pravidelně, noc co noc.

Všechno ale není tak dokonale promyšlené: bývalo by lepší, kdyby na zadní straně budovy byly nějaké dveře nebo otvor, takhle jsou všechna mrtvá těla transportována do krematoria vstupními dveřmi až dlouho po půlnoci, kdy je letní noc dostatečně temná.

Ráno stoupá z komína krematoria dým.

Toho roku se v zemi našlo příliš mnoho nepřátel, do tábora neustále přijíždějí další vlaky.

Trockistů je celá záplava. Léto se mění v podzim, tábor je plný hubených pochodujících hadrových loutek.

V září je Vlad spolu s deseti dalšími strážci předvolán do kanceláře velitele Polynova. Čeká tu na ně také Fajgin. Ten stále drží hlavu zpříma, zatímco ta velitelova ztěžka visí. Polynov vypadá hodně sešle, má oteklý obličej a černé kruhy pod očima. Všechny své láhve vína už dávno vypil.

Vlad si všimne, že se v kanceláři změnilo ještě něco: na stěně chybí portrét generálního sekretáře Jagody. Stalinova fotografie je na svém místě a vedle ní visí jiný portrét. Je to muž středního věku se stejně tvrdým pohledem jako Jagoda.

„Náš komisariát má nového velitele,“ vysvětlí Polynov tiše a kývne k portrétu. „Soudruha Ježova. Jagoda byl zatčen… Přišli mu na to, že četl trockistickou literaturu.“

Velitel si povzdechne.

„Hniloba se šíří dál. Potřebujeme nové střelecké čety.“

Zvedne láhev vodky a mohutně si přihne. Je už notně pod parou.

„Čeká nás ještě víc práce,“ pokračuje, „mnohem víc. Nás všechny. Musíme to tady vyčistit od…“

Zmlkne, jako by najednou nevěděl, co chtěl vlastně říct. Fajgin to za něho dopoví:

„Týká se to první kategorie. Prasečinec a krematorium kapacitně nestačí. Těla nemůžeme házet jen tak na hromady. Musíme najít lepší řešení… Pro ty nejnebezpečnější vězně, pro trockisty, bude určeno zvláštní místo. Hluboko v lese pro ně vybudujeme pískovnu, kde už nebude žádná hudba potřeba.“

GERLOF

Gerlof, opřený o hůl, pózoval na hřbitově před cvakajícím fotoaparátem. Neměl z toho velkou radost, ale co dělat, byl to jeho nápad. Uklidňoval se tím, že to dělá pro dobrou věc.

Všechno to vymyslel proto, aby vylákal Arona Fredha, ať už se nachází kdekoli.

Zvedl hlavu k fotografovi a reportérovi v jedné osobě. Bengt Nyberg byl veterán místních novin, který referoval o většině událostí na severním Ölandu.

„Všiml jsem si, že jste psal o té střevní chřipce,“ řekl Gerlof.

Bengt se zatvářil spokojeně.

„Myslíte tu v Ölandicu?“ řekl. „Snažili se to co nejvíc ututlat, ale já díky tomu získal sólokapra. Nakazilo se tam několik set lidí. Zvratky a to ostatní svinstvo jim kompletně ucpaly odpad.“

„Vy jste se nenakazil?“

„Ne, já teď vodu nepiju. Navíc to vypadá, že se ty problémy týkaly jen Ölandicu. Do vodovodu se jim asi dostal nějaký neznámý parazit či co…“

„No, pěkně děkuju,“ řekl Gerlof. „Teď, uprostřed sezony…“

„Klossovi holt mají pech,“ prohlásil Bengt. „Ale ostatní majitelé kempů to uvítají.“

Chvíli mlčeli. Gerlof se rozhlédl po hřbitově, po pečlivě sestříhaném trávníku a řadách náhrobků kolem kostela. Chodil sem už celých sedmdesát let. Za tu dobu tady přibylo mnoho nových hrobů. Odpočívala tu jeho manželka a všichni předkové a příbuzní.

Vrátil se k tomu, proč sem vlastně přišel. K tomu, co chtěl Nybergovi vyprávět.

„Tak tady někde se to stalo. Neumím říct, kde přesně to bylo, ale pamatuji si, že jsme stáli tady u té zdi.“

Nyberg pořídil pár dalších snímků, na nichž Gerlof teatrálně ukazoval holí mezi hroby, a pak spustil fotoaparát na břicho.

„Který hrob to byl?“

„To už si nevzpomínám,“ řekl Gerlof. „Toho léta jsem vykopal hodně hrobů. Někde v těchhle místech to bylo…“

Samozřejmě Nybergovi lhal, nechtěl, aby se v novinách objevilo jméno rodiny Klossových. Z toho by Kent asi radost neměl.

„Ale pamatuji si na ty zvuky,“ pokračoval. „Tři tichá, ale silná zabouchání, pak další tři… Rakev jsme hned přestali zasypávat, vyzvedli jsme ji a zatelefonovali doktoru Blomovi. Přijel na kole, ale nemohl nic dělat.“

„Byl mrtvý? Myslím toho muže v rakvi…,“ zeptal se novinář.

„Dočista mrtvý,“ řekl Gerlof.

Ohlédl se. Na hřbitově bylo stejně teplo a slunečno jako tenkrát. Měl zvláštní pocit. Za tu dobu, která ho dělila od onoho dne, proběhl celý jeho život, ale jemu to tak vůbec nepřipadalo. Vybavil si, jak tu tehdy stáli – farář, doktor, bratři Klossovi a kousek za nimi hrobník Bengtsson. A ještě dál Aron Fredh.

Nyberg udělal další snímek a něco si napsal do zápisníku. Zřejmě už měl vše, co potřeboval, protože se zadíval na Gerlofa a poznamenal:

„To je ale pěkně pochmurná historka… Letní záhada.“

„Napíšete o tom?“ zajímal se Gerlof.

„Zkusím dát něco dohromady. Nebude to dlouhé, jen fotka a stručný text. Použijeme to k zaplnění nějakého prázdného sloupce.“

„A kdy to vyjde?“

„Nevím,“ odpověděl Nyberg. „Jestli budeme mít štěstí, tak zítra. To víte, tenhle měsíc máme pořád o čem psát – a to je na místním úřadě skoro pořád zavřeno.“

Gerlof si domyslel, že reportér má na mysli smrt Einara Walla a Petera Mayera, dvě hlavní události uplynulého týdne. Naklonil se k němu a řekl:

„Napište tam, prosím vás, že bych se rád setkal se svědky té záhady.“

„Se svědky?“

„Ano, myslím s tím člověkem, který si na to bouchání pamatuje, který byl toho dne u toho. Byl bych rád, kdyby se mi ozval.“

Bengt Nyberg přikývl, aniž se zeptal, jací že svědci by to měli být – teď, po téměř sedmdesáti letech.

Rozloučili se u hřbitovní brány. Reportér Gerlofovi ještě oznámil, jak s největší pravděpodobností článek nazve. O titulku se rozhodně nedalo tvrdit, že by byl zvolen zvlášť citlivě: GERLOF SI STÁLE PAMATUJE NA BOUCHÁNÍ, KTERÉ SE OZÝVALO Z HROBU

Novinařina prahnoucí po senzacích, dalo by se říct.

Když o dva dny později Gerlof rozevřel noviny, byl přes to všechno spokojený. Článek vypadal dobře, jistě si ho přečetlo mnoho lidí. Gerlof samozřejmě věděl, že téměř všichni, kteří toho dne také slyšeli zvuky z rakve, jsou už dávno po smrti.

Všichni kromě něho a patrně i Arona.

LISA

Všichni toužili po tom, aby měli zase dobré zažívání. Lisa se toho rána cítila dobře. Venku svítilo slunce, život jí připadal veselejší. Mohlo ji napadnout, že to nebude trvat dlouho.

Asi hodinu po probuzení, kdy její tělesné tekutiny dosáhly rovnováhy, vyšla na pláž. Kameny tu byly teplé, dělaly dobře jejím chodidlům. Přešla po mole až na samý konec a bez váhání skočila do vody. Písčité dno bylo mělké, voda měla přes dvacet stupňů. S rozkoší se na ni položila. Chtěla zavřít oči, odplout, na nic nemyslet. No worries.

Plavala od mola a zase zpátky, dokud se u břehu neobjevila skupina dětí z plaveckého kurzu, které kolem sebe začaly cákat. Lisa vyšla z vody a vrátila se do kempu.

Když se blížila ke vchodu a zadívala se na svůj karavan, zarazila se.

Karavan se hýbal. Dveře byly pootevřené a lehce se pohupovaly.

Lisa zpomalila, ale nezastavila se. Vzpomněla si na jednu starou radu anglicky mluvících kempařů: Neklepejte na dveře, pokud se přívěs pohupuje!

Ale co když se karavan pohybuje, i když by měl být prázdný, to se také nemá zabouchat?

Lisa nezabouchala, jen otevřela dveře dokořán.

„Haló?“ zavolala tiše.

V karavanu byla tma a její oči, oslepené po pobytu na slunci, si na ni těžko zvykaly.

„Zdravím, Summertime!“ ozval se zvučný mužský hlas.

Přestože ta slova pronášel klidným tónem, Lisu zamrazilo. Něco zde nebylo v pořádku!

Nešla dál, jen se opatrně předklonila, aby dohlédla až do ložnice.

Uviděla vysokou postavu, seděla uprostřed její úzké postele.

Poznala ji: Kent Kloss.

Měl na sobě bílé šortky a bílou košili. Kývl jí na pozdrav. Najednou si všimla, že má u sebe její brašnu. Otevřel její brašnu s deskami.

Kloss se probíral elpíčky. Pomalu, ale jistě, i když zatím jich ještě moc neprohlédl.

„Pojď dál,“ řekl s úsměvem. „Chovej se tu jako doma!“

Lisa vešla dovnitř, ale jako doma si nepřipadala. Prostor v karavanu byl stísněný, bylo v něm teplo, zdálo se jí, že se kolem ní všechno chvěje. Shodila z ramene tašku s věcmi na koupání, rychle se usmála a řekla: „Buďte zdráv, Kente… Jak jste se sem dostal?“

Kloss se přestal usmívat.

„Mám rezervní klíč. Tenhle karavan patří nám, ty to nevíš? Bydlíš tady proto, že jsi náš zaměstnanec.“

Poslední věta zněla trochu zlověstně, Lisa se nezmohla na slovo, jen přikývla.

„Chtěl jsem se mrknout, jak sis to tady zařídila,“ pokračoval Kloss. „Koukám, co tu máš za desky, chtěl jsem si je prohlídnout. Taky mám rád retro taneční muziku. Zajímalo mě, co tu máš.“

„To je v pořádku,“ řekla Lisa. „Tohle jsou elpíčka, která pouštím v klubu… Nemám co skrývat.“

Zareagoval okamžitě:

„Ne?“

Lisa zavrtěla hlavou a udělala krok vpřed.

Kent si dál probíral obaly desek. Zničehonic pohodil hlavou k místu vedle sebe.

„A co tohle?“

Lisa se tam podívala. V nohách postele ležela hromádka hnědých předmětů – peněženky. Samozřejmě je poznala. Vedle nich byly i mobily.

Kloss objevil celý její lup z May Lai baru a rozložil ho na posteli.

„Tohle všechno bylo mezi deskama,“ řekl Kent. „Mělas to tam schovaný, viď?“

Lisa mlčela.

Můžu to vysvětlit, měl by člověk namítnout v takové situaci.

Uvědomovala si, že se zatvářila provinile. Věděla, že nemá žádnou šanci, ale přesto se pokusila nasadit unavený, zdvořilý tón:

„Já… Našla jsem je v May Lai baru,“ řekla. „Lidé tam ztrácejí všechno možné. Několikrát jsem se sháněla po majitelích těch věcí, ale nikdo se mi nepřihlásil, tak jsem je vzala sem… Možná mě v klubu někdo viděl, jak si je beru, a špatně si to vyložil.“

Kent Kloss se na ni zadíval.

„Tos uhodla, někdo tě viděl,“ řekl. „Emanuel, jeden z našich sekuriťáků. Viděl tě, jak jsi ve čtvrtek večer sebrala z jednoho stolu mobil.“

Lisa udělala další krok vpřed.

„Ten jsem taky našla.“

„Jasně. A já teď našel tebe.“

Kent Kloss vstal z postele. Nepůsobil unaveně, měl jen vztek. Udělal k ní dva kroky.

„Za ty roky jsem potkal spoustu různejch lidí,“ řekl. „Sekuriťáci, co kradli hostům věci z chatek, barmany, co nám kradli peníze z kasy, uklízečky, který kradly v pokojích na hotelu… Nic novýho.“

V tu chvíli ucítila Lisa jeho silný pach. Nebyla to voda po holení, ale alkohol. Leskly se mu oči.

„Ty pro něho děláš?“

„Pro koho?“

Facka přišla bez varování, byla rychlý, zasáhla jí nos a tvář. Zapotácela se, zaklonila, zakopla o svou tašku a skončila na podlaze. Karavan se zakymácel jako loď.

Kent Kloss hned navázal další otázkou:

„Tak děláš, nebo ne? Ty nás špehuješ?!“

Lisa zamrkala a sáhla si na nos.

„Špehování? Pro koho bych to dělala?“ zeptala se tiše a pokusila se vstát.

„Zůstaň, kde jsi!“

Kloss se nadechl a zvedl nohu. Jeho bota Lisu zasáhla do stehna, ucítila prudkou bolest. Zasténala, ale zůstala ležet bez hnutí.

V karavanu bylo opět chvíli ticho. Lisa slyšela jen své rychlé oddechování a Klossovy hluboké nádechy. Když se dotkla nosu, ucítila na něm horké kapky krve.

„Nevím… Nevím, o kom to mluvíte.“

„Jo tak ty nevíš!“

Lisa teď nechala mluvit Lady Summertime. Ta procedila mezi zuby:

„Vy taky okrádáte hosty!“

„Fakt?“

Přikývla.

„Kente, za šampaňský si účtujete čtrnáct stovek. Za šampus, který jste sem propašovali a který určitě nestál víc než padesát korun. To není krádež?“

„Nesnaž se odvést řeč jinam,“ odbyl ji Kent. „Jeden z nás dvou má problém, ale já to nejsem!“

Lady Summertime očekávala další údery, ale přesto mluvila dál:

„Tak zavolejte policii.“

Kloss se na ni zadíval.

„To neudělám. Zatím.“

Na opáleném čele mu tepala jedna žilka. Na několik vteřin jako by zkameněl.

Pak se opět uvolnil. Ustoupil vzad, posadil se na postel, roztáhl nohy, nechránil si rozkrok.

„S něčím mi pomůžeš,“ začal.

Lady Summertime uvažovala o tom, že ho do rozkroku kopne, ale Lisa ji zarazila. Opatrně se zvedla z podlahy. Byla připravená na další rány, ale žádné už nepřišly. Klosse už vztek přešel, policii nezavolal.

Kent se pozorně díval z okna, jako by se chtěl přesvědčit, že ho nikdo nesleduje. Bubnoval si prsty do stehna a řekl:

„Na ostrov přijel jeden muž, kterej… dělá problémy. Nejdřív jsem nevěděl, co je zač, ale teď už to vím. Jmenuje se Aron Fredh.“

Upřeně se na ni zadíval, jako by čekal, jestli Lisa na jméno zareaguje. Ta ho ale nikdy předtím neslyšela. Vrazí mi jednu, když neodpovím, co chce slyšet? napadlo ji.

„Dobře,“ řekla. „Aron Fredh.“

Kloss si prohlížel své opálené ruce.

„Nevím, jak vypadá, skrývá se… Ale musím ho najít.“ Zadíval se na Lisu. „Myslím, že bys mi s tím mohla pomoct. Potřebuju vědět, kde přesně se pohybuje.“

„Kde je teď?“

„Někde tady,“ řekl Kloss. „Tipuju, že bydlí v Ölandicu, v kempu nebo v chatce, asi se ubytoval pod cizím jménem… Určitě tu bydlí, protože se mu povedlo otrávit pitnou vodu. To se dá udělat jedině tady na místě.“

Otrávená voda. S tou měla Lisa bohaté zkušenosti.

„Ölandic je velký,“ namítla. „Jak ho tady mám najít?“

Kent se na ni nyní usmíval, jako by jí předtím neuštědřil ani facku ani kopanec. Dál bubnoval prsty do stehna.

„Budeš tady čmuchat a pátrat, to je ti snad jasný… To ti jde.“

Lisa si vydechla.

„Takže ho mám mezi všemi hosty tady najít, ale vy přitom nevíte, jak vypadá?“

„Víme, že je starej. Ale na svůj věk je čilej. Určitě je tu ubytovanej sám… Chlápků, který odpovídaj jeho popisu, tu máme víc. Zjistíme, ve kterých karavanech a chatkách jsou, a pak se do nich nenápadně podíváš.“

„… v době jejich nepřítomnosti, předpokládám.“

„Jasně… Hosté si nesmí ničeho všimnout.“

„A podle čeho poznám, že jsou pryč?“

„O tomhle maj přehled sekuriťáci. Ve většině karavanů a chatek během dne nikdo není.“

Lisa neměla na výběr.

„A po čem mám pátrat?“

„Po všem, co je zvláštní, podezřelý,“ odpověděl Kent Kloss. „Po zbraních, zlodějských kuklách, svazcích bankovek. Až to uvidíš, trkne tě to… Tenhle chlap není žádnej obyčejnej turista na dovolený.“

„A pak budu moct jít?“

Kloss vstal.

„Uvidíme. Nenechám tě sebrat. Můžeš dál hrát v klubu, jak jsme se domluvili. A budeš si dávat bacha na prsty.“

„A co když mě při tom slídění někdo chytne?“

Kent Kloss nasadil vítězoslavný úsměv.

„Summertime, ty už přece jsi chycená,“ řekl. „Právě proto pověřuju tímhle úkolem zrovna tebe!“

GERLOF

Článek o bouchání, které se ozývalo z hrobu, byl otištěn a mluvilo se o něm. Gerlof nepřestával doufat, že si ho příslušná osoba přečte a že poslouží tak trochu jako seznamovací inzerát. Pokud se ovšem Aron Fredh ještě zdržuje na ostrově…

Posadil se a čekal, jestli ho někdo nepřijde navštívit. Byly to jeho poslední dny strávené v chatě, po neděli ho čekal návrat do pokoje v Domově.

V pátek ho skutečně někdo navštívil – jeden vrah. Nikoli ten, po němž právě pátral, ale ten, kterého sám před mnoha lety pomohl odhalit policii.

Gerlof jako obvykle posedával pod slunečníkem. Ten byl i tentokrát rozevřený, protože slunce pořád nemilosrdně pálilo.

Protože měl zapnutá sluchadla, zaslechl díky tomu za sebou jakési praskání. Přicházelo z pastvinky. Byly to kroky, dobře slyšitelné kroky. Gerlof tím směrem pohlédl. O několik vteřin později vyšel z jalovcových keřů muž v džínách, košili a polobotkách. Zůstal stát ve vysoké trávě na okraji zahrady. Gerlof ho poznal.

Byl to muž, který zabil jeho vnuka.

Muž stál bez hnutí, několik vteřin se na sebe s Gerlofem dívali. Gerlof byl rád, že tu s ním dnes není jeho dcera Julia.

„Dobrý den,“ řekl muž tichým hlasem.

„Dobrý,“ odpověděl Gerlof.

Měl bych mít strach? ptal se v duchu. Ani trochu neměl strach. Tento vrah nevypadal nebezpečně, byl jen unavený a na slunečním světle vynikla jeho bledost. Zestárl o mnoho let, měl prázdné ruce.

Gerlof na něho kývl.

„Pojď, posaď se.“

Muž pomalu vykročil na trávník. Vzal si jednu ze židlí a sedl si ke stolu naproti Gerlofovi.

„Tak už tě pustili?“ zeptal se Gerlof.

Muž zavrtěl hlavou.

„Ne, jsem tu na propustku. Tohle je moje první vycházka bez dozoru. Říkal jsem si, že se tady stavím…“ Muž se odmlčel a zadíval se k vratům a k chatě. „Jsi tady sám?“

„Vnuci se šli koupat,“ řekl Gerlof. „A dcery ještě nepřijely.“

Muž se trochu uvolnil. Nastalé ticho mezi nimi přerušilo až zabzučení – blížil se k nim sršeň. Gerlof věděl, že jeho žihadlo může být nebezpečné, ale zároveň o sršních věděl, že jsou klidnější než jejich menší příbuzní. Snad za to vděčí své velikosti.

Sršeň proletěl tiše kolem nich, a tak mohl Gerlof pokračovat:

„A ta propustka, ta je na jak dlouho?“

„Na čtyřiadvacet hodin,“ řekl muž tiše. „Věznice propouští vězně na různě dlouhé vycházky. Nejdřív na několik hodin, pak se to prodlužuje… Podmínkou je, že se vězeň chová slušně.“

„Což byl asi tvůj případ. Už jsi v pořádku?“

Muž se podíval na své ruce.

„V pořádku… Jak se to pozná?“

„Člověk přece ví, jak se cítí,“ řekl Gerlof. „Cítí, jestli je smířený s druhými.“

„Snažím se o to,“ řekl muž. „Mohl jsem si tam promluvit o svém… o svých myšlenkách.“

„Nenávist už tedy necítíš,“ řekl Gerlof.

Muž zavrtěl hlavou. Zvedl oči.

„Gerlofe, nenávidíš mě?“

Gerlof se podíval stranou.

„Právě o tom přemýšlím.“

Zadíval se muži do očí. Hledal v nich zlobu, ale nenašel ji tam. Viděl jen ještě větší únavu.

Změnil téma.

„Niklas Kloss. Říká ti to jméno něco?“

Muž přikývl.

„To je jeden z bratrů Klossových, těch boháčů, co jim patří Ölandic, ne?“

„Ano. Niklas je černá ovce rodiny. Byl zavřený.“

Muž znovu přikývl. Věděl, o čem je řeč.

„U nás ne. Nikdy jsem ho neviděl.“

„Ale možná jsi o něm něco zaslechl…“

„Člověk toho zaslechne spoustu… Vím, proč ho zavřeli.“

„Proč?“

„Pašoval zboží… Celníci mu zadrželi náklaďák plný alkoholu z Německa. Měl cenu několika milionů. Kloss sice neřídil, ale organizoval to. Prý.“

Gerlof poslední slůvko nepřeslechl.

„Ty myslíš, že to organizoval někdo jiný?“ zeptal se.

„Vypadá to spíš na jeho staršího bratra Kenta Klosse. Do vězení šel ale Niklas, dostal dva roky. Víc nevím.“

„To mě nepřekvapuje,“ poznamenal Gerlof.

„Mě taky ne,“ řekl muž. „Alkohol a tabák se sem přece přes Balt pašovaly odjakživa. Teď se to ale děje v daleko větším množství… Nechápu, kdo to tady všechno vypije. Za chvíli to tu bude jako ve středověku, kdy Švédové vypili několik litrů piva denně.“

„Všechno se jistě nevypije na Ölandu,“ namítl Gerlof.

„To ne, část toho skončí taky na pevnině.“

Muž se odmlčel. Gerlof měl jednu chvíli pocit, že si tu povídá s někým, kdo ho jen tak přišel navštívit, ovšem s každou další chvilkou mlčení se vrátilo počáteční napětí.

„To, že jsi přišel, od tebe bylo statečné,“ řekl Gerlof.

Protože muž na to nic neřekl, Gerlof dodal:

„Doufám, že se jednou budeš moct vrátit… Myslím na ostrov.“

„Ano,“ řekl muž. „Moc bych si to přál. Chtěl bych se vrátit domů. Věznice, to není žádný domov.“

Gerlof už věděl, co odpovědět na jeho otázku:

„Ptal ses, jestli k tobě cítím nenávist,“ řekl. „Víš… sedět tady takhle na sluníčku, na konci života, a dusit se nenávistí k lidem… Ne, to by bylo hrozné.“

Muž přikývl, patrně se mu ulevilo. Pak vstal a podíval se do míst za zahradou.

„Vrátím se stejnou cestou, kudy jsem přišel. Vezmu to kolem starého mlýna… a kolem mohyly.“

„Vidíš, tyhle pamětihodnosti tu taky zůstaly, “ řekl Gerlof.

Zvedl ruku a pokynul muži na rozloučenou. Návštěvník odešel.

NAVRÁTILEC

Bylo už pozdě večer a Navrátilec před sebou držel rozevřené regionální noviny. Byly k mání v obchodě v Ölandicu a on je četl proto, že ho zajímalo, jak se vyvíjí problémy resortu s pitnou vodou. V čísle z předcházejícího dne ho zaujalo ještě něco jiného – článek s atraktivním titulkem: GERLOF SI STÁLE PAMATUJE NA BOUCHÁNÍ, KTERÉ SE OZÝVALO Z HROBU

Právě si prohlížel fotografii vedle textu. Viděl na ní starého muže s holí v ruce, který stojí mezi hroby na nějakém hřbitově. Na hřbitově v Marnäsu. Muž se reportérovi svěřil s jednou starou historkou.

Navrátilec muže i po tolika letech poznal a pamatoval si také na otevřený hrob.

Když článek četl, zakašlal, přestože bylo teplo. Prožil slunečné odpoledne u moře ve společnosti spousty lidí, splýval s davem, a přesto teď cítil, jak po něm natahují své neviditelné ruce mrtví.

Hlavou mu rezonovaly nepříjemné zvuky.

Bouchání, které se ozývalo z rakve.

Na marnäský hřbitov se od té doby nikdy nevypravil. Nebyl tam sedmdesát let.

Připadal si osamělý. Byl osamělý. Pekka a Wall byli mrtví, Rita odjela. Stýskalo se mu po manželce a dítěti, ale setkat se s nimi nemohl.

Silnice byla prázdná a temná.

Navrátilec neměl telefon, stál v budce. Právě odsud zavolal na informace, aby si zjistil číslo na Gerlofa Davidssona.

Zvedl sluchátko a číslo vytočil.

NOVÁ ZEMĚ, LISTOPAD 1936

Trockisté stojí v řadě, mlčí a mrznou v ledovém větru. Mají na sobě jen špinavé spodní prádlo, aby nikdo z nich nemohl u sebe schovávat žádné zbraně. Mají hubené nohy, ruce se jim třesou. Kromě toho, že jsou svlečení, mají ruce spoutané drátem. Řetězy, jimiž jsou k sobě připoutáni, jsou až metr dlouhé, takže když některý z nich spadne, málem s sebou strhne toho, koho má vedle sebe. Ale jen málem.

Vlad vidí, jak se chovají: když nepřítel padá před sebe, řetěz se napne a žena nebo muž vedle něho dělají vše pro to, aby je nestrhl s sebou – rozkročí se a vzepřou, aby neztratili rovnováhu. V mnoha případech ukročí stranou, jako by se nepřítel, který je stále naživu, chtěl co nejvíc odtáhnout od toho, který je mrtvý.

Je to zvláštní, říká si Vlad, když mu ruka s winchestrovkou klesá k tělu, že se nepřítel snaží žít, co nejdéle to jde, i když se tak děje na okraji čerstvě vykopané jámy, kde ho od smrti dělí jen několik okamžiků.

Odlehlá pískovna. To je to místo, kam se z tábora valí proud nákladních vozů s nepřáteli. Tady se seřadí a budou zastřeleni. Pískovna leží jižně od tábora, severně od Oněžského jezera.

Na konci světa.

Vlad je rád, že se dostane z tábora, i když boj proti trockistům tady není o nic snazší: po písku se prohání arktický vítr a mladí vojáci z řad NKVD nikdy netouží po ničem jiném, než aby už měli práci za sebou a mohli se večer vrátit do kasáren.

Vlad si oblékl dvě čisté lněné košile, ošuntělý teplý vojenský kabát a nové vysoké holínky, proti větru je tedy chráněn. Práce ho zahřeje ještě víc. Zvedne zbraň, vystřelí a zase ji spustí k tělu. Dělá to pořád dokola.

Vojáci stojí tři kroky od vězňů a míří na ně zbraněmi. Nejlépe by je zasáhli, kdyby k nim přistoupili a přiložili jim hlaveň na zátylek. Na druhou stranu, když je mezi nimi jistá vzdálenost, alespoň se neušpiní.

Pokud střelec svírá svou zbraň pevně, nemůže se netrefit, i kdyby byl od cíle vzdálený na tři kroky, tak to vidí Vlad. K jeho překvapení se střelci občas třesou, takže nepřítele trefí do zad, ramene, nebo ho dokonce minou zcela. Nepřítel sebou sice trhne, ale zůstane stát.

To je zlé. Vlad svůj cíl nemine nikdy. Je velitelem této čety, takže někdy musí zakročit a dorazit nepřítele svým výstřelem.

Podzim je studený, mnozí ze spoutaných vězňů jsou cizinci. Přistěhovalci, kteří se pokoušeli najít v nové zemi lepší budoucnost: Poláci, Němci, Kanaďané. Také několik Američanů, Norů a celá řada Finů. Občas se stane, že poté, co Vlad zvedne zbraň, otočí k němu vězeň hlavu. Přestože ví, že nemá žádnou šanci, prosí o život, nabízí peníze, lásku, nebo se jen dovolává soucitu.

Vladovi se také několikrát stalo, že zaslechl tichou modlitbu ve švédštině nebo finské švédštině. Aron by v takových chvílích rád všeho nechal a poslouchal.

Vlad ne, ten nepřítele neposlouchá, zamíří na něj a umlčí ho.

Strážcům je do pískovny dodáváno bílé zelí, masové konzervy a vodka. Zatímco skupina vězňů zasypává mrtvá těla pískem, může se Vlad se svými muži posadit a dát se do jídla. Vlad na rozdíl od dob, kdy byl v lágru, díky jídlu zesílil, je zdravý, ale alkohol stále nepije. Svůj příděl pití rozdává kolegům. Získá si tím oblibu, ale způsobí mu to i problémy: někteří střelci se po takové svačině trefují ještě hůř.

Večer onoho dne přijede do pískovny velké černé auto. Z předních dveří vystoupí velitel Fajgin a ze zadních dva muži – jeden malý a druhý vysoký.

Fajgin se kymácí u vozu, stal se novým velitelem tábora. Polynov musel kvůli pití odejít. Fajgin se z toho ovšem nepoučil a začal upíjet ze zásob vodky svého předchůdce. Právě něco říká a gestikuluje, ale druzí dva se k němu chovají, jako by byl vzduch. Pak poodstoupí a začnou sledovat střelce, jak popravují poslední vězně.

Menšího muže Vlad zná, je to Grigorenko, sekretář místní stranické organizace. Je starší než vysoký muž – tomu je pětatřicet nebo čtyřicet a má nažehlenou uniformu NKVD se čtyřmi odznaky na límci. Je to major.

Trojice se pak dá do pohybu, blíží se k jámě a ke střelcům.

„Nástup!“ zařve Fajgin.

U jámy začíná inspekce zbraní a mužstva. Major byl možná jedním z těch, kteří poslali vězně na tuto konečnou stanici, a nyní chce vidět, jak je s nimi nakládáno.

Ale to není všechno, chce vidět ještě něco.

Fajgin se zřejmě majorovi pochlubil, jakou má Vlad přesnou mušku. Právě na Vlada totiž major kývl.

Major dojde až k Vladovi a zastaví se. Vlad si všimne, že majorovi se přes čelo táhne tmavomodrá jizva, možná stará rána z časů občanské války. Major si pozorně prohlédne Vlada od hlavy až k patě, registruje jeho starý kabát a opotřebovanou zbraň, která je ještě teplá.

„Slyšel jsem, že nikdy nemineš cíl, soudruhu.“

„Ne, soudruhu majore.“

„Jsi stále připraven bránit naši vlast proti nepřátelům?“

„Ano, soudruhu majore.“

„Pracuješ tvrdě a dobře spíš?“

„Vždycky, soudruhu majore!“

Major přikyvuje. Natáhne ruku v černé rukavici a odvede Vlada stranou od ostatních.

„A jak se ti tu líbí, soudruhu Jegerove? Tady na severu, v zimě a větru…“

Vlad pochopí, že nastala chvíle, kdy se nemusí přetvařovat, a zavrtí hlavou.

„Rada lidových komisařů v Leningradě potřebuje nové síly,“ řekne major. Otočí se zády k Fajginovi, aby je neslyšel, a dodá: „Potřebujeme muže, kteří mají pevnou ruku a ovládají svou práci. A kteří nepijí.“

„Já piju jenom vodu,“ pronese Vlad.

„Soudruhu Jegerove,“ řekne major a nakloní se k němu. „Víš, čemu soudruh Stalin říká černá práce?“

„Ne,“ odpoví Vlad.

„Je to tajná práce v Leningradě. Je tvrdá, trvá dlouho, často se odehrává v noci. Je součástí našeho boje proti nepříteli.“

Vlad se napřímí.

Leningrad – velkoměsto. A také brána do Aronovy staré vlasti.

Je připraven.

GERLOF

Byla sobota večer, končil další dusný horký den. Gerlofova hlava i tělo byly po dlouhých slunečních dnech ochromené. Slunce z nich i z přírody vysálo veškerou energii.

Ve chvíli, kdy se chtěl odebrat do ložnice, náhle zazvonil telefon. Takhle pozdě večer se mu to nestávalo často.

Chlapci byli ve svých pokojích, žádný z nich nemohl telefon vzít, bylo to na Gerlofovi.

„Davidsson,“ řekl tiše poté, co rychle zvedl sluchátko.

Ačkoli měl sluchadla stále zapnutá, nic neslyšel. Žádné hlasy, jen slabý šum v pozadí.

„Haló?“ řekl tichým hlasem.

Ticho.

Kdo volá tak pozdě a nepředstaví se? John nebo některá z dcer to jistě nejsou. Gerlof začal tušit, kdo je na opačné straně drátu.

„Arone?“

Nikdo neodpověděl, Gerlof si byl přesto svým odhadem jistý.

„Arone,“ zopakoval, tentokrát rezolutněji. „Řekni něco.“

Několik vteřin bylo ticho a pak Gerlof uslyšel mužský hlas:

„Takže ty si na to bouchání pamatuješ…“

Gerlof polkl, vyschlo mu v ústech. V přítmí uslyšel hlas, který byl, navzdory tomu, že patřil starci, tvrdý. Měl pocit, že k němu mluví ostřílený voják.

Nadechl se a odpověděl:

„Ano. A ty jistě taky.“

„Ano,“ řekl hlas.

Hlas se odmlčel, a tak Gerlof pokračoval:

„Tenkrát, když jsme stáli na víku té rakve, jsi měl strach. Oba jsme se báli. Vzpomínáš?“

Hlas chvíli mlčel a pak řekl:

„Kloss bouchal na mě.“

„Proč myslíš?“

„Chtěl mě od sebe odehnat.“

„Proč?“ zeptal se Gerlof.

Hlas neodpovídal. Ve sluchátku se ozvalo cosi v pozadí, nějaké slabé bzučení. Nedaleko telefonu se rozběhl nějaký stroj na elektřinu; současně se bzučením bylo slyšet kovově znějící zaržání.

Gerlof pokračoval:

„Edvarda Klosse zabila stěna, která na něj spadla. Vždycky mi vrtalo hlavou, jestli na něho spadla sama, nebo jestli jí někdo pomohl.“

Chvíli vyčkal, ale hlas to nijak nekomentoval.

„Mezi lidmi se šuškalo, že to měl na svědomí jeden z jeho bratrů,“ pokračoval Gerlof. „Říkalo se, že buď Sigfrid, nebo Gilbert Kloss uvolnil nahoře ve stáji vzpěry, a když se ke stěně přiblížil Edvard, strčil do ní… Ale klidně to mohl udělat i někdo jiný, třeba některý nespokojený zaměstnanec…“

Ze sluchátka se linul jenom šum a opět to zvláštní bzučení. Gerlof mluvil dál:

„Teprve nedávno jsem se dozvěděl, že tvůj otec, Sven Fredh, pracoval pro bratry Klossovy a že prý se podílel na stěhování té staré mohyly. To nedopadlo dobře, viď?“

„Sesypala se,“ řekl hlas. „Bratři Klossovi Svena tak znervózňovali, že ty kameny na sebe naskládal ledabyle, svezly se mu na nohy. Do smrti pak kvůli tomu kulhal.“

„Žádal Edvarda Klosse o nějaké odškodné?“

„Ano. Jenomže Kloss mu samozřejmě tvrdil, že si za to může sám.“

„Ty jsi taky utržil nějaké škrábance, Arone… Vzpomínám si, že když jsme pracovali na hřbitově, měl jsi na čele dlouhou jizvu. Jak jsi k ní přišel?“

Ticho.

„Je to už sedmdesát let,“ naléhal Gerlof. „Myslím, že teď už bys mi to mohl říct.“

Hlas zněl poprvé ublíženě:

„Stalo se mi to, když spadla ta stěna. Když jsem pod ni vlezl.“

„Chceš říct, žes u toho ten večer byl?“

„Ano. Ale tu stěnu jsem na něj neshodil.“

„To znamená, že to udělal Sven,“ řekl Gerlof. „Shodil ji na Edvarda a po tobě chtěl, abys pod ni vlezl a vzal mu peněženku… Bylo to tak?“

„Ano,“ odpověděl hlas. „Chtěl, aby Edvard zaplatil.“

„Za co, Arone?“

„Dlužil Svenovi za tu rozdrcenou nohu… a také mé matce.“

Gerlof poslouchal a zároveň se snažil přemýšlet.

„On Astrid nějak ublížil?“

„Ano, ublížil,“ odpověděl hlas tiše.

Gerlof se dál neptal. Kdo je otcem Arona Fredha, tušil už dřív. Děvečka měla dítě se statkářem, to tehdy nebylo nic neobvyklého.

„Edvard Kloss byl tedy tvůj otec,“ řekl. „Byl otcem i tvé sestry Grety?“

„To věděli všichni,“ řekl hlas, „jen Kloss to vždycky popíral.“

Gerlof si povzdechl.

„Chápu, že ti leží v žaludku, Arone. Jenomže Edvardovi vnuci nemají s tímhle starým konfliktem nic společného, to je ti snad jasné…“

Další dlouhé ticho a pak odpověď:

„Jeho vnuci mi sebrali domek. Připravili mě o všechno, co jsem tady měl.“

Gerlof mlčel. Co na to mohl říct?

„A tys jim vzal loď,“ řekl nakonec. „Ti námořníci se v nákladním prostoru udusili… Jak jsi to mohl udělat?“

Hlas opět chvíli mlčel. Když pak odpovídal, nebyla v něm ani špetka lítosti:

„Ti muži byli kriminálníci. Neměli na lodi být, proto jsem je musel zahnat do podpalubí. Podstatné bylo to, že to byla loď Klossových a že vezla spoustu peněz. Ty jsme si vzali a loď potopili.“

„Kde je Ophelia?“

„Daleko v průlivu,“ odpověděl hlas. „Pět námořních mil severozápadně od Stenviku.“

Gerlof si znovu povzdechl.

„Arone, už se do ničeho dalšího nepouštěj!“

Hlas chvíli mlčel, a když pak promluvil, byl tvrdý jako na začátku rozhovoru:

„Dělám jen to, co mě život naučil. Byl jsem ve světě a poznal jsem, jak to tam chodí… Stal jsem se vojákem.“

„V Rusku, viď?“ nadhodil Gerlof.

„V Sovětském svazu,“ opravil ho hlas. „Byl jsem vojákem v nové zemi.“

„Arone, teď už ale nemusíš válčit,“ řekl Gerlof. „Můžu ti pomoct, aby ses vyvaroval chybných kroků. Jinak to bouchání budeš slyšet až do konce svého života.“

„Žádnou pomoc nepotřebuji,“ řekl hlas. „Už brzy to skončí.“

Aron mluvil jako člověk, který je přesvědčený o správnosti svého konání. Gerlof začal mít obavy.

„Arone, co ještě chystáš?“ zeptal se.

Žádná odpověď, ve sluchátku se ozvalo jen cvaknutí.

Gerlof je pomalu položil, třásla se mu při tom ruka. Natáhl ji k oknu a otevřel je, do místnosti vnikl čerstvý vzduch.

Noční chlad.

Ve tmě kolem verandy se ozývalo vrzání kobylek, nikde se nepohnul ani stín. Stromy, tráva i rostliny odpočívaly po náročném horkém dni.

Rostliny byly na Ölandu odolnější než ten nejsilnější voják. O tom, jak se tu povede lidem, vždycky rozhodovala příroda. Když se dařilo půdě a rostlinám, bylo dost jídla, v opačném případě lidé hladověli.

Téměř všechno na ostrově bylo houževnaté, ale zároveň chudé a slabé. Ostrov neoplýval žádným velkým bohatstvím, nikdo tu neobjevil ropu nebo zlatou žílu. Koneckonců i turistický ruch tu měl vcelku rozumný rozměr. Nikoho nenapadlo postavit tady obrovské hotely nebo casina a proměnit Öland ve švédské Las Vegas.

Na Ölandu nebylo zkrátka možné dělat unáhlené kroky a ostrov byl díky tomu ušetřen nejrůznějších invazí hledačů štěstí a armád, které na světě zničily mnoho míst, která se nedokázala bránit. Čeho byla na Ölandu hojnost? Slunce, kamení a odolných rostlin.

Gerlof byl za to vděčný.

Kromě toho byl rád, že se tu nikdy neobjevil žádný silný vůdce, který by ostrovany nutil, aby na sebe kvůli osobnímu prospěchu navzájem donášeli. Gerlof a všichni ostatní tak nemuseli dělat obtížná rozhodnutí jako lidé, kteří se někdy ocitli v neklidné době.

Stejně jako jinde, také zde byly mezi lidmi zbraně, ale naštěstí jen v malém množství. Obyvatelé se tu kromě toho nedělili do sekt nebo klanů. Nikdo si nepřivlastňoval větší moc a vyšší postavení na úkor ostatních, a proto se konflikty na Ölandu omezily jen na běžné půtky v rámci jednotlivých vesnic. Jako všude jinde tu lidé mezi sebou bojovali o půdu, ale toto válčení se zastavilo jen u tvrdých slov, případně u soudu.

Shrnuto a podtrženo: ostrov měl štěstí.

Nyní se tu však objevil problém.

Gerlof zavřel okno, aby mu dovnitř nenalétali komáři, a znovu zvedl sluchátko. Nejraději by si už šel lehnout, ale potřeboval ještě někomu zavolat.

John odpověděl po dvou zazvoněních. Gerlof šel rovnou k věci:

„Volal mi Aron Fredh.“

„Neříkej,“ podivil se John. „Odkud?“

„To neřekl. Ale zdálo se mi, že byl někde venku, asi v budce.“

„Hm,“ řekl John. „V okolí už jich moc není.“

„Ne,“ potvrdil Gerlof. „A v pozadí bylo něco slyšet… nějaké bzučení nebo praskání. A pak jako by do toho zaržál kůň. Nebyl jsem z toho moudrý. Pak mě napadlo, že by to mohl být elektrický kůň.“

„Elektrický kůň?“

„No, takový ten stroj, do kterého se hází peníze a který se pak chvíli pohupuje. Vozí se na něm děti. Myslím, že v pozadí jsem slyšel právě tohle.“

John se zamyslel.

„Jeden telefonní automat maj Klossovi u obchodu… Mám pocit, že tam jsou i tyhle mechanický hračky.“

„Chceš říct, že Aron bydlí v Ölandicu? Proč ne, říká se přece, že je dobré být nepříteli nablízku…“

„Jak mluvil? Byl zkroušenej?“

„Ani trochu,“ odpověděl Gerlof. „Ale promluvili jsme si. Doufám, že se mi ozve znovu, i když od pondělka už budu zase zpátky v Domově.“

„Hodím tě tam.“

„Díky, Johne.“

Gerlof mu pak popřál dobrou noc a zavěsil.

Potom ještě chvíli seděl na posteli a přemýšlel.

Ze světa se na ostrov vrátil starý voják, mstitel, který kolem sebe šíří strach. Nikdo neví, co je zač a kde se vyskytuje. Dokud potrvá hlavní turistická sezona a všude bude plno lidí, Fredh se může na Ölandu pohybovat volně. Dokáže ho někdo zastavit?

Klossovi?

Gerlof?

LISA

Lisa měla té horké neděle volno, večer nepracovala. Místo toho byla Kentem Klossem pověřena jiným úkolem.

Měla prohledat Ölandic a najít jednoho zvláštního muže.

Muže, který je sice už starý, ale přesto nebezpečný.

Kolem druhé nechala stát své auto u hotelu a vydala se k horní části kempu. Měla na sobě letní oblečení – šortky a žluté tričko – a vypadala jako kterýkoli jiný host. Přesto doufala, že kšiltovka naražená do čela a velké sluneční brýle jí zajistí určitou anonymitu.

Když na konci června viděla Resort Ölandic poprvé, byl trávník v rozlehlém kempu svěže zelený. Od té doby téměř nepřetržitě žhnulo slunce, takže byl nyní suchý, žlutý, skoro dohněda spálený. Když procházela mezi karavany, pod nohama jí praskala krátká stébla trávy.

Kemp se tak trochu podobal poušti, nad níž se vzduch chvěje horkem. Po problémech s kvalitou vody z minulého týdne tu řady karavanů a stanů prořídly. Lisa sledovala, jak se mnozí majitelé karavanů chystají k odjezdu. O ty se pochopitelně nezajímala, soustředila se na ty, kteří zůstali.

Rozhlížela se v trávě a hledala golfové míčky.

To byl nápad Kenta Klosse, těžko říct, jestli skvělý, nebo naopak hloupý: rozhodl se, že u každého karavanu nebo chatky, kterou bude nutné prohledat, položí jeden takový bílý míček. Chtěl, aby to vypadalo, že sem náhodou zalétly z golfového hřiště, součásti kempu.

Lisa se tedy pustila do pátrání a přibližně po padesáti metrech zahlédla ve žlutozelené trávě první bílý bod. Míček ležel u poměrně nového karavanu s malým přístřeškem.

Zastavila se několik metrů od něj a rozhlédla se. V kempu sice bylo několik lidí, ale nikdo z nich poblíž.

Risky business, pomyslela si. Přála si mít na hlavě paruku Lady Summertime.

Navzdory tomu, že se Klossovi členové ostrahy drželi stranou, byla nervózní. Kdykoli se tu mohl objevit někdo z ubytovaných. Co by mu pak řekla? Že tady jen uklízí?

Před sousedy by se musela tvářit, že je to její karavan, a nezbylo by jí než vejít dovnitř. To by se pak ale také mohlo stát, že by se tam objevil skutečný majitel.

Nemohla jen tak postávat, a proto zaběhla do přístřešku a stiskla kliku karavanu. Zamčeno. Co teď? Nic, jen rychle nahlédnout dovnitř.

Přitiskla čelo na okno vedle dveří. Po čem že to pátrám? ptala se v duchu.

Po něčem podezřelém, řekl Kent Kloss.

Snad po zbraních, možná po balíčcích bankovek.

Za oknem ale viděla jen tolik, že v karavanu je pořádek, větší než v tom jejím. Zahlédla složené ručníky a hromádky knih. Prázdné lavice. Zbraně žádné.

Pokračovala dál. Na konci zástupu karavanů uviděla další míček. Karavan byl šedostříbrný a větší než všechny ostatní; jeho šířka skoro odpovídala délce Lisina karavanu.

Dveře za stanovým přístřeškem byly pootevřené. Ne moc, byla v nich jen úzká škvíra, ale na první pohled bylo patrné, že jsou odemčené.

Vejít dovnitř bylo hodně riskantní.

Rozhlédla se kolem sebe. V dlouhé uličce mezi karavany nebylo nikoho vidět.

Tak fajn. Vešla dovnitř.

Na okně zabzučela velká moucha, několik vteřin si odpočinula a pak zase začala. Chtěla se dostat na podvečerní slunce. Lisa se ovšem nedovážila okno otevřít. Nechtěl tu s ničím hýbat. Neustále vrhala krátké pohledy k oknu.

Venku stále nikdo nebyl. Pokud ale majitelé karavan nezamkli, jsou asi někde poblíž… Lisa neměla moc času.

Na lůžku ležela šedivá deka. Byla zmuchlaná – ležel pod ní nějaký malý zaoblený předmět.

Původně nechtěla zajít do karavanu tak daleko, ale nyní si řekla, že to riskne. Udělala tři kroky k lůžku a deku nadzvedla.

Štěně jezevčíka. Spalo, ale okamžitě vyskočilo na své krátké nožky a začalo na ni štěkat. Odhánělo ji.

Lisa zpanikařila a vyděšeně couvala.

Vyběhla z karavanu, zavřela za sebou a rychle přešla přes trávu s kšiltem spuštěným do čela.

Štěkot sice ustal, ale Lise přesto trvalo několik minut, než se jí zklidnil tep. Rozhlížela se kolem sebe, ale nikdo si jí nevšiml.

Nyní ji čekala výprava mezi chatky. Podle Kenta Klosse se v nich ubytovalo pár podezřelých hostů vyššího věku. I ty bylo třeba prověřit.

Sešla kolem skupiny jasanů směrem k moři a vstoupila mezi chatky.

Jeden míček ležel u třetí chatky v první řadě – jako by ho nějaký golfista odpálil šikmo přes celý kemp a míček cestou ještě proletěl jasanovým hájkem.

Přestože měla Lisa dojem, že je chatka zamčená a nikdo v ní není, chovala se obezřetně. Vyšla na malou verandu a tiše zaťukala na sklo.

Nejprve bylo chvíli ticho a pak se s bouchnutím otevřely dveře.

Objevil se v nich muž v malých červených plavkách. Stejný odstín měl i v obličeji. Bylo mu asi sedmdesát, byl vysoký, hubený a holohlavý.

„Co chcete?“ zeptal se.

Lisa se trochu zapotácela, ucouvla, ale hned zase získala rovnováhu.

„Á… dobrý den,“ řekla. „Chtěla jsem se jen zeptat, jestli nemáte nějaký prací prášek. Bydlím tady a potřebovala bych si vyprat.“

Muž se na ni díval rozespalýma očima.

„Ne.“

„Tak nic,“ řekla Lisa se širokým úsměvem. „Nashle!“

Seběhla z verandy a pokračovala dál. Šla jako svázaná. Bylo v té chatce něco podezřelého? ptala se v duchu. Ne. Nevšimla si vůbec ničeho.

Druhá chatka, o kterou se Kloss zajímal, byla o dvě řady dál, o dvacet metrů blíž k moři. Ve žluté trávě svítil poslední bílý míček.

Zvedla ho, jako by to byl suvenýr, přistoupila ke dveřím a nesměle na ně zaťukala.

Nic.

Rozhlédla se, stejně rychle jako vždy, a pak stiskla kliku. Dveře se otevřely.

Nic víc se nestalo. Vsunula dovnitř hlavu.

„Haló!“

Žádná odpověď. Žádný štěkající jezevčík. Postel tu byla prázdná. Kdyby i tady viděla nějakou deku, nenadzvedla by ji. Ale po místnosti se porozhlédne.

Také tato chatka byla pěkně uklizená. Vedle ustlaného lůžka stála cestovní brašna, jinak tu mnoho osobních věcí nebylo. Vlastně ano – na lavici v kuchyňském koutku ležel ruksak. Vedle něj stálo nejméně patnáct láhví minerálky a jakýsi červený rozstřikovač.

Ruksak byl ušitý z černé kůže. Zdál se být plný.

Zavřené brašny a tašky Lisu vždycky lákaly. Mohly obsahovat cokoli. Peníze. Šperky. Bezcenné krámy.

Ještě jednou se ohlédla, aby si ověřila, že za ní nikdo nestojí, a pak vklouzla do místnosti.

Sundala si z očí brýle, přistoupila k lavici, natáhla k ruksaku ruku a tiše ho otevřela. Pak do něj nahlédla.

Uvnitř byly další dvě láhve a spousta pánského oblečení: srolované flanelové košile, džínsy a vlněné mikiny. Kromě nich si ale Lisa všimla také něčeho světlého, zřejmě dřevěného. Vyndala to.

Krabička ze světlého dřeva. Že by na tabák? Byla stará a odřená.

Pod ní leželo ještě něco: něco lesklého, olověného. Lisa si v první chvíli myslela, že je to nějaká trubička, ale vzápětí jí došlo, že se dívá na zbraň.

Revolver.

Nechala ho ležet v brašně a couvala s krabičkou v ruce.

Chtěla co nejdřív zmizet. Zjistila, co potřebovala, a nechtěla být přistižena při činu. K tomu mohlo klidně dojít, protože dveře nebyly zamčené. Člověk, který tady bydlí, si třeba jen na chvíli odskočil a…

Otočila se a vyběhla ze dveří.

Na trávníku před chatkou nikdo nebyl.

Sklonila hlavu a zamířila do třicet metrů vzdáleného hájku. Tam se zastavila ve stínu velkého jasanu a vytáhla z kapsy mobil. Navolila číslo.

„Kent Kloss.“

Pronesl to nahlas a přísně. Lisa mluvila potichu.

„Tady Lisa Turessonová.“

„Slyším.“

„Myslím, že jsem na něco přišla.“

„V kempu?“

„V jedné z těch chatek,“ odpověděla Lisa. „V té poslední. Právě jdu odtamtud, našla jsem tam něco zvláštního…“

Náhle se zarazila.

Zahlédla totiž starého muže, který zrovna prošel kolem hájku a zastavil se ve stínu stromů. Všiml si jí.

Lisa ho poznala. Nejdřív si nemohla vzpomenout, odkud ho zná, ale pak si uvědomila, že ho viděla před několika týdny, v době oslavy slunovratu. Tenkrát od sebe stáli stejně daleko jako nyní. Bylo to na břehu moře, v Ölandicu. Muž stál na kamenech uvnitř ohrazeného pozemku.

Nyní pospíchal k chatce, kterou právě prohledala.

Vtom si uvědomila, že za sebou nezavřela dveře. Zůstaly dokořán, jako by vysílaly varovný signál.

Muž vešel dovnitř.

Lisa znovu přitiskla mobil na ucho.

„Je tady,“ zašeptala, „Vrátil se!“

„Zadrž ho,“ řekl Kent Kloss, „přijdeme za tebou!“

Lisa zůstala stát. Nevěděla, co má udělat. Zadrž ho? Jak?

Neuplynulo ani půl minuty a muž znovu vyšel ven.

„To nemůžu,“ řekla Lisa do mobilu. „Jde pryč.“

Ano, byl to ten člověk z pobřeží. Ten, jehož jméno by mělo znít Aron Fredh. Starý, bělovlasý muž, který má v pevném těle stále sílu a slouží mu nohy. Právě přidal do kroku, mířil od chatek k parkovišti. Lisa už ho neviděla, zašel za lesík a zmizel jí z dohledu.

„Zastav ho!“ poručil jí hlas Kenta Klosse.

„To nejde,“ řekla Lisa.

Nevyrazila za ním. Aron Fredh má v ruksaku revolver, toho dne už riskovala dost.

Otevřela dlaň levé ruky a podívala se na to jediné, co si z chaty odnesla. Malá dřevěná krabička. Když ji otočila, viděla, že má na spodní straně skvrny. Od tabáku, možná od oleje. Anebo od krve.

GERLOF

V chatě bylo opět plno. Lena a Julia sem zavítaly se svými manželi, jejich potomci tu měli strávit dva týdny. Všichni si v chatě vypili dopolední kávu a dcery pak Gerlofovi pomohly sbalit zavazadla. Do odjezdu bylo času dost.

Gerlof se čas od času podíval na telefon, ale ten od rána mlčel.

John Hagman se na něho zadíval a zeptal se:

„Pojedeme?“

Gerlof přikývl.

„Směr Domov.“

A tak jeli. Nechali za sebou Stenvik i chatu, mířili do Marnäsu.

Gerlof sledoval ubíhající, světlem prozářenou krajinu kolem a kladl si otázku, jestli už pro něho léto neskončilo. V jeho věku čas utíkal rychle.

Domov pro seniory byl zalitý sluncem, skla v oknech se leskla. Parkoviště před budovou bylo prázdné. Když Gerlof vešel dovnitř, napadlo ho, jestli tu vůbec někdo je. Až po chvíli si uvědomil, že mnoho zaměstnanců má dovolenou.

Většina klientů byla v budově, v horkém dni pospávali. Když Gerlof procházel kolem malé společenské místnosti, jednoho z nich zahlédl – Raymonda Matssona. Seděl tam s mladším příbuzným, který ho přijel navštívit. Návštěvník, muž kolem padesátky, mohl být docela dobře jeho vnuk – Raymondovi bylo totiž sedmadevadesát.

Příbuzný se naklonil ke starci a řekl nahlas, jako by mluvil do megafonu:

„Jedl jsi dneska, Raymonde?“

„Cože?“ Raymond zvedl hlavu. „Svedl? Kdo koho svedl?“

„Ale ne, Raymonde,“ řekl příbuzný ještě hlasitěji, „mluvím o tobě… Jedl jsi?“

Gerlof šel dál, Raymondovu odpověď si už neposlechl.

Takhle by to nemělo být, aby mladší křičeli na starší, pomyslel si. Raymond by měl správně sedět a vyprávět svým příbuzným o svém plně prožitém životě. O všem, co načerpal a zažil ve dvacátém století, od doby, kdy ještě jezdily koňské povozy, až po éru vesmírných letů. Je ale také možné, že Raymond neměl co vyprávět a nechtěl nikomu sdělovat svá moudra.

Co by mohl vyprávět Gerlof?

Snad jen to, že to všechno hrozně rychle uteklo – léto i celé století. Těch šest týdnů, na které opustil Domov a během kterých pobýval na chatě, mu připadalo jako šest minut.

Kráčel za Johnem, který zatím odemkl jeho pokoj a postavil do něj zavazadla.

„Gerlofe!“

Právě v okamžiku, kdy Gerlof vcházel dovnitř, uslyšel za sebou hlasité zvolání. Byla to Boel, ředitelka. Usmívala se, dokonce na něho mrkla.

„Tak už jste to tam nezvládal?“

Boel žertovala, Gerlof přikývl.

„Vzdal jsem to!“

„Teď zase zmizím já,“ řekla ředitelka. „Od pátku mám dovolenou. Letíme s manželem do Provence.“

„Aha,“ řekl Gerlof. „Tak si to tam pěkně užijte!“

„A co vy?“ zeptala se Boel. „Měl jste se fajn? Odpočinul jste si?“

„Jsem pořád v docela slušné kondici. To mám po dědečkovi.“

„Taky byl takový velký a silný jako vy?“

„Spíš houževnatý než velký,“ řekl Gerlof a hned přidal něco k dobru: „Když mu bylo skoro osmdesát, vyjel sám rybařit k Modré panně. Zastihla ho tam bouře a převrhla mu člun. Děda se ale nenechal zastrašit, prostě doplaval ke břehu – člun táhl za sebou – a lehl si na břeh. Nemohl si rozdělat oheň, protože mu zvlhly sirky. Tak tam na té skále ležel tři dny a tři noci, bez jídla, úplně sám, zatímco dál fičel vítr a jemu pomalu usychaly šaty. Když je měl suché a vítr se utišil, nasedl do člunu a vesloval domů do Stenviku. Nic mu nebylo, přežil to bez úhony.“

„Silný chlap,“ poznamenala Boel.

„Děda byl můj vzor,“ řekl Gerlof. „Zrovna jsem si opravil člun.“

Boel přešel úsměv.

„Nikam se sám nevydávejte!“ řekla. „Ve vašem věku…“

Šla dál a Gerlof vstoupil do pokoje. John právě vytahoval rolety.

Uvnitř se nic nezměnilo. V předsíňce ležel kobereček, koupelna byla uklizená a na stěnách stále visely jeho zarámované diplomy, které ho opravňovaly ke kapitánské funkci.

I telefon byl na svém místě. Gerlof k němu přistoupil a zvedl sluchátko. Byl rád, že hned uslyšel oznamovací tón. Zadíval se na Johna.

„Řekl jsem dcerám, aby se mi ozvaly, kdyby mi někdo zavolal na chatu.“

John přikyvoval – věděl, koho má Gerlof na mysli.

„A co jinak? Co se chystáš dělat?“

Gerlof ukázal na psací stůl, kde ležel nedokončený model lodi – dvoustěžňového škuneru. Trup už byl téměř hotový, bylo třeba dodělat ještě stěžně a plachty. Potom bude mít Gerlof nelehký úkol: protáhnout model úzkým hrdlem do láhve.

Bude mít při tom dost času přemýšlet, kromě jiného také o Aronu Fredhovi.

I kdyby si stokrát namlouval, že už Aron na Ölandu udělal, co měl v úmyslu, a ostrov už opustil, nevěřil tomu. To by tu nesměl být Kent Kloss.

LISA

Kent seděl v Lisině karavanu a pohrával si s malou dřevěnou dózou. Lisa se posadila na svou postel co nejdál od něho. Kloss nevypadal dobře, ve tváři měl neklidný výraz a byl z něj silně cítit alkohol. Toho večera vypil víc než jedno cosmo.

Zadíval se na Lisu.

„Říkáš, žes ji našla v ruksaku, který měl v chatě?“

„Ano.“

„A byla tam i ta zbraň…“

Lisa přikývla.

„Co to bylo za typ?“

„Já nevím… Revolver?“

Kloss se na ni podíval otráveně.

„Mělas ho taky vzít.“

„Nestihla jsem to.“

Kloss si dál prohlížel dózu a povzdechl si.

„Aron Fredh si tu chatu pronajal pod jménem Karl Larsson. Zaplatil hotově, svou adresu neuvedl. Mohl tady nerušeně bydlet, volně se pohybovat a špehovat nás… Ale jestli se tady ještě objeví, tak už nám neuteče.“

Otočil se na Lisu.

„Co ještě měl v tom ruksaku?“

„Moc toho nebylo. Oblečení, další láhve s vodou…“

Kent se unaveně usmál.

„To chápu, že měl vlastní vodu, když tu naši otrávil… My už ale víme, jak to udělal.“

„Co?“

„Jak znečistil vodu,“ řekl Kent. „Přinesl si sem vlastní pumpu… čerpadlo. Stačilo mu, aby ve své chatě rozmontoval vodovodní potrubí a napumpoval do něj močůvku. Dostala se úplně všude.“

„Utrpěli tím i zaměstnanci,“ připomněla mu Lisa.

„Jasně,“ řekl Kent. „Ale hosté jsou důležitější.“

Promnul si oči, jako by nespal několik nocí.

„Vodu jsme už sice vyčistili, jenomže lidi stejně odjeli. Tahle sezona je pro nás ztracená… prostě totálně v háji.“

Lisa se na něj podívala.

„Proč to dělá?“

„Co?“ zeptal se Kent.

„No… myslím, že musí vaši rodinu hodně nenávidět.“

Kloss se na ni zadíval unavenýma zarudlýma očima; dostaly zlý výraz.

„Do toho se nepleť,“ řekl. „To by byla chyba.“

„Dobře,“ špitla Lisa.

Kent se nejprve dlouze podíval na Lisu a pak na dózu.

„Tohle znám,“ řekl a ukázal na dva vypálené křížky na dně dózy. „Tohle je značka, kterou používala naše rodina. Můj děda měl podobnou krabičku. Krabičku na tabák z jabloňovýho dřeva měli všichni tři bratři Klossovi. Jeho a Gilbertovu mám na krbu v domě. Ta Edvardova se ztratila. A teď se najednou našla.“

Potěžkal dózu v ruce a dodal:

„Dědečkův bratr ji měl pořád u sebe. Řek bych, že Edvard taky.“

„Co to znamená?“ zeptala se Lisa.

„Že když Edvard Kloss zemřel, měl ji u sebe… a že Aron Fredh byl u toho a sebral ji.“

Nastalo ticho. Lisa uvažovala o tom, že se Kenta zeptá, jak Edvard Kloss zemřel, jestli ho náhodou nezabil Aron Fredh, ale nakonec to neudělala.

Kloss znovu sklopil oči k dóze. Zatvářil se o něco spokojeněji.

„Teď je na útěku… Chatu hlídáme, tam už se vrátit nemůže.“

„Možná odsud zmizí,“ napadlo Lisu.

Kloss neodpověděl. Ještě jednou se podíval na dózu a pak zamířil ke dveřím. Lisa byla ráda, měla v živé paměti facku, kterou od něho dostala, a jeho přítomnost v karavanu ji znervózňovala.

„Takže tím můj úkol skončil, ne?“

Kloss se zastavil ve dveřích.

„Ne tak docela.“

„Jak to?“

„Ještě nejsme hotovi.“

Kloss se sice usmál, ale jeho oči byly stále zarudlé.

„Pokračuj v práci,“ řekl, „a pak uvidíme.“

Vyšel z karavanu a zavřel dveře.

Lisa zůstala sedět na posteli. Měla pocit, že se k ní posunují stěny a tisknou se na ni. Bylo dusno a teplo, jako by měla brzy přijít bouřka.

JONAS

Všude bylo ticho. Bylo čtvrt na jedenáct večer, slunce už zapadlo a mezi průsvitnými mraky nad průlivem plul bílý půlměsíc. Rozpálené pobřeží ochladil mořský vítr.

Jonas ležel ve své chatce a uslyšel z pobřežní silnice hlasy, které si povídaly a smály se. Byly to hlasy mladíků, hlubší než ten jeho.

Mats a bratranci. Stáli nad skalami a povídali si se stejně starými kamarády ze stenvických domů. Přijeli na kolech a mopedech. Starší chlapci se scházeli každý večer na různých místech: u restaurace, u mola, u hlavní silnice…

Jonas se jimi přestal zabývat.

Ležel v posteli a pod sebou měl své vlastní tajemství – pistoli, kterou našel v bunkru. Zatím o ní nikomu neřekl, dokonce ani tatínkovi.

Nebyl si jistý, jestli se na něho může spolehnout.

Jestli se vůbec může na někoho spolehnout.

Na silnici se stále ozýval smích. Jonas by už měl spát, ale nemohl. V chatce bylo příliš teplo a kromě toho se mu spát vůbec nechtělo.

Nakonec se na posteli posadil. Sáhl pod matraci, nahmatal rukojeť pistole a zbraň vytáhl.

Byla velká a těžká. Už tím, že ji držel, si připadal větší.

Zastrčil si ji vzadu za kalhoty a oblékl si košili. Nechal ji přes kalhoty volně viset, stejně jako to dělají gangsteři ve filmech, když chtějí zbraň schovat.

Pak vyrazil do noci.

Byla tma, ale vzduch byl stále teplý. Suchý letní vzduch s vůní květin a bylin.

Skupinka pořád stála na silnici nad mořem, mladíci se stále smáli.

Jonas prošel kolem Kentova domu. Na zahradě někdo zapíchal kolíky, jako by se tu mělo něco stavět. Jonas mezi nimi prokličkoval a potom přešel silnici.

S každým krokem ho do zad škrábala velká rukojeť pistole.

Chtěl se s ní chlapcům pochlubit, přitom ale nikomu nechtěl dovolit, aby si ji podržel. Ukáže jim, jak se s ní míří a jak se stiskne spoušť.

Když se přiblížil k mladíkům, zjistil, že je jich pět.

Poznal Matse, ten seděl na kole. Bratr mu připadal o deset centimetrů vyšší, jako by od oslavy slunovratu povyrostl. Urban a Casper zrovna tak.

Když k nim Jonas přistoupil, přerušili hovor.

„Hele, tvůj brácha,“ řekl někdo tiše.

Přestože ani jeden z nich Jonase nepozdravil, všichni k němu otočili hlavu. Všichni velcí kluci se na něj dívali.

Možná to byl ten nejvhodnější okamžik ukázat jim pistoli, ale Jonas to neudělal. Postavil se mezi Matse a Caspera, jako by patřil do jejich party.

Mladíci se opět dali do hovoru. Téma bylo zřejmé: dívky.

„Jasně že by se měly vyholit,“ řekl jeden z nich.

„Aspoň v podpaží.“

Jeden z nich se zasmál.

„Jinde taky!“

„Já se taky holím v podpaží,“ řekl suverénně Mats. „To přece nejde, aby ti holka ležela na ruce a ty bys tam nebyl vyholenej… To by měla pocit, že si zabořila ksicht do grizzlyho!“

Všichni se zasmáli. Jonas nevěděl, co říct, byl mimo hru.

Měl jediný trumf.

Udělal krok vpřed a postavil se mezi bicykly vedle Caspera. Šátral za zády pod košilí.

Nahmatal rukojeť pistole.

„Podívej, co mám!“ řekl tiše Casperovi.

Vytáhl pistoli. Chtěl ji zvednout hodně vysoko, aby si jí všichni všimli, ale byla příliš těžká. Podržel ji tedy alespoň před sebou, aby se hlaveň zablýskla ve světle půlměsíce.

Opět se k němu všichni otočili a přerušili hovor.

„Je to pistole,“ řekl Jonas pro případ, že by to některému z nich nedošlo.

Někdo po zbrani natáhl ruku, ale Jonas s pistolí ucukl.

„Našel jsem ji,“ řekl.

„Nedělej žádný blbosti,“ usměrnil ho Mats.

Jonas zavrtěl hlavou, měl věci pod kontrolou. Chtěl jen zkusit stisknout spoušť, jen trochu a pak o něco víc…

Vtom skupinku ozářilo bílé světlo.

„Co se to tady děje?“

Za světlem se ozval povědomý hlas. Strýc Kent. V ruce držel rozsvícenou baterku, zřejmě se vracel z pobřeží.

Jonasova ruka s pistolí klesla. Nejraději by si zbraň schoval za zády, ale na to bylo pozdě, Kent ji už zahlédl.

Právě k němu přistoupil.

„Můžu se podívat?“

Tón, kterým otázku položil, nebyl vlídný. Natáhl ruku a pistoli Jonasovi vzal.

Pak si ho vzal stranou a sklonil se k němu. Jonas ucítil z jeho úst alkohol.

„Vypadá, že je pravá. Kdes ji našel?“

Co měl Jonas odpovědět?

„V lomu,“ řekl.

„Čí je?“

„Nevím.“

Kent si pistoli zastrčil za opasek, podobně jako to před chvílí udělal Jonas.

„J.K., ukaž mi to místo,“ řekl. „Ukaž mi přesně to místo, kdes ji našel!“

V té chvíli Jonase sledovali všichni chlapci, ocitl se v centru pozornosti. Nemusel už nic říkat, pomalu se vydal ke skále a pak začal scházet dolů po kamenných stupních. Kent šel za ním a svítil na cestu.

V lomu Jonas zabočil severním směrem a došel až ke dveřím bunkru. Byly zavřené a zamčené. „Tady jsem ji našel,“ řekl.

„Ležela na prahu?“ zeptal se Kent.

Jonas zavrtěl hlavou.

„Bunkr byl otevřený.“

Kent si posvítil na zrezivělé dveře a na visací zámek.

„To znamená, že někdo má od zámku klíč,“ mumlal si pod vousy. „Anebo zámek vyměnil.“

Stoupl si ke dveřím a trhl jimi. Oko visacího zámku nepovolilo.

„Někdo byl uvnitř,“ řekl Jonas. „Ozývaly se odtamtud takové zvuky, jako když někdo kope.“

„Cože? Někdo tam kopal?“

Jonas přikývl. Kent na chvíli strnul a pak se napřímil.

„Fajn, J.K.,“ řekl. „Půjdeme domů.“

Otočil se a zamířil ke schodům. Pistoli měl stále za opaskem, jako by teď patřila jemu.

NAVRÁTILEC

Štvaný a uvězněný… Navrátilci se znovu zdál sen, noční můra, v níž byl malý kluk a musel vlézt pod zřícenou stěnu stodoly.

Vlez dovnitř, zabručel Sven na okraji lesa, zpocený a vystresovaný. Vlez tam a přines jeho peníze!

Cesta do tmy. Aron se plazil po studené zemi pod tvrdou dřevěnou stěnou, kolem hřebíků, které se po něm natahovaly. Přestože mu jeden z nich rozřízl čelo, plazil se dál.

Blížil se k tělu.

Ležel tam Edvard Kloss, jeho skutečný otec.

Uvízl pod stěnou, nehýbal se.

Aron natáhl ruku k jeho kalhotám, ke kapse. Ucítil v ní něco tvrdého: dřevěnou dózu na tabák. Vzal ji a šátral dál. V druhé kapse nahmatal naditou peněženku. Tu také vytáhl.

Tělo se náhle zachvělo. Tmou se ozval vzdech, Klossova ruka stiskla Aronovu paži.

Edvard žil.

Aron zpanikařil. Zvedl dózu a udeřil jí do Klosse. Zasáhl otce do hlavy, do spánku. Úder několikrát zopakoval.

Edvard umlkl a přestal svírat Aronovu paži.

Navrátilec sebou škubl a probudil se. Seděl v autě.

Jeho otec zmizel. Byl sám.

Mezi břízami probleskovaly paprsky ranního slunce a dopadaly na auto, ale Navrátilci nebylo teplo. To ty vzpomínky, měl jich příliš mnoho.

Přišli na to, že byl ubytován v chatce v Ölandicu, odnesl si odtamtud jen ruksak. Musel tam nechat i další věci – boty, oblečení a dvě zbraně. Kloss mu navíc ukradl Svenovu dózu na tabák.

Nemohl se tam vrátit. Zároveň ale nemohl přespávat v autě, jeho starým kloubům to nesvědčilo. Pokud právě prožíval svůj poslední týden na ostrově – a on to tak cítil –, chtěl být odpočatý.

Potřeboval pořádnou postel.

Potřeboval si najít novou skrýš. Někde ve Stenviku nebo blízkém okolí.

Bylo sedm hodin ráno, začínal nový letní den. Po hlavní silnici svištěla auta a kamiony.

Navrátilec nastartoval. Vyjel z odpočívadla a zamířil na sever.

Byl na útěku, ovšem jen dočasném.

NOVÁ ZEMĚ, KVĚTEN 1937

Po šesti dlouhých letech se Aron vrací do Leningradu jako nový člověk: Vladimír Nikolajevič Jegerov. Dostal se zpět k velkému zálivu, který je součástí Baltu. Na místo, které bylo pro něj a Svena bránou do nové země.

Tehdy bydleli v hotelu. Nyní Vlad přespává na vojenské ubytovně a čeká, až mu bude přidělena garsonka.

Věcí, které si voják Vlad z těch dlouhých tvrdých let na severu přinesl jako památku, není mnoho: má stranickou legitimaci, uniformu, několik menších jizev na obličeji a dolíčky na kůži na horní polovině těla. Přišel k nim, když si rozškrabával komáří vpichy a kousance od vší. Kromě toho má nové jméno a sovětské občanství, novou identitu. Vlad Jegerov. Švéd Aron je v něm zamčen na sedm západů.

Staré kamenné budovy v Leningradu už mu nepřipadají tak vysoké, jak si je pamatoval. Městská zástavba je nízká a je rozložena na březích lesknoucí se řeky Něvy. Z nových paláců, postavených na počest Stalina, sálá moc.

Vladovo pracoviště sice není tak krásné jako ony, ale je také velké a impozantní. Jsou to Kresty, Křížová věznice, světlá cihlová budova obklopená čtyřmetrovou zdí. Každým z jejích pater probíhá chodba s řadami silných dveří vedoucích do jednotlivých cel. Za nimi sedí tisíce vězňů, dvacet až třicet na jedné cele. Ven se dostane jen málo zvuků; aby dozorci dveře otevřeli, musí se odtamtud ozvat smrtelný výkřik.

Sklep je také zvukově izolovaný. Tady, v nejzazších výslechových místnostech, bude Vlad plnit své nové úkoly. Je v nich dusno, jsou cítit potem, krví a laciným čisticím prostředkem a mají ještě masivnější dveře než cely.

Noví spolupracovníci, které Vlad potkává na chodbách, jsou urostlí a zachmuření. Chodí pružným krokem v tmavomodrých uniformách NKVD a nechybí jim styl a elegance. Když si všimnou jeho šedého kabátu a odřených holínek, vymění si mezi sebou posměšný pohled. Vlad si uvědomuje, že je venkovský buran.

„Pojď dál, soudruhu Jegerove!“

Kapitán Rugajev, jeho nový velitel, ho přijme ve své kanceláři a nabídne mu čaj a kousek jelítka. Zatímco si kapitán důkladně prohlíží jeho stranickou knížku a dokumenty, Vlad se může rozhlédnout po místnosti.

Za Rugajevovými zády samozřejmě visí portrét Stalina s pohledem upřeným do budoucnosti. Vpravo od něj je plakát se sovětským dělníkem, který zpod kamene vytahuje dlouhého jedovatého hada. Nápis na něm hlásá: Zatočíme se špiony a sabotéry!

Rugajev pak kývne hlavou a vrátí Vladovi všechny papíry. Pobaveně – jako všichni z Krestů – se zadívá na jeho sešlou uniformu. Pak vstane.

„Podívej, soudruhu,“ říká a otevře skříň plnou nažehlených uniforem a nablýskaných kožených holínek. „Na jaře jsme za odměnu za naši tvrdou práci dostali novou výstroj. Najdi si něco, co ti bude.“

Vlad si rychlým pohledem přeměří uniformy a jednu si vybere.

Rugajev mu pak předá ramenní řemen s pouzdrem na pistoli a zcela novou zbraň. Mauserovku.

„Tady v Krestech hodně pracujeme v noci.“ Kapitán kývne k portrétu na stěně. „Stejně jako náš vůdce. Také pracuje dlouho do noci.“ Jeho druhé kývnutí směřuje k plakátu s pracujícím a hadem. „Tohle je náš úkol. Ve dne v noci. Vy jste ale na severu také drtili nepřítele, Jegerove, že? Přepokládám, že jste si u toho moc neodpočinuli.“

Vlad přikývne. Je mu jasné, k čemu se tu bude mauserovka používat.

„Jegerove, umíš psát na stroji?“

„Neumím, soudruhu kapitáne.“

„Tak se to nauč. Budeš u výslechů a ty je třeba zdokumentovat a zarchivovat. Zítra se budeš hlásit u soudruha Truškina.“

Vlad ho poslechne, ale ze všeho nejdřív se jde na strážnici převléknout. Zbaví se své staré uniformy. Nazuje si černé holínky, modré pumpky s rudými lampasy, světlehnědou blůzu, připne si kožený řemen s mauserovkou v pouzdře a nakonec si na hlavu nasadí širokou čepici s hnědou páskou a rudou hvězdou nad kšiltem.

Podívá se do zrcadla a zvedne hlavu jako šerif. Nyní sem už zapadá. Je připraven.

Práce je hodně, Rugajev měl pravdu.

První vězeň, kterého Vlad vyslýchá, je hubený, vysílený muž, kterého sem z cely přivedli v ušmudlaných spodkách. Do věznice se dostal proto, že porušil paragraf 58 sovětského trestního zákoníku. Ten, který obžaloba vždycky používá proti třídním nepřátelům.

Vlad se rozkročí na betonové podlaze, metr od vězně. První úkol, kterým ho Rugajev pověřil, není obtížný. Tento vězeň je už totiž zlomený. Když dosedá na židli pro vyslýchaného, má v očích děs.

Vlad slyší, jak mu za zády šustí papíry.

Otočí hlavu. Ani si nevšiml, že sem vešel jeden z jeho starších spolupracovníků a posadil se k psacímu stolu, který stojí na opačné straně místnosti. Je to zapisovatel, právě si zasunul do stroje papír.

Je čas začít. Vlad se zadívá na vězně.

„Popište, čeho jste se dopustil!“

Muž začne odpovídat málem dřív, než Vlad domluví.

„Jsem trockista,“ říká se skloněnou hlavou. „V mé továrně na traktory v Charkově jsem chtěl začátkem roku provést sabotáž. Chtěl jsem poškodit několik strojů, které jsou pro výrobu naprosto nezbytné. Hodil jsem do nich šroubováky a kladiva. Nebýt pohotového zásahu našeho předáka, výroba by se zcela zastavila.“

„Co dál?“

„Do své trockistické skupiny jsem zavlekl několik dělníků. Chtěl jsem, abychom provedli další sabotáže…“

„Kteří to jsou?“

Sabotér ze sebe začne sypat jména, klávesy psacího stroje se rozeběhnou.

Jmen je deset.

Zdá se, že poté, co je sabotér vysloví, pocítí úlevu. Zvedne k Vladovi oči.

„Jsem špatný člověk, viďte?“ říká.

Stále se dívá na Vlada, ale ten neodpovídá.

Ani Aron neví, co by mu na to měl říct.

Ťukání do psacího stroje ustane. Je ticho, zapisovatel vytáhne z válce poslední papír.

„Prosím,“ řekne.

Sabotér ho nyní musí podepsat.

Vlad mu protokol podá a vězeň ho třesoucí se rukou podepíše.

Když Vlad uvidí podepsané doznání, má lepší pocit než na začátku výslechu. Stát vzpřímeně v nové uniformě nad polonahým třídním nepřítelem byl pro něj silný zážitek. To, že vězně donutil k přiznání zločinu, je sice jen malé vítězství ve velké válce, ale i tak má svou váhu.

Vlad zdárně absolvoval několik směn a po večerech se učí psát na stroji. Osvojí si, jak se vkládá papír do válce a jak se vyťukávají slova. Postupuje trpělivě, klávesu za klávesou, pod vedením svého kolegy Truškina.

Grigorij Truškin je o několik let starší než Vlad. Je synem ruských dělníků, který se stejně jako mnoho jiných dozorců vyškolil v pionýrské organizaci a pak v Komsomolu. V době, kdy bolševici svrhli cara, mu byly teprve čtyři roky, osobně tedy zažil jen léta komunistického režimu. Po škole, na začátku třicátých let, se zocelil jako mladičký člen ozbrojených jednotek OGPU – v době pokračující obilní krize se zúčastnil tažení, které mělo srazit na kolena kulaky. Truškin dokáže bez problémů diskutovat o marxismu a o třídním boji, přitom ale také rád hraje šachy a poslouchá desku se Stravinského Svěcením jara, přestože tato skladba byla několik let zakázaná.

„Stravinskij pochází z Rambova, mého rodného města,“ vysvětluje hrdě.

Truškin vezme Vlada na procházku městem. Podnikne to, co Sven nikdy neudělal: ukáže mu Leningrad jako velkoměsto.

Na chodnících širokých ulic se ozývá hlasitý klapot jejich tvrdých podpatků, jejich modré uniformy jsou vidět už zdaleka. Ani jednou je nezastaví policejní hlídka, která jinak může komukoli zkontrolovat pas. Policisté na ně kývnou jako na kolegy. Lidé procházející kolem nich ztiší hovor, tváří se nervózně, uhýbají pohledem.

Vladovi je ve společnosti Grigorije Truškina dobře. Aronovi také. Procházejí se spolu po něvských nábřežích a pak se občerství. Nejprve zajdou do potemnělé čajovny a pak do zakouřené hospody, v níž hosté zvedají ke stropu sklenice vodky. Truškin ale moc vodky nevypije, dává přednost horké čokoládě.

Když se později zastaví v obchodu s potravinami, objeví tam Vlad baltské ančovičky a uzené úhoře. Několik si jich koupí a pomalu je sní. Aron si najednou vzpomene na ostrov za mořem a na kus pobřeží u jejich domku.

Měl by o sobě dát vědět, napsat matce. Něco takového je samozřejmě vyloučené. Zahraničí je plné špionů a kdo se stýká s cizinci, sám se stává špionem. Pokud posílá dopisy, vystavuje se smrtelnému nebezpečí.

Po třech měsících usilovné práce dostane Vlad od Rugajeva odměnu: náramkové hodinky, který byly patrně zabaveny některému z třídních nepřátel. Připne si je na levé zápěstí, aby měl při vyslýchání a psaní protokolů přehled o čase.

Tlak seshora sílí. Opakovaně pronášený požadavek zní: chceme další jména.

Truškin vede výslechy neméně tvrdou rukou jako všichni ostatní, snad i tvrdší, ale přesto se od nich liší. Když ho Vlad jednou večer zahlédne několik ulic severně od Krestů, vyrazí za ním, aby ho dohnal. Z dálky vidí, jak se Truškin zastavuje u jedné lavičky v parku, sklání se, něco pohodí na zem a pak zase rychle kráčí dál.

Vlad dojde k lavičce a papír zvedne. Je to obálka s adresou jedné ženy z Leningradu.

Jméno: Olga Bibikovová. Vlad tuhle adresu zná, sám ji při výslechu zapsal do protokolu.

Žena Maxima Bibikova. Jenomže Bibikov je mrtvý, před třemi dny dostal devět gramů do týla.

Vlad nechápe, co se děje. Doběhne Truškina.

„Soudruhu,“ řekne a ukáže mu dopis. „ Co to má znamenat?“

Truškin se podívá na obálku a zatváří se jako stydlivý školák. Nezvyklý pohled.

„Nic, je to jen dopis,“ odpoví. Rychle si obálku vezme a zasune si ji pod uniformu. „Nechávám takové dopisy ležet na ulici, na suchých místech. Doufám, že je někdo najde a odešle.“

„Proč?“ ptá se Vlad. „Co je to za psaní?“

Truškin se nervózně zasměje a pak tiše odpoví:

„Jenom takový vzkaz.“

„Čeho se týká?“

„Oznamuji v něm Bibikovově ženě, že její muž zemřel na tuberkulózu,“ říká Truškin. „Aby už nemusela dál tonout v nejistotě.“

Vlad se rozhlédne – žádná modrá uniforma na dohled. Chtěl by jít dál, jenže Aron ho zastaví a nutí ho, aby se ptal dál. Dozví se, že Truškin napsal příbuzným popravených celou řadu takových anonymních dopisů. Chtěl jim sdělit, že jejich manžel nebo otec zemřeli na infarkt nebo nějakou plicní chorobu. Jsou to sice jen krátké vzkazy, ale…

„Přestane je mučit nejistota,“ zopakuje Truškin a pokrčí rameny. „Dělal jsem to proto, abych tím trochu zmírnil tu napjatou atmosféru.“

Zatímco Aron mlčky přikyvuje, Vlad zuří. Dopisy jsou nebezpečné. Zanechávají stopy. Ví, že tohle není správné, nelze psát dopisy a mít soucit s nepřítelem.

„Přestaň s tím! Okamžitě!“ řekne Truškinovi.

Soucit, to není správný přístup. Je to předem prohraný boj.

Vlad se takového boje odmítá zúčastnit a nic na tom nezmění ani skutečnost, že se u věznice pravidelně objevují znepokojení manželé, manželky a rodiče uvězněných. Postávají tam, mají s sebou teplé ošacení a jídlo pro své blízké, žadoní o pomoc. Jakožto voják je na to Vlad zvyklý. Vyslechne je se zachmuřenou tváří a odpoví jim naučenými slovy: „Razberjomsja. Přezkoumáme to.“

Jak je možné, že jsou tihle lidé pořád na svobodě? Jsou to příbuzní zločinců, všichni by měli být zavření, pomyslí si. Přestože jich už bylo zadrženo hodně, spousta jich stále zůstává na svobodě.

Jak to, že jsme ještě všechny nepřátele nepochytali?

Vlad si musí zachovat tvář, zvlášť když se nachází u Krestů a má na sobě uniformu. Pokud ho na ulici zastaví některá z žen se zarudlýma očima, někdy i s dítětem na ruce, zpraží ji pohledem a jde dál.

Pokud se žena nevzdá, vykřikuje a rozběhne se za ním, Vlad se zastaví, rozkročí se a řekne:

„Je mi líto. Váš muž byl přesunut jinam.“

A toto tvrzení je vždy pravdivé.

GERLOF

Zatímco nad krajinou za okny sálalo slunce, Gerlof se procházel po chodbách Domova.

V budově bylo chladno, byl tu příjemný vzduch, člověk se tu mohl pohybovat bez problémů – ve dveřích nebyl nikde jediný práh, nebyly tu kameny ani drny trávy. Jenže Gerlof si tu připadal osamělý. Skoro nic se tu nedělo.

Návštěv za ním nechodilo mnoho. John měl práci v obchodě a Tilda odjela na dovolenou. Dcery se tu sice ukázaly, ale hned zase pospíchaly jinam.

Na nástěnce u vchodu si přečetl, že v srpnu začne v Domově kurz s názvem Síť – váš nový kamarád. Tušil, že to asi nebude mít nic společného s rybařením.

Scházelo mu, že se v létě nekonají přednášky. V uplynulém roce navštěvovala Domov Veronica Klossová a poutavě vyprávěla o historii své rodiny. Gerlof teď toho o jejich rodu věděl víc, než co vyslechl tenkrát.

Vedle vchodu měli také malou knihovnu. Gerlof se do ní vypravil a našel tam zajímavou knihu – literaturu faktu o Sovětském svazu ve třicátých letech od amerického historika Roberta Conquesta. Půjčil si ji a vzal si ji na pokoj.

Zajímalo ho, s čím se asi Aron se Svenem setkali, když dorazili do nové země. Název knihy dával tušit, že to bylo hodně zlé – jmenovala se Velký teror.

Byl pátek na konci července. Gerlof sjel výtahem do přízemí, do oddělení Soustružník. I tady bylo ticho a chládek. S pomocí hole začal kráčet chodbou. Pokud si dobře vzpomínal, nacházel se pokoj, v němž žila Greta Fredhová, téměř na jejím konci. Podle jmenovky na dveřích tu nyní bydlela paní jménem Blenda Petterssonová.

Připravili mě o všechno, řekl mu nedávno Aron do telefonu. Tím asi myslel domek na pobřeží, který mu Klossovi sebrali. O nic jiného zřejmě nešlo. Nebo snad ano?

Gerlof se zadíval na jmenovku, ale nezaklepal.

„Dobrý den, zabloudil jste?“

Oslovila ho mladá žena – tmavovlasá, opálená, v červeném plášti pro zaměstnance.

Gerlof zavrtěl hlavou a představil se.

„Bydlím o patro výš,“ řekl. „Jen se tu tak procházím. Navštěvuji sousedy.“

„Aha. Klienti jsou většinou na pokojích, jsou z toho tepla unavení… Znáte se s Blendou?“

Gerlof zavrtěl hlavou, ale to už pečovatelka otevřela dveře.

„Pojďte dál, podíváme se na ni… Dobrý den, Blendo!“

Gerlof si připadal jako vetřelec, ale přesto vešel dovnitř.

Blendin pokoj byl téměř na chlup stejný jako ten jeho: předsíňka s protiskluzovým koberečkem z plastu, prostorná koupelna po levé straně, se sprchou přizpůsobenou pro hendikepované, a za ní vlastní pokoj. V křesle tam seděla schoulená žena s řídkými vlasy.

Gerlof nepoznal, jestli žena spí, nebo bdí. Pečovatelka na Blendu mluvila, ale nedočkala se od ní žádné odpovědi. Nakonec jí tedy upravila postel, nalila do sklenice vodu a přichystala léky. Jejich návštěva skončila.

Gerlof se na okamžik zastavil před dveřmi pokoje.

„Ta paní, která tu bydlela před Blendou, se jmenovala Greta, viďte?“

„Ano, Greta Fredhová,“ odpověděla pečovatelka. „Zemřela loni v létě, to jsem tu zaskakovala poprvé… V půlce srpna.“

„Copak se jí stalo? Upadla?“ zeptal se Gerlof. Vzpomněl si na to, co mu vyprávěla Sonja, dcera hrobníka Bengtssona.

„Ano, bylo to tak.“ Pečovatelka začala mluvit tišším hlasem, jako by je poslouchala smrt. „Greta upadla, když byla na toaletě. Udeřila se přitom do hlavy. Byla zamčená, nebylo možné se k ní dostat, museli jsme zavolat zámečníka. Ale už bylo pozdě…“

Gerlof se zadíval na dveře.

„Chodil ji někdo navštěvovat? Někdo z příbuzných?“

Pečovatelka se zamyslela.

„Loni v létě za ní občas zašla Veronica Klossová. Předčítala jí z knížek a z novin… Víte, koho myslím, ne? Klossová, ta, co vede Ölandic.“

Gerlof přikývl, věděl moc dobře, o koho se jedná.

„Ale ony nebyly příbuzné…“

„Greta občas tvrdila, že byly. Ke konci života už ale byla hodně dezorientovaná…“

„Nikdo jiný za ní nechodil?“

„Co já vím, tak ne. Ale nedávno se dvakrát stavil její bratr… Nejspíš si chtěl ale jen vyzvednout její osobní věci, které tady zůstaly.“

Gerlof zkoprněl.

„Představil se vám?“

„Ano… Jmenoval se Arnold… nebo tak nějak…“

„Aron,“ opravil ji Gerlof.

„Máte pravdu, Aron. Moc toho nenamluvil.“

„Jak vypadal?“

„Byl už starý, ale pořád při síle,“ odpověděla pečovatelka. „Menší, silnější, ale dost energický. Přitom už mu muselo být kolem osmdesáti…“ Zadívala se na Gerlofa a rychle dodala: „… ale to dnes samozřejmě není žádný věk!“

„Člověk je tak starý, jak se cítí,“ podotkl Gerlof.

Poděkoval a zamířil zpět k výtahu.

Všiml si, že v sousedním pokoji bydlí jakýsi Wall. Ulf Wall. Kdo to může být? Že by otec zavražděného Einara Walla? Vypadá to tak. Fotografie, kterou jim tenkrát ukázala policistka v Klossově domě, byla podle všeho pořízena právě tady.

Dveře pokoje Ulfa Walla byly zavřené.

Gerlof nezaklepal, vydal se dál chodbou. Dostal chuť na kávu, a ta byla k mání na jeho oddělení.

JONAS

Kent měl na sobě černé tričko a zelenohnědé maskáčové šortky a obcházel domy Klossových jako voják. Před očima rodiny a zaměstnanců přecházel z místa na místo. Jonasovi se zdálo, že se poprvé v tomto týdnu tváří vcelku spokojeně.

„Alarm reaguje na pohyb,“ vysvětlil. „A vypíná se dálkovým ovladačem. Když vstoupíte na pozemek, máte minutu na to, abyste ho deaktivovali. Systém je navíc nastaven tak, že bude bez problémů fungovat i po novém roce, v příštím tisíciletí.“

Jonas poslouchal přednášku společně s Matsem, bratranci, Veronicou, otcem, hospodyní Paulinou a novým zahradníkem, který také pocházel odněkud z ciziny. Jmenoval se Marc a byl svalnatý a dohněda opálený.

Všichni stáli v přední části zahrady, která nyní připomínala měsíční krajinu. Trávník, keře a hadince byly vykopány a nahrazeny jemně drceným štěrkem. Jonasovi začalo během několika posledních dnů docházet, k čemu tu byly před týdnem zapíchány vytyčovací kolíky.

Kolíky byly nyní pryč, místo nich tu stálo dvanáct sloupků, které byly pevně zapuštěny v zemi; nad povrchem z nich bylo vidět jen pár centimetrů. Byly vyrobené z černého plastu, ale Jonasovi stejně připomínaly dřevěné kůly u pobřeží, k nimž se připevňují sítě.

Kent jim vysvětlil, že to jsou senzory. Několikrát zdůraznil, že jsou velmi citlivé, a pak ukázal na plastový panel u garáže.

„Venkovní alarm se řídí odsud,“ řekl. „K aktivaci a k vypnutí slouží dva různé kódy.“

Potom ukázal na druhou stranu, směrem k domu.

„Domovní alarm se ovládá zevnitř. Když otevřete dveře, na stěně za nimi ho vypnete. V chatkách to funguje úplně stejně.“

Zadíval se na skupinku posluchačů.

„Tak to by bylo,“ řekl. „Proti nepovolaným osobám nás odteď bude chránit venkovní a domovní alarm. Kódy k nim vám dám. Nějaké dotazy?“

Všichni mlčeli. Jonas by se už nejraději sebral a odešel.

„A co zajíci?“

Jonas se ohlédl – jeho otec zvedl ruku a položil otázku.

„Cože?“ řekl Kent.

„V noci tady pobíhá spousta zajíců,“ pokračoval otec. „Co když přeběhnou přes pozemek? Nespustí se tím ten alarm?“

„Spustí,“ řekl Kent, „ale právě proto tu příští týden postavíme plot. Bude metr a půl vysoký, povede kolem obou domů a budou v něm branky s automatickým otvíráním a zavíráním.“

Teta Veronica celou dobu stála kousek od nich a mlčela. Neměla maskáče, ale světlezelené šaty. Zavrtěla hlavou.

„Nechci, aby kolem mého pozemku stála nějaká berlínská zeď,“ řekla.

„Ten plot bude nízký,“ namítl Kent. „Uvidí přes něj i kluci.“

Veronica se na něho zadívala.

„Naše rodina se neschovává.“

„Ne, my se jenom bráníme,“ řekl Kent. „Do té doby, než bude zase klid. Veronico, tohle není jen obyčejná sousedská šarvátka!“

Veronica se na něj zatvářila přísně.

„Nedělej žádné hlouposti!“

Pak se otočila a odešla do svého domu.

Kent si jí nevšímal, zadíval se na posluchače a vytáhl ze šortek malé lístečky.

„Tím bych to ukončil… Rozdám vám ty kódy.“

Všichni včetně Jonase k němu přistoupili a seřadili se do fronty. Jonas se zároveň ohlédl směrem k mohyle. Během posledních dnů se u ní nic nedělo, u kamenů se zastavilo jen pár turistů. Žádný starý muž mezi nimi nebyl.

„J.K., vidíš tam něco?“

Jonas otočil hlavu ke Kentovi, který se na něho usmál a podal mu papírek.

„Ne, nic,“ odpověděl.

Kent se zadíval k silnici.

„Vím, že nás sleduje,“ řekl. „Je to jeden chlápek, kterej občas chodí tajně do bunkru… Ale my už si s ním poradíme.“

LISA

„Je vám tady fajn?“

Lisa hrála na kytaru v restauraci ve Stenviku. Byla sobota večer, vpodniku bylo téměř plno. Uvnitř by se možná našlo pár neobsazených stolů, zato na zahrádce bylo narváno. Většina hostů sem nejspíš přišla kvůli pivu, pizze a výhledu na záliv, nikoli kvůli hudbě. Ale to bylo Lise jedno.

Z několika míst se ozvalo: „Jóóó…“

„Jsem ráda, že jsem tady!“ řekla Lisa do mikrofonu.

Výkřiky plné klišé, ale Lisu opravdu těšilo, že tu může být, a nic na tom neměnil ani fakt, že po několika týdnech zpívání a překřikování lidí, kteří se spolu bavili, chraptěla. Raději byla tady, na večerním slunci, než ve sklepě v nočním klubu. Hrát si tam na Lady Summertime už ji ani trochu nebavilo.

Do zdejší restaurace přišli obyčejní dovolenkáři, kteří si tu chtěli v klidu posedět. Nálada v May Lai baru se během posledního týdne úplně změnila, v klubu bylo mrtvo jako v hrobce. Zlatá mládež, která do něj chodila začátkem července rozhazovat peníze, se přesunula jinam, na Gotland nebo do Stockholmu; zůstalo po ní jen ticho a prázdno.

Ve stenvické restauraci měla Lisa pro koho hrát, a proto tu také ráda vystupovala.

„Moc vám děkuju!“ řekla, když jí po písni několik lidí odměnilo potleskem. „Teď vám zahraju jednu písničku od Olleho Adolphsona, možná ji znáte…“

Byl teplý večer se zlatavým západem slunce. Lisa lovila v paměti píseň o kráse léta a o jeho křehkosti. Věděla, že tohle všechno pro ni už brzy skončí. Blížil se srpen. Léto je krátké, svatá pravda. Život není jednoduchý, není zalitý sluncem, člověk se nemůže jen tak potulovat a dělat si, co si zamane.

Do konce pobytu ve Stenviku jí zbýval necelý týden. Pak se bude muset vrátit domů, do velkoměsta zamořeného výfukovými plyny. Bude se muset vypořádat se Silasem a zpovídat se mu, proč od ní nepřišly peníze a co s tím míní udělat.

Přestože jí do tváře svítilo zapadající slunce, pokukovala po publiku. Skoro všechny stoly už byly zcela obsazené. U jednoho z nich, na samém okraji zahrádky, ale seděl osamělý muž. Měl před sebou sklenici vody, v protisvětle připomínal jen tmavý stín, pohupoval do taktu hlavou.

Že by to byl ten muž z kempu? Nesleduje mě? Nechce, abych mu vrátila tu dřevěnou krabičku?

Soustřeď se, říkala si.

Zavřela oči, zpívala do mikrofonu, pokoušela se publikum nevnímat, nevidět toho muže. Jinak by ji to vyvedlo z míry.

Se zavřenýma očima odzpívala ještě dvě písně. Když pak oči otevřela, muž už u stolu neseděl.

„Moc vám děkuju!“ zavolala a tím její vystoupení skončilo. Seskočila ze stoličky a ze slunečního světla vešla do přítmí restaurace.

U pokladny postával Niklas Kloss, šéf. Minulý týden působil unaveným a nepřítomným dojmem, pracoval v docela jiném tempu než obsluha a většinu času trávil u lednice se zásobami piva. Lise bylo jasné, že kvůli střevní infekci v Ölandicu zažívala celá rodina Klossových bezesné noci.

„Hrála jste pěkně,“ řekl teď Lise.

Nic víc. Lisu nenapadlo nic jiného než zamířit domů.

Když vycházela z restaurace, ve tmě před sebou někoho zahlédla. Přes štěrk se k ní nesměle blížila štíhlá postava.

„Liso!“

Byla to Paulina, pomocnice v domácnosti Kenta Klosse. Nejistě se usmála.

„Moc se mi líbilo vaše vystoupení,“ řekla.

„Díky,“ řekla Lisa.

Jak dlouho tady asi Paulina poslouchala? napadlo ji. Proč nepřišla blíž a nesedla si na zahrádku? To je tak ostýchavá, anebo nemá peníze?

„Jdete tam, Liso?“

Paulina pohodila hlavou ke kempu a Lisa pochopila.

„Hm,“ řekla a nadzvedla pouzdro s kytarou. „K sobě do karavanu. Chystám se načerpat sílu na těch posledních pár vystoupení, která mě tady ještě čekají.“

Paulina se k ní připojila a vydala se s ní tmou ke kempu. Mlčky prošly kolem uschlé májky. Když přecházely silnici a objevily se před nimi rozložité domy Klossových, kývla k nim Paulina hlavou a řekla tiše: „Přišel s takovým návrhem…“

„Návrhem?“ zopakovala Lisa.

Nemusela se ptát, koho má Paulina na mysli. Jednalo se samozřejmě o Kenta Klosse.

„Má pro vás práci,“ řekla Paulina. „Vlastně pro nás obě.“

„Další vystoupení?“ zeptala se Lisa.

„Ne, jde o něco jiného… Něco ve vsi.“

Lisa se zadívala na Paulinu.

„Tak co tedy chce?“ řekla. „Dovoluje si na vás?“

Paulina se chvilku mlčky dívala nechápavě, ale pak pochopila. Zavrtěla hlavou.

„Ne, to ne,“ řekla. „Nejsem taková. Jsem zaměstnanec.“

Řekla to tak přesvědčivě, až se Lisa za svou otázku zastyděla. Rychle změnila téma:

„Jak jste se k téhle práci vlastně dostala?“

„Přes inzerát,“ odpověděla Paulina. „Uveřejnil ho v několika novinách, ozvala jsem se mu.“

„Já zrovna tak.“

Paulina na ni pohlédla.

„Už brzy si s námi promluví. Chce, abychom mu s něčím pomohly.“

„Já vím,“ řekla Lisa unaveně. „Už jsem mu pomáhala v kempu.“

Věděla, že Kent Kloss jim nebude nic navrhovat. Kent Kloss nenavrhuje, ale rozkazuje.

„Zaplatí nám za to,“ řekla Paulina.

„Aha, takže jde o legální práci?“

Protože Paulina mlčela, Lisa jen pokrčila rameny. Ať legální, nebo nelegální, byla si vědoma své ceny.

„Tak dobře,“ řekla. „Než odsud odjedu, možná pro něho ještě něco udělám.“

NAVRÁTILEC

V Långviku, vesnici, která se nacházela na pobřeží severně od Stenviku, stál hotel. Velký bílý kolos se podobal hotelu Ölandic a rozkládal se hned vedle přístavu.

Navrátilec nechal stát svůj vůz na parkovišti a vešel do recepce.

Přivítala ho mladá dívka oblečená v bílé blůzce a šortkách, jako by se právě chystala hrát tenis.

„Máte volné pokoje?“ zeptal se s úsměvem.

„Od včerejška tu máme jedno storno,“ řekla dívka s pohledem upřeným na monitor. „Dvoulůžkový pokoj.“

„Jsem sám,“ řekl Navrátilec, „ale vezmu si ho.“

„To jsem ráda,“ řekla recepční. Cosi vyťukala na klávesnici a usmála se na něho „Máte nějaký průkaz? Třeba řidičský?“

Navrátilec se na ni překvapeně podíval. Takovou otázku v Resortu Ölandic nedostal.

„Ne,“ řekl. „Nemám žádný švédský doklad… Jsem totiž cizinec.“

„Tak to asi máte pas, ne?“ řekla recepční. „Cizince musíme zaevidovat.“

Navrátilec mlčel.

Zaevidovat, pomyslel si. Personál hotelu bude kontaktovat policii nebo Klosse. Nenakázal jim náhodou Kent Kloss, aby mu dali vědět, kdybych se u nich objevil?

„Mám ho v autě,“ řekl tiše. „Dojdu si pro něj.“

Chvilku couval, pak se otočil, rychle vyšel z hotelu a vydal se k autu. Celou dobu měl pocit, že se za ním recepční dívá.

Odjel. Z Långviku zamířil na hlavní silnici. Jezdilo po ní mnoho vozidel, snadno se mezi nimi ztratil.

Náhle si vzpomněl na jednu skrýš, která by mu teď mohla posloužit. Nebyl by v ní poprvé.

To místo leželo blízko Klossových, a přesto bylo odlehlé.

Navrátilec odbočil z hlavní silnice. Celou dobu se díval do zpětného zrcátka. Nikoho v něm však nezahlédl.

NOVÁ ZEMĚ, ÚNOR 1938

Aronovi je dvacet a tento rok mu přinesl plno práce a novinek. V rádiu v leningradském sklepě poslouchá přenosy z politických procesů a dozvídá se o rozsáhlých čistkách v řadách stranických funkcionářů v Moskvě. Vlad je ovšem povýšen: NKVD mu udělí hodnost poručíka.

Díky své hodnosti má privilegia. Každý měsíc obdrží proti podpisu sešitek s kupony, které může použít při nákupu v Insnabu, novém obchodě pro státní zaměstnance, kde se prodávají potraviny a oblečení z dovozu.

Požívá výhod, má respekt. Jakožto příslušník NKVD nosí všude uniformu. Na ulicích po něm pokukují kolemjdoucí: staré ženy uctivě, malí kluci s obdivem. Zodpovídá za zákon a pořádek, je lidem oporou v tomto světě plném nepřátel.

Práce má hodně. Pracuje v noci společně s kapitánem Rugajevem, kolegy Truškinem, Popovem a ostatními.

Výslechy vězňů probíhají na směny, ve sklepě, kde na stěnách visí plakáty s nápisy jako S komunismem ke světlým zítřkům! nebo Splň svůj úkol se ctí jako správný sovětský občan!

Vlad a další vedoucí výslechů jsou už unavení, únava vzbuzuje násilné stránky jejich povahy. Naštěstí si mohou alespoň občas odpočinout. Vězni ne, ti jsou pod neustálým tlakem. Vězeň, kterého je třeba zlomit, si musí sednout na tvrdou židli, seshora na něho svítí silné světlo. Vedoucí výslechu mu pak do obličeje chrlí otázky, často celý den a noc: „Proč provádíte špionáž pro Japonsko?“

„Proč jste si nepřipil na stranu?“

„Proč jste se zasmál zrovna tomuhle vtipu?“

Proud otázek nebere konce.

Proud vězňů také ne. Vyšší instance v Moskvě usoudily, že nepřátel země jsou tisíce, možná miliony. Každý komisariát NKVD dostane směrná čísla, která určují, kolik osob je nutné deportovat a popravit. Je třeba zatýkat.

Každou noc vyjíždějí do města černé dodávky a svážejí do věznice další a další zadržené nepřátele státu. Někteří na sobě mají drahé kožichy, jiní tenká pyžama. Občas na ruce nesou své malé děti, jindy naříkají, protože se od nich museli odloučit.

Aron pozdě v noci často slyší, jak se tmou sklepení ozývá nějaké bouchání. Dlouhé, opakované údery. Znepokojují ho, ovšem kdykoli se k nim vydá, utichnou.

„To je dorozumívací jazyk vězňů,“ vysvětlí mu Truškin.

„Dorozumívací řeč?“

„Komunikují tak spolu vězni z různých cel. Vyťukávají do stěn kódy.“

„Opravdu?“

„Snažíme se jim v tom zabránit,“ povzdechne si Truškin, „ale oni stejně bouchají dál.“

Aron se trochu uklidní. Teď už ví, že to bouchání mají na svědomí živí lidé.

S vězni se nakládá jako na běžícím pásu. Vše je uzpůsobeno tak, aby to probíhalo co nejrychleji a aby s tím bylo co nejméně práce.

Každý vězeň je podroben prohlídce: musí se svléct donaha, poté jsou mu prohlédnuty všechny tělní otvory; nakonec je, vystrašený a roztřesený, spěšně odveden do sklepa. Vlad v uniformě a holínkách stojí na betonové podlaze a Aron musí pořád dokola poslouchat stejné otázky: „Proč pomlouváte stranu?“

„Proč jste poškodil ten stroj?“

„Jaké jste do toho zapojili agenty?“

Když Vlad začne chraptět, zastoupí ho kolega.

Truškin je při výsleších neúnavný, i když je směna sebedelší. Vlad v něm má svůj vzor. Truškin vždy zasypává každého vězně otázkami:

„Proč jste se spolčil s trockisty?“

„Proč chcete opustit vlast?“

„Proč nemyslíte na své děti?“

Občas jsou do místnosti přivedeni ještě jiní vězni, ti, kteří už jsou zlomení. Mají přimět vzpurné sabotéry, aby se přiznali ke všemu, z čeho jsou obžalováni.

Vězni trpící klaustrofobií bývají umístěni do obzvláště těsných cel, kde mají pocit, že na ně padá strop a stěny. Vězni, kteří se třesou zimou, bývají odvedeni do studených cel, vězni, kteří mají horečku, jsou poléváni vodou. Mučení je uznáno za výslechovou metodu. K bití do zad a chodidel slouží vyslýchajícím dubinka, palice vyrobená z gumové hadice.

Metod výslechu je mnoho, ale cíl mají vždy jediný: písemné doznání, rozježený podpis na konci protokolu, napsaný inkoustem, často smíšeným s kapající krví.

Doznání je důkazem, že výslech proběhl úspěšně. Dokazuje provinění třídního nepřítele.

Vlad zapisuje všechna jména osob, která ze sebe vězni chrlí. Také jejich tituly a zločiny, kterých se dopustili.

Následuje rekapitulace zápisu a zločincův podpis.

A poté: vyššaja měra. Nejvyšší trest.

Kulka.

Místnost, v níž probíhají popravy, slouží zároveň jako holičství. Když jsou tam vězni přivedeni, nikdy nevědí, co je čeká, protože vedení věznice rozhodlo, že popravčí i holiči budou nosit stejný typ uniformy.

Dveře tu mají obzvlášť kvalitní izolaci a popravčí dbají na to, aby byly vždy zavřené. V jednom rohu stojí gramofon nastavený na maximální hlasitost a hraje pochodovou hudbu. Zadní stěna místnosti je bílá a nepůsobí nijak nebezpečně. Ve skutečnosti je to jen sádrová přepážka skrývající silnou vrstvu písku, která má zachytávat kulky.

Vězni si uvědomí, co bude následovat, teprve ve chvíli, kdy jsou nuceni postavit se na bílý čtverec na podlaze, obličejem k sádrové stěně. Pak už nemohou dělat nic. Hudba hraje, odsouzení čtyři nebo pět minut stojí bez hnutí, pak se za nimi objeví popravčí a vystřelí.

Celou dobu k tomu hraje gramofon.

Kapitán Rugajev ke službě v této místnosti často pověřuje Vlada a Aron ví proč: Vlad je nejlepší střelec. Mnozí vojáci neumějí z pistole střílet, musí do vězňova zátylku vystřelit dvakrát, někdy i třikrát. Vlad nikdy, míří přesně.

Pokud není možné, aby byl vězeň zastřelen, třeba proto, že jeho tělo bude chtít vidět nějaký zahraniční diplomat, natáhnou mu přes obličej masku s chloroformem a lékař mu do žíly vpíchne jed. Takové úmrtí pak vypadá jako náhlá srdeční slabost.

Směny jsou dlouhé a po každé z nich je třeba vydrhnout podlahu. Takovou práci není možné svěřit uklízečkám, proto ji provádí některý z vězňů. Často se jí ale chopí sami strážci.

Jednou večer ve sklepě uklízejí Truškin s Vladem; používají k tomu vodu z hadice a kartáč.

„Víš, co jsme, Vlade?“ zeptá se Truškin, když oplachuje stěny. „Právě jsem na to přišel.“

„Ne,“ odpoví Vlad. „Co?“

„Jsme malou součástkou kombajnu,“ odpoví Truškin. „Už jsi ho někdy viděl?“

Vlad vrtí hlavou.

„To ti jsou úžasné stroje! Začínají se objevovat v kolchozech, nahrazují srpy a kosy. Loni jsem je viděl nedaleko Moskvy při práci.“

„Co umějí?“

„Všechno!“ vyhrkne Truškin. „Je to jediný stroj, ale přitom na poli všechno zvládne sám. Práci, kterou by jinak muselo udělat sto nebo dvě stě rolníků. A nikdy se neunaví!“

Aron si představí obra kráčejícího polem.

„Z čeho je vyrobený?“ zeptá se.

„Z oceli, plechových bubnů a rotujících kol.“

„A z kosy, ne?“

„Z nožů,“ odpoví Truškin. „Z dlouhých řad nožů. Sekají osení, to jde do mlátičky, tam se zrno oddělí od slámy a plev. Pak už se může začít péct chleba… Když jsem ty stroje viděl, jak se valí polem, říkal jsem si, že naše organizace je takový kombajn, který řídí soudruh Stalin.“ Truškin natáhne ruku s hadicí a spláchne poslední krvavé skvrny v koutě. „My dva jsme ty nože.“

Aron vykartáčuje podlahu do sucha. Kombajn? Obilí nestačí jen vymlátit, je třeba je také semlít. Teprve pak získáme mouku.

Truškin je při mlácení vězňů ve sklepě neúnavný. Po dlouhém a náročném létě, na konci července roku 1938, je odeslán na zaslouženou dovolenou k Černému moři. Vlad musí v noční práci pokračovat bez něho.

„Ve službách kterého státu provádíte špionáž?“

„Jak zní vaše krycí jméno?“

„Kdo vás pro tuhle činnost naverboval?“

Výslechy jako by neměly nikdy skončit, s papírováním je to stejné.

Aronovi je jedinou útěchou, že jejich boj nemůže pokračovat do nekonečna. Už brzy musí přijít mír. Pak zase uvidí svůj domek na druhé straně Baltského moře. Domek, pobřeží, sestru a matku. Až padnou poslední nepřátelé, vrátí se tam.

Proud nepřátel ovšem neslábne. V noci na pátého srpna 1938 je do sklepa přiveden vězeň, který má přes hlavu pytel a kabát hozený jen tak přes ramena. Pro Vlada to není nic nového, v létě, kdy jsou jasné noci a na transporty je víc vidět, se pytle používají dost často.

Nebýt toho, vypadá vězeň jako obyčejný člověk. Pod kabátem má špinavé spodky a na nohou modřiny a škrábance.

„Číslo třicet čtyři devadesát osm,“ oznámí zapisovatel u stolu a založí do stroje nový papír.

Vlad je také připraven. U stěny stojí tři kýble s vodou, na stole leží dubinka. Strhne vězni pytel z hlavy – a ruka mu strne.

Je to Truškin.

Na židli před ním sedí Truškin, Aronův přítel.

Vězeň mlčí, má rozpraskané rty. Zadívá se na Vlada. Vpíjí se do Aronových očí.

Aron se otočí k zapisovateli.

„Nerozumím,“ řekne.

„Čemu nerozumíte?“

Aron se znovu zadívá na Truškina.

„Nechápu, proč ho sem přivedli. Proč musíme…“

Zapisovatel vezme dokument a čte:

„Číslo třicet čtyři devadesát osm. Byl v kontaktu s příbuznými nepřátel. Psal jim dopisy.“

Aron zakašle. Dívá se do zarudlých očí vězně. Truškin ví, v jaké je situaci: stojí na začátku drsné cesty k plnému doznání. Ví, že židle, na níž sedí, zvlhne a že se na podlaze pod ním brzy objeví skvrny.

„Ještě něco?“ zeptá se Vlad a ohlédne se přes rameno.

„Je toho mnohem víc,“ odpoví zapisovatel. „Když ho zadrželi v Soči, chystal puč, chtěl rozvrátit naši organizaci. Byl pavoukem v síti zahraničních agentů… V noci se jistě dozvíme celou řadu dalších jmen.“

Aron strnule přikyvuje.

„Vy se s ním znáte, že?“ nadhodí zapisovatel.

„Cože?“

„Nestýkal jste se s ním v době volna? Nenavštěvovali jste spolu krčmy? Nejste přátelé?“

Vlad vrtí hlavou.

„To není pravda.“

Nastane ticho. Vlad očekává, že Truškin něco namítne, že bude protestovat, ale to se nestane. Truškin se na něho jen upřeně dívá prázdnýma očima a mlčí.

„Ne, není,“ zopakuje Vlad. „Nejsme přátelé.“

Aron si není jistý, jestli někdo venku neposlouchá, jestli nemá položené ucho na dveřích nebo se nedívá skulinou. Kdykoli sem může vrazit jeden z jeho velitelů a zeptat se ho, co se tu děje, proč neprobíhá výslech. Vlad proto rychle přikročí k vězni, strhne mu kabát a svlékne nátělník. Vězňova záda jsou zatím stále bílá jako mouka, bez ran a modřin.

„Začneme,“ rozhodne.

Toho, že Aron skřípe zuby, si nevšímá. Oba vědí, že se Truškin mýlil: tady ve sklepě nejsou součástí žádného kombajnu, ale větrného mlýnu. Pracují ve větrných mlýnech, které ovládá Stalin. Jsou poháněny větrem, který se teď po nové zemi prohání s takovou silou, že ho nikdo nedokáže zbrzdit. Ani sám Stalin.

Kvóty nepřátel je třeba splnit, je nutné předkládat další jména. Vlad ví, že to Truškin chápe. Oba teď musí splnit svou povinnost.

Truškin sklání obličej k betonové podlaze. Jsou mu vidět jen záda.

Aron se stahuje do ústraní, iniciativu přebírá Vlad.

Zvedá dubinku a začne vyslýchat.

JONAS

Terasa strýce Kenta teď vypadá jako nová, pomyslel si Jonas s pocitem uspokojení. Nyní ho čeká práce u tety Veronicy. U Kenta skončil, zbývá jen, aby od něho dostal plat.

Peníze.

Návštěvu u něj odkládal, jak jen to šlo, nyní už byl ale večer.

V okně obývacího pokoje bylo vidět slabé světlo. Jonas odsunul skleněné dveře.

Uvnitř bylo teplo a dusno, klimatizace byla vypnutá.

Když Jonas vešel, uviděl na podlaze rozházené účty a sportovní oblečení. U dveří ležela převržená brašna s golfovými holemi.

Nastražil uši, ale nic neslyšel, všude bylo ticho. Když zvedl ruku k vypínači u dveří, ozval se hlas:

„Ne, nerozsvěcej!“

Jonas se zarazil a ohlédl se směrem do místnosti. Velkoplošná televize byla vypnutá, ale někdo seděl v křesle před ní.

Přízrak, pomyslel si. Přišel sem přízrak z mohyly.

„Nazdar, J.K.! Jak je?“

Poznal Kentův hlas.

„Dobře,“ odpověděl a vykročil ke strýci. „Dneska bych měl dostat plat… za to broušení.“

Kent pomalu přikyvoval.

„Přesně tak… Pojď sem!“

Zatímco Jonas se k němu pomalu blížil, Kent vstal, trochu zavrávoral a vytáhl peněženku. Na stolku stála láhev.

Kent se usmál a podal Jonasovi několik bankovek.

„No tak pojď, J.K.!“

Jonas k němu přistoupil a peníze si vzal.

„Díky,“ řekl tiše.

„Prosím,“ řekl Kent a dotkl se jeho čela.

Jeho prsty byly studené jako led.

„Líbí se ti tady, J.K.?“

Jonas přikývl.

„To je dobře.“ řekl Kent. „V Klossově domě se má člověk cejtit dobře.“ Rozhlédl se. „Vždycky mi tady bylo strašně fajn. Dřív jsme tady s Niklasem a našima kamarádama pořádali úžasný večírky… Vozili jsme sem holky ze Stockholmu a pili šampus. Měl jsem tehdy vodní postel, byla velká jako bazén. Někdy jsme dokázali slavit celej den a noc. Dopoledne jsme se trochu prospali na sluníčku a v poledne jsme to na pláži zase rozjeli.“

Podíval se na Jonase a položil mu ruku na zátylek.

„Něco ti řeknu, J.K. Je to důležitý. Posloucháš mě?“

Jonas sice po jeho dotyku strnul, ale přesto přikývl.

„Život mě něco naučil,“ řekl Kent. „Po každým večírku zůstane špinavý nádobí. Čím dýl slavíš, tím víc ho je. Budeš si to pamatovat?“

Jonas zatajil dech a kývl na souhlas.

„O.K.,“ pípl.

„Tak fajn, J.K. Je mi jasný, že ti vrtalo hlavou, co se tenkrát stalo na tý silnici… Mně taky. Ale říkám ti: s Mayerem jsem si chtěl jenom promluvit, zeptat se ho, co to vyvádí za blbosti. Loni v létě nám ukradl peníze, samozřejmě jsme ho pak museli z Ölandicu vyhodit. A letos v přístavišti… Dostal se na naši loď, posádku zamkl v podpalubí a klidně si odplul.“ Kent si povzdechl a dodal: „Proto jsem si s ním chtěl promluvit. Jenomže jak víš, v Marnäsu mi utekl. Běžel do lesa a potom vylítl na silnici. Pak se tam objevilo auto…“

Kent se zadíval na alarmy na zahradě a povzdechl si.

„Teď už tady bude klid. Poslední týdny tady byl blázinec, to všechno ty problémy s vodou, ale teď už to bude dobrý… On si na nás nepřijde. My mu ten úder vrátíme!“

Jonas na to nic neřekl. Vzpomněl si na pistoli, kterou mu Kent sebral, a začal se od Kentovy ruky odtahovat.

Kent se otočil, zvedl ruku z jeho zátylku a znovu se posadil do křesla. Jonas couval kolem rozházených účtů a golfových holí směrem ke dveřím.

Strýc se za ním ohlédl.

„J.K., kampak máš namířeno?“

„Nikam, odcházím.“

„Nechoď mimo náš pozemek,“ upozornil ho Kent. „Musíme se teď držet tady, hlídá nás alarm. Tady v domě je teď nejbezpečněji.“

Jonas odsunul dveře a rychle vyšel na terasu, kde se málem srazil s tetou Veronicou, která mířila dovnitř.

„Ahoj, Jonasi! Ty jsi ještě vzhůru?“

Jonas přikývl.

„Zítra začneš pracovat u nás,“ řekla Veronica. „To bude prima… Je tam spousta práce.“

Jonas znovu přikývl – souhlasil s tím, že to bude prima.

Veronica nahlédla do místnosti, podívala se na Kenta a tiše se Jonase zeptala:

„Jak se cítí?“

„Já myslím, že dobře,“ odpověděl Jonas.

„Bylo toho teď na něj moc,“ povzdechla si Veronica.

„Já vím,“ řekl Jonas.

„Chci si s ním chvilku promluvit… Tak dobrou noc, Jonasi!“

Zasunula dveře a vydala se ke Kentovi.

Jonas přešel terasu, kterou osvětlovaly jen slabé lampy. Podíval se na okno Kentova obývacího pokoje. Teta mezitím došla ke křeslu, třásla Kentem a něco mu říkala; to ale nebylo slyšet.

Kent jí odpověděl na půl úst, Veronica mluvila dál a tvářila se vážně.

Kent se v křesle narovnal. Mlčky poslouchal sestru a přikyvoval.

Jonas je přestal pozorovat a vykročil směrem ke své chatce.

Byl naprosto vyčerpaný.

LISA

Čtvrteční noc v May Lai baru, the midnight hour. Lady Summertime zbývalo do konce hraní už jen něco málo přes hodinu.

Díkybohu. Pokožka na hlavě pod fialovou parukou ji stále víc svědila.

Summertime právě zakončovala své předposlední vystoupení v klubu. Nebylo moc povedené. Kapacita baru nebyla naplněná ani z poloviny, nálada byla mizerná, taneční parket prázdný. Lisa navíc měla pocit, že ji neustále někdo pozoruje.

Nemýlila se, lokálem kroužili muži z ostrahy. Lise bylo jasné, že jim Kent poručil, aby ji nespouštěli z očí.

Lisa se naklonila nad mixážní pult. Dbala na to, aby se Summertime chovala, jak se sluší: nešla se projít na parket a nenechala pracovat své dlouhé prsty. To, že se chovala řádně, Lise vyhovovalo, na druhou stranu to nebylo tak vzrušující.

Půl hodiny po půlnoci se do klubu dostavil Kent Kloss osobně, což bylo dost nezvyklé, a posadil se na bar. Něco si objednal u barmanů, poplácal pár štamgastů po zádech a promluvil s několika členy ostrahy, kteří za ním přišli. Lisa si všimla, že pije pouze minerálku. Kent popíjel a povídal si na baru a ani jednou se nepodíval k boxu diskžokejky.

Lisa znervózněla. Lady Summertime si začala pohrávat s tlačítky mixážního pultu a přerývavě přecházela z jedné písně na další.

Její utrpení pak mohlo konečně skončit.

„Díky a dobrou noc,“ řekla po poslední písni, The End od The Doors.

A to byla opravdu definitivní tečka.

Nikdo jí nezatleskal, zbylí hosté dopili své sklenice a začali odcházet. Lise připadali toporní a unavení.

To je tím teplem, pomyslela si, třebaže pravý důvod znala. V poloprázdném klubu se dá sotva vykouzlit skvělá atmosféra.

Ukládala si desky do brašny, klub mezitím opustili poslední hosté.

Než stihla odejít, od baru se zvedl Kent Kloss a přišel k ní.

„Zdravím, Summertime,“ řekl. „Pomůžu ti to odnést.“

„Ne, díky.“

Důrazně zavrtěla hlavou, ale Kent ji stejně následoval nahoru po schodech. Vyšli na vlahý vzduch před budovou a blížili se k Lisině passatu. Pod noční oblohou prolétl malý černý stín – netopýr na lovu hmyzu.

„Tak co, sekáš latinu?“ zeptal se jí Kent u auta.

„Jistě,“ řekla Lisa. „Chovám se přímo vzorně!“

„Jen tak dál,“ řekl. „Hlavně žádný blbosti.“

Kent byl zřejmě zcela střízlivý. Když vešel do tmy, přestal se usmívat.

„Letos jsme měli aspoň štěstí na počasí,“ řekl. „Všechno ostatní je na draka. Ale sluníčko pořád svítí.“ Zadíval se na osvětlený hotel a dodal: „Osm palet vodky a ruskýho šampaňskýho… Nevíš o někom, kdo by o ně mohl mít zájem?“

Lisa zavrtěla hlavou.

„Proč se ptáte?“

Kent se unaveně usmál.

„Zbylo nám toho tolik… Osm palet. Dodávka, kterou nám dovezla loď o slunovratu, byla hodně velká, jenže zboží se neprodalo. Půlka nám zbyla. To ta infekce. Kdyby nám neznečistil vodu tou močůvkou, mohli jsme vydělat dva miliony. Nezdaněný.“

Lisa neodpověděla a podívala se na hodinky. Byly dvě hodiny pryč.

„Musím už jet,“ řekla a podívala se na Kenta.

Kent k ní přistoupil o krok blíž.

„Už s tebou mluvila?“

Lisa odemkla vůz

„Myslíte Paulinu? Ano, mluvila.“

„Půjdeš do toho?“

„To záleží na…“

„Na čem?“ přerušil ji Kent tvrdším tónem.

Lisa věděla, že si nemůže klást žádné podmínky, ale přesto to zkusila:

„Budu pak moct odjet domů?“

„Když to uděláš, můžeš si jet domů nebo kam budeš chtít,“ řekl Kloss. „Neudám tě. Nikdo po tobě nebude pátrat.“

Lisa přikývla.

„Co mám teda udělat?“

„Budeš hlídat,“ vysvětlil Kent. „Společně s Paulinou budete hlídat u našich domů. Aron Fredh se tam stoprocentně objeví… Ty přece víš, jak vypadá.“

„A co zatím uděláte vy?“

Kent otevřel dveře auta a naklonil se k ní.

„Nastražím past.“

GERLOF

V pátek, po dopolední kávě, se v Gerlofově pokoji rozdrnčel telefon. Gerlof zvedl sluchátko s jistou dávkou obezřetnosti.

„Davidsson.“

„Jérlouf?“

Gerlof poznal jak hlas, tak jeho cizí přízvuk. Volal mu navrátilec, i když ne ten, na jehož zavolání čekal.

„Dobrý den, Bille!“ řekl. „Jak je v Långviku? Všechno v pořádku?“

„Very well. Ale je čas se rozloučit. Léto končí, zítra ráno se vracím do Michiganu.“

„To je škoda,“ řekl Gerlof. „Moje loďka totiž ještě není úplně opravená.“

„Projedem se v ní příští léto!“

„Snad,“ řekl Gerlof, „pokud tady ještě budu…“

Bill se zasmál.

„Jérloufe, my dva to musíme dotáhnout do stovky!“

Gerlof mlčel.

„Dávejte na sebe pozor, Bille,“ řekl.

„To dělám celý život,“ řekl Američan. „Mimochodem, sehnal jste toho navrátilce, co jste se na něj ptal?“

„Ano, už ano,“ řekl Gerlof. „Zjistil jsem ale, že nežil v Americe, ale v Sovětském svazu.“

„Oh yeah?“ podivil se Bill. „Co tam dělal?“

„To bych taky rád věděl,“ řekl Gerlof. „Určitě si myslel, že ho v té zaslíbené zemi pracujících čeká lepší život.“

„Aha. Jako Oswald, co?“

„Který Oswald?“

„Lee Harvey Oswald,“ odpověděl Bill. „Ten přece také jel do Sovětského svazu, na konci padesátých let. Pak změnil názor a vrátil se domů. S ruskou manželkou a dcerkou.“

Gerlof potřeboval několik vteřin na to, aby si vzpomněl na výstřely v Dallasu.

„Vy myslíte toho atentátníka,“ řekl.

„Ano, toho, co zastřelil našeho prezidenta,“ řekl Bill. „Doufám, že ten váš navrátilec nechystá nic podobně hrozného!“

„To snad ne,“ vyhrkl Gerlof, i když si tím tak docela jistý nebyl.

NAVRÁTILEC

Aron seděl v nejvyšším místě své nové skrýše. Zabydlel se v ní, jak nejlíp uměl, přinesl si sem deky a tenkou matraci. Posledních několik nocí spal dobře.

V úkrytu měl zvláštní pocit bezpečí – jako orel v koruně stromu. Viděl odsud nejen záliv a průliv, ale také do nitra ostrova.

Toho večera pozoroval, jak nad ostrovem bobtnají bílé mraky. Některé mu připomínaly lidské hlavy, jiné pokřivené obludy.

Od rána do večera sledoval, co se v okolí děje: na pobřeží se sešly děti z plaveckého kurzu, lidé, kteří se koupali, vylézali z vody na molo.

Viděl přijíždět a odjíždět auta.

Všímal si, jak mnozí majitelé chat začínají opouštět své příbytky a chystají se na návrat do svých domovů na pevnině.

Slunce bude svítit ještě dlouho, ale léto v téhle vsi, kam se jezdí na dovolenou, už brzy skončí.

Zadíval se na moře. Toho večera se na něm leskly bílé pruhy a hladil je vítr. Bylo velké a mocné, v neustálém pohybu.

Aron snil o tom, že zemře na břehu průlivu, že poslední, co v životě uvidí, bude moře; pak bude moct zavřít oči a odejde s klidem v duši. Možná by se to tak skutečně mohlo odehrát, kdyby se během doby, která mu zbývala do setkání s nepřáteli, zdržoval tady u moře a nepřátelům se vyhýbal.

Musí být připraven. Všechno je nachystáno.

Začal pomalu sestupovat dolů, minul lůžko v přízemí, vyšel po schodech ze dveří a zamířil k autu, které stálo zaparkované mezi nedalekými stromy.

Chystal se do Marnäsu, aby si naposledy promluvil s Gerlofem Davidssonem.

NOVÁ ZEMĚ, 1940–1945

Válka s kontrarevolucionáři je dlouhá a tvrdá, Vlad je už hodně unavený.

Zemřelo tolik lidí. Byli udáni a odsouzeni. Může za to stále trvající požadavek, aby každý z nově odhalených nepřátel prozradil jména dalších, kteří následně prozradí další jména. Připomíná to stále se zvětšující mlýnský kámen.

Rozemlel už tolik lidí.

Truškin byl zastřelen.

Učitelé a vědci – zastřeleni.

Homosexuálové a vojáci – zastřeleni.

Básníci, vrátní, kněží – všichni zastřeleni.

Tolik lidí…

Rugajev, Vladův první velitel v Krestech, byl odstraněn Zakovským, nejvyšším náčelníkem z Leningradu. Zakovského pak nechal zastřelit nejvyšší šéf policie Jagoda, kterého dal rok nato popravit Ježov, jeho nástupce a ctitel vodky. Ježov, bažící po krvi, se ale nakonec brzy sám ocitl ve věznici Lubjanka – k trestu smrti ho odsoudil nový šéf NKVD Lavrentij Berija.

Nový ředitel věznice, v níž Vlad působí, se na svém místě drží několik měsíců, jmenuje se Karrek a je to zatrpklý starý voják, který bojoval v první světové válce. Moc toho nenamluví a neustále při sobě nosí malý bloček. Říká se, že si do něj zapisuje všechno, co se povídá o jeho podřízených. Major Karrek dál nechává ve sklepě vynášet nejvyšší trest, často je u vynesení rozsudku osobně přítomen.

Každou noc vyjíždějí z věznice hučící nákladní auta s mrtvými těly a míří do vojenské zóny za městem. Vlad se doslechl, že těl je tolik a masové hroby jsou tak velké, že k jejich hloubení je třeba obrovských buldozerů.

Kdo by si pomyslel, že nepřátel a zrádců je takové množství.

Vlad je přesvědčen o tom, že ho nikdo nepodezírá z toho, že by mohl být trockista, imperialista nebo jiný typ vlastizrádce. Je loajální – ke Stalinovi, straně a svým nadřízeným. Není třídní nepřítel.

Je čistý.

A přesto – když usíná, pociťuje strach a trápí ho pochybnosti, nad jeho lůžko se naklánějí stíny. Co všechno si Karrek zapisuje? Vlad má hrůzu z toho, že ráno přijde do práce a setká se tam jen s uhýbavými pohledy, nikdo už ho neosloví „soudruhu“. Původně byl přece cizincem. Občas sám zapochybuje o tom, jestli vážně nemůže být špion.

Vzpomíná si, jak se ho jednou na severu zeptal přítel Vladimír: Jak víš, že nejsi?

Je špion, nebo ne? Aron je svědkem toho, co se děje ve sklepě, všechno vnímá, nic nezapomíná. Není opravdu cosi jako špion? Možná nevědomky slouží nějakým zahraničním silám, které se mu zatím neozvaly. A pokud byl špionem Sven, pak mohl mít docela dobře tajný plán: Aron se stane členem strany a s velkým časovým odstupem ho budou kontaktovat další agenti. Je to možné?

Černé myšlenky Vlada přepadají vždycky večer, když leží v posteli. Ve tmě před ním se vznášejí zakrvavené obličeje. Čeká s nastraženýma ušima, jestli nezaslechne bouchání, jestli před domem nezastaví auto a na schodech se neozvou rychlé kroky. A pak silné údery na dveře, které znějí, jako když klouby na ruce buší do víka rakve.

Na schodišti se občas kroky skutečně ozvou, ale na dveře jeho bytu nikdo nezabouchá.

Co může Aron během toho čekání na bouchání na dveře dělat?

Nic, jen nechat Vlada, aby šel do práce. Samá práce, ve dne v noci.

Čtvrtého května roku 1940 si Karrek nechá Vlada zavolat do své kanceláře. Major sedí u stolu, před sebou bloček. Krátce pokyne hlavou.

„Pojďte dál, Jegerove.“

Vlad dojde ke stolu, na němž stojí také sklenice okurek. Karrek mu ale nenabídne, jen se nakloní před sebe a změří si ho.

„Daří se vám dobře?“ zeptá se.

„Velice dobře, soudruhu majore!“

Karrek si upraví manžetové knoflíky a znovu se podívá na Vlada.

„Povolali mě do Moskvy,“ říká, „mám sloužit ve věznici Lubjanka, budu tam velitelem. Je to pro mě velká čest. Chtěl bych si tam s sebou přivést několik mužů, už jsem si vybral ty nejlepší.“

Vlad sice nejdřív nechápe, ale vzápětí se postaví do pozoru.

O tři měsíce později je major Karrek převelen do Moskvy. Do hlavního města si odváží Vlada a další dva vyvolené.

Přicházejí do města, v němž po všech soudech a čistkách zavládl určitý klid. Lidé už nejsou tak podezíraví. Poté, co se dozvěděli, že válka je zažehnána, si všichni oddechli. SSSR a nacistické Německo jsou spojenci.

Možná konečně přišla slibovaná krásná budoucnost, pomyslí si Vlad.

V létě roku 1941 udeří vedra. Aron má pocit, že je dusno jako před bouří. A ta skutečně přijde, v době slunovratu.

Dvaadvacátého června přepadne Hitler SSSR. Bleskový útok smete veškeré snahy Sovětů o odpor. Polikarpovovy letouny jsou sestřeleny roji messerschmittů. Německé pancéřové divize se valí přes ukrajinská obilná pole.

Jedenadvacátého srpna je přerušena železniční trať mezi Leningradem a Moskvou. Šestadvacátého srpna padne Kyjev.

Aron teď domů jet nemůže, i kdyby mu povolení vystavil sám Stalin.

Nemůže ven ze země, kde válkou poprvé strádají všichni obyvatelé. Není chleba, cukr je na příděl, mýdlo je třeba půlit.

Čtvrtina obyvatelstva Sovětského svazu vstupuje do Rudé armády, ale ani to k zastavení útoku fašistů nestačí. Jen v průběhu roku 1941 ztratí SSSR téměř tři miliony vojáků.

Na konci října se Němci dostanou až k Moskvě. Kalinin na severu a Kaluga na jihu už padly. Lidé drancují obchody a opuštěné byty. Šestnáct moskevských mostů a Stalinovy dači jsou podminovány. Stalin je připraven opustit Moskvu, ale nakonec, osmnáctého října, se rozhodne, že zůstane a bude přespávat ve vlaku metra.

Generál Žukov mu slibuje, že hlavní město ubrání.

NKVD má nyní volné ruce k popravám dezertérů a pracujících, kteří se pokusili o útěk. Mezi těmi, kteří působí přímo v ulicích, těsně za opevněním, je i Vlad.

Německá armáda odpočívá a připravuje se ke konečnému úderu na Moskvu; ukáže se, že to byla chyba. Koncem října přivážejí zvláštní vlaky sovětské posily z Dálného Východu: čtyři sta tisíc odpočatých vojáků. Na cestu vyrazí také tisícovka obrněných vozidel a tisícovka letounů. Tyto jednotky se formují před Moskvou.

Začátkem listopadu chce Stalin podpořit bojového ducha lidu, a tak v obležené Moskvě uspořádá vojenskou přehlídku. Vlad pomáhá vynášet z Velkého divadla židle pro členy politbyra. Vyslechne si velkolepý projev sovětského vůdce o obraně vlasti, k němuž hraje hudba souboru NKVD.

Teplota klesne téhož večera jako na zavolanou k arktickým hodnotám a Žukov zahájí v polovině listopadu protiútok. Pátého prosince se Rudé armádě podaří zastavit postup německé armády.

Vývoj války se pomalu obrací ve prospěch SSSR, ale země za to platí obrovskou cenu. Během bojů padne více než osm milionů sovětských vojáků. Dalších téměř devět milionů civilních obyvatel zemře následkem hladu a nacistických masakrů.

Po skončení války je NKVD rozdělena. Vězeňská činnost poté spadá pod MVD, ministerstvo vnitra, zatímco kontrašpionáž a hon na třídní nepřátele si bere na starost KGB – Výbor státní bezpečnosti. Vlad se dostane do KGB.

Atmosféra v Moskvě se po letech války pomalu uvolňuje, lidé mají více jídla a času na zábavu. Vlad bydlí už šest let na stejném místě, v malém bytě v činžáku pro státní zaměstnance; koupelnu sdílí s nájemníky z ostatních bytů, kuchyňku má vlastní. Ačkoli nepobírá velký plat, může si po skončení války koupit auto, hnědou Pobědu. S ní pak jezdí na výlety; nikdy ale nejede na sever, do území, která má spojená s trestaneckými tábory.

Když má některý večer volno, zajde do Velkého divadla. Kupuje si nejlacinější lístky do zadní části hlediště, sleduje balet a činohru.

V noci musí často chodit do práce.

Stále slouží dlouhé směny ve věznici na Lubjanském náměstí – dvanáct hodin i déle. Válka zaplavila moskevské věznice špinavým proudem poražených důstojníků, německých vědců, Rusů, kteří chtěli přeběhnout k Hitlerovi, povstalců z pobaltských zemí, zadržených diplomatů a dalších válečných zajatců. Ty všechny je třeba vyslechnout. Jsou rozděleni do skupin, zváženi a změřeni.

„Kde na východní frontě jste sloužil?“

„Jaký typ raketového motoru jste testoval?“

„Jste ochoten s námi spolupracovat?“

Cely se zaplňují. Sílí neklid. Někdy se stává, že dozorci ráno otevřou dveře některé cely a vězni z ní vyhodí bezvládné tělo. Možná to byla sebevražda, možná jen nějaký udavač dostal to, co si zasloužil. Vězni občas také vyhazují ven jídlo – to když drží hladovku. Dozorci vědí, co mají v takových případech udělat. Aron za pomoci některého z dozorců zavede dotyčnému vězni do nosu dvě hadičky a napumpuje mu do něj mléko. Vězeň si pak může vybrat: buď se udusí, nebo začne polykat. Každý raději začne polykat.

Zatímco Vlad rozhoduje o osudech vězňů, Arona zmáhá únava. Namáhají ho převozy zadržených do věznice, unavují ho výslechy i jeho funkce jako taková. Je mu třicet, ovšem někdy se cítí na šedesát.

Další výslechy, další transporty, další popravy. Zrádci, dezertéři, nepřátelé – ti všichni jsou stříleni. Ať jsou to Rusové, nebo cizinci, každý dostane kulku do týla.

„Víte, proč dostanou devět gramů právě do týla?“ zeptá se jednou večer Karrek nad několika sklenicemi vodky.

Aron a ostatní dozorci vrtí hlavou. Nikdy o tom nepřemýšleli, celá ta léta jen vykonávali to, co museli. Rána za ranou, i když první z nich často nebyla smrtelná. Stávalo se, že na ležícího vězně bylo třeba vystřelit ještě jednou, někdy i třikrát. Také se říkalo, že písek, kterým byla těla zasypávána, se občas hýbe.

„Nevíte?“

„Ne.“

„Ale to je jasné,“ odpoví si Karrek. „Přece aby na nás ty zátylky nemohly civět!“

GERLOF

„Nechápu, kde na to bereš trpělivost,“ řekl John.

„Je to dobrý trénink pro ruce,“ namítl Gerlof.

Seděl před Johnem u stolu a soustředil se na to, aby dokončil plachetnici, proslulou Cutty Sark. Byla to titěrná práce, pomáhal si háčky z drátu a jehlicemi, tenká ráhna vyráběl z párátek.

Uvázal poslední uzlík a vydechl si.

„Sám se tomu divím,“ přiznal. „Pro tuhle láhev dokonce ani nemám zákazníka, jen jsem ji…“

Přerušilo ho zvonění telefonu. Gerlof se na něj dlouze zadíval a pak rázným pohybem zvedl sluchátko.

„Davidsson.“

Hlas v telefonu tiše řekl:

„Dobrý večer.“

Gerlof ho poznal. Tentokrát byl na něj lépe připravený.

„Dobrý večer, Arone,“ řekl a významně kývl na Johna, který stál několik metrů od něho. Do sluchátka řekl:

„Daří se ti dobře?“

„Ano.“

„Mně moc ne,“ řekl Gerlof. „Četl jsem si o hrozných věcech… V jedné knize o historii Sovětského svazu. O tom, co se tam dělo ve třicátých letech, o velkém teroru.“

„Já knihy nečtu,“ poznamenal hlas.

„Ale o tom teroru něco víš…“

Gerlof žádnou odpověď nedostal, a tak pokračoval:

„Jen mezi lety třicet šest a třicet osm popravili milion lidí. V té knize se píše, že většina z nich byla zastřelena, jiní byli umučeni k smrti. Jeden milion za necelé dva roky…“

Hlas stále mlčel.

„Arone, co jsi dělal v těch letech? Říkal jsi, že jsi byl voják, ale co jsi dělal?“

„Plnil jsem rozkazy,“ odpověděl hlas. „Bojoval jsem proti fašismu.“

„Arone, teď už voják nejsi. Můžeš se vzdát, promluvit si s Klossovými…“

„Ne,“ řekl hlas. „Stálo to život příliš mnoho lidí.“

„Ale ne tady na ostrově,“ namítl Gerlof.

„Najdou se i tady.“

„Kde?“ zeptal se Gerlof.

Hlas jako by na okamžik zaváhal, ale pak odpověděl:

„Na Klossových pozemcích.“

„Kdo tam leží?“

„Jeden hlídač,“ řekl hlas. „Je pohřbený pod hromadou kamení mezi břehem a Rudým domkem. Byl zastřelen.“

Gerlof pozorně poslouchal. Vzpomněl si, jak mu Tilda vyprávěla, že se během oslavy slunovratu ztratil jeden strážce.

„Arone, proč mi to říkáš?“

„Komu jinému bych to měl říct?“

Gerlof se zamyslel.

„Doslechl jsem se o tom, co se stalo tvé sestře Gretě, Arone,“ řekl. „Vím, že loni zemřela v marnäském Domově. Nikoho jiného nemáš?“

„Jen dceru. Ale ne tady.“

„Tak to máš asi také ženu…“

„Ona totiž…“

„Kde jsou?“

Hlas neodpovídal.

„Sbohem,“ řekl po chvíli.

Ve sluchátku to cvaklo.

Gerlof vydechl a také zavěsil.

Tak to by bylo. Zadíval se na Johna.

„Volal z jiného místa… V pozadí už jsem neslyšel to, co bylo slyšet minule. Žádné ržání.“

„Rád bych věděl, proč ti volá,“ nadhodil John.

„Asi si chtěl s někým promluvit. Tu potřebu má každý člověk,“ povzdechl si Gerlof. „I vrah.“

Zadíval se na telefon.

„Aron měl rodinu,“ poznamenal. „Mluvil o dceři a o ženě. Tu už zřejmě nemá. Obávám se, že je úplně sám. To není dobré… Mám pocit, že to byl náš poslední rozhovor. Že mi zavolal jen proto, aby se rozloučil.“

Poté, co John odešel, zvedl Gerlof znovu sluchátko a vytočil Tildino číslo. Byla už zpět ve Švédsku, na rozhovor ale neměla náladu.

„Mám dovolenou,“ namítla.

„Tohle se týká policie,“ řekl Gerlof.

„To na tom, že mám dovolenou, nic nemění,“ povzdechla si.

„Je mi líto, ale spěchá to,“ řekl Gerlof a rychle dodal: „Co ten strážce, co zmizel o slunovratu? Pořád se pohřešuje?“

„Pokud vím, tak ano,“ odpověděla Tilda.

„Dostal jsem tip,“ řekl.

Pak jí odvyprávěl, co se dozvěděl od Arona Fredha o mrtvém těle, které by mělo být ukryté nedaleko Rudého domku.

Tilda ho poslouchala.

„Řeknu kolegům, aby se na to podívali,“ řekla. „Rudý domek? Prosím tě, kde to je?“

„Tam, kde je teď Ölandic,“ řekl Gerlof. „Aron Fredh tam prožil dětství.“

„Je to v tom areálu?“

„Ano, to místo je kousek od břehu,“ řekl Gerlof. „Jestli Fredh nelhal, budou mít Klossovi o starost víc. Jistě to ví.“

Gerlof slyšel, jak si Tilda něco zapisuje.

„Pokusíme se toho muže najít,“ řekla.

Gerlof si povzdechl.

„Promluv si s Kentem Klossem.“

JONAS

Stalo se něco nedobrého. Jonas cítil, jak se to vznáší kolem domů Klossových.

S nikým nemluvil a dál pracoval – polovinu Veroničiny terasy měl hotovou. Po několika týdnech klečení na prknech se pro něho z broušení a natírání stala rutina, práce mu šla nyní od ruky. Což bylo dobře, protože do konce prázdnin ve Stenviku mu zbývaly pouhé tři dny. Všichni jako by s blížícím se koncem léta měli napilno.

Otce nebylo moc vidět, pracoval dlouho do noci v restauraci a ráno vyspával. Každý den vycházel z domu o něco později, nosil sluneční brýle, ale vždycky se na Jonase usmál. Pak zamířil do práce.

Mats se chystal odjet domů v sobotu dopoledne, Jonas v neděli se svým tatínkem. Na stanici je odveze Veronica nebo Kent.

Jonas doufal, že to bude Veronica.

Z terasy viděl na Kentův dům. Všímal si také, jak se rodinní příslušníci občas scházejí na různých místech ke krátkým rozhovorům: Kent mluvil v době oběda s tatínkem u garáže, Veronica a tatínek si povídali u bazénu a pozdě večer seděl Kent s Veronicou na své terase. Během všech těchto rozhovorů zúčastnění šeptali.

Nepochybně se něco stalo. Jonas měl stále dost práce s natíráním, a tak se dál potil pod žhnoucím bílým sluncem.

Na začátku léta měl obavy ze samoty, nyní byl za ni vděčný. Byl rád, že nemusí mluvit s Kentem a bratranci, dokonce mu nescházel ani Mats a otec.

Toho večera se Urban s Maxem vrátili z práce v Ölandicu obzvlášť pozdě. Urban šel rovnou do svého pokoje, Mats se zastavil u svého bratra. Sedl si vedle něho na terase na bobek a tiše se ho zeptal: „Hele, brácha, už jsi slyšel tu novinku?“

„Ne,“ řekl Jonas. „Jakou?“

„Policajti našli mrtvolu, byla schovaná pod hromadou kamenů.“

Jonas se zadíval ke skalní stěně na pobřeží, jenže Mats zavrtěl hlavou.

„Ne, v tý mohyle ne. Byla na jiným místě, v Ölandicu. Je tam teď plno policajtů.“

„Co to bylo za člověka?“

„Jeden kluk, co u nás dělal, sekuriťák… Nikdy jsem s ním nemluvil, ale dělal v Ölandicu.“

Jonas se na něho podíval a zvažoval, jestli má Matsovi říct o přízraku z mohyly a o tom, kde našel pistoli. Mats se ale mezitím postavil.

„Já už jsem tam stejně s prací skončil.“

Pronesl to s úlevou v hlase.

Zapadalo slunce a do obou domů se postupně vraceli všichni členové rodiny. Jonas, který stál na terase, měl pocit, že si před ním dospělí nasazují masku. Ačkoli spolu mluvili jen o suchém počasí, o nedostatku vody a o tom, že ráno skončily plavecké kurzy, věděl, že ve skutečnosti myslí na něco docela jiného.

Slunce bylo pozřeno mořem, na obzoru z něj zbyl jen rudý pruh. Když se Jonas ohlédl, viděl, že u vchodu do domu sedí na lehátku Veronica se sklenicí vína v ruce.

„Ahoj, Jonasi!“ pozdravila.

Šel k ní a očekával, že mu řekne o nalezení mrtvého těla, ale ona mu jen zajela rukou do vlasů a řekla:

„Jsi utahanej?“

„Trochu,“ odpověděl.

Veronica upila vína, zamyslela se a pak se zeptala:

„Jonasi, vyprávěl ti táta někdy o historii našeho rodu?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„Moc ne.“

Veronica si opřela hlavu a zadívala se na pobřeží.

„Je to moc zajímavé,“ řekla. „Začíná v devatenáctém století u sedláka Gillise, který si tady na pobřeží koupil spoustu levné půdy. Všichni říkali, že ta půda nemá žádnou cenu, protože se nedá obdělávat, ale on si jich nevšímal, přikoupil ještě další pozemky a celý život je držel. Pak je předal svým třem synům: Edvardovi, Gilbertovi a Sigfridovi, mému dědečkovi. Ten po smrti bratrů nechal většinu pozemků oplotit, a položil tak základy dnešního Ölandicu. To znamená, že tuhle půdu vlastnilo několik generací našeho rodu, který tu podle mě žije od nepaměti. Lidé se nám ji pokoušeli vzít, ale nikdy se jim to nepodařilo.“

Otáčela skleničkou, Jonas poslouchal.

„Člověk by měl být na svou rodinu hrdý. Pořád to opakuji Casperovi a Urbanovi. A ty by sis to taky měl vzít k srdci, Jonasi!“

Jonas přikývl, i když rod Klossových byla pro něho jen pouhá řada jmen. Gillis, Edvard, Gilbert, Sigfrid… Neměl tušení, co byli zač.

Popřál tetě dobrou noc a šel si lehnout do své chatky.

Když ležel pod chladivou přikrývkou, uslyšel zvenku hlas nějakého osamělého ptáka; jeho tiché cvrlikání se ale rychle vytratilo v soumračné krajině.

Krátce před usnutím se k němu z terasy domu donesl zvuk tlumených kroků – zdálo se mu, že Kent buď zapínal alarmy, anebo vyklouzl z domu a vydal se na pobřežní silnici. Jonas zavřel oči a přetáhl si přes uši polštář i přikrývku. Měl jediné přání: spát.

NAVRÁTILEC

Už se to blíží, říkal si Aron.

Pokud mu Gerlof Davidsson uvěřil, jistě už našli mrtvé tělo. A to znamená, že se policie zaměřila na Resort Ölandic.

Poté, co ukončil hovor s Gerlofem, počkal, až zapadne slunce, a pak odjel z Marnäsu zpět na západní pobřeží ostrova.

Ve tmě se mohl nerušeně pohybovat. Půlnoc už dávno minula a lom pod pobřežní silnicí byl plný stínů.

Není tu někdo? říkal si, když stanul na jeho okraji. Jistý si nebyl. Od plechových dveří bunkru ho dělilo padesát metrů. Nastražil uši.

Hrobové ticho.

Opatrně sestoupil dolů – šel stejnou cestou, kudy sem chodil několik týdnů.

Na dveřích byl stále visací zámek. Odemkl ho. Dveře při otvírání tiše zavrzaly.

Tunel, který směřoval do nitra země pod mohylou, byl hotový. Aron byl proto nyní opatrnější než dřív. Nikdy sem nechodil ve dne, stal se z něj noční tvor.

Když nahlížel do bunkru, přišel mu se svým světlem na pomoc měsíc – vyhoupl se zpoza mraků nad průlivem.

Zdálo se mu, že uvnitř je všechno v pořádku. Všechno tu vypadalo stejně jako při jeho poslední návštěvě, nářadí i bedýnky byly na svém místě.

Za dveřmi ležel srolovaný tenký kabel. Vynesl ho ven. Pak zamkl dveře a začal ho odmotávat. Maskoval ho menšími kameny i většími kusy vápence.

Kabel byl nakonec dokonale zamaskovaný. Aron se spokojeně napřímil.

Vtom zaslechl ve tmě nějaký praskot.

Někdo vešel do protější části lomu a směřoval k němu.

Aron nechtěl riskovat. Rychle se otočil a pospíchal pryč.

Vystoupal deset metrů a zastavil se na okraji lomu. Viděl odtud na kemp a na molo. Průliv se třpytil, měsíci nezbývalo mnoho do úplňku. Aron se však vydal do tmy.

Přešel pobřežní silnici, louku s májkou a vstoupil do nízkého lesa.

Teprve v jeho stínu se zastavil a nastražil uši. Ne, žádné kroky za zády neslyšel.

Přesto cítil, jak mu v pažích a na prsou tepe krev. Srdce, unavené a opotřebované více než osmdesáti lety, mu prudce tlouklo. Snad mu ještě bude nějakou chvíli sloužit.

Ještě tento týden musí vydržet.

NOVÁ ZEMĚ, ŘÍJEN 1957

Moskva zažívá pozdní podzim a Aron právě odešel ze stísněné, zaprášené ložnice s úmrtním ložem, v níž není snadné vydržet. Vyšel na ulici, kde se stejně jako mnozí další snaží zahlédnout družici Sputnik, která by se měla objevit na obloze. Družice, triumf techniky. Nebe nad ním je ale temně šedé.

Podobně šedou pokožku má jeho starý velitel, u něhož pobyl. Generálmajor Karrek má už delší dobu smrt na jazyku – podléhá následkům přílišné konzumace alkoholu. Leží ve svém malém bytě jako scvrklá mumie. Už rok k němu dochází mladá sestřička. Po večerech ho navštěvuje jen Aron, nikdo jiný ho nevyhledává.

Vojáci umírají osamoceni.

Uběhlo jen několik let a přitom se toho tolik událo. Stalin také nakonec zemřel – nemocný a sám, protože se ho nikdo neodvážil rušit. Nový šéf strany se jmenuje Nikita Chruščov. Když se dostal k moci, provedl stejně jako všichni ostatní vrcholní činitelé ve vedení čistky. Šéf Stalinovy špionáže Berija byl rychle odsouzen a popraven a soudruh Karrek byl mezitím odvolán z funkce. Karrek, bývalý velitel Lubjanky, potrestán nebyl; dostal nevelkou penzi a upadl do naprostého zapomnění.

Karrek byl vykázán ze své kanceláře. Nesl to velmi těžce.

Netrvalo to dlouho, jen něco málo přes tři roky po Berijově smrti, a játra, zničená alkoholem, mu selhala. Generálmajor se rád napil i předtím, ale nyní, když nad sebou neměl ochrannou ruku svého velkého vládce, se začal – podobně jako mnozí jiní, kteří pracovali pro bezpečnost země a zasvětili život pronásledování nepřátel – doslova utápět ve vodce.

Na konci života se v jeho očích objevil strach. Čekal na něco?

„Počítal jsem je, všechny, kterým jsme udělili nejvyšší trest,“ zašeptal Karrek s pohledem upřeným na Vlada. „Nevěříš, že je to možné, viď? Já si to ale pamatuju, mám spočítaný každý výstřel.“

Přestože se Vlad na celkový počet popravených nezeptal, Karrek zakašlal a stejně mu odpověděl:

„Dvanáct tisíc sto pět.“ Pak zvedl ruku, pravačku, která se mu po všech zpětných rázech jeho zbraně třese. „Touhle… touhle rukou. Co tomu říkáš?“

„Je to nepochopitelné,“ řekl Vlad.

Když se na něj Karrek znovu zadíval vlhkýma očima, Vlad sklopil hlavu a podíval se na svou pravačku. Aron poprvé přemýšlel o tom, čeho se dopustila a kolikrát to bylo.

Kolikrát stiskl ukazováčkem spoušť? Kolik těch výstřelů bylo? Tisíce? Určitě.

Kolikrát udeřil dubinkou do něčích zad, chodidel a hlavy? To nelze spočítat.

Většinou tloukl muže, ale občas i ženy. Děti nikdy. Ve věznici se sice našli sadisti, kteří bili děti, dokonce některé utloukli k smrti, ale to nebyl jeho případ. Respektoval hranici patnácti let. Přibližně.

Karrek naposledy vydechl. Na rozdíl od oněch dvanácti tisíců sto pěti usnul a už se neprobudil v klidu své postele.

Je říjen, vesmírem proplouvá bzučící a pípající Sputnik.

Aron chodí Moskvou a je stejně osamělý jako družice. Má pocit, že tváře, které potkává na ulicích, dobře zná. Děsí ho to.

Před týdnem, u stanice metra Kurská, ho poznala nějaká žena. Je si tím jistý. Žena středního věku se zastavila několik metrů od něho a upřeně se na něho dívala s hrůzou v očích. Co jí asi Vlad provedl? Mlátil ji dubinkou do zad? Nenechal ji tři dny po sobě spát? Zlomil ruce jejímu synovi? Zastřelil jejího muže?

Aron si nevzpomíná.

Ať už Vlad udělal cokoli, bylo to pro dobrou věc.

Pro vyšší cíl, pro lepší budoucnost. Vlad a jeho spolupracovníci tvrdě pracovali, likvidovali ve sklepě jednoho nepřítele za druhým a celou dobu hleděli do budoucnosti.

Že už by ta slibovaná budoucnost nastala?

Aron je na pochybách. Prochází ulicemi a pomýšlí na útěk. Chce zajít na švédskou ambasádu, do budovy, k níž se dosud nikdy nepřiblížil, nebo do OVIRu, úřadu víz a registrace, a všechno jim říct.

Přijde večer, studený podzimní večer, a Vlad hledá útočiště před ledovým moskevským větrem v jedné ázerbájdžánské restauraci, vzdálené několik bloků od jeho domu. Sedne si ke stolu, který stojí v rohu, a objedná si vodku.

Sní také trochu kebabu, ale kvůli němu sem nepřišel, tím hlavním důvodem je vodka.

Když před něj obsluha postaví orosenou sklenici, zvedne ji a tiše si připije na Stalina. Pryč s Chruščovem, tím licoměrníkem, sám je až po uši namočený v krvi! Po páté sklenici ucítí, jak mu vodka zahřívá žaludek, zvedne hlavu a spatří u stolu své zemřelé kolegy z NKVD. Vybízejí ho, aby pil dál. Vlevo sedí jeho otčím Sven, jsou teď oba stejně staří. Po pravé ruce má Vladimíra z Ukrajiny s rozdrcenýma nohama.

Je tu i starý Gríša a pohledný Truškin, kterého Vlad vyslýchal několik nocí, dokud ho nezlomil. Truškin se teď ale na něho usmívá a přikyvuje. Pij, soudruhu! Máš za sebou tolik lét a tolik zim!“

Vlad si připíjí s mrtvými, sklenička střídá skleničku. Pije systematicky. Po jedenácté nebo možná dvanácté přivře oči, cítí, jak se s ním místnost otáčí. Je jako rotující družice, která se chystá vyletět do vesmírného prostoru.

Tak takové to tedy je. Takhle se cítí člověk, který je svobodný a zároveň prokletý. Otupuje ho samota a z pití je mu stále hůř.

Aron si už víc nepamatuje.

Z té restaurace ho vyhodili? Nemumlal si pod vousy něco ve švédštině? Vypotácel se odtamtud sám? Najednou klečí na chodníku, má svěšenou hlavu a z úst mu tečou sliny.

Musí domů, jinak umrzne. Zvedne se.

Pak se mu zatmí před očima. Když se vzpamatuje, vidí dlažební kostky. Zakopl a upadl.

Kde je? Neví, znovu upadá do mdlob.

Tma.

Jeho ramenem třese něčí ruka. Štíhlá ruka. Uslyší ženský hlas:

„Co je vám, vojáku?“

Ta žena se jmenuje Ludmila. Její druhé jméno je Stalina, ale to nikdy nepoužívá. Říká si Mila a pomůže Aronovi dojít domů.

Když ho pak ukládá do postele, Aron se na ni dívá a říká jí – nebo se o to aspoň pokouší –, že je poprvé v životě opilý. Jinak nepije. Nikdy.

Mila mu to samozřejmě nevěří.

„Alespoň že nejste agresivní,“ poznamená tiše. „Mnozí opilí muži takoví bývají.“

Aron ji ujišťuje, že to opravdu není jeho případ. Není nebezpečný. A už nikdy nebude pít.

Mila chvíli posedí u jeho lůžka. Aron ji vidí stále zřetelněji. Má tmavé vlasy a je krásná.

„Kde pracujete?“ zeptá se ho.

Aron i Vlad váhají s odpovědí.

„Jsem státní zaměstnanec,“ odpoví. „A vy?“

„Zdravotní sestra.“

Rozhostí se ticho.

„Směl bych se s vámi ještě někdy vidět?“ zeptá se Aron. „Jste z Moskvy?“

„Žije tady moje matka,“ vysvětlí Mila. „Přijela jsem ji na týden navštívit. Pracuji… někde jinde.“

Aron si domyslí, že Milina práce podléhá utajení stejně jako ta jeho.

Mila se zvedne.

„Už musím jít.“

„Rád bych vás znovu viděl,“ řekne Aron.

Mila se rozhlédne po pokoji.

„Vidím, že máte telefon.“

„Ano,“ potvrdí Aron. „Mám ho kvůli práci, občas mi volají z kanceláře.“

Mila se usměje.

„Dám vám číslo na svou matku. Zavolejte jí. Uvidíme, jestli vám dovolí se se mnou stýkat.“

LISA

Kent Kloss vypadal unaveně, možná večer předtím pil. Nyní byl ale střízlivý a přecházel energicky z místa na místo tak, až se Lisin karavan rozkýval.

„V noci tu byl. Slyšel jsem, jak slídí u bunkru, ale utekl… Dneska se do toho taky zapojíte. Dostaneme ho.“

Já taky? pomyslela si Lisa. Kloss mě vážně zahrnuje do své skupiny?

Nahlas se ale nezeptala, jen dál mlčky seděla na pohovce a poslouchala. Paulina seděla u dveří a také mlčela.

Kent jako obvykle stál, hlavou se málem dotýkal stropu, a přestože byl v obličeji bledý a byla v něm patrná únava, měl dost elánu. Roztahoval a zatínal prsty na ruce, kroutil hlavou, poslouchal a přešlapoval na místě. Na lavici nechal ležet černou plátěnou brašnu.

„Dávám mu den,“ pokračoval Kent. „Možná dva… Pak jeho výlet skončí.“

Lisa věděla, co se v Ölandicu stalo, doslechla se o tom, že tu byl pod kameny na břehu nalezen zastřelený strážce. Byla si téměř jistá, že to byl ten stejný mladík, který se objevil v lese, když byla v Ölandicu první den, ale nechtěla se Kenta vyptávat. Na to, aby se mu svěřila, že se s mužem krátce před jeho smrtí setkala, teď nebyla vhodná chvíle.

Místo toho se zeptala:

„Co tam vlastně dělá? Myslím v tom bunkru…“

„Slídí,“ odpověděl Kent. „Jde po naší rodině. Pěkně tvrdě. Bunkr mu slouží jako operační středisko.“

Lisa si v duchu povzdechla, že se Kent uchýlil k jakési vojenské terminologii, ale nahlas neřekla nic. Paulina také mlčela.

Kent se otočil k brašně a rozepnul zip. Vytáhl dva malé plastové předměty.

„Tohle si dneska vezmete s sebou.“

Lisa poznala, že jsou to vysílačky. Nepřekvapilo ji to, Kent měl rád elektroniku a podobné věci.

Kloss se podíval na hodinky a dodal:

„Za hodinu je tma. V deset se sejdeme na silnici pod mým domem. Tam se dozvíte, co bude dál. Vezmu si s sebou baterku a svoji vysílačku. Nějaký otázky?“

Obě dívky mlčely.

Lisa po mnoha letech poprvé zatoužila po přítomnosti policistů. Přála si, aby se tu objevili a začali to celé vyšetřovat. Přitom věděla, že Kent – ať už má s mužem z bunkru jakékoliv úmysly – tu policii nechce.

Kent si vzal brašnu a otevřel dveře karavanu.

„O.K. Tak brzy nashle,“ řekl. „A pořádně se oblíkněte, v noci může bejt zima!“

Vyšel ven a dveře za sebou zavřel.

Lisa zůstala sedět na pohovce a cítila, jak z karavanu pomalu vyprchává vůně Kentovy vody po holení.

„Kecáš,“ řekla směrem ke dveřím. „Noc bude teplá!“

Prohlédla si svou vysílačku, která vypadala jako velká černá hračka mobilního telefonu. Kent Kloss nežertuje, tahle vysílačka jistě funguje.

Pak se podívala na Paulinu. Ta měla sepnuté ruce a věnovala Lise pohled, z něhož čišela rozhodnost. Lisa se zhluboka nadechla.

„Takže do toho jdeme…,“ řekla.

Paulina přikývla.

„Ano.“

„Proč to děláš?“ zeptala se Lisa.

Paulina chvíli mlčela a pak řekla:

„Kvůli mé nemocné matce.“

„Kvůli matce?“

Paulina přikývla a Lisa hned dodala: „On ti za to Kent Kloss zaplatí?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Tisíc.“

„Korun?“

„Ne, dolarů,“ odpověděla Paulina a vytáhla ze své tašky starou krabičku od čaje. „Zatím mi dal sto.“

Otevřela krabičku. Lisa viděla, že na dně leží bankovky.

„Jasně, vidím,“ řekla.

Paulina se na ni podívala.

„A co ty? Proč to děláš?“

„Mám v rodině někoho, kdo potřebuje peníze.“

„Koho?“

„Mého otce… Tátu. Žije ve Stockholmu. Nakupuje v pouliční apatyce.“

Paulina se na ni zadívala nechápavě.

„Je závislý na drogách,“ vysvětlila Lisa.

Rychle vstala.

„No nic, musíme se připravit.“

Okamžitě zalitovala, že se Paulině o Silasovi zmínila. Nepřála si nic jiného, než aby odsud odjela a do tohoto posledního úkolu se nepouštěla. Nejraději by hned nasedla do auta a ostrov opustila.

Přitom věděla, že musí zůstat.

Když Paulina odešla, Lisa si lehla na postel. Vysílačka mlčela, zato začal zvonit telefon. Dlouze se na něj dívala, ale hovor nepřijala. Věděla, kdo volá.

Telefon vyzváněl dál. Zazvonil osmkrát. Pak podeváté a potom ještě jednou.

Lisa nereagovala, zadívala se z okna. Nad průlivem právě zapadalo ohnivě rudé slunce.

Telefon nakonec utichl a Lisa zůstala ležet.

Po půlhodině vstala, oblékla si tmavé oblečení a světlé vlasy si skryla pod černou kšiltovku.

Slunce mezitím zapadlo. Byl čas vyrazit.

GERLOF

Gerlof chodil už týden po chodbách marnäského Domova a slýchal pochvalná slova na Veronicu Klossovou. Jaká byla fantastická a jaký měla ke starým lidem hezký vztah.

Měla tolik energie, tvrdili lidé z personálu. Byla neúnavná. Povídala a naslouchala. Dodávala stařenkám elán, předčítala jim z knížek.

Jak to, že se tu Veronica, loni tak pozorná, neobjevila i letos v létě? uvažoval.

Věděl sice, že Klossovi měli spoustu problémů v Ölandicu, ale přesto… V Domově ji nezahlédl ani jednou.

Loni v létě prý Domov navštěvovala každý týden. Podle svědectví pečovatelky se spřátelila s Gretou Fredhovou. Několikrát pak totiž navštívila oddělení Soustružník, kde Gretě a ostatním obyvatelům Domova předčítala.

Když pak Greta upadla v koupelně, Veronica přestala do Domova docházet. Někteří staroušci se Gerlofovi svěřili, že jim Veronica schází a že by byli rádi, kdyby se vrátila.

Proč už sem nechodí? To se zajímala jen o Gretu?

Dveře do pokoje Ulfa Walla bývaly často pootevřené, ale i když na Domov svítilo slunce, bývala za nimi tma a Gerlof se do nich rozpakoval vejít. O Ulfu Wallovi věděl jen tolik, že je nejméně o pět let straší a že Einar Wall, lovec a nelegální prodejce zbraní, byl podle všeho jeho syn. A ještě to, že jeho sousedkou byla Greta Fredhová.

Když nastal poslední červencový den, Gerlof se přece jen osmělil a nahlédl dovnitř.

„Haló?“ řekl tiše.

Ticho. Pak se ozvalo krátké „Co?“

Na takovou otázku bylo těžké odpovědět, a tak Gerlof raději mlčky vešel do předsíně. Byla mu povědomá: byla vymalována a vybavena nábytkem naprosto stejně jako jeho pokoj. Jen to tu tak hezky nevonělo, byl tu nehybný vzduch.

A nehýbal se ani Ulf Wall. Měl na sobě šedý svetr a seděl v křesle u okna se zataženými závěsy.

Gerlof pomalu prošel předsíní.

„Gerlof Davidsson,“ představil se.

Muž v křesle se na něho nejprve zadíval a poté mu kývl na pozdrav.

„Já vás znám, Davidssone.“

„Ano?“

„Před časem o vás psali v novinách.“

Gerlof přikývl.

„Já se zase dozvěděl o tom, co se stalo vašemu synovi… Taky před časem,“ řekl. „Upřímnou soustrast. Einar byl přece váš syn, ne?“

Wall se na něho jen zadíval a nehnul brvou. Pak kývl hlavou.

„Mám ještě dva,“ řekl, „ale ti se chovají líp než Einar… Žádný alkohol a žádné pytláctví.“

Gerlof pokyvoval hlavou. V pokoji se nebylo kde posadit, a tak zůstal stát; nohy se mu mírně třásly.

„Také jsem slyšel o vaší sousedce,“ nadhodil. „O Gretě Fredhové.“

Wall přikývl.

„Ano, to byla Aronova sestra. Zemřela loni v létě.“

Gerlof se ještě víc otřásl. Wall řekl Aronova sestra!

„Vy znáte Arona Fredha?“

„Občas jsme spolu prohodili pár slov,“ řekl Wall. „Několikrát se tady stavil.“

„Kdy?“ zeptal se Gerlof.

„Na začátku léta… Šel se podívat do sestřina pokoje, odnesl si odtamtud nějaké věci.“

„O čem jste mluvili?“

„Hlavně o Gretě… Zajímalo ho, co se jí stalo.“

„Slyšel jsem, že upadla.“

Ulf Wall přikývl.

„Ptal se mě, jestli se tu tehdy neobjevil někdo od Klossových.“

„Z rodiny Klossových?“

„Řekl jsem mu, co jsem věděl.“

„A to…?“

„… že sem chodila Veronica Klossová,“ doplnil Wall. „Loni tady byla jednu dobu pečená vařená.“

„To vím,“ řekl Gerlof. „Měla v Domově přednášky a předčítala klientům. Letos se tu už ale neukázala.“

„Ne,“ řekl Wall. „Přestala sem chodit po té nehodě.“

„Která se stala Gretě?“

„Přesně tak. Když Greta upadla ve své koupelně…“

„… ve které byla zamčená.“

„Tak. Greta se vždycky zamykala, aby tam za ní nikdo nemohl.“ Wall zakašlal. „Ale tenkrát, když se to stalo, byla v pokoji i Klossová. Viděl jsem ji, jak odtamtud vychází, šla kolem mých dveří.“

„Vážně?“

„Jo,“ řekl Wall. „Tohle jsem Aronu Fredhovi taky řekl.“

Gerlof se zamyslel.

„Když se tu Aron stavil, nebyl u toho někdy i Einar?“

„Byl. Dali se do řeči.“

„O Klossových?“

„O všem možným… Einar nemohl Kentu Klossovi přijít na jméno, protože když mu prodával maso a ryby, Kloss se vždycky snažil tvrdě smlouvat.“

Gerlofovi došlo, že se tenkrát ve Wallově pokoji něco zrodilo – ze setkání navrátilce a nelegálního obchodníka se zbraněmi, dvou nespokojených mužů, kteří měli společného nepřítele.

„Aron s Einarem možná uzavřeli nějaký obchod…,“ poznamenal.

„To je možný,“ řekl Wall, „ale o tom mi Einar nic neřekl.“

Gerlof už nedokázal zůstat stát déle na místě, a protože na to, aby se posadil na lůžko, byl příliš zdvořilý, poděkoval a odešel.

Za dveřmi Wallova pokoje se zastavil a zadíval se na dveře pokoje, v němž svého času bydlela Greta Fredhová.

Zaklepal, ale nikdo se neozval. Protože Gerlof už nyní uměl vejít do pokoje bez vyzvání, zopakoval si to.

Uvnitř kdosi seděl – stará paní, které přidělili pokoj po Gretě. Dívala se na Gerlofa vyděšenýma očima.

„Dobrý den!“

Gerlof se zastyděl, že k ní takhle vpadl. Usmál se a zvedl ruku, aby tím paní naznačil, že jí nechce ani v nejmenším ublížit.

Pak se rozhlédl kolem sebe. Tady tedy žila sestra Arona Fredha a tady také zemřela. Upadla v koupelně.

Jak Wall, tak pečovatelka tvrdili, že dveře do koupelny byly tehdy zamčené, takže bylo vyloučené, aby v ní do Grety někdo strčil.

Gerlof už se chtěl sebrat a odejít, když vtom mu padl zrak na kobereček na podlaze v předsíni. Naprosto stejný byl i v jeho pokoji – plastový kobereček.

Náhle mu došlo, jak se to tenkrát odehrálo.

Veronica Klossová. Sympatická Veronica, která v Domově pořádala přednášky. Na začátku loňského léta se hodně angažovala, navštěvovala klienty v pokojích a předčítala jim. To všechno až do chvíle, než Greta Fredhová zemřela.

Gerlof se otočil a vyšel na chodbu.

„Haló!“ zavolal. Nikdo mu neopověděl, a tak zvedl hlas a zakřičel jako bývalý kapitán: „Haló! Je tu někdo z personálu?“

Na chodbě se objevila mladá žena. Nebyla to pečovatelka, se kterou mluvil dřív, ale byla jí podobná.

„Stalo se něco?“

„Tady ten pokoj,“ řekl Gerlof a ukázal holí na dveře za sebou. „Musíte ho uzavřít a zavolat policii.“

Pečovatelka se zatvářila nechápavě.

„Proč?“

Když jí Gerlof odpověděl, snažil se působit co nejdůstojněji a mluvit co nejpřesvědčivěji:

„Je to místo činu. Byla tu zavražděna Greta Fredhová!“

JONAS

V sobotu mělo nebe nad domy Klossových šedou barvu. Na pobřeží sice vládlo bezvětří, ale nad pevninou se stahovala temná mračna, předzvěst blížící se bouře.

Jonas celý den natíral Veroničinu verandu a dařilo se mu. Ve čtvrt na osm večer nalakoval poslední prkno.

Peníze v obálce, které dostal od tety jako odměnu, si společně s penězi od Kenta uložil pod polštář.

Uklízel štětce a plechovky a mhouřil přitom oči. Smirkový papír, olej na dřevo a široká prkna už nechtěl ani vidět. Myslel na peníze, které dostal, a na to, že s otcem odjedou domů. Veronica jim slíbila, že je v neděli po obědě odveze.

Mats nasedl ráno na hlavní silnici na autobus do Kalmaru a nyní už byl doma v Huskvarně.

Jonas si večer vzal kolo a rozjel se k chatě Davidssonových. Chtěl se s nimi před odjezdem rozloučit, jak bývá zvykem. Kristoffer a jeho rodiče byli doma. Gerlof ne, ten byl v Domově.

Když se pak Jonas vracel při západu slunce do chatky, byl trochu zklamaný. Mrzelo ho, že už se s Gerlofem neuvidí.

Ačkoli se léto rychle chýlilo ke konci, venku bylo stále teplo. Když se Jonas v chatce uložil ke spánku, nechal otevřené dveře, aby mohl dovnitř proudit vlahý noční vzduch. Měl téměř stejnou teplotu, jaká byla uvnitř chatky.

Jonas se podíval na hodinky: bylo skoro deset.

Na zahradě byla větší tma než jindy, protože někdo zhasl světla kolem bazénu a u vjezdu. Zato byl zapnutý alarm – zelené diody na sloupcích zeleně blikaly.

Jonas vklouzl pod přikrývku a poslouchal, jak venku cvrkají cvrčci. Jejich hlasité vrzání mu doma ve městě asi chybět nebude, i když tento pravidelný zvuk, který tu slýchal každý večer, ho uklidňoval. Připadalo mu, jako by v trávě rytmicky pracoval nějaký neviditelný stroj.

Zvuky náhle ustaly, ale ne na dlouho, jen na chvíli; jako by se na několik vteřin nadzvedla z desky přenoska gramofonu a pak opět začala pomalu přenášet zvuk.

Objevil se venku někdo? Přeběhlo přes trávník nějaké větší zvíře? Člověk? Jonas se na chvíli zaposlouchal do venkovních zvuků, ale slyšel jenom zvuky cvrčků v jejich typickém rytmu.

Zavrtěl sebou a lehl si na záda. Přes bílou záclonku viděl, jak se nad průlivem a pobřežními skalami vznáší téměř dokonale kulatý měsíc. Možná je v úplňku, pomyslel si, a proto je dnes vrzání cvrčků tak zvláštní.

V posteli mu bylo teplo, i když povlečení bylo chladivé. Venku se ozývaly tiché hlasy, to se možná jeho tatínek vracel ze své poslední směny v restauraci, možná jen popřál dobrou noc Casperovi a Urbanovi, kteří si teď půjdou lehnout do svých chatek.

Kent se celý den neukázal, což Jonasovi nevadilo.

Zavřel oči.

Hlasy po chvíli utichly. Potom byly slyšet ještě nějaké kroky, dvě tichá bouchnutí dveří ze sousedních chatek – Casper s Urbanem šli spát – a pak už bylo všude ticho.

Jonasovi připadalo, že v chatce je najednou větší tma. Nechal se pomalu zaplavit stíny letní noci. Pod dveřmi jako by se do chatky vplížila temně šedá mlha a kolem jeho těla zhoustla. Byl hodně unavený. Žádné nebezpečí mu tady nehrozilo. Žádný přízrak z mohyly.

Byl tu s ním jen anděl strážný.

Ano, opravdu: u jeho lůžka stál vysoký, nehybný anděl. Položil mu ruku na tvář a vysokým hlasem ho uklidňoval, že je všechno v pořádku.

Spi, jen spi!

Velká andělova dlaň mu zůstala ležet na obličeji. Ucítil klid, všude bylo takové ticho… Zvolna klesal k mořskému dnu.

Část jeho já si uvědomovala, že tohle není správné – neměl by se potápět tak hluboko –, jenže v té chvíli už nemohl vůbec nic dělat.

NAVRÁTILEC

V zadní části rozsáhlého pozemku Klossových stály v řadě vedle sebe tři chatky. Když se v nich po západu slunce setmělo, nesvítilo nikde kolem žádné světlo.

Alarm byl sice zapnutý, ale Aron znal kód.

Tiše otevřel dveře první chatky. Když vešel, ucítil uvnitř chloroform. Pocházel z láhve, kterou našel v domku Einara Walla.

V místnosti bylo lůžko a na něm ležel chlapec. Na obličeji měl položený kapesník. Tvrdě spal, protože kapesník byl napuštěný omamnou látkou. Tvrdý spánek pod bílou maskou.

Dobře.

Zvedl chlapce a vynesl ho z chatky do zadní části zahrady, k nízké kamenné zídce, podél níž vedla úzká štěrková cesta. Chlapec dýchal klidně a pravidelně.

Aron přelezl přes zídku na cestu. O kus dál měl ve stínu zaparkované auto. Jednou rukou držel útlé chlapcovo tělo, druhou otevřel kufr. Opatrně do něho chlapce uložil.

Pak kufr zavřel a vydal se navštívit chlapce v další chatce.

Pro dva měl místo v kufru, pro třetího na zadním sedadle. Nedostatek kyslíku je nemůže ohrozit, nepojedou daleko.

Bylo půl hodiny před půlnocí.

Za hodinu se Aron na pobřeží vrátí, aby se tu naposledy setkal s rodinou Klossových.

NOVÁ ZEMĚ, 1960–1980

Aron se dál stýká s Ludmilou, vídají se, pokud ji zrovna zaměstnavatel neodešle někam, kde je třeba zdravotníků. Aronovi se pak po ní stýská. Jinak je ale nyní vyrovnanější. Je mužem středních let, který v poklidu slouží v KGB. Dostal nové auto, bílou volhu.

Cestování je nyní o něco jednodušší. Sovětský svaz se po Stalinově smrti pomalu a trochu nesměle otevřel, za nocí se už neozývá bouchání na dveře. Političtí disidenti jsou sice vyslýcháni a zavíráni, ale žádná směrná čísla v řádu tisíců, platná pro třídní nepřátele, už stanovena nejsou. Aronova služební zbraň zůstává uložená v pouzdře.

Lovci i pronásledovaní si na dřívější hon na nepřátele samozřejmě pamatují, ale ani o něm nikdo nemluví. Ten, kdo mluví o minulosti, ať přijde o oko, říká jedno staré sovětské přísloví. Přestože lidé už asi v rajskou budoucnost příliš nevěří, chtějí žít v klidu a míru.

Mila, která dál působí jako zdravotní sestra, při výkonu své práce onemocněla. Na podzim roku 1960 odjela na jih, strávila tam několik měsíců, a když se vrátila, měla vystrašený pohled a silně kašlala. Suchý kašel ji od té doby nedal pokoj, nejhorší návaly ji trápily v noci. Když po záchvatech kašle usnula, občas se stávalo, že sebou náhle s výkřikem trhla a probudila se.

Aron se jí na nic neptá. O tom, co se stalo, Mila zřejmě nechce nebo nemůže mluvit a při tom také zůstane. Sám má tajnosti.

Následujícího roku na jaře, v květnu 1961, se Mila s Aronem zasnoubí a o rok později mají svatbu. Věrnost neslibují před Bohem, ale před státním úředníkem. Klidný a důstojný obřad se koná v Ústředním svatebním paláci.

Mohou se teď k sobě nastěhovat, ne však do Vladovy garsonky. Čeká na ně nově zrekonstruovaný dvoupokojový byt v ulici Petrovka.

Aron si nikdy nemyslel, že se ožení, ale v jeho třiačtyřiceti letech se tak stane. Mrzí ho jen to, že ho nevidí matka a sestra Greta.

V roce 1972, kdy je Mile osmatřicet, se jim konečně narodí dítě – dcera. Je to skutečně vytoužené dítě, Mila předtím dvakrát potratila. Aron si klade otázku, jestli to nějak nesouviselo s jejím onemocněním.

Večer před porodem mu Mila prozradí, co se vlastně tenkrát před lety stalo. Řekne mu o masovém hrobě v kamenité poušti, o němž je zakázáno mluvit.

Sama ho pomáhala vykopat.

„Do kopání se zapojili všichni,“ říká.

„Masový hrob?“ zeptá se Aron. „Kdo v něm leží?“

„Inženýři,“ odpoví Mila.

Pak mu poví o výbuchu rakety v rovinaté oblasti ležící východně od Aralského jezera, k němuž došlo v říjnu 1960. O noci, kdy si poškodila plíce.

„V té chvíli jsem byla v několik kilometrů vzdálené nemocnici,“ vysvětluje, „ale tlakovou vlnu jsme ucítili i tam. Nejdřív jsme si mysleli, že ji způsobila raketa, která byla podle plánu vystřelena do vesmíru, ale bylo to jinak… Netušili jsme, jak to všechno bylo špatně připravené, jak velitelé kašlali na bezpečnostní předpisy. Zajímalo je jediné: aby byl dodržen naplánovaný harmonogram.“

Před startem byl čím dál větší spěch, na inženýry tlačili generálové. Bylo pozdě večer, všichni už byli unavení. A pak přišla ta chyba, ta strašná chyba. Někdo stiskl nesprávný spínač, raketa byla vystřelena předčasně – v době, kdy se kolem ní pohybovala spousta lidí.

„Raketa nečekaně odstartovala,“ vypráví Mila. „Začala kolem sebe chrlit oheň. Zásobníky paliva se zahřály a explodovaly. K nočnímu nebi stoupaly žhnoucí mraky, celou startovní plochu sežehl oheň. Ty, kteří stáli v blízkosti rakety, spálil a ohnivá vlna se pak valila na ty, kteří stáli o něco dál. Neměli nejmenší šanci jí uniknout.“

Mila naštěstí neviděla, jak byli mnozí z těch, kteří se pokusili z místa utéct, zadrženi ostnatým drátem a stali se živými pochodněmi.

Viděla ovšem to, co bylo možné vidět potom. Všechno.

„Na místo neštěstí jsem přijela s jedním z prvních hasičských vozů,“ vypráví, „měla jsem ošetřovat raněné a přepravit je do naší nemocnice. Pracovali jsme tam několik dní, mezi kusy rakety, z nichž stoupal dým, a zuhelnatělými těly. Potom nám zakázali o tom jakkoli mluvit. O tom, co se stalo, se neměl nikdo dozvědět. Všichni mrtví byli pohřbeni do masového hrobu.“

Mila zmlkne a dlouze se rozkašle.

Aron sedí u jejího lůžka a hladí ji. Mila vrtí hlavou.

„Ne, to se nedá slovy popsat… Ty to nemůžeš pochopit, celý život jsi seděl za psacím stolem… Viděl jsi vůbec někdy mrtvého člověka, Vlade?“

Aron mlčí.

„U psacího stolu jsem neseděl,“ namítne. „A lidi jsem viděl umírat.“

„Opravdu?“

Aron přikývne. Přestože by o svém podílu na černé práci mohl Mile výprávět několik dní, rozhodne se, že jí poví o tom, co Vlad zažil jednoho studeného jara, kdy odjel s majorem Karrekem do Moskvy. Bylo to v dubnu 1940, kdy bylo poraženo Polsko, rok předtím, než Hitler napadl Sovětský svaz.

Jako voják jsem byl povolán ke zvláštnímu úkolu, říká Aron. Začalo to cestou do vnitrozemí. Z našeho města, sužovaného ledovým větrem, jsme odjeli vlakem směrem do vnitrozemí. Byl jsem součástí oddílu NKVD, spolehlivých mužů z moskevských a leningradských věznic, které vybral major Karrek. To byl můj velitel, mocný muž. Vedl jednotku, která podléhala přímo Stalinovi.

„Budeme pracovat za tmy,“ řekl nám. „Čeká nás černá práce.“

Nikdo ve vlaku nám nevysvětlil, kam jedeme. Věděli jsme, že se nesmíme ptát.

Koleje byly nově položené. Končily ve velkém temném lese kdesi na půli cesty mezi Leningradem a Moskvou.

Společně s ostatními muži jsem vystoupil z vlaku. O kus dál v lese na nás čekaly náklaďáky, které nás pak zavezly k prostým vojenským ubikacím, které stály u velkého zajateckého tábora. Vysoké ohrady jsem viděl už předtím, ale za touhle jsem slyšel cizí jazyky, myslím, že němčinu a polštinu, a přitom jsem si byl naprosto jistý, že jsme doma v Sovětském svazu.

Během prvního večera po příjezdu se major Karrek převlékl, navlékl si kožené rukavice a silnou koženou zástěru – jako řezník. Obepínala mu velké břicho a chránila mu uniformu od krku až po holínky.

Ještě tentýž večer k nám pronesl krátkou řeč:

„Čeká nás tady důležitý úkol,“ řekl. „Zastřelíme psy, kteří jsou tady zavření, spoustu psů, aby odsud neutekli a neroztrhali naše děti!“

Naše „černá práce“ se odehrávala v noci, nedaleko tábora, v čerstvě vyhloubeném sklepě, izolovaném pytli s pískem a kládami.

Žádné psací stoly tu nebyly. Žádné protokoly se nevedly.

Soudruh Karrek pro tuto práci nafasoval zvláštní pistole od německé firmy Walther. Mým úkolem bylo dohlížet na to, aby byly stále funkční a měly plný zásobník.

Soudruh Karrek ve své řeznické zástěře vykročil.

„Tak, jdeme na to!“

Mí kolegové vodili zajatce jednoho po druhém do osvětlené místnosti ve sklepě. Viděl jsem, že ti zajatci jsou vojáci, zřejmě velitelé. Žádný z nich neměl čepici, někteří ani blůzu. Ruce měli spoutané za zády. I když nesměli mluvit, poznal jsem, že to jsou cizinci.

Pak jsem musel přestat přemýšlet a začít počítat.

Jakmile zajatec vešel do sklepa, srazili ho na kolena a odvlekli ke stěně z klád. To už se k němu blížil soudruh Karrek se zvednutou pistolí. Jedním pohybem mu namířil na zátylek a vystřelil.

O pět vteřin později mí spolupracovníci tělo zvedli ze země a vytáhli ho ze sklepa otvorem k náklaďáku s velkým přepravním prostorem.

Někdo mezitím umyl podlahu, Karrek se vrátil do přítmí. Všechno bylo připraveno pro dalšího zajatce.

Aron se odmlčí, je vtažen do minulosti.

„V tom sklepě jsme pracovali celé noci,“ říká Mile. „Bylo to jako… běžící pás. Nebo jako nezadržitelně pracující mlýn.“

Soudruh Karrek si po každém desátém výstřelu do zátylku dopřál skleničku vodky. Byly noci, kdy se můj papír zcela zaplnil čárkami a Karrek vypil víc než pětadvacet skleniček. Přestože mým úkolem nebylo nic víc než nabíjet pistole a počítat mrtvá těla, byl jsem po desetihodinové směně naprosto vysílený.

Když se za svítání „černá práce“ pomalu chýlila ke konci, Karrek sotva držel oční víčka, ale i tak umístil poslední výstřel tam, kam měl. Když všechny zastřelené odvezli a on si sundal potřísněnou zástěru, sedl si a spočítal čárky na mém papíře. Politici, kteří tohle všechno řídili a plánovali, po něm chtěli, aby jim každé ráno zatelegrafoval celkový počet.

Vzpomínám si, jak pokaždé, když jsme vyšli ze sklepa, voněl les, cítím ten chladný čerstvý vzduch. Jenže když jsme se pak při východu slunce vraceli na ubikace, šli se umýt a spát, v uniformách se nám pořád držel zápach sklepa.

Pach střelného prachu, pach krve.

Jednou za svítání, na konci směny, nás namol opilý Karrek poučil o „čistce“ a o její nezbytnosti.

„Každá čistka je těžká,“ mumlal a zvedl skleničku. „Ale je to jen otázka času. Brzy se všech nepřátel zbavíme a budeme moct odjet domů!“

A tak se také stalo.

Tím Aron ukončil své doznání. Pochopitelně Mile neřekl všechno.

Neřekl nic o Svenovi.

Nic o příteli Truškinovi.

Jeho žena mu naslouchá s rukou položenou na břiše. Dlouze se na něho zadívá a v jejím pohledu není nenávist, pouze lítost.

„Byla válka,“ říká. „A tys ji chtěl vyhrát. Udělal jsi jen to, co jsi musel udělat.“

Aron sklopí oči.

„Tehdy jsem byl někým jiným. Nebyl jsem to já.“

Nadechne se a potom Mile řekne konečně pravdu: není Ukrajinec a jeho jméno není Vladimír Jegerov.

„Jmenuji se Aron,“ říká. „Aron Fredh. Do Sovětského svazu jsem přijel ve třicátých letech ze Švédska.“

Mila ho stále poslouchá, neodtahuje se od něho. „K tomu, že jsem si změnil jméno a stal se někým jiným, mě donutily okolnosti,“ vysvětluje Aron. „Jinak bych tu nepřežil. Ten kat ve mně už ale přestal existovat.“

Ano, Vlad už neexistuje. Zemřel. Aron si je tím téměř jistý.

On i Mila jsou naživu a den nato se stanou rodiči.

Z dcery vyroste čiperná školačka. Je vysoká, a i když je hubená jako sirka, má spoustu energie. Aron ji miluje, dokáže si s ní hrát celé hodiny. Když pak dcerka trochu povyroste, začne na ni pomalu mluvit švédsky.

Mila se občas stýká s přítelkyněmi z obranných složek, Aron tráví většinu času doma s dcerou.

Téhož roku, kdy dcera začne chodit do školy, odejde Aron do penze. Toho jarního dne má pocit, že ho opustila velká část Vlada a že už se nikdy nevrátí.

Aron se poté několikrát zúčastní schůzek svých bývalých kolegů z KGB, ale jejich truchlivá nostalgie ho unavuje a začne se s nimi stýkat čím dál méně. Tichými hlasy vedené rozhovory mu nic nepřinášejí, navíc se od časů v NKVD nemůže zbavit obav, že přátelská pouta mohou člověka přivést do neštěstí.

Žije si klidným životem. Žije pro krásné světlo nad Moskvou, pro slunce, které putuje nad řekou a parky, a pro svou ženu a dceru.

Přesto má jedno přání: někdy by jim rád ukázal svůj starý domek na pobřeží.

GERLOF

„Kloss si dal nainstalovat nový alarm,“ řekl John, který seděl za volantem.

„Já to chápu,“ řekl Gerlof na vedlejším sedadle. „Mají strach z Arona Fredha.“

John Gerlofa vyzvedl v Domově v sobotu večer, odvezl ho nejprve do svého malého domu ve Stenviku a pak do kempu, kde vybral poplatky od ubytovaných za uplynulý den.

Nyní seděli v Johnově autě jižně od kempu a dívali se k rozložitým domům Klossových. Svítilo se v nich, ale za okny nebyl vidět žádný pohyb. Slunce už zapadlo, alarm už byl určitě zapnutý. Gerlof váhal, jestli má jít k domu a zazvonit, nebo ne.

„Rozumím mu teď o něco líp,“ řekl. „Myslím Aronovi.“

„Čemu konkrétně?“

„Té síle, která ho žene,“ odpověděl Gerlof. „Klossovi mu sebrali všechno, co mu tady na ostrově zbylo. Všechno, co tu teď provádí, je jeho pomsta.“

„Měli by si promluvit,“ řekl John.

„To měli,“ přisvědčil Gerlof. „Já bych řekl, že Aron se o to už pokusil, než sem přijel z Ruska. Nepřekvapilo by mě, kdyby se jim ozval a jakožto syn Edvarda Klosse si nárokoval svůj dědický podíl.“

„Neznámý dědic,“ poznamenal John.

„Ti dědici jsou dva,“ řekl Gerlof. „Greta Fredhová byla dcera Edvarda Klosse a Aron Fredh je jeho syn. Jsou to levobočci, jak se tenkrát říkalo, ale přesto mají právo na Edvardovy pozemky… na část pobřeží u Stenviku, které má cenu mnoha milionů. Pro Klossovy to byla špatná zpráva. A zřejmě ještě horší bylo to, že si Greta s Aronem mohli teoreticky činit nárok na část Ölandicu.“

„Jak Klossovy znám,“ řekl John, „v životě by na to nepřistoupili!“

„Ne,“ řekl Gerlof, „a jak to tak vypadá, dali to jasně najevo. Zbourali domek, kde Fredhovi prožili dětství. A Aronova sestra Greta? Je po smrti. Veronica Klossová byla podle všeho poslední osobou, která ji v den její smrti viděla živou.“

„To je zvláštní.“

„Taky si myslím,“ přisvědčil Gerlof. „Začalo mi to vrtat hlavou poté, co jsem se dozvěděl, jakou důvěru měla Veronica Klossová u personálu Domova. Mohla tam přijít kdykoliv a víceméně volně se tam pohybovat. Nic jí nebránilo v tom, aby Gretu zabila.“

„Jsi si tím jistý, Gerlofe?“ zeptal se John.

„Nikdo jiný to udělat nemohl. Když Greta upadla a zlámala si přitom vaz, byla v koupelně. Dozvěděl jsem se, že se vždycky zamykala… Proto do ní nemohl nikdo strčit.“

„Ale ty si stejně myslíš, že to udělala Veronica…,“ řekl John.

„Myslím,“ řekl Gerlof. „Poněvadž vím, jak docílit toho, aby někdo upadl za zavřenými dveřmi… Ten někdo nesmí moc vážit a ten, kdo chce způsobit jeho pád, musí mít sílu v rukou. A ještě něco: pod dveřmi taky nesmí být práh.“

John nic neřekl, a Gerlof proto pokračoval:

„V předsíních všech pokojů v našem Domově leží na podlaze takový podlouhlý úzký kobereček. Víš, co si myslím? Že Veronica jeden jeho konec vsunula pode dveřmi do koupelny. Když tam pak Greta vešla a zamkla se, Veronica koberečkem trhla. O zbytek se postarala zemská přitažlivost. Greta upadla a zlomila si vaz. Veronica vrátila kobereček na jeho původní místo v předsíni a odešla odtamtud. Víc udělat nemusela.“

„Kobereček jako vražedná zbraň,“ shrnul jeho slova John.

„Pořád v tom pokoji ležel,“ řekl Gerlof. „Řekl jsem personálu, ať ho odloží někam stranou, aby si ho mohla prohlédnout policie. Mohly by se na něm najít Veroničiny otisky prstů a další stopy. V Domově se koberečky zas tak často nečistí.“

„Už jsi to oznámil policii?“

Gerlof si povzdechl.

„Volal jsem Tildě,“ odpověděl. „Ale nijak zvlášť ji to nezaujalo… Říkala, že otisky prstů na koberečku jako důkaz moc neobstojí. Jediné, co by mělo opravdu váhu, je přiznání Veronicy Klossové.“

„Ale to z ní asi nikdy nedostaneš…,“ řekl John.

„Ne,“ řekl Gerlof. „Právě proto tu teď takhle sedíme. Jako dva vejři.“

Gerlof se zadíval k domům a povzdechl si. Blížila se dvaadvacátá hodina, cítil únavu a bezmoc.

„Co bychom tak mohli udělat?“ zeptal se. „Připomíná mi to takové ty letité spory o půdu, které způsobují jen stále více mrzutostí… Na jedné straně stojí Aron Fred a na druhé sourozenci Klossovi. To by nemuselo dobře dopadnout.“

„Pojedeme domů?“ zeptal se John.

„Ano.“

John už nic víc neřekl, zařadil rychlost a auto se začalo vzdalovat po pobřežní silnici od domů.

„Možná bych u tebe mohl přespat,“ navrhl Gerlof.

„Jasně,“ řekl John,

„Vrátíme se sem zítra za světla a zkusíme si s Klossovými promluvit.“

„To zní dobře,“ řekl John.

Gerlof ale ten pocit neměl.

LISA

Co tady vlastně dělám? pomyslela si Lisa ve tmě na pobřeží. Jak jsem se tady ocitla?

Tolik se soustředila na svůj úkol, že už málem zapomněla: Kent Kloss nastražil past na Arona Fredha a ona je její součástí.

Ležela přitisknutá ke skále nad vstupem do bývalého lomu, za sebou slyšela šumění moře a nejasně viděla, že její nová přítelkyně Paulina sedí skrčená na protější straně vstupu. Bylo po půlnoci, noc ze soboty na neděli, právě začal srpen. Lisa s Paulinou tady hlídaly už přes hodinu.

Na obloze se sice objevil půlměsíc, ale nepodařilo se mu vystoupat nad pobřežní skály.

Kent měl s sebou velkou baterku. Lisa s Paulinou žádnou nedostaly, každá měla jen svou vysílačku. Dostaly od Kenta příkaz, že kdyby se u lomu někdo objevil, dají mu vysílačkou vědět – dvakrát po sobě stisknou přepínač. Kdyby do lomu někdo vešel, stisknou ho třikrát.

Kent, v maskáčové bundě a s baterkou v ruce, se schoval hlouběji v lomu, kdesi v blízkosti bunkru. Lisa byla přesvědčená, že je ozbrojen, tipovala to na nůž. Byl to jen její dojem, který měla z toho, když viděla, jakým způsobem se Kent pohyboval, když sestupoval dolů.

Právě teď toho moc neviděla, protože celý mys byl ponořený do tmy. K ní přispěl i Kent: když se ostatní členové jeho rodiny uložili ke spánku, pozhasínal všechna světla v domě a v zahradě.

Lisa nejprve nechápala, proč je tu s nimi z celé rodiny Klossových jen Kent. Jeho sourozenci nebo jejich chlapci se tu neukázali.

Když pak ale viděla, v jaké tichosti Kent všechno provádí, pochopila, že nechce, aby se jeho rodina o této akci dozvěděla.

To, co se odehraje této noci, neměl nikdo spatřit.

Pouze ti, kteří nachystali past.

Ve štěrku u vchodu do lomu ležel natažený provaz, maskovaný kameny a připevněný k okraji staré rybářské sítě, vyrobené ze slabého nylonu. Lisa ho držela za jeden konec, Paulina za druhý.

Pokud sem bude Aron Fredh chtít vejít, síť zvednou a napnou ji. Úzký vchod do lomu tak bude zatarasen.

„Jestli se bude pokoušet o útěk, zaplete se do sítě,“ vysvětlil jim před akcí Kent. „Jako ryba.“

„A co pak?“ zeptala se Lisa.

„Vychladneme a promluvíme si,“ řekl Kent, aniž by blíže specifikoval, koho se to bude týkat.

V průlivu se zvedl studený vítr, Lisa zakašlala. Léto se blížilo ke konci, každá noc byla tmavší a chladnější než její předchůdkyně. Lisa už se těšila domů.

Teď však byla tady. Čekal ji úkol.

Od začátku jejich hlídky se ale vůbec nic nedělo, tmou jen tu a tam prolétl netopýr připomínající černý kus látky. Za zády jim tiše šuměly vlny, průlivem občas projela bručící loď. Nic víc. Žádný starý muž se ke skalám neblížil.

Lisa opatrně povytáhla horní polovinu těla, protože nohy měla ze stání na tvrdém štěrku zdřevěnělé.

Mhouřila oči a vyčkávala. Myslela na to, po jaké ulici se teď asi potlouká Silas. Náhle něco zaslechla.

To, co se neslo nocí, nebyly kroky, ale tlumený hukot. Z průlivu se k ní nesl tichý zvuk motoru. Zněl ale z bližší vzdálenosti než jiné lodě, které tu Lisa slyšela proplouvat, a neslábl. Byla to loď, která se blížila ke břehu. Zpomalila u Klossovy části pobřeží a zastavila se.

Lisa se pokoušela něco zahlédnout, ale bylo to marné. Moře bylo celé černé, nedopadalo na ně žádné měsíční světlo.

Potom uslyšela další zvuky, z ještě bližší vzdálenosti. Něčí pohyb na štěrku, šramot.

Kdosi se vedle ní objevil. Nebyl to muž, ale nějaká vysoká, štíhlá postava. Žena.

„Liso?“ ozval se Paulinin tichý hlas. Vypadala jako stín s velkýma bílýma očima. Opustila svou skrýš a přeběhla k Lise, stála nyní dva metry od ní.

Lisa se sklonila a zašeptala ještě tišeji:

„Paulino, co tady děláš?“

Paulina jí podávala ruku.

„Teď mě poslouchej,“ řekla a ukázala k průlivu. „Posloucháš mě? Tam dole je Veronica Klossová. Přijela sem ve člunu.“

„Ve člunu?“

Paulina se jí dívala upřeně do očí. Její švédština teď zněla daleko líp než předtím, neměla skoro žádný cizí přízvuk.

„V Klossově motorovém člunu,“ řekla Paulina. „Veronica s Kentem ho chtějí zastřelit. Naloží ho do člunu, pak na jeho tělo připevní zátěž a hodí ho do vody.“

Lisa se snažila pochopit, co právě slyšela.

„Chceš říct, že ho zabijou?“

Paulina přikývla, napřímila se a chytila ji za ruku.

„Musíme odsud,“ rozhodla. „Pojď!“

Lisa překvapeně zamrkala.

„Co chceš dělat?“

Paulina neodpověděla, jen umíněně trhla rukou. Lisa nakonec vstala.

„Je tady?“ zašeptala.

Paulina zavrtěla hlavou.

„Pojď!“

„Proč? Kam?“

Nechápala, proč má najednou Paulina tak naspěch, ale ta trvala na svém. Zatáhla Lisu za ruku ještě silněji, takže Lisa pustila svůj konec sítě. Překročila několik kamenů tvořících jakýsi práh a začala opatrně sestupovat ze svahu.

Paulina se od ní na okamžik otočila a hodně nahlas vykřikla směrem k lomu:

„Má pistoli! Stojí u bunkru!“

Někdo jí odpověděl – také vykřikl. Nějaký muž. Lisa se ohlédla. Viděla, že z lomu vychází světlo. Kent Kloss rozsvítil baterku.

Lisa uvízla nohou mezi kameny, ale rovnováhu neztratila. Paulina ji zachytila a plácla ji do zad, chtěla ji postrčit kupředu.

„Utíkej!“ vykřikla. „Tak dělej!“

Lisa se jejího výkřiku lekla, trhla sebou a bez odporu se nechala popohánět. Pryč od lomu, dolů k moři.

Světlo baterky za jejich zády klouzalo po skalních stěnách. Najednou ve tmě objevilo mohutnou postavu.

Lisa předpokládala, že je to on – starý muž. Aron Fredh.

Viděla, že není v lomu, ale že stojí na jeho horním okraji, kousek od mohyly. V ruce držel něco lesklého.

NAVRÁTILEC

Nastal čas. Aron nechal stát auto na parkovišti u pláže v místech, kde záliv zabíhal nejvíce do pevniny. Pak se vydal po prázdné pobřežní silnici jižním směrem a po chvíli zahnul k mohyle. Přikrčil se a tiše proklouzl travinami na okraji skály, pod níž ležel vchod do bunkru. Mohylu měl nyní po levé ruce, zvedala se ve tmě jako černá kupole.

Když nastražil uši, uslyšel z průlivu hukot motoru nějaké malé lodi. Nic víc.

Plížil se dál, oči upřené do trávy. Nakonec poklekl do štěrku nad okrajem skály.

Ve tmě se neorientoval snadno, ale po chvíli přece jen našel, co hledal: konec plastového kabelu, který sem natáhl z bunkru a zamaskoval. Trčel zpod kamene, chráněný proti vlhku a prachu kouskem izolepy.

Aron pásku opatrně sejmul a povytáhl kabel ze štěrku.

I když se zápalnému drátu příliš nepodobal, fungoval stejně. Moderní varianta, slaboučký dutý kabel, naplněný velmi hořlavým střelným prachem. Nezapaloval se sirkou, ale kovovým zapalovačem.

Byl malý, menší než plunžr pistole. Aron ho už měl připravený; připojil ho ke kabelu. Pak se pomalu zvedl k noční obloze.

Jeho smysly byly zbystřené na maximum.

Natáhl hlavu a zadíval se do lomu pod sebou, uviděl tam ale jen tmu.

Náhle odtamtud zaslechl výkřiky, které se odrážely od skalních stěn:

„Má pistoli! Stojí u bunkru!“

Byl to ženský hlas. Aron ho znal.

Paulina.

Aron jejímu varování rozuměl, ale už na ně nestihl odpovědět ani se pohnout, protože noc se náhle rozjasnila.

V lomu se objevilo světlo. Jeho široký pruh klouzal po stěně a mířil vzhůru, k okraji lomu. Zastavil se přímo na Aronově obličeji.

„Arone!“ vykřikl mužský hlas.

Byl to Kent Kloss. V levé ruce držel baterku a v pravé zbraň – starou pistoli. Aron ji poznal, byl to totiž jeho walther.

Aron se nehýbal, nemělo to smysl. V té chvíli mu to nevadilo.

Kývl na Klosse a zvedl ruku do světla. Cítil, že pod palcem má spouštěč zapalovače.

„Odhoď zbraň!“ zvolal. „Jinak to odpálím!“

Protože byl příliš blízko bunkru, pocítil obavy. Váhal příliš dlouho.

„Fuck you,“ vyštěkl Kloss.

Zvedl pistoli před sebe.

Vystřelil.

Střela proletěla tmou, Aron sebou trhl. Přikrčil se a začal couvat. Kloss dál držel pistoli, Aron poklekl do štěrku. Uslyšel druhý výstřel. Nad hlavou mu prosvištěla kulka.

Aron se sklonil, začal hledat. Vtom zaslechl praskot.

Kent Kloss začal stoupat k okraji lomu.

Kde je zapalovač?

Aron viděl, jak se zablýskl v trávě, ale nestihl ho zvednout.

„Arone!“ vykřikl hlas. „Je konec!“

Kloss se dostal až k okraji, od Arona ho dělilo několik metrů, šermoval paprskem baterky do všech stran.

Aron viděl, že Kloss drží pistoli, ale nemá ji namířenou. Brzy se zastaví, namíří a vystřelí…

Aron natáhl ruku, ovšem ne po zapalovači. V kamenné suti kolem něho leželo mnoho plochých kamenů. Jeden z nich uchopil.

Pak se ve tmě otočil ke Klossovi a ruku s kamenem napřáhl.

Mířil na baterku.

LISA

„Liso, tak pojď! Nezastavuj se!“

Paulina držela Lisu za paži, a protože v jejím hlase bylo něco rezolutního a tvrdého, Lisa se nebránila. Splašeně utíkaly nocí od strmých skal a blížily se k méně strmé části zálivu.

Lisa nezpomalila, i když několikrát zakopla o kámen trčící ve štěrku a málem upadla.

„Počkej!“ řekla Paulině po chvíli. Sotva popadala dech.

Když doběhly na rovnější povrch, Lisa se zastavila, potřebovala se vydýchat. Zahlédla několik světel – byl to asi tři sta metrů vzdálený kemp.

Pak se znovu ohlédla a všimla si, že Aron Fredh už není na okraji lomu sám. Stál tam také Kent Kloss s baterkou. Muži na sebe křičeli a pak se začali prát.

Nad srázem spolu bojovaly dva stíny, splývaly do jednoho.

Paulina se také zastavila a ohlédla. Lapala po dechu stejně jako Lisa a upřeně se přitom dívala nad bunkr, u něhož stále kmitalo světlo baterky.

„Musím se tam vrátit!“ řekla a vykročila směrem ke skalám.

„Nedělej to!“

„Musím,“ řekla Paulina. „Potřebuje pomoc.“

„Kdo?“

Paulina neodpověděla. Lisa ji chytila a odmítala pustit.

„Je nebezpečný!“ řekla Paulina, aniž sama věděla, o kterém z mužů mluví.

Stály ve tmě, přetahovaly se na místě. Lise se po deseti nebo patnácti vteřinách zdálo, že má navrch a že se jí podaří Paulinu zadržet.

Jenže už bylo pozdě. Lisa viděla, jak světlo nahoře zhaslo – baterka zřejmě spadla do lomu, možná ji tam jeden z mužů hodil.

Zdálo se jí, že teď vidí jen jednu postavu.

Pohybovala se v měsíčním světle na okraji srázu, kymácela se a vzdalovala se od mohyly.

Paulina ji také sledovala. Mezi zuby procedila nadávku nějakým cizím jazykem. Pak znovu popadla Lisu.

„Kryj se!“ vykřikla.

Srazila Lisu do štěrku. Měla sílu, téměř ji zalehla.

Uběhlo několik dlouhých vteřin. Celé pobřeží jako by na něco čekalo. Bylo ticho.

A pak to přišlo. Chaos. Tma byla pohlcena žlutou září a nocí otřásla mohutná exploze.

NAVRÁTILEC

Aron sice kamenem baterku netrefil, zato ale zasáhl Klosse. Kámen ho udeřil do pravého ramene a vyrazil mu pistoli z ruky. Aron slyšel, jak spadla do lomu.

Aron na nic nečekal a obrátil se. Lezl po čtyřech po okraji srázu směrem od mohyly a táhl za sebou odpalovací kabel připomínající pupeční šňůru.

Pistole už se bát nemusel, ale pořád tu byl Kent Kloss, divoký, mladší a rozzuřený.

„Zůstaň tady!“ vykřikl Kloss.

Vrhl se na Arona. Nejprve stiskl jeho svetr a pak paže.

„Zatraceně, zůstaň tady!“

Kloss nadával a vrčel jako netvor, ale Aron nepřestával bojovat. Vysmekl se mu a dál se potácel po okraji srázu.

Kloss ho kopal do stehen, aby ho zastavil, ale Aron zatnul zuby. Opět se ocitl v kůži vojáka, uměl si s bolestí poradit. Mířil stále vpřed.

Potřeboval urazit jen několik metrů k místu, kde ležel odpalovač. Malá kovová trubička s kulatým tlačítkem na jednom konci. Aron k ní natahoval ruku, byla tak blízko…

Vtom ucítil úder do zad – Kloss ho dostihl a nakopl. Tyčil se nad Aronovou hlavou a svítil na ni baterkou.

„Už to vzdej!“ vykřikl a napřáhl kanadu k dalšímu kopanci.

Aron zvedl ruce, popadl Klossovu botu a vší silou mu začal točit nohou jako s pákou.

Kloss ztratil pevnou půdu pod nohama, zamával rukama a upustil baterku. Snažil se najít rovnováhu, až mu pod kanadami skřípal štěrk, ale Aron mu nedal šanci. Rychle se narovnal a udeřil Klosse do hrudníku.

„Do hajzlu!“

Kloss zaúpěl, asi vteřinu šermoval rukama a pak po zádech přepadl přes okraj skály.

Nedopadl daleko, sklouzl jen několik metrů po srázu. Dopad byl ovšem tvrdý.

Aron slyšel, jak se dole ozvala rána, následovaná rachotem padajícího štěrku.

Mohl teď dojít několik posledních metrů k zapalovači a zvednout ho. Odpalovač byl stále připojený ke kabelu.

Kloss by se ale mohl vrátit – jen co najde revolver.

Aron neměl času nazbyt.

Našel v terénu malou prohlubeň a vmáčkl se do ní.

Zapalovač držel v sepnutých dlaních. Byl si vědom toho, že je stále nebezpečně blízko mohyle. Ještě silněji se přitiskl k zemi.

Sklonil hlavu a stiskl odpalovač.

Z přístroje vyletěla jiskra a zapálila tenkou vrstvu trhaviny v plastovém kabelu.

Plamínek proběhl zápalnou šňůrou rychleji, než mohlo oko postřehnout. Blýskavá čárka prolétla rychlostí dva kilometry za sekundou kabelem a pak zamířila do nitra bunkru, kde odpálila řadu rozbušek. Byly umístěné v tunelu, který tam Aron několik týdnů hloubil.

Nejhlouběji byla instalována hlavní nálož. Právě byla odpálena.

Měsíc srpen začal hromovým zaduněním nad Kalmarským průlivem.

K explozi došlo ve tři čtvrtě na jednu, zálivem se ozvalo táhlé zadunění, které připomínalo bouřku, přeletělo moře a bylo slyšet až na pobřeží Smålandu.

Aron se ocitl nebezpečně blízko výbuchu. Ležel skrčený v prohlubni na pobřežní skále, necelých padesát metrů od mohyly; nevěděl, jestli explozi přežije.

Trhavina byla umístěna metr pod povrchem, pod středem hromady kamenů. Když došlo k výbuchu, vypadalo to, jako by se ze země vynořil duch, který byl náhle vytržen ze spánku.

Vnitřek bunkru byl napadrť.

Betonové zdi se zřítily, cementová podlaha se změnila ve štěrk, zavřené plechové dveře roztrhal výbuch na ostré kusy, které vířivým pohybem odletěly do lomu.

Po explozi se část skály před bunkrem utrhla a sesunula se na pobřeží. Na ně se svalil i jeden obrovský kamenný blok; jako parní válec pohřbil pobřežní domek rodiny Klossových se vším, co v něm bylo: rybářskými sítěmi, lehátky, plovacími vestami a chladicími taškami.

Tlaková vlna z bunkru se nejvíc šířila směrem vzhůru, protože tam jí v cestě nestál žádný beton, jen měkká zemina, kamenná suť a oblé kameny, které kdysi Sven Fredh navršil do tvaru mohyly.

Kameny, vymrštěné k noční obloze, se rozlétly po okolí, jako by je vyvrhla sopka.

Menší kusy odletěly do průlivu a se žblunknutím dopadly do moře v místech, kde ve člunu Veronica Klossová čekala, až k ní přijde Kent s Aronovým tělem. Veronica mhouřila oči a pevně svírala volant. Slyšela, jak na člun dopadají drobné kamínky; žádné větší kameny ho jako zázrakem nezasáhly.

Aron zůstal ležet pevně přitisknutý k zemi a chránil si rukama hlavu. Slyšel, jak kolem něho sviští a dopadají kameny a plech.

Většina kamenů z mohyly letěla v hustém roji na opačnou stranu, do nitra ostrova.

Sílu exploze přemohla kdesi nad pobřežní silnicí zemská přitažlivost. Kameny se jeden za druhým začaly řítit k zemi.

K zemi padal také štěrk a hlína, kameny v té tmě působily jako neviditelná hrozba. Mnohé z nich si to namířily na domy Klossových, hlavně na nejbližší z nich, Kentův.

Zasáhly jeho zahradu, zrenovovanou terasu; některé dopadly do bazénu, jiné probořily střešní tašky.

V domě byl jen Niklas Kloss. Ležel v jednom z pokojů pro hosty v zadní části budovy. Exploze ho okamžitě probudila. Nejprve rozbila okna, ale když utichlo řinčení skla, uslyšel Niklas ještě něco jiného: cosi začalo bušit do střechy. Tašky poskakovaly a dřevěná střešní konstrukce praskala.

Vyděšený Niklas ležel na posteli v obavách, že se na něho střecha zřítí, ale ta kamennému dešti odolala.

Rány pak náhle ustaly. Ozvěna výbuchu přeletěla záliv tam a zpět a poté se rozhostilo ticho.

Aron se ve své prohlubni nad mořem pohnul, tělo i oblečení mu pokrýval prach. Když zvedl hlavu ze štěrku, uvědomil si, že je naživu.

Pomalu se postavil na nohy a vzpomněl si na onoho bodrého muže z Esbo, který ho kdysi naučil, jaké otvory v zemi je třeba vykopat pro nálože dynamitu, jak je do nich umístit a jak je odpálit.

Přimhouřil oči a zadíval se k silnici a domům Klossových. Viděl, že na pozemku kolem nich a v jejich střechách zejí černé díry.

Kameny z mohyly je zasáhly jako dělové koule.

GERLOF

Gerlof zůstal na noc u Johna a zavolal do Domova, že v noci bude spát jinde. Když se v Johnově tichém domku uložili kolem jedenácté ke spánku, Gerlof nemohl usnout. Musel stále přemýšlet o Veronice Klossové.

Myšlenky se mu dlouho honily hlavou, dokud konečně neupadl do bezesného spánku. Pak se náhle zatřásla země.

Celé kamenné podloží, na němž domek stál, se otřáslo, jako by jím pronikla velká vlna: okna se zachvěla a nábytek se dal do pohybu. Kdesi spadly na podlahu noviny.

John ve vedlejším pokoji něco zakřičel na Gerlofa a vyskočil z postele.

Gerlof jen zvedl hlavu z polštáře – a vtom uslyšel dutou ránu. Znělo to, jako když uhodí blesk, jenže ten zvuk nepřicházel z nebe, ale z jihozápadu, z pobřeží. Po něm následovala série menších ran, jako by něco s rachotem dopadalo na zem.

Exploze?

Napadlo ho, jestli tam nevybuchla mina –, těch se vždycky na moři bál –, ale hned věděl, že to tak není.

Uslyšel těžké kroky.

„Gerlofe?“ Otevřely se dveře a objevila se v nich Johnova hlava. „Jsi vzhůru?“

„Ano.“

„Slyšels ty rány?“

„Slyšel.“

Na okamžik se zarazili a nastražili uši, ale všude už opět panovalo naprosté ticho.

John otočil vypínačem, ale světlo se nerozsvítilo. Nešel proud.

„Co uděláme?“ řekl a otočil se k oknu.

„Moc toho udělat nemůžeme,“ odpověděl Gerlof. „Třeba někde bouchlo plynové vedení… Nehoří někde v zálivu?“

John zavrtěl hlavou.

„Je tma jako v pytli.“

„Tak to se vážně nedá nic dělat.“

„Ne, nedá,“ konstatoval John.

„Možná bys mohl zapálit svíčky a zatopit v těch tvých starých kamínkách,“ navrhl Gerlof.

„Dobře,“ řekl John. „Uvařím kafe.“

Gerlof pak slyšel, jak John pospíchá do kuchyně. Když se někdy John dostal na moři do stresu, Gerlof ho vždycky pověřil nějakou činností, aby se díky ní uklidnil.

Gerlof zůstal ležet v posteli a čekal, co se bude dít dál, jestli třeba někdo nezavolá nebo nezaklepe, ale všude bylo stále ticho.

V jeho vesnici se něco stalo. Něco hrozného.

Aron Fredh, napadlo ho. Aron zesílil svůj útok a já ho nedokázal zastavit.

Když se k němu zdmi nedonesly žádné další zvuky, začal opět upadat do spánku. O kávu vlastně takhle pozdě v noci nestál.

Mnohem později, po více než hodině, se na hlavní silnici ozval zvuk sirén, ale to už Gerlof spal.

LISA

Paulina sice Lisu tiskla k zemi, ale Lisa i tak zahlédla výbuch. Také ho ucítila.

Zář na skále za ní připomínala intenzivně žhnoucí žlutorudé slunce. Slunce, které zaplálo a během několika vteřin opět zhaslo.

Vzápětí uslyšela ránu a ucítila vibrace podobající se zemětřesení.

Země pod ní se chvěla, jako by se celé pobřeží otřáslo.

Konec světa, pomyslela si a chtěla se odplazit pryč od toho chaosu. Nešlo to, bránila jí v tom Paulina, která si chránila hlavu rukama.

Nad hlavami se jim přehnala tlaková vlna. Po ní přiletěly kameny, ale nezasáhly je. Lisa slyšela, jak do moře padá déšť drobných kamínků.

Během několika vteřin všechno ztichlo.

Téměř nic se nehýbalo.

Seshora – ze silnice a z Klossova pozemku – se vzápětí ozvala série dalších zvuků. Na zem dopadalo něco velkého a těžkého. Znělo to jako nepravidelné údery basových bubnů.

Přidaly se další zvuky. Rány. Praskot prken na pozemku Klossových. Vzduchem se šířila oblaka prachu.

Lisa měla pocit, že se v průlivu objevily římské válečné lodě, které na ostrov odpalují velké kameny. Mrak černých granátů.

„Pojď!“ vykřikl jí do ucha nějaký hlas.

Přísně pronesený rozkaz. Paulina už na ní neležela, netiskla se na ni. Stála a uchopila ji za paže.

Žádné další rány se už neozvaly, ale Lisa chtěla zůstat ležet na zemi.

„Tak pojď už!“ zopakovala Paulina.

Lisa ji nakonec poslechla a vstala. S obavou, aby je cestou nezasáhly další kameny, se klopýtavým krokem vydala s Paulinou severním směrem.

V měsíčním světle ale viděla, že kameny by tak daleko nedoletěly, většina z nich dopadla na zahradu Klossových a na Kentovu vilu.

Lisa zatajila dech a klopýtala do tmy před sebou.

Vedle sebe měla Paulinu, která vypadala jako stín. Dívka kráčela cílevědomě vpřed, ani na okamžik se nezastavila.

„Co to bylo?“ zeptala se Lisa.

Paulina neodpověděla, šla dál.

Vzduch byl cítit spáleninou. Lisa zaslechla, jak se střecha vily Kenta Klosse začíná sesouvat k zemi – nosné trámy nevydržely nápor velkých kamenů.

Když se rozhlédla kolem sebe, moc toho neviděla. V celém zálivu zřejmě nešla elektřina. Vesnice byla zcela ponořená do tmy. Lisa zakopla o kámen nebo kořen, málem spadla; v té tmě si neviděla ani na boty.

Exploze stále doznívala, i když nejspíš jen v Lisině hlavě.

„Paulino,“ zeptala se znovu, „tak co se stalo?“

Stín vedle ní k ní pomalu otočil hlavu, ale nezastavil se, jako by měl celý ten chaos pod kontrolou, a odpověděl jí jediným slovem:

„Amonal.“

NOVÁ ZEMĚ, DUBEN 1998

Sovětský svaz se rozpadl, Rusko je teď samostatný stát. Zároveň je to země, kterou Aron Fredh nepoznává. V této nové zemi jako by všichni byli čím dál posedlejší penězi. Ve čtvrti, v níž leží Lubjanka, jeho bývalé pracoviště, se otvírají noční kluby, před nimiž přijíždějí se svými černými mercedesy světloplaší muži a vystupují z nich zavěšení do chichotajících se náctiletých dívek. Kapitalističtí gangsteři, kteří se v éře socialismu neodvažovali ukazovat, nyní dělají všechno proto, aby byli vidět.

Dceři Arona a Mily je dvacet pět let. Tmavovlasá kráska stále bydlí u rodičů. Občas si sice vyrazí do noční Moskvy, do klubů, které provozují lidé ze Západu, ale domů se vrací zklamaná. Novodobí zbohatlíci a jejich čeládka ji nudí. Arona to těší. Nové Rusko je nebezpečný svět, v němž vládne kapitalismus, který se neřídí žádnými ze starých pravidel. Neplatí ani žádná nová. Mladí muži umírají při přestřelkách, dívky jsou znásilňovány.

Aron příliš ven nechodí. Je zachmuřený, protože Moskva se spoustou stresu a příliš velkým množstvím velkých vozů už není jeho městem. Stýská se mu po Ölandu, po starém světě. Po světě, který je jednoduchý.

Příliš často nechodí ven ani Mila, ale ta k tomu má jiné důvody: sotva dýchá. Může za to moskevské ovzduší a její plíce, které jsou v horším stavu než kdy předtím. Jsou dny, kdy zůstane ležet v posteli. Jejich bytem se ozývá kašel. Aron nakonec Milu odvede k lékaři a ten ji odešle na plicní kliniku velké Nemocnice N. I. Pirogova.

Mila podstoupí testy a je zrentgenována. Lékaři z kliniky si něco šeptají, přemýšlejí. O tom, jak se věci mají, nakonec promluví plicní lékař.

„Vaše paní asi hodně kouřila, že?“ zeptá se Arona, když jsou spolu sami.

„Ne, vůbec ne. Zato v mládí zažila velmi závažnou katastrofu, velkou explozi, při níž se uvolnily jedovaté plyny.“

Lékař přikyvuje, rozumí.

„Její diagnóza zní: neléčitelná rozedma plic,“ řekne.

„Neléčitelná?“ zopakuje Aron.

„Teď bude potřebovat kyslík,“ říká lékař a pokyvuje hlavou. „Musíte jí dát kyslík a zajistit kvalitní péči. Soukromou péči… Vždyť víte, jak to dneska chodí.“

Aron ví, že soukromá péče v nové zemi je – stejně jako všechno ostání – drahá. Hodně drahá. Slyšel o případech, kdy řidič sanitky požadoval od nemocných a zraněných hotovost.

„A co zahraničí?“ zeptá se tiše. „Třeba… Švédsko?“

„Ano, tam je zdravotnictví na výborné úrovni,“ odpoví lékař. „Mohlo by to tam vyjít levněji. To se ale týká jen jejich občanů…“

Aron už tedy ví, na čem Mila je. Při návratu domů přemýšlí o Švédsku a tamní lékařské péči. Pro švédské občany je zdarma. Pro jejich příbuzné to jistě platí také, pomyslí si. Možná přišel čas vrátit se domů.

Aron touží opustit novou zemi i z jiného důvodu: začínají se otvírat archivy ze stalinské éry. Občané bývalého Sovětského svazu pronikají jako speleologové mezi svazky dokumentů a hledají jména obětí velkého teroru. Stejně tak jména jejich dosud žijících katů.

Aron přemýšlí o tom, že si znovu změní identitu. Nechce už dál žít jako Vladimír Jegerov.

Chce odjet do své staré vlasti a vzít Milu s sebou.

K tomu ale potřebuje něčí pomoc. Potřebuje někoho, kdo dosvědčí, kým ve skutečnosti je.

Volat do zahraničí je nyní mnohem snazší, není třeba vyplňovat žádné formuláře. Jenže Aron nemá na nikoho ze švédských příbuzných telefon. Neví, kdo z nich ještě žije.

Přesto se jednoho večera pokusí o spojení. Jedna vstřícná ruská operátorka mu totiž pomohla zjistit, že na Ölandu žije žena jménem Greta Fredhová. Bydlí v Domově pro seniory a má vlastní linku.

Operátorka Arona přepojí. Ozve se vyzváněcí signál. Někdo zvedne sluchátko a pak se ozve ženský hlas:

„Greta Fredhová.“

Hlas zní staře, je slabý, ale Aron přesto pozná, že je to jeho sestra. Nejistou švédštinou jí začne vysvětlovat, kdo je.

Greta si na něho nevzpomíná. Tvrdí, že ho nezná. V telefonu tiše šumí a Aron dál vysvětluje. Vypráví jí o tom, že emigroval do jiné země a teď že uvažuje o návratu. Chce se vrátit do Rudého domku, na místo u průlivu mezi pevninou a mořem, kde vyrůstali.

Copak si na něho Greta nevzpomíná?

Mlčení, šum linky.

„Arone,“ řekne nakonec jeho sestra, „opravdu jsi to ty?“

„Jsem to já, Greto. Vrátím se domů… do našeho domku.“

„My máme nějaký dům?“ podiví se Greta.

„Jistě,“ říká Aron. „Rodina Klossových vlastní velké pozemky… spoustu pozemků. Jsme jedna rodina.“

„Aha, Klossovi…,“ řekne Greta. „Klossová sem přijde, bude nám přednášet. Veronica Klossová. To bude milé.“

„Řekni jí, že jsme příbuzní,“ vyzve ji Aron.

„Řeknu.“

Aron má pocit, že sestra mu konečně začala rozumět, pak si ale uvědomí, že její myšlení je zpomalené a vzpomínky mlhavé.

„Teď máme kávu,“ řekne mu Greta. „Sbohem, Arone! Sbohem!“

Aron se rozloučí a s třesoucí se rukou zavěsí.

Mila leží v posteli. Zvedne k němu oči.

„A co ti další příbuzní, které ve Švédsku máš?“ zašeptá. „Ti Klossovi…“

Ano, Klossovi. Aron patří do rodiny, je přece syn Edvarda Klosse, i když ten své otcovství nikdy nepřiznal – bylo to tak velké tajemství, že se o něm Sven nikdy nezmínil a matka Astrid o něm mluvila jen v neurčitých náznacích. Edvard by nic nepřiznal, i kdyby mu někdo držel nůž pod krkem.

A co mladí Klossovi? Nemohli by pomoct oni? Ano… Snad.

Aron kývne na svou ženu a znovu zvedne sluchátko.

Z dalšího rozhovoru s přepojovatelkou vyplyne, že na Ölandu žije několik osob s příjmením Kloss. Jedna z nich, Veronica – žena, o níž se zmínila Greta –, má kromě toho bydliště ve Stockholmu.

Aron si zapíše adresu a telefonní číslo Veronicy Klossové a zadívá se na Milu. Pak ukazováčkem vytočí číslo a napjatě čeká.

Než někdo zvedne sluchátko, musí telefon několikrát zazvonit. Zvedne ho muž. Mladík jménem Urban Kloss; ukáže se, že je to Veroničin syn.

Rozumí Aronově švédštině a potvrdí mu, že volá na správné číslo. Ano, jejich rodina pochází z Ölandu, tráví tam každé léto.

Kdo je Aron Fredh, zřejmě vůbec netuší.

Aron ho požádá, aby k telefonu zavolal matku.

Linka šumí, Aron čeká. Nakonec se ozve odtažitý ženský hlas.

„Veronica Klossová.“

Aron si odkašle, začne mluvit švédsky. Trochu zajíkavě se představí, vysvětlí, kdo je a odkud volá.

„Jsme příbuzní,“ dodá.

„Příbuzní?“ podiví se Veronica Klossová.

Aron pokračuje, jeho švédština zní čím dál lépe. Mluví o pobřeží a o Rudém domku. O Edvardu Klossovi a o své matce. O tom, jak se Svenem kdysi odjel do Stockholmu a pak do Leningradu, o jejich cestě na sever a o tvrdé práci. O ostatním pomlčí, nechce zacházet do podrobností.

„Jsme příbuzní, opravdu,“ zopakuje. „Jsem Edvardův syn.“

Jeho švédská příbuzná mlčky poslouchá. Pak se nadechne a řekne:

„Pokládám sluchátko.“

Nic víc. Na lince cvakne.

Aron zůstane sedět se sluchátkem v ruce. Podívá se nejprve na Milu a pak na telefon.

„Přerušilo se to,“ řekne. „Nejspíš jí to připadalo absurdní…“

Mila přikyvuje.

„Na Velikonoce, až se trochu oteplí, zajedeme do Stockholmu. Navštívíme Veronikaju a promluvíme si s ní z očí do očí.“

„Veronicu. Jmenuje se Veronica.“

Aron se tváří rozpačitě, ale Mila přikyvuje.

„Ano, Veronica. Vezmeš si s sebou všechny papíry a tu starou krabičku na tabák. Abys jí mohl dokázat, kdo jsi. Že jsi bratr jejího otce.“

„Bratranec jejího otce,“ opraví ji tiše Aron.

„Jste jedna rodina,“ říká Mila. „Musí nám pomoct, ne? A taky ti musí vrátit pozemek a domek.“

LISA

Paulina vedla Lisu dál tmou na pobřeží. Vzdalovaly se od skály zničené výbuchem, nikde se nezastavily. Směřovaly na sever a cestou míjely jalovcové keře, loděnice a pobřežní domky. Rychle se blížily k zídce u kempu.

Lisa se domnívala, že Paulina míří do svého karavanu, ale dívka místo toho zahnula k silnici. Zastavila se několik metrů od krajnice a čekala.

Lisa se na ni zadívala.

„Co je to ten amonal?“ zeptal se.

„Dynamit,“ odpověděla Paulina. „Vykopal v podzemí chodbu a uložil ho do ní.“

Lisa nevěděla, na co se zeptat dřív.

Paulina se podívala jižním směrem k temnému průlivu. Stále v něm hučel motorový člun, ale nebylo ho vidět.

Pak se o něco blíž ozval zvuk jiného motoru. Lisa viděla, jak se k nim blíží dvojice světel – světlomety.

Auto. Tmavé osobní auto.

Pomalu přijíždělo od jihu pobřežní silnicí.

Přestože Lisa ve tmě tak dobře neviděla, zdálo se jí, že se Paulina na vůz usmívá.

„Neboj se, Liso,“ řekla. „Už je po všem.“

Paulina byla navzdory tomu, co právě zažily, klidná, jiná, než ji Lisa znala.

„Co jsi zač?“ zeptala se Lisa a podívala se na ni.

„Nejsem Litevka, jak si myslíš, pocházím z Ruska.“

Na silnici před nimi zastavil tmavě modrý ford. Řidič nechal běžet motor.

Paulina se opět otočila k Lise a stiskla jí třesoucí se ruku.

„Odjeď odsud,“ řekla. „Vrať se domů.“

Pak odešla.

Lisa zůstala stát na místě a sledovala Paulinu, jak kráčí k vozu. Řidič v autě se natáhl ke dveřím u sedadla spolujezdce a otevřel je.

Paulina nastoupila.

Lisa díky vnitřnímu osvětlení auta viděla, že za volantem sedí starý muž. Aron Fredh. Paulina se usadila, Aron se na ni unaveně usmál a ona ho pohladila po tváři.

Auto se pak otočilo a zamířilo k hlavní silnici. Projelo kolem restaurace a zmizelo ve tmě.

Lisa u kempu osaměla. Ze stanů a přívěsů vycházeli lidé a dívali se k jihu, k poničené skále. Nocí se nesl jejich tlumený hovor plný otázek.

Lisa se podívala do dlaně, do níž jí Paulina při loučení něco vtiskla. Byla to rulička, silná jako palec. Bankovky. Švédské koruny.

Pak dlaň znovu sevřela a myslela na svého otce. Silas je po ní bude chtít, potřebuje je. Jeho potřeba nikdy neskončí.

Peníze na drogy pro otce. Už toho měla plné zuby.

Zasunula si ruličku do kapsy a vykročila. Nejprve šla pomalu, ale pak zrychlila. Mířila ke karavanu – chtěla si sbalit oblečení, kytaru a desky. A pak se chystala udělat to, k čemu ji vyzvala Paulina: odjet odsud. Chtěla odjet domů dřív, než se tu objeví policie.

NAVRÁTILEC

Aron s Paulinou po cestě k hlavní silnici na chvíli zastavili a vyměnili si místo u volantu. Aron se ohlédl k zálivu.

Byla v něm tma. Po výbuchu mu hučelo v uších, ale sluch si uchránil.

„Klossova mohyla je zničená,“ řekl rusky. „Také oba jejich domy, ten domek na pláži… Všechno je pryč. Dokázali jsme, co jsme chtěli.“

Paulina se na něho zadívala.

„Bála jsem se, že to nepřežiješ, tati. Byl jsi tak blízko bunkru a já…“

„Já si vždycky nějak poradím,“ řekl Aron krátce.

Paulina přikývla.

„A co on?“

On, tak to řekla. Aron se s dcerou během léta několikrát tajně sešel. Paulina ani tehdy Kenta nebo Veronicu ani jednou nejmenovala.

„Je po něm,“ řekl Aron.

„Ale ona přežila,“ řekla Paulina. „Čekala na něho se člunem. Podle plánu tam měl přinést tvoje mrtvé tělo. Chtěl tě zastřelit…“

„Veronica Klossová to přežila?“ podivil se Aron.

„Ano,“ potvrdila Paulina. „Slyšela jsem, jak odplouvá.“

Paulina pak nastartovala a rozjela se. Nikoli na jih, ale směrem do nitra ostrova. Na sever, kde nebyl žádný most. Na konec ostrova.

Nepotkávali žádná auta. Když se pak silnice zúžila a obklopil ji borový les, odbočila Paulina na úzkou štěrkovou cestu a zhasla světlomety. Aron se podíval na hodinky: byly skoro dvě hodiny. Byl hodně unavený a bolelo ho celé tělo.

Paulina si už večer vyklidila karavan a zavazadla si uložila na zadní sedadlo. Nyní z jednoho z nich vytáhla deky a sklopila obě přední sedadla do polohy na spaní.

Oba se přikryli dekami a v autě zavládlo ticho.

„Těm dětem jsme přece nemohli ublížit,“ řekla Paulina po chvíli. „To snad chápeš, ne?“

Aron tiše ležel a mlčel. To, že chlapce odvezou před výbuchem mohyly pryč, byl dceřin nápad. Večer vklouzla do kempu a přiložila spícím chlapcům na obličej kapesníky napuštěné chloroformem. Pak sdělila Aronovi kód k alarmu.

„Chápu,“ řekl.

Děti, pomyslel si. Vlad ve třicátých letech ublížil tolika mladým lidem… Osmnáctiletým, sedmnáctiletým, možná i mladším. Bez mrknutí oka je vyslýchal, bil, posílal do trestaneckých táborů nebo připravoval o rodiče.

„Co jsi s nimi udělal?“ zeptala se Paulina.

„S kým?“

„No přece s chlapci Klossových.“

Aron zavřel oči.

„Odvezl jsem je na druhou stranu ostrova a zamkl je tam v jednom domku u moře.“

Paulina přikývla.

„Ráno Klossovým zavoláme,“ řekla a dodala: „Moje přítelkyně to také přežila.“

„Kdo?“

„Jmenuje se Lisa.“

V autě zavládlo ticho, v lese, který je obklopoval, byl naprostý klid. Aron po chvíli slyšel, jak jeho dcera ve tmě pravidelně oddechuje. Sám ale nemohl usnout, trápily ho bolesti.

Nakonec ale zřejmě přece jen usnul, protože když otevřel oči, svítilo mu do tváře slunce. Pruhy lesa mezi borovicemi se začaly projasňovat. Začal další letní den plný oslňujícího světla. Paulina se sice trochu pohnula, ale zatím stále spala na sedadle u volantu.

Aron přimhouřil ve slunečním světle oči. Překvapilo ho, že se probudil. Pomalu si začal rozepínat košili.

O něco později se probudila i Paulina. V tichu vozu spolu tlumeně prohodili pár slov a Paulina nastartovala. Pokračovali v cestě na sever ostrova.

V Byxelkroku znovu spatřili moře a zastavili se v hotelu v přístavu na kávu. Servírka si jich poté, co je obsloužila, téměř vůbec nevšímala.

Nemohli vyloučit, že po nich mezitím bylo vyhlášeno pátrání; v tom případě by ale policie zřejmě pátrala směrem na jih. Policejní vozy teď možná stojí u Borgholmu, možná je uzavřený most. Aron měl dojem, že tady na severu si jich nikdo nevšímá.

V byxelkrokském přístavu byl telefonní automat. Paulina u něj zastavila a podívala se na otce.

„Zavoláš jí a řekneš jí, kde jsou děti?“

Aron přikývl a vystoupil z auta. Pomalu došel k telefonní budce. Vzal sluchátko, přiložil si je na ucho, ale nikam nezavolal.

Místo toho se k Paulině otočil zády a volnou rukou si rozepnul bundu. Flanelová košile byla nad pupkem protržená a zbarvená doruda. Rána už nekrvácela tolik jako předtím.

Během hodin následujících po explozi si toho nevšiml, teprve když se za svítání probudil, ucítil v břiše nezvyklé tepání. Tiše, aby nevzbudil dceru, si rozepnul košili. Na pravé straně břicha objevil malou úzkou ránu.

První výstřel Kenta Klosse ho tedy neminul.

Poté, co uviděl ránu, vzal si z autolékárničky obvaz a pokusil se krvácení zastavit: místo přelepil a obvázal. Břicho ho ale stále bolelo. Když se ovázané rány dotkl, ucítil, že v ní má kousek olova.

Aron byl poprvé v životě postřelený. Připadalo mu to téměř komické, ale nechal si to pro sebe.

Paulina se nesměla nic dozvědět.

Právě pomalu položil sluchátko a volným krokem se vrátil k autu.

„Vyřízeno,“ řekl.

Paulina nastartovala a pokračovala směrem na sever, k jejich poslední zastávce, molu v Nabbelundu. K trajektu na Gotland.

„Co jsi udělal se zbraněmi?“ zeptala se.

Aron kývl hlavou k plátěné brašně na zadním sedadle. Původně byla plná, měl v ní nálože dynamitu, nyní byla téměř prázdná.

„Tamhle,“ řekl. „Až doplujeme do míst, kde je moře hluboké, hodím je přes palubu.“

Zátoka Grankullaviken, obklopená poloostrovy a nízkými ostrůvky s hustými lesy, hodně připomínala lagunu. Nad severní špičkou ostrova se zvedal Erik, vysoký bílý maják varující před místními mělčinami.

Trajekt na Gotland, loď, která měla také bílou barvu, se ale do zálivu dostal bez úhony a nyní byl připraven na další plavbu.

Aron s Paulinou nechali stát starý ford na parkovišti a vydali se k molu. Nad Baltem se zvedal vítr a foukal jim do obličeje.

Přešli můstek na palubu lodi. Celou cestu domů naplánovala a zařídila Paulina. Nejprve pojedou trajektem do Visby. Pak je bude čekat krátký let do Stockholmu a tam nakonec přesednou na větší letadlo do Moskvy.

Odletí domů.

Jenže Aron si představoval konec této cesty jinak: chtěl zemřít tady, na Ölandu, v domku na pobřeží Baltského moře.

Na trajektu byla malá jídelna a obchod, u nichž stálo velké množství stolů se židlemi; ty byly teď vesměs prázdné. Vybrali si stůl v rohu, kde je nemohl nikdo slyšet.

Aron si sedal na židli opatrně, břicho ho stále bolelo. Zadíval se oknem k jihu, zkoušel, jestli odsud nezahlédne Stenvik a následky toho, co tam v noci provedl.

Pak si povzdechl a řekl dceři:

„Jsem člověk, který čistí… čistič.“

Paulina chvíli mlčela.

„Teď už ne,“ řekla tiše, ale přesvědčivě. „S tím už jsi skončil, tati.“

Aron se zadíval na své ruce.

„Vytrhávat z kořenů a vymítat… Nic jiného neumím,“ řekl. „Tím jediným jsem v mládí proslul, nic víc jsem nedokázal… až na to, že jsem se seznámil s tvou matkou a vychoval tě.“

„To je přece dost, tati.“ Paulina se naklonila přes stůl a dotkla se jeho tváře. „Teď se vrátíme domů, odpočineme si a najíme se pořádného jídla. S touhle zemí jsme už skončili.“

Jako vždy byla pohotová a cílevědomá. Podobně jako když si tenkrát sehnala práci u Kenta Klosse. Arona její přítomnost po tak náročném létě uklidňovala, měl díky ní pocit, jako by mu bylo všechno odpuštěno.

Také on se teď pokusil uvolnit. Na molu už skoro nikdo nestál, lidé buď nastoupili na loď, nebo odjeli domů. Jeho ford stál na parkovišti osamocený. Nechali ho odemčený, klíčky v zapalování, aby s ním mohl kdokoli odjet.

Aron se opatrně zvedl.

„Mám trochu hlad,“ zalhal. „Nedala by sis taky něco?“

Paulina zavrtěla hlavou. Pohladil ji, ruku na její tváři podržel o chvilku déle než obvykle. Pak prošel mezi stoly a zamířil k východu.

Do odplutí trajektu zbývala minuta.

Bylo třeba se rozhodnout, byl nejvyšší čas. Měl jasno. Došel k boxům, vyndal z nich brašnu a zamířil nejkratší cestou k východu.

Několik vteřin před tím, než personál lodi vytáhl můstek, vyskočil na pevninu.

Na molu stál mladý námořník, svíral poslední lano, které bylo třeba odvázat. Zadíval se na Arona překvapeně.

„Rozmyslel jste se?“

Aron mlčky přikývl. Tady na molu, kde už nemusel potlačovat bolest, se konečně trochu uvolnil. Svítilo slunce, vzduch se ohřál, Aronovi už nebyla zima.

Námořník hodil lano na palubu a trajekt vyplul. Mezi lodí a molem se vytvořil vodní příkop. A neustále se zvětšoval. Netrvalo to dlouho a byl už tak široký, že by už Aron nedokázal skočit zpátky, i kdyby byl mladý a zdravý.

Naposledy se podíval na Paulinu, viděl za oknem její tmavé vlasy. Měla právě skloněnou hlavu, neviděla ho.

Bolest, kterou teď pocítil, pramenila z vědomí, že svou dceru už nikdy neuvidí. Na druhou stranu věděl, že si Paulina veze v tašce peníze, které vzal z pokladny na Klossově pašerácké lodi – přes půl milionu korun. Zajistí jí příjemný život.

Nad západním obzorem se tvořily kupovité mraky. Tmavé mraky, podobné velkým palicím, věštily nevlídné podzimní dny. Blížila se bouře.

Aron se otočil zády k moři. Měl teď dost času – dcera teď stráví několik hodin na trajektu mezi Ölandem a Gotlandem.

Krátkými kroky došel k fordu. Otevřel dveře, sedl si za volant a vydechl.

Brašnu položil na zadní sedadlo, zbraně v ní zachrastily. Aron si při pomyšlení na ně vybavil chladnou tvář Veronicy Klossové. V duchu ji viděl, jak se prochází po prosluněných trávnících Ölandicu se stejným klidem a pocitem vítězství jako vdova po Leninovi.

Aron umíral. Netušil, kolik hodin mu ještě zbývá. Veronica Klossová bude žít dál.

Opravdu?

Ne, řekl Vlad v jeho hlavě. Nebude.

Nastartoval auto a ještě jednou se ohlédl na brašnu se zbraněmi. Pak se otočil a zamířil na jih.

JONAS

Rozespalý Jonas zamrkal. Toho léta se podruhé probudil v domku u moře. Tenhle měl na rozdíl od prvního silné kamenné stěny a Jonas tentokrát neležel pod přikrývkou v posteli, ale na rybářských sítích, stářím změklých a páchnoucích řasami. Kolem domku foukal vítr a zvenku se ozýval tlumený křik racků.

Jonas viděl, že tu není sám. U protější stěny leželi Casper a Urban, oblečení do pyžam. Když se Jonas podíval na sebe, zjistil, že je má na sobě také.

Bratranci působili stejně ospale jako on – jako by jim dělalo potíže se zcela probudit.

Jonas si pamatoval, že usnul ve své chatce ve Stenviku. Mlhavě si vzpomínal, co se v noci stalo: u jeho postele se nejprve objevil bílý anděl. Pak ucítil, jak se k němu snáší nasládlá vůně. Vzpomněl si i na dotek tvrdých rukou ve tmě.

Znovu teď zavřel oči, dřímal, čekal. Na stoličku u stěny někdo postavil dvě láhve s vodou. Společně s bratranci se z nich napil.

Mezerou pode dveřmi pronikal dovnitř úzký pruh světla. Urban nakonec vstal a pomalu k nim došel. Opřel se do nich rukama, tlačil stále silněji, ale byly bytelné, nehnuly se. Zvenčí byly zřejmě zavřené na nějakou železnou závoru.

Urban udělal ještě několik pokusů, ale nakonec to vzdal a vrátil se ke svému lůžku.

Všichni tři chvíli mlčky seděli. Jonas pak bratrancům položil několik otázek, ale žádné odpovědi se nedočkal.

Urban s Casperem se s ním začali bavit až později, když se venku ještě víc rozednilo.

Bolela je hlava, stejně jako Jonase.

„Dali nám nějakou narkózu,“ ozval se Urban tiše. „Omámili nás, když jsme spali.“

„Já si pamatuju, že mě někdo nesl,“ řekl Casper. „Nějakej chlap… Byl starej, ale měl sílu.“

Přízrak z mohyly, napadlo Jonase.

Dlouhou dobu seděli mlčky v přítmí mezi kamennými zdmi. Ani jeden z nich neměl hodinky.

Nezbývalo jim než čekat.

Jonas seděl na podlaze u stěny se skloněnou hlavou a se zavřenýma očima poslouchal vítr a křik racků.

Náhle zaslechl něco jiného: nedaleko domku se ozval motor auta. Zvedl hlavu.

„Slyšíte?“

Bratranci slyšeli totéž, v jejich očích byla patrná nervozita.

„Že by to byl on?“ zašeptal Casper.

„Nevím.“

Auto dojelo až k domku a zastavilo, řidič vypnul motor. Pak bylo slyšet těžké kroky v trávě.

Zarachotil visací zámek, někdo zvedl závoru. Nízké dveře se otevřely.

Z prahu se na ně zadíval starý muž. Mlčel a tvářil se zatrpkle. Jonas ho poznal – byl to muž, kterého viděl u mohyly.

Deset metrů za mužem stálo auto, modrý ford.

Muž držel v ruce revolver skloněný hlavní k zemi. Držel ho s takovou samozřejmostí, že Jonas hned poznal, že je to pro něho běžná věc. Revolver byl jeho nástroj. Kdyby bylo třeba, hned by ho použil.

„Pojďte ven,“ poručil chlapcům.

Jonas a Casper se zvedli a vyšli z domku. Venku bylo jasno, zřejmě už bylo odpoledne.

Urban šel jako poslední, ale muž ho zastavil rukou, v níž nedržel zbraň.

„Ty jsi Kloss?“ zeptal se. „A jmenuje se tvoje matka Veronica?“

Urban přikývl.

„Dobrá,“ řekl muž a ukázal na pobřeží. „Vydáš se tam, Klossi… Asi kilometr odsud uvidíš dům, zaběhni tam a zavolej domů. Povíš matce, kde jste. Vyřiď jí, ať sem co nejdřív přijde. Sem, do domku Einara Walla. A ať přijde sama.“

Urban se podíval na Jonase a na Caspera a nadechl se:

„Chtěl bych…“

„Mlč,“ přerušil ho muž. Namířil na něho revolver; hlaveň se mírně chvěla. „Chceš jednu do týla?“

„Ne, ale…“

„Tak mazej!“

Urban se ještě jednou podíval na Jonase a na Caspera; tvářil se vyděšeně. Pak dlouhými kroky vyběhl přes trávník k pobřeží.

Muž se za ním díval.

„Tak,“ řekl a kývl na Jonase a Caspera. „A teď my…“

Jonas se neodvažoval cokoli říct. Najednou mu došlo, že muž je nemocný. Lehce vrávoral a chvílemi si tiskl ruku na břicho, jako by ho tam něco bolelo. Obličej se mu leskl potem, ačkoli už nebylo vedro.

Byl nemocný, ale přesto se pohyboval jako voják, šel rozhodným krokem.

Na podlaze domku nechal papír s několika slovy. Byla napsaná propisovací tužkou a velkým písmem. Jonas je krátce zahlédl, stihl si je přečíst:

STARÝ MLÝN,

STENVIK.

PŘIJĎ SAMA.

Muž pak zavřel dveře.

„Pojedeme.“

Jonas dostal šťouchanec do zad, který ho nasměroval k autu. Kráčel před ozbrojeným mužem mlčky a poslušně – tak, jako to musí dělat zajatci.

GERLOF

Gerlof s Johnem zajeli dopoledne do kempu. Blížila se půl devátá, ale venku nebylo příliš mnoho světla, protože nad ostrovem visely těžké mraky.

John vzbudil Gerlofa už v sedm. Ani ho nepozdravil „dobré ráno“ a hned spustil:

„Byla to mohyla. Vyhodili ji do vzduchu!“

„Mohyla?“

„Nemyslím tu, co máš za chatou,“ řekl John, „ale tu, co si postavili Klossovi.“

Gerlof rozuměl, hned ale začal pochybovat. Ta rána v noci, že by to byla mohyla?

Zamyslel se a poznamenal:

„Aron Fredh.“

John nic neřekl. Nebylo pochyb, určitě v tom měl prsty Aron.

„Nezajedeme se tam podívat?“ navrhl Gerlof.

John mu pomohl do auta a pak projeli kousek k pobřežní silnici; u poštovních schránek zabočili ke kempu a pak k jižní hraně zálivu, nad níž se zvedala skalní stěna.

John jel pomalu, takže Gerlof měl dost času na to, aby se zorientoval. Nejprve zahlédl skupinku lidí – kempařů a majitelů chat –, pak území ohraničené bílomodrou policejní páskou a v něm policejní vozy a sanitku a nakonec osudné místo.

Musel to být obrovský výbuch, pomyslel si při pohledu na mohylu.

Lépe řečeno na to, co z ní zbylo. Ze všeho nejvíc se teď podobala kráteru plnému štěrku a hlíny. Na horním okraji lomu zůstalo ležet jen pár kamenů, ostatní byly roztroušené po okolí v místech, na nichž přistály poté, co přeletěly pobřežní silnici. Mnohé z nich zasáhly domy Klossových – jediné domy, které se nacházely v jejich dosahu.

Možná že Aron je válečný veterán, který to v hlavě nemá v pořádku, napadlo Gerlofa. Explozi ale zaranžoval dobře – poškodila pouze majetek jeho příbuzných. Nejblíže od epicentra výbuchu ležel dům Kenta Klosse; ten teď vypadal jako vybombardovaný, měl zdemolovanou terasu a střechu a ve všech velkých oknech byla vyražená skla.

Gerlof si prohlížel tu spoušť a myslel na Jonase Klosse.

Zadíval se na skupinku lidí. Většinu z nich neznal a neviděl mezi nimi ani nikoho z rodiny Klossových. Jednoho známého přece jen našel: byl to muž středních let ve světle modrém županu s rozcuchanými vlasy. Jeho jméno si nepamatoval, ale věděl, že je ze Stockholmu a že je to soused Klossových.

John zabrzdil a Gerlof spustil okénko. Na to, co se tu stalo, se nemusel vyptávat, a tak šel rovnou k věci:

„Zranilo to někoho?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Nevím. Naše zahrada odsud leží tak daleko, že k nám ty kameny nedolétly. Ale tamhle… Co k tomu říct?“

Pohlédl k domu Kenta Klosse.

„Byl tam někdo přes noc?“ zeptal se Gerlof.

„Jeden z bratrů spal v zadní části domu… Niklas Kloss. Ale přežil to.“

„A co ten druhý, Kent? A jejich kluci?“

Soused zavrtěl hlavou.

„To nevím.“

John s Gerlofem zůstali sedět v autě a mlčky přihlíželi. John už viděl své, začal couvat a chtěl se otočit.

„Počkej, Johne, zastav!“ vyhrkl Gerlof.

Auto zastavilo a Gerlof vystoupil. Opřel se o hůl a vykročil ke zničenému pozemku Klossových.

Viděl, jak se ve směru k jejich autu blíží muž a nejistě kličkuje mezi kameny v trávě. Gerlof ho znal, byl to Niklas Kloss.

Niklas měl na sobě hnědé šortky a k nim rozepnutý šedivý kabát – zvláštní kombinace. Na těle neměl žádné viditelné zranění.

Poté, co na něho Gerlof zamával, došel až k autu. Měl prázdný pohled a pohyboval se dost strnule. Gerlofa i Johna nepochybně poznal, ale nepozdravil je.

„Kent a kluci jsou pryč,“ řekl. „Paulina taky.“

„Pryč?“

„Veronica je hledala až do rána… Já taky.“

Gerlof se zadíval na domy.

„Takže oni doma v noci nebyli? A co Kent? Ten byl taky někde venku?“

„Nevím,“ řekl Niklas tiše. „Oni mi nikdy nic neříkají… Kent s Veronicou mi nikdy nic neříkají.“

„Co vám neříkají?“ zeptal se Gerlof.

Niklas místo odpovědi vrtěl hlavou.

Gerlof postřehl, že se otvírají dveře druhého domu. Na terasu vyšla Veronica Klossová. Byla lépe oblečená než její bratr, měla džínsy a svetr; terasa byla neporušená. Zadívala se na trojici mužů u auta a vydala se k nim.

Gerlof mezitím rychle naklonil hlavu k Niklasovi a krátce se ho zeptal na to, o čem přemýšlel mnoho týdnů:

„Niklasi, pašoval jste někdy nějaké zboží?“

„Prosím?“

„Alkohol, tabák…“

Veronica už byla téměř u nich.

„Ne, já se toho neúčastnil,“ odpověděl Niklas. „To bratr…“

Veroničin pohled nebyl ani trochu prázdný, vyzařovala z něj tvrdost a soustředění.

„Niklasi…,“ řekla tiše.

Její bratr ale mluvil dál, jako by ji nevnímal:

„Kent sem vždycky v létě dovážel na lodi a auty alkohol a cigarety. Jenomže byl šéf Ölandicu… Šéf Resortu Ölandic přece nemůže jít do vězení. Tak jsem si to odseděl já.“ Podíval se na Veronicu a dodal: „To byl nápad mé sestry.“

„Chtěla udržet Ölandic v chodu,“ řekl Gerlof.

Veronica ho ignorovala, dívala se jen na bratra.

„Niklasi, pojď dovnitř a zavolej mému muži do Stockholmu. Měl by být v práci. Vyřiď mu, ať mi zavolá na mobil. Ať to zkouší tak dlouho, dokud se mi nedovolá.“

Pak se otočila k domům.

„Musím teď někam zajet,“ řekla tiše.

„Co se stalo?“ zeptal se Gerlof.

Veronica se na něho sice nepodívala, ale odpověděla mu:

„Vzal mi mé chlapce.“

„Kdo?“

Veronica Klossová už nic víc neřekla a rozběhla se ke svému autu.

Gerlof odpověď znal. Měla na mysli Arona Fredha.

Niklas Kloss stál dál po jeho boku, jeho oči zůstaly prázdné. Gerlof poznal, že je v šoku. Naklonil se k němu a zeptal se:

„Niklasi, prohlédl vás lékař?“

„Letos ne.“

Gerlof mu položil ruku na rameno a ukázal k sanitce.

„Běžte za nimi a požádejte je, ať vás vyšetří… Ostatní nechte na nás.“

Niklas poslušně přikývl.

„Najdete ty chlapce?“

Co mu na to měl Gerlof odpovědět? Gerlof a John byli jen dva staří námořníci.

„Najdeme,“ řekl nakonec.

Díval se za Niklasem mířícím k sanitce, a když si sedl vedle Johna do auta, povzdechl si.

„Budeme se muset podívat po okolí,“ řekl. „Nevím sice, kde bychom měli hledat, ale…“

„Proč ne,“ řekl John. „Benzinu mám dost. Nemůžeme se ale nejdřív stavit u mě v obchodě?“

„Ty dneska pracuješ?“

„Ne, dneska to vezme Andreas. Teda pokud vůbec přijdou nějaký zákazníci… Musím se podívat, jestli máme dost mlíka na víkend.“

„Samozřejmě,“ řekl Gerlof.

John se rozjel a zastavil na parkovišti před malým stenvickým obchodem. Gerlof zůstal sedět v autě. John vystoupil, ale vzápětí se otočil a zeptal se:

„Než vyrazíme, nedal by sis kafe?“

Posadili se vzadu ve skladu mezi kartony a mlčky pili kávu.

„Takže Aron vyhodil mohylu do vzduchu,“ shrnul John. „A odvezl Klossovým děti.“

„Vypadá to tak. A Veronica Klossová se za ním rozjela.“

„No jo,“ řekl John.

Nastalo ticho, do něhož se ozýval jen tikot hodin. Gerlof upíjel kávu.

Kde jen může Aron být? Kde se schoval? V nějakém domku? ptal se v duchu.

Pak mu najednou probleskla hlavou Aronova podoba onoho dne, kdy s ním pracoval na hřbitově, kde se pak ozvaly údery z rakve. Dvanáctiletý Aron se objevil u márnice jako duch. Vypadal tak, protože…

„Byl bílý,“ řekl nahlas.

„Cože?“ zeptal se John.

Gerlof se na něho zadíval.

„Jako by byl celý zaprášený něčím bílým… Myslím, když jsem Arona viděl poprvé, na hřbitově. Měl na šatech mouku.“

„No jo, Sven Fred přece pracoval ve mlýnech. Aron mu asi předtím, než šel na hřbitov, pomáhal.“

„Ano, Sven vypomáhal u sedláků ve větrných mlýnech.“

„Ve mlýnech…,“ zopakoval John.

„Ano,“ řekl Gerlof. „Myslím, že se v nějakém takovém mlýně skrývá. V takovém, který ještě pořád stojí.“

John se zamračil.

„Ale ve kterým? Jen v týhle farnosti jich je pětatřicet nebo čtyřicet!“

„Určitě je v některém, co je opuštěný,“ řekl Gerlof. „V některém z těch, co jsou na spadnutí a jsou tak zarostlé stromy a křovím. Lidi na ně skoro zapomněli.“

„Hm, takových moc nebude,“ řekl John. „Většina z nich už spadla.“

„Několik se jich dochovalo,“ řekl Gerlof. „Viděl bych to na některý mlýn, který stojí nedaleko od Klossových… V těch místech se přece Aron v mládí pohyboval.“

„Takovejch moc nebude,“ zopakoval John.

Gerlof přikývl. Najednou si uvědomil, že poslední dobou k němu na zahradu občas doléhaly hlasy starého muže a mladší ženy. Ozývaly se z křovin, jejich rozhovor byl sotva slyšet. Znělo to, jako by seděli v nějakém úkrytu kousek nad zemí. Na stromě nebo na něčem vysokém…

„Možná se pletu,“ řekl Johnovi, „ale myslím si, že by to mohl být mlýn ve Stenviku. Ten starý mlýn v lese za naší zahradou.“

NAVRÁTILEC

Zamračené odpoledne na pobřeží ostrova, bouře na spadnutí. Staletý mlýn v lese se otřásal jako maják ve vichru; kýval se ve stejném rytmu jako listnaté stromy, které ho obklopovaly. Náporu větru ale odolával.

Uvnitř byla místnost čtvercového půdorysu, sice těsná, ale vysoká, s malou půdou pod střechou, ve středu pak zaprášené technické vybavení. Tento prostor neměl okna, jen několik malých hranatých otvorů, takže v něm byla tma i v poledne.

Poté, co Aron přivázal oba chlapce ke starým dřevěným židlím, které postavil ke stěně, rozsvítil několik petrolejek a luceren, které tu našel. Ve všech čtyřech rozích zaprášené podlahy tak nyní plálo silné světlo.

Lampy osvětlovaly dřevěné stěny a bledé obličeje chlapců. Oba seděli mlčky, ale Aron věděl, že čekají, až jim přijde na pomoc Veronica Klossová.

Aron na ni také čekal. Měl rozpálené čelo a trýznila ho bolest břicha. Opřený o zadní stěnu poslouchal, jak venku fičí vítr.

Veronica si dala načas.

Nakonec cestu k mlýnu přece jen našla. Venku se ozval motor auta a vzápětí zhasl.

Hukot větru podtrhoval osamocenost místa. Aron zaslechl kroky.

Na dřevěných schodech, které vedly ke vchodu do stavby, hlasitě zaklapaly podpatky. Zvuk dvou bot.

Přijela sama. Aron byl spokojen.

Kroky pomalu, ale jistě došly na plošinu přede dveřmi. Starý mlýn se díky nim rozvibroval.

Za dveřmi bylo ticho.

Pak se otevřely a Aron v nich uviděl Veronicu Klossovou. Měla džínsy, černou větrovku, vlasy pevně stažené do culíku.

Poprvé se s ní setkal takhle zblízka. Světlo lamp jí pod unavenýma očima vytvořilo temné stíny, její pohled byl ale i tak intenzivní a plný nenávisti.

Je ošklivá, pomyslel si. Možná je krásná, ale přesto ošklivá.

„Jsi tady sama?“

Veronica krátce přikývla.

„Nejdřív bych vám chtěla něco říct,“ pronesla. „Jste vyšinutý. Všechno jste zničil.“

„Já vím,“ řekl Aron. „Díky dynamitu od Wallových z východního pobřeží… Pekky a Einara. Těch, které zabil tvůj bratr.“

Veronica neprotestovala. Udělala krok vpřed.

„Svlékni si bundu,“ řekl Aron, „a hoď ji za sebe!“

Veronica poslechla. Rozepnula si zip u bundy a vyhodila ji ze dveří. Měla teď na sobě jen tenkou bílou blůzu. Pokud s sebou měla nějakou větší zbraň, pak o ni právě přišla.

Aron měl v ruce automatickou karabinu – největší ze zbraní, které koupil od Walla. Stál asi pět metrů od Veronicy, částečně krytý středovým sloupem. Mířil na ni.

„Pojď dál.“

Veronica se postavila mezi spoutané chlapce. Oči se jí ve světle lamp zaleskly.

„Pusťte je,“ řekla.

Aron zavrtěl hlavou.

„Zatím ještě ne. Nejdřív si promluvíme.“

Veronica pohodila hlavou vpravo, ke staršímu z chlapců.

„Až propustíte mého syna.“

„Proč?“

„Je pro mě důležitější.“

„Vážně?“

Aron několik vteřin přemýšlel. Pak natáhl ruku a zatáhl za konec jednoho z provazů, kterými spoutal ruce mladšího z chlapců. Potom mu rozvázal uzel na provazu, kterým měl stažené nohy.

Uzly povolily, chlapec byl volný.

„Můžeš jít,“ řekl Aron.

Chlapec se tvářil vyplašeně, mnul si ztuhlé ruce. Nepohnul se z místa, dokud ho Aron lehce nešťouchl do ramene.

„Běž domů!“

Chlapec vykročil ke dveřím, minul Veronicu. Nevěnovala mu jediný pohled.

Dveře se zavřely.

Aron se zadíval na Veronicu. Ukázal na židli, která tu zůstala prázdná po jejím synovci.

„Posaď se.“

Veronica zůstala stát.

„Proč?“

„Chci, aby sis vyslechla obvinění.“

„Z čeho?“

„Z toho, že jsi společně s bratrem zbořila Rudý domek a zabila mou sestru…“

Když se Veronica stále odmítala posadit, dodal:

„… a taky moji ženu.“

NOVÁ ZEMĚ, DUBEN 1998

Přijdou Velikonoce a Aron s Milou cestují směrem na západ. Dceru nechají doma a na Velký pátek odjedou vlakem do Leningradu, který se nyní opět jmenuje Petrohrad, a přenocují tam.

Mila by si ráda prohlédla město, chtěla by se podívat do Zimního paláce a projít se podél Něvy – naposledy tu byla v době svých studentských let –, ale na to je příliš slabá. Aron nemá na nostalgické procházky mezi kamennými budovami náladu. Nestojí o to, aby znovu spatřil věznici Kresty na břehu řeky, nechce si připomínat tamní zvuky a pachy. Nechce vyvolávat staré vzpomínky na přítele Truškina.

Jeho myšlenky se upínají jen ke Švédsku a ostrovu na druhé straně Baltu.

Na Bílou sobotu ráno nasednou manželé v přístavu na loď M/S Baltika, která obstarává dopravu na trase Stockholm – Petrohrad. Je bílá, stejně jako byl S/S Kastelholm, ale je větší a Aron tentokrát nemusí sdílet kajutu se Svenem trpícím mořskou nemocí. Loď vyplouvá na Něvu a pak do Baltu, Aron s Milou jsou plni napjatého očekávání.

Moře je klidné a Mila se díky svěžímu vzduchu cítí o něco lépe. Stojí u zábradlí a usmívá se na Arona.

Tolik lét, tolik zim, pomyslí si Aron.

Plavba trvá mnohem kratší dobu než ve třicátých letech. Když připlují do Stockholmu, jsou ještě stále Velikonoce.

Aron vidí, že i toto město se změnilo. Z přístavu zmizely nákladní jeřáby a domy vyrostly.

Švédský celník se jen letmo podívá na Aronův a Milin ruský pas, pak řekne „welcome“ a mávne rukou na znamení, že mohou jít dál.

Ubytují se v malém hotelu na náměstí Nytorget. Aron objeví v telefonním seznamu mapu města a zjistí, že Veronica Klossová bydlí se svou rodinou na Norr Mälarstrand. Je to dobrá adresa, dům stojí přímo na nábřeží.

Mila přikývne.

„Zítra tam zajdeme. Vyrazíme brzy, abychom měli dost času a nemuseli honit loď.“

Aron sice také přikývne, ale je celý rozechvělý. Před Klossovými se cítí jako levoboček. Také jím skutečně je – připadá si jako někdo, kdo se cpe do lepší rodiny, a přitom se neumí správně chovat.

Poslední večer ve Stockholmu plném světel je příjemný. Stejně jako kdysi se Svenem se Aron s Milou projdou úzkými uličkami Starého města, projedou se trajektem mezi ostrovy a za poslední peníze, které mají s sebou, si zajdou na večeři do restaurace. Přestože Mila dost kašle a je už hodně unavená, usmívá se stejně jako Aron.

„Nějak se to vyřeší.“

Snad, pomyslí si Aron. Pokud si před Veronicu Klossovou kleknu…

Začne nový den, blíží se čas setkání.

Na Kungsholmen to z jejich hotelu není daleko – je třeba projít několik bloků a přejít pár mostů. Aron je sice stále na vážkách, ale nakonec rozpaky překoná. Jdou k dotyčnému domu.

Vchodové dveře z tmavého dřeva jsou bytelné a široké. A také zamčené. Vedle nich ovšem visí jmenovka s vyrytým jménem Kloss a zvonek.

Aron s Milou po boku ho stiskne a čeká.

„Ano?“ ozve se hlas v domovním telefonu.

Patří ženě. Aronovi se prudce rozbuší srdce.

„Je to Veronica?“ zeptá se tiše. „Veronica Klossová?“

„Ano. O co jde?“

Aron se znovu představí. Vysvětlí, proč se ženou přijeli do Švédska: potřebují pomoc. Má u sebe důkaz, že jsou příbuzní – dózu svého otce Edvarda Klosse.

V malém reproduktoru je naprosté ticho.

Nad hlavami Arona a Mily něco zarachotí. Ve třetím patře se otevřelo okno.

Na ulici se krouživým pohybem snáší bílá obálka. Je to téměř absurdní, ale Aron si v té chvíli vzpomene na Truškina, na obálky, které nechával ležet na leningradských ulicích.

Na této obálce je úhledně napsáno Aron Fredh.

Aron obálku otevře. Není v ní žádný dopis, jen fotografie. Snímek rypadla pořízený v nevelkém lese. Stroj stojí mezi zbytky malého domku; právě do něj najel a zdemoloval ho.

Aron domek poznává.

Upustí fotografii a zadívá se na dveře.

Zůstávají zavřené. Veronica Klossová zavěsila, zámek dveří nezabzučí.

Aron se otočí na svou ženu. Mila sice neumí švédsky, ale i tak chápe. V očích jí cosi pohaslo. Její naděje vzaly zasvé.

Zavěsí se do Arona.

„Musíme jít,“ zašeptá. „Aby nám neujela loď.“

A tak jdou. Svítí slunce, ale manželé mlčí.

Když si v hotelu vyzvedávají zavazadla a nasedají do taxíku, který je má odvézt do přístavu, Mila má potíže s dechem. Aron ji chce nějak povzbudit, ale neví, co říct. Jeho domek už neexistuje. To, o čem tak dlouho snil, Klossovi zničili.

K lodi dorazí včas. Mila sotva dýchá a navzdory tomu, že Stockholm byl celý den zalitý sluncem, má bledý obličej.

Loď odplouvá a nechává Švédsko za sebou.

„Však my se sem ještě vrátíme,“ říká Aron.

Mila nejistě přikyvuje. Přestože je čas na večeři, zavrtí hlavou a jde si lehnout do kajuty. Vypadá nezdravě, možná má i mořskou nemoc. Přitom moře je nehybné jako zrcadlo.

Aron se rychle nají v restauraci a sejde do kajuty.

Mila spí, při každém nádechu a výdechu chrčí. Arona vrací vzpomínky zpět. Tohle už přece jednou zažil, když cestoval se Svenem; ten se také rozstonal. Tentokrát jde ale o vážnější nemoc.

O dva dny později dorazí do Moskvy. Zpět jeli stejným způsobem jako při cestě tam: mezi Petrohradem a Moskvou je přepravil vlak.

Dcera Paulina je čeká na Běloruském nádraží. Nemá už na sobě zimní kabát – do Ruska zavítalo jaro.

Aron ztěžka vystoupí z vagonu a pomůže unavené Mile ze schodů. Oba dlouze Paulinu obejmou.Všichni tři pak odjedou domů. Milu znovu čekají návštěvy nemocnice, neustále ji sužuje nedostatek kyslíku.

Koncem června Aron opět využije šumící linku, jež vede pod Baltem, a zavolá sestře. Místo Grety se však v telefonu ozve pečovatelka.

„Ne, Greta Fredhová už u nás není. Zemřela.“

Aronovi chvíli trvá, než pochopí.

„Upadla. Upadla u sebe v koupelně.“

Aron rozumí. Pomalu zavěsí.

Jeho sestra je po smrti a zdravotní stav jeho ženy je beznadějný.

Následuje deset měsíců návštěv lékaře a sezení u lůžka. Miliny plíce kolabují. Blíží se konec. Mila připomíná tonoucího člověka, který se ze všech sil snaží nadechnout, ale nedaří se mu to.

Dvacátého února roku 1999 umírá. Aron s Paulinou sedí společně u její postele. Aron musel během Milina posledního boje odejít. Nedokáže snést pocit bezmoci.

Začátkem května, dva měsíce po pohřbu, se Aron vydá do Švédska. Ve Stockholmu si koupí starý ford a odjede na Öland.

Gretin pokoj je sice vyklizený, ale personál Domova Aronovi dovolí, aby se podíval do krabice s věcmi se sestřinou pozůstalostí. Neměla nic cenného, Aron si odnese alespoň několik rodinných fotografií. Je na nich zachycen jako malý chlapec se svou matkou Astrid.

Dveře sousedního pokoje jsou otevřené. Je na nich jmenovka WALL. Aron nahlédne dovnitř. Sedí tu dva muži, jeden starší než on a jeden mladší. Ti dva jsou si podobní, patrně jsou to příbuzní.

„Znali jste se s tou paní odvedle?“ zeptá se jich.

„Kdo jste?“

„Fredh,“ odpoví Aron. „Aron Fredh.“

„Takže jste její příbuzný,“ řekne starší z mužů. „Grety, co tu upadla.“

Poslední slovo vysloví o něco důrazněji. Aron zpozorní.

„Ano,“ řekne. „Jsem její bratr.“

„Já se jmenuju Wall,“ řekne starší muž. „Ulf Wall. A tohle je můj syn Einar.“

Aron přikývne.

„Kromě toho jsem příbuzný Klossových.“

Všimne si, že mladší muž, Einar Wall, se při zaslechnutí tohoto jména mračí. To Arona přiměje vejít dovnitř.

Vchází do pokoje rozhodným, cílevědomým krokem jako voják.

NAVRÁTILEC

„Kent zemřel,“ řekla Veronica Klossová.

Aron přikývl.

„Greta také… i Mila.“

Jeden druhému upřeně hleděli do očí v záři petrolejek.

„Posaď se,“ řekl.

Veronica několik vteřin otálela, ale pak si sedla na volnou židli vedle svého syna. Casper se na ni zadíval a nadechl se, chtěl něco říct, ale to Arona nezajímalo.

„Dobrá, můžeme začít,“ řekl.

Věděl, že to bude poslední výslech, který povede společně s Vladem. Bylo pro něho důležité, aby proběhl co nejlépe.

Ve mlýně nebyl žádný psací stůl, Aron si sem ale přinesl pero a několik archů papíru. Místo stolu mu posloužila dřevěná bedna. Popostrčil ji k Veronice.

„Vezmi si to pero…“

Dlouze se na něho zadívala a pak si pero vzala.

„… a pár papírů.“

Veronica si vzala jeden z nich.

Aron zvedl svou pušku.

„Piš. Přiznej se, že jsi v Domově pro seniory loni v létě zabila mou sestru. Poté, co ses ode mě dozvěděla, že jsme příbuzní. Taky popiš, jak jsi to udělala.“

Veronica zvedla pero nad papír.

„A co bude pak?“ zeptala se.

„Až to dopíšeš, propustím chlapce.“

„Mě taky?“

Hlaveň pušky klesla k papíru.

„Piš!“

Veronica se zadívala na prázdný papír, pak se sklonila nad rozeklanou bednu a dala se do psaní.

Aron měl dobré oči, po chvíli povytáhl krk, aby zkontroloval, co napsala.

„Kobereček z předsíně,“ řekl. „Tím jsi trhla… Co bylo dál?“

Veronica se podívala na své ruce.

„Ránu v koupelně nikdo neslyšel. Odešla jsem, nikdo mě neviděl.“

Ve mlýně nastalo ticho.

Veronica stále držela pero. Aronovýma očima se na ni upřeně díval Vlad.

„Piš dál,“ poručil jí. „Přiznej se, že jsi odmítla pomoct mé na smrt nemocné manželce Ludmile Jegerovové, ačkoli jsme tě o to opakovaně prosili… To všechno tam uveď. A pak se pod to podepiš!“

JONAS

Obloha byla zatažená a foukal vítr. Jonas běžel z mlýna, co mu síly stačily. Proběhl po uzounké stezce vedoucí mezi stromy a křovím. Byl už skoro večer, několikrát uklouzl na vlhké trávě, pokaždé se ale postavil a utíkal dál. Ruce a nohy měl odřené od provazu, ale to mu nevadilo, hlavně že už se ho zbavil.

Do tváře mu foukal vítr z průlivu, brzdil ho. Když probíhal kolem jalovců, šlehaly ho do rukou, lískové keře ho škrábaly do tváří, ale on zatnul zuby a běžel dál. Byl volný a jeho jediným přáním bylo utéct tomu velkému monstru, které měl za zády – větrnému mlýnu.

Říkal si, že Caspera a Veronicu neměl opustit, ale zároveň chtěl sehnat pomoc. Nezáleželo mu na tom, od koho. Může to být policie nebo kdokoli jiný.

Stromy kolem něho řídly. Sklonil hlavu a utíkal dál.

Náhle se před ním něco vytrčilo a popadlo ho to za ruku tak pevně, až se prudce zastavil. Nebyla to jalovcová větev, ale něčí ruka. Byla velká a patřila muži s kšiltovkou naraženou do čela a s přísným pohledem.

„Kampak běžíš?“

Jonas viděl, že muži neuteče, a tak se přestal vzpouzet a odpověděl:

„Na policii.“

Muž mírně povolil svůj stisk, upravil si čepici a podíval se na chlapce. Jonasovi nepřipadal nijak zvlášť nebezpečný.

V keřích za nimi to zachrastilo a pak se ozval další hlas:

„Jonasi!“

Jonas ten tichý hlas znal – byl to Gerlof Davidsson. Gerlof pomalu vyšel ze křoví a kývl na něho. V tu chvíli přestal muž s kšiltovkou Jonase svírat.

„Co tady děláš?“ zeptal se Gerlof.

Jonas pohodil hlavou za sebe, k lesu s velkou černou věžovitou stavbou.

„Dovolil mi odejít.“

„Ty jsi byl ve větřáku?“

Jonas přikývl. Podklesla mu kolena, náhle se mu udělalo špatně.

„Ale Casper tam zůstal,“ dostal ze sebe. „S přízrakem z mohyly. Je tam i teta Veronica… Chtěla po něm, aby nechal Caspera jít, ale on propustil mě.“

Zatímco Gerlof přikyvoval, druhý muž pomohl Jonasovi na nohy.

„Ten přízrak se jmenuje Aron Fredh,“ řekl Gerlof. „Je to váš příbuzný. Říkáš, že je s nimi ve mlýně?“

„Ano,“ odpověděl Jonas.

„O co mu jde? Nevíš, co s nimi chce udělat?“

Jonas zavrtěl hlavou.

„Má velkou pušku… a chtěl mluvit s tetou. Jen s ní, nikdo jiný tam nesměl přijít.“

Gerlof se zatvářil ustaraně.

„Konfrontace.“

Zadíval se na mlýn a stále tichým hlasem se zeptal:

„Jonasi, kde přesně jsou? Vzpomínáš si? Jsou dole, nebo na půdě?“

„V té místnosti hned za dveřmi.“

„Dobře,“ řekl Gerlof. „Jsou u sloupu, nebo u stěny?“

Jonas se zamyslel.

„Já a Casper jsme seděli u dveří. Přivázal nás k židlím.“

„Jen k židlím, nebo také ke stěně?“

Jonas opět zavrtěl hlavou.

„Svázal nás provazem. Kolem rukou a lýtek.“

„Dobře,“ řekl Gerlof a zadíval se na druhého starého muže. „Johne, myslím, že bychom něco mohli zkusit, ale je to riskantní… V podlaze té místnosti je poklop, který se používal, když mlynáři potřebovali dostat obzvlášť těžké pytle s moukou na zem. Jestli na něm ten chlapec sedí, mohli bychom ho dostat ven. Možná i Veronicu Klossovou.“

Druhý muž ve tmě si narovnal čepici a svraštil obočí. Plánem nebyl dvakrát nadšený.

„Jak to chceš provést?“

Gerlof se zamyslel.

„Pokud si dobře vzpomínám, ten poklop je dole zajištěný železnou závorou. Musíme do ní bouchnout a otevřít ho… A musíme si přitom pospíšit.“

Muž přikývl.

„Najdu nějakej kámen.“

Gerlof se znovu zadíval na Jonase.

„Mohl bys jít s námi a ukázat nám to tam?“

Jonas sice na okamžik zaváhal, ale pak přikývl.

„Musíme být potichu!“

GERLOF

I když se Gerlof snažil držet krok s Johnem a Jonasem, nestačil jim. Byl unavený, táhl nohy za sebou. Jeho kroky nebyly neslyšné, pod botami mu praskala suchá tráva; to nebylo dobré.

Musel se zastavit.

Viděl, jak se John shýbá a zvedá ze stezky kámen podlouhlý a plochý jako kladivo a pak se zase připojuje k Jonasi Klossovi.

Gerlof se stále držel za nimi, ale šel ještě pomaleji. Vyznal se tady, na jeho zahradu za lesíkem to odsud nebylo ani sto metrů. Po levé ruce viděl mohylu – tu skutečnou, která se tady dochovala z doby bronzové.

Stromy kolem nich stále houstly a později se objevila nevelká mýtina, na níž Gerlof uviděl vysoký stín s rozevřenými křídly – mlýn. Jeho otec si tu několikrát nechal umlít mouku. Už tenkrát byl mlýn starý, postavili ho před nejméně sto padesáti lety. V té době tu ještě nerostl les, takže mlýn mohl být poháněn větrem, ať už vanul z kterékoli strany. Na severu Švédska se stavěly mlýny na vodní pohon, tady na plochém Ölandu žádné vodní toky nebyly, jen neustále vanoucí vítr.

Právě zesílil, mlýn se viditelně zachvíval. Vysoká konstrukce spočívala na jediném středovém sloupu, kterému se tady říkalo pařez; mohla se na něm otáčet tak, aby se do křídel mohl opřít vítr. Od té doby, co se naposledy otáčely, uplynulo už mnoho desetiletí. Nyní byly poničené a mlýn se mezi stromy tyčil jako opuštěná strážní věž.

Ne, zas tak opuštěná nebyla – mezi stromy pod ní parkoval modrý ford a o několik metrů dál vůz Veronicy Klossové.

Gerlof teď už mohl jen mlčky gestikulovat rukama. Naznačoval Johnovi, že půjdou blíž k mlýnu.

Když k němu došli, viděli, že mezi prkny ve stěnách plápolá světlo a ozývá se tam tichý hovor.

Prostor pod mlýnem měl na výšku něco málo přes metr. Byla tam sice tma, ale když se Gerlof sehnul, viděl, že poklop v podlaze je stále na svém místě a že je skutečně zajištěný mohutnou železnou závorou.

Výborně. Ale co když se dřevo léty nabobtnalo nebo se zdeformovalo a poklop bude drhnout a neotevře se?

S tím rizikem museli počítat.

Gerlof tiše signalizoval Johnovi, aby šli dál a vlezli pod mlýn. Jeho starý přítel a Jonas se pomalu sehnuli a poslechli ho.

Přikrčený muž s chlapcem prolezli pod mlýnem až k podstavě. Změnili se ve dva stíny.

Gerlof zatajil dech. Nemohl teď už nic dělat, jen čekat.

Pak uslyšel údery. Byl to John, který tvrdě a neohroženě bušil do podlahy: jedna, dvě, tři, čtyři rány.

Dřevo zaskřípalo a uvolněný poklop se otevřel.

NAVRÁTILEC

„Tak jsme se sešli…,“ začal Aron a obrátil se k Veronice Klossové, příslušnici své rodiny a zároveň nepříteli.

Veronica nereagovala.

„Jsme ve mlýně,“ pokračoval. „Když zaduje vítr a křídla se začnou otáčet, nikdo ho v jeho práci nedokáže zastavit.“

Veronica stále mlčela. Přestala psát, papír s jejím doznáním byl už celý popsaný.

Pero si nechala a papír podala Aronovi, který z ní nespouštěl oči. Osušil si čelo, protože mu bylo teplo – nejen kvůli petrolejkám. Měl horečku.

„Moje žena nutně potřebovala lékařskou péči… a já chtěl jen kousek pozemku,“ řekl pomalu. „Chtěl jsem, abyste mi vrátili náš dům. O to jediné jsem stál, to jediné jsem chtěl na stáří mít… náš domek u moře.“

„Nikdy bychom vám ho nevrátili,“ řekla Veronica.

„Ne,“ řekl Aron. „Raději jste ho zbořili.“

Veronica se otočila na svého syna. Casper jen tiše seděl a poslouchal.

„Šlo nám jen o naše bezpečí,“ řekla, „a o naši budoucnost. Nikdo nám Ölandic nevezme! Žádní bastardi, kteří se tu objeví po šedesáti letech a nárokují si naši půdu… Proto jsem vás ve Stockholmu nepustila do domu, proto jsem se postarala o to, aby se vaše sestra v Domově moc nerozpovídala. S Kentem jsme měli stejný názor, že nic nedostanete.“

„To jste se spletli,“ řekl Vlad.

Veronica to nijak nekomentovala, zato ukázala perem na jeho zakrvácenou košili.

„Tohle nevypadá dobře,“ řekla suše. „Krvácíte, Arone.“

Vlad zavrtěl hlavou. Cítil, jak mu po čele stékají krůpěje potu.

„Už ne.“

Veronica se usmála.

„Arone, mám dojem, že umíráte.“

Vlad pomalu přimhouřil oči.

„Ty taky.“

Veronica zavrtěla hlavou.

„Mně nic není, Arone. Budu žít ještě dlouho… Musím se přece postarat o naši půdu.“

Vlad zvedl zbraň a řekl tiše:

„O tu se budou muset postarat tvoje děti.“

Chtěl ještě něco dodat, ale vtom se ozvaly rány. Cítil je pod nohama, vycházely z podlahy.

Uvědomil si, že je v ní starý poklop – na ten předtím vůbec nepomyslel. Ve světle lamp se vířil prach.

Vlad se napřímil, ale už nestihl nic říct. Poklop se po posledním úderu propadl a chlapec, s nohama i rukama připoutanýma k židli, ho následoval.

Vlad přišel o svého rukojmího.

Překvapeně se zadíval na díru v podlaze – o dvě vteřiny déle, než měl. Nepostřehl, že Veronica Klossová se mezitím zvedla.

Uslyšel jen řinčení skla – žena skopla nejbližší lampu.

Petrolej se vzňal. Veronica se prudce vymrštila od stěny.

Byla rychlá. Vlad si jí všiml až v okamžiku, kdy stála těsně u něho. Mířila na něho perem.

Jedním pohybem mu ho prudce vrazila do rány na břiše.

„Tohle je za Kenta!“ vyhrkla a bodla ještě jednou.

Byly to tvrdé rány.

Palčivá bolest.

Vlad odhodil pušku. Slyšel, jak dopadla na podlahu. Jednou rukou se snažil uchopit pero a vytáhnout je, ale Veronica mu je v ráně držela pevně. Snažila se ho natlačit ke stěně.

„Je konec,“ procedila mezi zuby.

Vlad zavrtěl hlavou.

Nezemřel, celou svou vahou se položil na Veronicu a tlačil ji zpět. Prolétli kolem středového sloupu, Veronica dopadla zády na stěnu.

„Pusť mě!“ vykřikla a zaryla do něho prsty.

Kroužili v těsné místnosti, přetlačovali se a upřeně se dívali jeden na druhého.

Kolem nich se šířil hořící petrolej. Vyschlá podlaha se vzňala. Vlad zahlédl, jak se papír s Veroničným doznáním horkem vznesl a odlétl od ohně.

Zvenčí na mlýn dorážel vítr. Stavba se ještě víc rozkymácela. Začala se naklánět na stranu jako potápějící se loď.

Stěny zavrzaly a z podlahy se ozvaly další rány. Další dvě lampy spadly a roztříštily se.

Vlad zavřel oči, jako někdo, kdo má mořskou nemoc.

Pustil se Veronicy.

Je konec, pomyslel si. Cítil, jak se s ním zatočil celý svět.

GERLOF

„Zachyťte ho!“ vykřikl Gerlof.

Johnovi, skrčenému pod mlýnem, se podařilo odrazit závoru. Otvorem v podlaze prolétlo štíhlé svázané tělo. Chlapec.

Gerlof se kulhavým krokem hnal k němu, jenže byl příliš pomalý.

Ani John nebyl tak rychlý, zato Jonas se vrhl dopředu, natáhl ruce a bratrance zachytil.

Potom ho chytil pod lokty a vytáhl ho zpod konstrukce.

Tmou se ozývaly rány – propouštěly je tenké stěny mlýna. Mezi nimi bylo také slyšet ženský křik.

„Rvou se!“ vykřikl John.

Celý mlýn se otřásl. Gerlof viděl, že se kymácí jako prastarý dub. Rozkýval ho nejen vítr před bouří, ale také zápasící dvojice uvnitř. Čas mlýna vypršel. Byl už příliš starý na to, aby stál dál vzpřímeně.

Během kymácení konstrukce nosný sloup skřípal a vrzal. Pak se ozvala pronikavá rána – sloup praskl.

„Johne, musíš rychle pryč!“ vykřikl Gerlof.

John byl pořád skrčený pod mlýnem, jako by tam ztuhl. Upřeně se díval na Gerlofa. Pak se konečně pohnul a plazil se ven.

Gerlof se dal také do pohybu: opíral se o hůl a ustupoval, ale jen velmi pomalu. Ztuhlé nohy ho neposlouchaly.

„Johne?“ vykřikl znovu.

Přítele nikde neviděl. Mlýn se zatím dál nakláněl na stranu.

Zevnitř se ozývaly výkřiky a řinčení skla.

Gerlof couval pomalu, nacházel se stále příliš blízko mlýna. Jeho černý stín před ním stále rostl. Vzpomněl si na Dona Quijotea, marně se pokoušel stínu uniknout.

Uvnitř tmavého interiéru mlýna náhle něco vzplanulo.

Lampy, dovtípil se Gerlof. Petrolej.

Do trávy před něj dopadly trámy a prkna. Staré hřebíky zaskřípaly a vyklouzly ze dřeva, vzduchem začaly vířit třísky.

Mlýn se sesunul k zemi a jeho perutě se zlámaly.

Gerlof také spadl na záda. Viděl, že mezi hromadou prken hoří. Oheň se náhle prudce rozhořel a v plamenech začalo praskat.

Najednou si všiml, že se z podlahy zřícené stavby plazí štíhlá postava. Veronica Klossová. Nezvedala se na nohy, možná měla něco zlomeného. Tak jako tak byla naživu a pomalu se sunula od trosek směrem ke svému synovi.

Gerlof zvedl hlavu.

A co John? pomyslel si.

A Aron Fredh? Kde je?

NAVRÁTILEC

Mlýn se zřítil.

Aron Fredh ležel na trávě uvězněný pod troskami – jeden trám mu tlačil na prsa, druhý na stehna. Měl zlomené nohy, z břicha mu tekla krev, tělo měl studené jako led.

Věděl, že přišel konec. Rána v břiše už ho nebolela, mozek mu ještě fungoval.

Hlavou mu běžely vzpomínky. Slyšel hlasy, viděl obličeje.

Tvář své matky. Sestřin úsměv. Poslední naříkavé vzdechy svého otce Edvarda Klosse, které ze sebe vydal, když před sedmdesáti lety ležel zavalený hromadou prken – byl zraněný a umíral, ale přitom se nepřiměl k tomu, aby vzal syna za ruku.

Aron na chvíli přivřel oči a vzpomínky zaplašil. Pak si všiml, že asi metr od něho leží mezi prkny cosi štíhlého a lesklého. Bylo to ústí jeho automatické karabiny. Nemohl se pro ni natáhnout, ale už mu to nevadilo. Už bylo dost střílení.

Vzpomněl si na dobu, kdy byl vojákem v zajateckém táboře a kdy konečně dostal lepší zbraň než těžkopádnou winchesterovku.

Ve stejný den, kdy ji odevzdal na strážnici, dostal místo ní svou první ruskou pistoli, starý nagant. Z ní pak mohl střílet do zátylků z malé vzdálenosti.

Došlo k tomu před více než šedesáti lety, v září roku 1936.

Aron na to nikdy nezapomněl. Ten den probíhala v pískovně za táborem jedna z nekonečné řady poprav onoho podzimu. Výstřely se tam ozývaly od rána do večera, ale popraviště bylo tak dobře zvukově izolované, že je nikdo nemohl zaslechnout. Nikdo neviděl ani neslyšel, co se tu děje ve jménu boje za lepší budoucnost.

Když Vlad dorazil na místo se svou jednotkou v počtu dvou mužů, dozorci už trestance postavili do řady. Odsouzených bylo třicet; tváře měli otočené k pískové stěně a záda ke svým katům. Byli spoutáni provazem, dost dlouhým na to, aby jeden z nich nestrhl při pádu ostatní.

Čekala tu dlouhá řada zátylků.

Stačilo se jen pustit do práce.

Muži, kteří toho dne přišli s Vladem, Daniljuk a Petrov, měli připravené vlastní zbraně pro případ, že by Vladova pistole selhala. Oba se už těšili na večeři a na to, jak si po práci dají vodku, a proto s ní chtěli být hotovi co nejdřív.

Odsouzenci stáli před pískovým valem a měli skloněná záda. Někteří si něco mezi sebou šeptali, jiní naposledy prosili o milost nebo cosi mumlali v cizím jazyce.

„Zase cizinci,“ řekl Petrov. „Nebere to konce.“

Vlad nic neřekl, odjistil novou služební zbraň a přistoupil k prvnímu zátylku. Levou ruku položil na rameno odsouzeného a zvedl pistoli.

Vystřelil.

Pistole sebou trhla a muž spadl na tvář.

Vlad hned přešel k dalšímu zátylku.

Jeho pistole se zvedala a vystřelovala, zvedala a vystřelovala.

Pracovní den jako každý jiný.

Až na to, že sedmý odsouzený v řadě udělal něco zakázaného: otočil hlavu ke svému katovi. Vlad najednou uviděl jeho profil.

Právě se chystal zvednout pistoli k jeho zátylku, ale náhle ztuhl.

Muž měl řídký plnovous, ten mu ale nemohl skrýt rány a modřiny v obličeji. Některé byly starší, jiné čerstvé a nebylo jich málo.

Když odsouzený mírně ukročil stranou, Vlad si všiml, že kulhá.

„Poznáváš mě?“ zeptal se muž tiše.

Mluvil švédsky. Ten slabý, zastřený hlas Aron neměl znát, ale opak byl pravdou. Tentýž hlas ho jedné temné noci nutil, aby vlezl pod spadlou stěnu a vzal svému otci peněženku, aby měli čím zaplatit cestu do této země. Do nové země.

Aron byl najednou jako opařený, nedokázal zvednout paži.

„Vypadáš zdravě,“ řekl Sven.

Aron nic neřekl. Neodvážil se odpovědět.

„Jsi tady šťastný?“

Aron se zadíval na svého otčíma a zamyslel se. Šťastný?

Krátce zavrtěl hlavou.

„Tak se vrať domů,“ pokračoval Sven, „do Švédska, a vyhoď to tam všechno do povětří. Aby dostali za vyučenou.“

Aron zvolna pohnul hlavou, bylo to jakési unavené přikývnutí.

Nemohl už dál se Svenem komunikovat, kvůli tomu tady nebyl.

Nastala chvíle použít pistoli. Musím teď něco udělat, říkal si Aron.

Nevystřelím vůbec.

Otočím ji proti sobě.

Anebo…

Vlad váhal jen o vteřinu déle než Aron. Rychle položil trestanci ruku na rameno a namířil mu na zátylek.

Vyšel výstřel.

Sven se skácel k zemi a z kapsy u kalhot mu vypadla malá dřevěná krabička.

Aron sebou trhl, vrátil se do přítomnosti, pod trosky zříceného mlýna. Stále myslel na onen den v pískovně. Tenkrát pokračoval v práci, postaral se o další odsouzené, kteří stáli v řadě, překvapený, že mu zbraň slouží bez problémů. A že on sám je stále naživu.

Jeho život nyní dospěl ke konci.

Blížily se k němu plameny a zbytky mlýna ho tiskly k zemi.

Naposledy zavřel oči.

KONEC LÉTA

Za mladých let jsem jednou miloval,

úsměvy slunci při hrách posílal,

hruď mi však záhy sevřel mráz a sníh,

podivně brzy přišel čas dnů podzimních.

Dan Andersson

GERLOF

Starý mlýn ležel na boku a Gerlofovi ze všeho nejvíc připomínal vrak vzducholodi. Zřícenou hořící vzducholoď.

Jeho spodní část hořela silnými plameny a ty ještě rozdmýchával vítr. K šedé obloze z nich vyletovaly shluky jisker. Oheň se šířil po prasklých stěnách jako žhnoucí vír a plameny se neustále zvětšovaly. Z polámaných perutí mnoho nezbývalo, vzplály už i nosné trámy stavby.

Cosi prolétlo krouživým pohybem vzduchem a přistálo v trávě vedle Gerlofa. Nebyl to kousek ohořelé látky, ale bílý papír. Vyletěl z mlýna, neporušený, hustě popsaný.

Gerlof pak uslyšel z hromady trámů nářek.

Zastrčil si papír do kapsy, mhouřil oči a snažil se v troskách mlýna něco zahlédnout. Všiml si, že za plameny se něco hýbe: Veronica Klossová se nakonec dostala dostatečně daleko z požářiště; právě odvazovala svého syna od židle.

A co John?

Gerlof ho nikde neviděl. To bylo to nejhorší. Nevěděl, jestli se Johnovi podařilo dostat z trosek, nebo ne. Když se stavba řítila k zemi, měl Johna před sebou… Teď ho nebylo nikde vidět.

Gerlof ležel v trávě, neměl šanci uniknout ohni, cítil spalující žár, který z něj vycházel. Připadal si jako oběť, oběť předhozená mlýnu. Mlýn po něm už brzy vztáhne své žhnoucí ruce…

„Gerlofe!“ zavolal náhle nějaký vysoký hlas.

Gerlof ucítil, jak se ho dotýkají ruce. Do podpaží se mu zaklesly dvě ruce a táhly ho od mlýna. Udělaly to v poslední chvíli: dřevo zaskřípalo a z mlýna odpadla jedna z perutí. Přímo na místo, kde před okamžikem ležel Gerlof.

Byla to zásluha malého Jonase – vrhl se za Gerlofem do trávy a odtáhl ho pryč. Chlapec byl teď celý zadýchaný a potácel se. Přestože měl slabé paže a tenké nohy, udělal, co mohl. Gerlof se mu nebránil, ale zároveň mu nemohl ani pomoct, byl už příliš vysílený.

Nechal se odtáhnout od žhnoucího požářiště na chladivý večerní vzduch.

„John…,“ vydechl.

Zadíval se k popraskaným stěnám mlýna. Už věděl, že John a Aron Fredh leží někde pod nimi. Doufal, že požár zahlédl některý ze sousedů a zavolal policii a hasiče. On sám nemohl nic dělat.

„Gerlofe?“

Zvedl oči. Znovu ho oslovil Jonas Kloss.

„Zavolej někoho, sežeň pomoc,“ řekl mu Gerlof. „Utíkej k nám do chaty… Rychle, Jonasi!“

Chlapec vyrazil.

Gerlof osaměl, vyčkával. Zkusil na Johna volat, ale John neodpověděl, zpod trosek se šířilo jen tiché sténání.

O notnou chvíli později se ozval zvuk sirén.

K troskám mlýna dorazila sanitka. Po ní se tu objevili hasiči s proudnicemi – snažili se zabránit ohni, aby se dál šířil po suché půdě.

Na Gerlofa dopadl stín. Někdo mu posvítil baterkou do zřítelnice.

„Pod těmi troskami zůstali lidé,“ zašeptal Gerlof.

Podle všeho jeho slova nikdo neslyšel, kdosi mu jen přehodil přes ramena deku. Stále se nad ním zvedala temná postava.

Hasič. Gerlof se na něho zadíval, nadechl se ústy, měl suché rty.

„Jsou tam lidi,“ řekl o něco hlasitěji.

„Kolik?“ zeptal se hasič.

„Dva muži. Mohl byste jim…“

Hasič nečekal, až Gerlof domluví, a otočil se. Cosi vykřikl na svého kolegu.

O několik minut později přinesli hasiči na požářiště jakési vzduchové polštáře, které zasunuli pod zbytky stavby, a napumpovali do nich vzduch. Pak pronikli pod trámy.

Křik a příkazy.

Gerlof viděl, jak odtamtud vynášejí dvě těla a pokládají je na deky rozprostřené v trávě. Na pozadí ohně byly vidět jen jejich siluety, ale Gerlof je obě poznal.

Tělo Arona Fredha bylo nehybné.

John se hýbal, ale jen nepatrně.

Zdravotníci se nad ním sklonili a začali ho oživovat. Zastiňovali ho svými rameny.

Gerlof se pomalu začal plazit k nim, dral se dopředu pouze za pomoci rukou. Jednu ruku pak vsunul do míst mezi botami zdravotníků. Šátral naslepo tak dlouho, dokud neucítil něco kostnatého. Bylo to ruka, Johnova studená ruka.

Silně ji stiskl, ale John nezareagoval.

Pohyby zdravotníků se zrychlovaly, muži pracovali horečněji. Pak náhle přestali a napřímili se. Jeden z nich vydechl a odstoupil od těla.

Gerlof přesto stále svíral Johnovu ruku, pustil se jí až ve chvíli, kdy mu ji zdravotníci opatrně vymanili z dlaně a přehodili přes něj i jeho kamaráda žluté deky. Johnovi ovšem dekou zakryli i obličej – tak, jako se to dělává s rouškou. Gerlof v té chvíli věděl, že je konec.

JONAS

Jonas si musel po událostech toho večera poležet čtyři dny v nemocnici v Kalmaru. Důvod neznal, slyšel jen, že lékaři říkají cosi o traumatické péči. Cítil se dobře, už dlouho nebyl tak klidný.

Většinu času v nemocnici strávil o samotě. Mats byl doma v Huskvarně, navštívit ho přišel jen otec, který byl propuštěn z nemocnice o dva dny dříve než on.

Když spolu mluvili o Ölandu, otec se tvářil smutně a unaveně.

„Od ostrova si teď potřebujeme odpočinout,“ řekl při odchodu.

Jenže Jonas se chtěl na Öland vrátit, proto když si pro něho přijela maminka, přemluvil ji, aby se tam před odjezdem domů ještě zastavili.

Hodinu poté, co byl propuštěn z péče lékařů, už přejížděli Ölandský most.

„Já nebyl zas tak nemocný,“ řekl za mostem. „Asi mě chtěli jen prohlídnout a zjistit, jak mi je.“

„A jak ti je?“ zeptala se maminka.

„Dobře… Nemůžu říct, že by mě něco bolelo. Ale jinak to za moc nestojí.“

„Co?“

„Všechno…,“ řekl Jonas. „To, co se stalo.“

„Já vím,“ řekla maminka. „Ale už je to za námi!“

Téměř celou cestu do Stenviku mlčeli.

Projeli kolem obchodu – bylo zavřeno.

Zavřený byl i kemp.

Jonasovi z toho bylo trochu smutno, vesnice působila opuštěným dojmem – v porovnání s červencem určitě.

Zcela prázdno tu ale nebylo. Před několika domy u pobřežní silnice parkovala auta a na několika zahradách povívaly modrožluté vlajky. Přesto tu nikde nebyli vidět žádní lidé.

Maminka se chtěla zastavit u domů Klossových, ale Jonas neměl chuť, a tak kolem nich jen rychle projeli; zahlédli, že jsou kolem nich stále natažené policejní pásky. Rozbité střechy a okna byly zakryté bílými plastovými fóliemi.

Pobřežní skály byly prázdné, v místech, kde byla dříve mohyla, zel stále v zemi velký kráter.

Jonas věděl, že zatímco ležel v nemocnici, byly z lomu odvezeny kameny, které se do něj zřítily při výbuchu. Od otce se dozvěděl, že kdesi pod bývalým bunkrem našli Kentovo tělo. Kdo se teď postará o strýcův dům, Jonas netušil.

A teta Veronica? Podle toho, co mu řekl otec, ji vyslýchala policie.

Co bude dál s domy, bylo Jonasovi jedno, protože už se sem nechtěl vrátit.

Zadíval se na maminku.

„Zajedem na opačnou stranu, ano?“

Maminka přikývla a rozjela se na sever.

U Gerlofova domku u moře, ve kterém Jonas našel oné červnové noci útočiště, stál muž v modrých montérkách a natíral loďku.

Gerlof, připomněl si Jonas. V nemocnici na něho dost myslel.

„Tady odboč, prosím tě,“ řekl mamince. Auto se tak opět otočilo směrem do nitra ostrova, projelo po silnici v severní části vesnice. Přibližně po sto metrech ji Jonas požádal, aby zastavila na místě, kde začínala vedlejší cesta. Vedla k dvoukřídlým mřížovým vratům.

„Hned jsem zpátky!“ řekl a vyskočil z auta.

Otevřel vrata a vešel na zahradu. Všechno tu vypadalo jako předtím, jen s tím rozdílem, že vlajka visela na půl žerdi.

Na zahradě štěbetali ptáci a na židli jako obvykle seděl Gerlof. Měl skloněnou hlavu.

Všechno vypadalo tak, jak si to Jonas představoval: Gerlof měl na hlavě slamák naražený do čela a v ruce držel hůl. Přesně tak, jak tu sedával celé léto. Když se k němu Jonas přiblížil, zvedl oči a kývl na něho.

„Ahoj, Jonasi!“ řekl tiše. „Tak už jsi zase tady?“

Jonas došel až k němu.

„Ano. Ale už odjíždím, vracíme se domů.“

„Cítíš se dobře?“ zeptal se Gerlof.

„Ano.“

Ticho.

„Jonasi, jestlipak víš, že jsi mi zachránil život?“ řekl Gerlof. „Když jsem ležel u mlýna, odtáhl jsi mě od ohně.“

Jonas upadl do rozpaků.

„Možná…,“ řekl a pokrčil rameny.

Gerlof se podíval stranou, směrem k vodě, a řekl:

„Už našli Ophelii.“

Jonas se zatvářil nechápavě, ale jen na okamžik.

„Tu loď s přízraky?“

„Byla to skutečná loď, nic strašidelného,“ pokračoval Gerlof. „Objevili ji předevčírem lodním sonarem… Ležela v severní části průlivu, v třicetimetrové hloubce. Někdo jí do trupu udělal díru.“

Jonas jen kývl na srozuměnou, lodí se už nechtěl zabývat. Slyšel, jak kolem cvrlikají ptáci, a uvědomil si, že si chtěl s Gerlofem o něčem promluvit. Týkalo se to jednoho porušeného slibu.

„Prozradil jsem něco, co jsem neměl,“ řekl tiše.

„Copak to bylo?“ zeptal se Gerlof.

„Jde o Petera Mayera… Řekl jsem o něm otci a Kentovi.“

Gerlof zvedl ruku.

„Já vím, Jonasi,“ řekl. „Člověk se něčeho takového občas dopustí, ani neví jak… V tom případě je ale možné, že to, co se Mayerovi stalo na té silnici u Marnäsu, nebyla nehoda. Co ty na to?“

„Nevím,“ řekl Jonas. „Nebyl jsem u toho. Kent za ním běžel, pronásledoval ho, ztratili se mi ve tmě…“

Jonas se odmlčel.

„Nemohl jsi nic dělat,“ řekl Gerlof. „Jak už to bývá, tohle měli na svědomí dospělí.“

Jonas se zamyslel.

„To, co se stalo… je hrozné,“ řekl.

Gerlof věděl, co má chlapec na mysli.

„To máš pravdu… John bude mít pohřeb příští týden.“ Povzdechl si a pokračoval: „A tohle století bylo taky hrozné… Války, umírající lidé, bída. Je dobře, že už brzy skončí. Jednadvacáté století bude jistě příjemnější.“

Unaveně se na Jonase usmál a dodal: „To bude patřit tobě!“

Jonas nevěděl, co by Gerlofovi ještě řekl. Slyšel, že na silnici stále hučí motor maminčina auta. Otočil se k vratům.

„Musíme už jet.“

Gerlof přikývl.

„Je po létě.“

Potřásl si s Jonasem rukou.

Jonas zamířil k vratům. Když k nim došel, ohlédl se.

Gerlof působil na zahradě opuštěně. Ještě jednou zvedl ruku, aby chlapci zamával. Jonas mu to oplatil stejným gestem.

EPILOG

Když se Gerlof loučil s Johnem na marnäském hřbitově, byl slunečný den v polovině srpna.

John byl uložen do krásné bílé rakve, dobře uzavřené. Gerlof čekal, jestli se z ní během obřadu neozvou nějaké zvuky, ale nestalo se tak.

Přestože hrob ležel na západní straně od kostela, daleko od hrobů rodiny Klossových, Gerlof k němu přesto nechtěl jít. Pomalu vykročil na dlážděný chodníček vedoucí ke hřbitovní bráně. Nad hlavou zahlédl dva ptáky, vypadali jako káňata mířící na jih. Jako by se už vydali na dlouhou cestu směrem k Africe.

Že by už léto skončilo i pro stěhovavé ptáky?

„Gerlofe?“ ozval se hlas za branou. „Nechceš odvézt?“

Byl to Johnův syn Anders. Ukazoval na své auto, které stálo na parkovišti.

Gerlof už odmítl své dcery Lenu a Julii, které mu také nabídly svezení, protože věděl, že rovnou z pohřbu chtějí jet do Göteborgu. Andersovi ale na jeho nabídku kývl a nechal ho, aby mu pomohl usadit se na přední sedadlo.

Anders si sedl za volant.

„Chceš hodit do Domova?“

Gerlof se zamyslel a řekl:

„Odvez mě na chatu. Zkontroluju, jak to tam vypadá.“

Anders zařadil rychlost a vyjel. V autě bylo ticho, které přerušil až Gerlof svou otázkou:

„Andersi, měl mě John rád? Choval jsem se k němu hezky?“

Anders odbočil na hlavní silnici a odpověděl:

„On takhle neuvažoval… Akorát jednou se mi zmínil, že prý jsi mu nikdy nedal jedinej příkaz.“

„Vážně? A já myslel, že jsem mu na moři pořád jenom něco přikazoval.“

„Kdepak,“ řekl Anders. „Říkal mi, že když jsi něco potřeboval, tak sis o to řekl formou otázky. Zeptal ses ho třeba, jestli by nechtěl vytáhnout plachtu. A on to udělal.“

„Hm, možná máš pravdu…“

Oba pak chvíli mlčeli. Anders zabočil na silnici procházející vesnicí. Když pak projížděli mezi chatami, řekl tiše:

„Včera večer jsem ji spustil na vodu.“

„Cože?“ zeptal se Gerlof, který byl do té chvíle pohroužen do vzpomínek na Johna.

„Říkám, že už jsem ji spustil… pramičku.“

„Mou loďku?“

„Jo, tu,“ přisvědčil Anders.

„Jak se drží na vodě?“

„Trochu do ní zatejká. Ale chce to jen pár dnů a dřevo se pěkně zatáhne.“

„Výborně,“ řekl Gerlof a myslel znovu na Johna a na to, co mohli nebo měli udělat jinak.

Jedním si byl jistý: měli se vyhnout rodině Klossových.

Po několika minutách dojeli k chatě. Anders zastavil u vrat. Gerlof pomalu vystoupil a obrátil se k němu:

„Díky, Andersi. A opatruj se… Zajeď si někam na dovolenou.“

„To bych snad mohl,“ řekl Anders.

„Nebo si najdi ženu.“

Anders se unaveně usmál.

„Tady? To asi těžko,“ řekl. „Ale co, život jde dál…“

Gerlof na to neřekl nic, rozloučil se a otevřel vrata.

Když pak Anders odjel, vykročil na svůj pozemek.

Otevřel prázdnou chatu a vešel do ní, ani se nevyzul. Zastavil se v obývacím pokoji.

Všechno utichlo. V chatě bylo chladno a klid. Staré nástěnné hodiny vedle televize nebyly v chodu. Gerlof je nechal být, nenatáhl je.

Vedle nich visela černobílá fotografie. Byla padesát let stará a zachycovala Gerlofa s Johnem, jak stojí na stockholmském Jižním nábřeží a za zády se jim tyčí kostelní věže Starého města. Oba jsou mladí a silní, mají na sobě obleky a černé klobouky, usmívají se a do tváří jim svítí slunce.

Gerlof se zvolna otočil k oknu. Zadíval se ven, na korouhvičku s postavou panáčka, který si brousí kosu. Během rána se otočila, právě ukazovala k pobřeží. Vítr od západu předpovídali také v rozhlase; měl by prý dosáhnout rychlosti čtyř kilometrů za vteřinu. Má foukat slabý, ale vytrvalý vítr směřující z nitra ostrova k moři. Všechno, co se ocitne ve vodách průlivu, požene k pevnině.

Zajímavé.

Gerlof postával ve své chatě. Blížil se konec století a on tu zůstal jako poslední, všichni jeho přátelé stejného věku už zemřeli. Pokud na přelomu století nepřijde konec světa, měl by Gerlof přesně za deset měsíců oslavit své pětaosmdesáté narozeniny. Narodil se dvanáctého června, ve stejný den jako Anna Franková, i když o čtrnáct let dříve než ona. Když zemřela v Bergen-Belsenu, byl už kapitánem škuneru a proplouval na Baltu mezi minovými poli.

Annu Frankovou přežil o více než padesát let. Přežil celé dvacáté století. Děti, které byly zavražděny ve vyhlazovacích táborech, utečence, kteří zemřeli hlady, vězně, kteří byli popraveni, vojáky, kteří zemřeli v boji. Žil déle než miliony lidí, kteří byli mladší než on, takže mohl být spokojený. Jenže jeho tělu se nechtělo odejít, bylo stále lačné každého nového dne.

Gerlof ale nechtěl skončit v nemocniční posteli. Nechtěl ležet se spoustou hadiček zavedených do těla. Měl jasno, že takhle umřít nechce.

Vzal si poznámkový blok a zapsal do něj pár řádek na rozloučenou. Pozdrav dcerám a k němu dvě instrukce:

Dejte mi zahrát hodně hudby, napsal. Nejlépe žalmy, ale proložte je písněmi od Everta Taubeho a Dana Anderssona.

Pak se, aniž odložil tužku, zarazil. Neměl bych ještě něco připsat? pomyslel si. Nějaké životní moudro?

Ne, tohle by mohlo stačit, řekl si. Odložil tužku, blok nechal otevřený a zvedl se. Vyšel z chaty. Nepřevlékl se, nechal si černý oblek.

Opřel se o hůl a vydal se k silnici. Nikde nikdo. Okolí ale tak docela liduprázdné nebylo. Kdesi zaštěkal pes, bouchly dveře auta – přišel čas jet domů a vrátit se do práce. Léto sice možná ještě neskončilo, ovšem doba dovolených ano.

Přešel pobřežní silnici, která byla také prázdná; jen v dálce u mola zahlédl několik koupajících se postav.

Mohl tak nikým nepozorován sejít kolem dopisních schránek až ke břehu. Mořské zářezy, tak se tomu tady dříve říkalo. Jasně viděl, jak voda v zálivu zčernala zčeřenými vlnkami.

Ano, vítr skutečně fouká z ostrova na moře.

Na kamenech na břehu postávalo několik racků. Jeden z nich zahlédl Gerlofa a natáhl krk. S otevřeným zobákem zvednutým k nebi začal vydávat varovné výkřiky, ostatní se k němu přidali.

Vedle nich odpočívala loďka, zádí spuštěná na vodu, jak se zmínil Anders.

Vlaštovka.

Byla pěkná, skoro jako nová. Připravená vyplout.

Gerlof k ní pomalu sešel. Hůl si položil na příď a uvolnil lano, které trup lodi spojovalo se zdvihákem. Pak se opřel do přídě a chtěl trup postrčit kupředu.

Jenže Vlaštovka se nehnula. Gerlof dělal, co mohl, ale bylo to marné. Loďka byla příliš těžká a on zase příliš slabý.

Mrzuté bylo, že hladina byla tak blízko, od přídě ji dělilo jen asi půl metru. Gerlof se odhodlal k dalšímu pokusu – předklonil se a znovu se opřel do přídě, tentokrát vší silou.

Ne, nešlo to. Jeho plavba bude muset skončit tady, nemohl nic dělat.

„Pane, nechcete pomoct?“

Gerlof se ohlédl. Nad břehem stáli dva lidé – muž středních let a chlapec, oba v krátkých kalhotách a se slunečními brýlemi na očích. Muž se na něho usmíval. Gerlof je vůbec neznal, přesto se napřímil a souhlasně přikývl.

Muž s chlapcem pak dlouhými kroky sestoupili k vodě a postavili se vedle Gerlofa.

„Pěkná loďka,“ poznamenal muž. „Připadá mi jako zmenšená verze lodí, na kterých se plavili vikingové.“

Gerlof krátce přikývl.

„Je asi hodně stará, viďte?“

„To tedy je,“ odpověděl Gerlof. „Je jí pětasedmdesát. Opravil jsem ji s kamarádem Johnem.“

Měl dobrý pocit, že zaznělo Johnovo jméno, a nic na tom nezměnil ani fakt, že je vzápětí odfoukl vítr.

„Vážně?“ řekl muž. „To je hezké, že se na Ölandu pořád používají takové staré lodě… Chystáte se na vyjížďku?“

„Ano. Bude poslední,“ řekl Gerlof a dodal: „Letos poslední…“

„Tak to my vám rádi pomůžeme. Co říkáš, Michaeli?“

Chlapec unaveně přikývl, zřejmě by se už nejraději vrátil zpátky na pevninu.

Muž s chlapcem – Gerlof se domníval, že je to otec se synem – žádnými neduhy netrpěli. Bez váhání došli k přídi, opřeli se do ní a napnuli svaly.

„Až řeknu tři!“ instruoval chlapce muž. „Raz, dva… tři!“

Vlaštovka vklouzla do vody, jako by měla kolečka. Gerlof se na okamžik strachoval, že vyrazí do průlivu bez kapitána, ale muž příď včas zachytil a přitáhl ji k sobě tak, aby se dotýkala břehu.

„Tak a je to… můžete vyplout!“ řekl muž. Zadíval se na Gerlofa a pak na loďku a dodal: „Jak ji pak ale dostanete zpátky na břeh?“

„Já už si nějak poradím.“

Muž přikývl a začal stoupat zpátky nad břeh.

„Děkuju vám,“ řekl Gerlof. „Bydlíte tady ve vsi?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Ne, jen projíždíme kolem, na chvíli jsme se tady zastavili… Dneska jsme vyrazili autem, chtěli bychom si tu koupit nějaký domek u moře, jako je tenhle, tak se trochu rozhlížíme. Není na prodej?“

Kývl ke Gerlofovu domku.

„Myslím, že ne,“ řekl Gerlof. „Odkudpak jste?“

„Ze Stockholmu. Bydlíme v Brommě. Chceme tady zůstat dva týdny a projet si ostrov.“

„Aha,“ řekl Gerlof.

Nejenže jsou z pevniny, pomyslel si. Navíc ze Stockholmu! Gerlof by jim toho jistě mohl hodně povědět, ale zarazil se a řekl jen:

„Tak vás tady pěkně vítám… Doufám, že se vám na ostrově líbí.“

„O tom vůbec nepochybujte!“

Gerlof mlčky sledoval, jak se otec se synem vzdalují a míří k pobřežní silnici.

Opět osaměli – on a jeho loďka.

Gerlof se teď musel pohybovat opatrně, protože jediný chybný krok by mohl mít nenapravitelné následky. Díky holi se dostal na jeden z kamenů vedle Vlaštovky a s námahou z něj sestoupil na palubu – nejprve do ní dostal pravou nohu, pak levou.

K tomu, aby se odrazil od břehu, mohl použít veslo, ale stejně dobře mu posloužila hůl. Odrazil se od kamene, na kterém před chvilkou stál.

Loďka vyrazila po vodě, aniž by se zadrhla o dno.

Výborně.

Gerlof nikdy nepatřil k lidem, kteří se vyžívají v koupání, a při svých plavbách na moři se vždycky snažil, aby se nenamočil. Za celou dobu třiceti let, kdy se plavil na nákladních škunerech, se jeho loď ani jednou nepotopila. Jeden škuner mu shořel, to je pravda, a poslední, Nore, musel prodat pod cenou, když podlehl konkurenci nákladních vozů, ale že by šla někdy jeho loď ke dnu? To se nikdy nestalo.

Nyní přišel čas, aby se své práce ujal vítr. Gerlof z posledních sil hodil vesla na břeh. Nejprve jedno a pak druhé. Třeba ještě někomu budou k užitku.

Pak už nechal působit vítr. Zanese ho s loďkou doprostřed průlivu – nebo tak daleko, kam bude Vlaštovka schopna doplout.

Zvedl oči k tmavě modrému nebi. Na západě, vysoko nad úzkým tmavým pruhem pevniny, viděl světlou čáru, která se stále prodlužovala. Letadlo. Při pohledu na ně si uvědomil, že ačkoli se po Baltu plavil několik desítek let, letadlem nikdy v životě neletěl.

Tolik obyvatel Ölandu opustilo ostrov a vydalo se na západ do USA, na jih do německých přístavů, do Afriky, do Austrálie – anebo na východ jako Aron Fredh –, ale Gerlof nikdy. Zůstal doma na svém Baltu. Příliš ho to táhlo k manželce a dětem, než aby se vydal na cestu k rovníku. Když se plavil po Baltu, byl díky tomu, že jsou všechny baltské přístavy mezi sebou v přímém kontaktu, Ölandu vždycky nablízku.

Nyní se na moře vypravil naposledy.

Když sklopil oči do loďky, viděl, že se na jejím dně tvoří potůčky vody. Mohly za to škvíry mezi prkny, které se ještě nestačily zatáhnout. Kdyby loďka ležela na vodě dostatečně dlouho, zmizely by, ale na to už nebyl čas.

Kdyby tu teď s ním byl John, seděl by na lavici na přídi s naběrákem v ruce. To místo teď ale bylo prázdné.

Vítr hnal loďku zvolna od břehu.

Gerlof si zhluboka vydechl. Myslel na smrt – na onen letní den před necelými sedmdesáti lety, kdy na marnäském hřbitově kopal hrob pro Edvarda Klosse, z jehož rakve se pak ozvalo bouchání. Nejdřív tři údery v rychlém sledu za sebou a pak další tři. Rány bylo dobře slyšet a vycházely ze země.

Od té doby o tom často přemýšlel, ale nikdy nepřišel na žádné logické vysvětlení. Pokud žádné takové neexistuje, znamená to, že ty údery přišly ze záhrobí a měl je na svědomí sedlákův duch.

To by pak znamenalo, že po smrti existuje život a že Gerlofova pouť nekončí. Možná že se brzy setká se svými přáteli a příbuznými. Se svou ženou Ellou, kamarádem Johnem a vnukem Jensem. Se všemi, kteří se vydali na cestu dříve než on.

Voda už zcela zaplavila prkna na dně loďky. Gerlof se z lavice sesunul přímo na ně. Ačkoli měl kalhoty vmžiku mokré, nevšímal si toho. Opatrně si lehl na záda a vydechl si. Bude tak, jak bude, říká se na Ölandu.

Jakmile na těle ucítil studenou vodu, vzpomněl si ještě na něco, co mělo souvislost s oním hrozným pohřbem, který zažil, když mu bylo patnáct.

Láhve se studeným pivem.

Vzpomněl si na pivo, které mu nabízel hrobník Bengtsson. Zřejmě to bylo vůbec poprvé, co se ho Gerlof napil. Pivo v orosených láhvích bylo přinejmenším stejně studené jako voda, která nyní prosakovala do loďky.

Jak je možné, že bylo tak studené? Byl přece teplý slunečný den. Lednice ani mrazáky v té době ještě nebyly. V ölandských sklepech se k chlazení používal led z předešlé zimy. Pokud někdo chtěl něco uchovat do léta v chladu, musel to zakopat společně s kusy starého ledu.

Že by měl tenkrát hrobník láhve uložené v nějakém sklepě? Zakopal je v nějaké dřevěné bedně nebo v sudu? Co když je na hřbitově uložil do staré drenážní trubky, jejíž ústí zakrýval drn?

Gerlof si vzpomněl, že ve chvíli, kdy se ozvaly rány, stál Bengtsson kousek za nimi. Je tedy možné, že zatímco se ostatní dívali na rakev, bouchal na ústí roury. Třikrát do ní udeřil lopatou nebo kramflekem holínky.

Přítomní si pak mohli myslet, že ty údery vycházejí z rakve. Že to bouchá duch zesnulého.

Gerlof si pamatoval, že se Bengtsson toho dne tvářil na bratry Klossovy nakvašeně. Jak silná byla jeho averze vůči oběma sedlákům? Co když si z nich chtěl jen vystřelit? Měli uvěřit tomu, že jejich bratr v hrobě straší? V tom případě to od něho byla nepěkná klukovina, která se mu setsakramentsky vymkla z rukou.

Mohlo to tak být? Gerlof si o tom nemohl s nikým promluvit, protože všichni svědkové té události už byli po smrti.

Ale ten otvor v zemi je tam možná dodnes, pomyslel si. Jen pár metrů od hrobu Klossových.

Možná. Nemohl se tam vypravit, na to už bylo příliš pozdě. Ležel v loďce, do níž prosakovala voda, a mířil s ní do Kalmarského průlivu.

Nedalo se nic dělat.

Smrt utopením je prý příjemná. Vždycky mu to tvrdili staří námořníci, přestože si to u nikoho, koho potkala, nemohli ověřit. Gerlof tomu přesto věřil. Člověk zavře oči a pomalu se propadá do velké temnoty. Ne jako námořník, ale jako ten, koho převozník převáží přes řeku Styx…

Otevřel oči. Něco tady nehrálo. Měl cit pro všechno, co se děje na moři, takže poznal, že něco není v pořádku. Začal se pomalu napřimovat, mokrá záda ho znovu zastudila. Nadzvedl hlavu nad okraj loďky.

Mohl za to vítr – nečekaně se obrátil. Drobné vlnky se o něco zvětšily a pomalu, ale jistě postrkovaly Vlaštovku před sebou. Gerlofova loďka se vracela zpátky ke břehu.

Změna cíle plavby, pomyslel si. Kdepak Styx, ale Stenvik.

Vydechl, nechal se s loďkou unášet a zvedl oči k široké, rozjasněné obloze. Kroužili nad ním rackové. S roztaženými křídly plachtili ve větrných proudech, včas dokázali využít každý z nich, radostně na sebe pokřikovali.

Snadno by uvěřil, že to byli titíž rackové, kteří ho před více než osmdesáti lety přivítali hlasitým pokřikem, když na tomto pobřeží stanul poprvé.

Usmál se na ně.

Ti ptáci přežili – stejně jako on.

DOSLOV

Některé části tohoto románu pojednávají o takzvaném Velkém teroru, tajné válce, kterou ve třicátých letech zahájil Josif Stalin. Součástí této války, vedené Stalinem proti vlastnímu obyvatelstvu, byla masová zatýkání, svévolné popravy a vybudování obrovské sítě nápravně-pracovních táborů zvaných gulagy, které pokrývaly celý Sovětský svaz. Teror byl namířen jak proti sovětským občanům, tak proti přistěhovalcům ze západu, kteří do SSSR přijeli s vírou, že tato země je rájem pracujících. Podle údajů uvedených v knize Kaay Enebergové Donuceni mlčet, věnující se Švédům, kteří odjeli do Sovětského svazu, byl nejméně jeden z nich z Ölandu. Právě tento neznámý emigrant mi byl inspirací pro postavu Arona Fredha.

Co se jeho osudů týče, inspirovaly mě rovněž některé skutečné historické události – např. katastrofa při testování rakety na kosmodromu Bajkonur v říjnu roku 1960, katyňský masakr, během něhož NKVD povraždila polské zajatce – a některá fakta a příběhy, které jsou zachyceny v následujících knihách: Dělníkem v Sovětském svazu Alfreda Badlunda, Byl jsem dítětem v gulagu Juliana Bettera, Velký teror Roberta Conquesta, Stalin: Na dvoře rudého cara Simona Sebaga Montefioreho, Stalinovy děti Owena Matthewse, Čas z druhé ruky Světlany Alexejevičové, Pachatelé Haralda Welzera a Gulag – Historie z pera Anne Applebaumové. Fakta o Ölanďanech, kteří se vystěhovali do USA, jsem našel v pracích Ulfa Wickboma a Waltera Frylestama Amerika – zpáteční lístek a Amerika – sen, nebo noční můra? od Anderse Johanssona. Čerpal jsem také z vyprávění mých ölandských příbuzných.

Chtěl bych poděkovat Ulrice Franssonové, Hansi Gerlofssonovi, Cherstin Juhlinové, Caroline Karlssonové, Ing-Mari a Jimovi Samuelssonovým a Turemu Sjöbergovi, stejně tak Åse Sellingové a Katarině Ehnmarkové Lundquistové. Na závěr bych rád poděkoval několika spisovatelům, kteří o Ölandu psali přede mnou a vytyčili v jeho krajině zajímavé cesty: Tomasi Arvidssonovi, Thekle Engströmové, Margit Fribergové, Carlu von Linné (ten měl při své cestě po severním Ölandu bohužel dost naspěch), Thorstenu Janssonovi, Andersi Johanssonovi, Barbro Lindgrenové, Åkemu Lundqvistovi, Andersi Nilssonovi, Rolfu Nilsonovi, Peru Planhammarovi, Ragnhild Oxhagenové, Anně Rydstedtové, Niklasi Törnlundovi, Magnusi Utvikovi a dvěma velkým lyrickým básníkům, kteří z Ölandu pocházejí: Lennartu Sjögrenovi a Eriku Johanu Stagneliovi.

Johan Theorin

Table of Contents

LÉTO 1930

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, KVĚTEN 1931

JONAS

GERLOF

LISA

GERLOF

LISA

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ČERVEN 1931

JONAS

LISA

NAVRÁTILEC

JONAS

LISA

GERLOF

JONAS

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ČERVEN 1931

GERLOF

JONAS

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ČERVENEC 1931

GERLOF

LISA

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ČERVENEC 1931

JONAS

GERLOF

JONAS

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, DUBEN 1932

JONAS

LISA

JONAS

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, LISTOPAD 1933

JONAS

GERLOF

JONAS

GERLOF

NOVÁ ZEMĚ, ŘÍJEN 1934

NAVRÁTILEC

GERLOF

JONAS

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, KVĚTEN 1935

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, PROSINEC 1935

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ÚNOR 1936

LISA

JONAS

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, BŘEZEN 1936

LISA

GERLOF

JONAS

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ČERVENEC 1936

GERLOF

LISA

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, LISTOPAD 1936

GERLOF

LISA

GERLOF

LISA

JONAS

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, KVĚTEN 1937

GERLOF

JONAS

LISA

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ÚNOR 1938

JONAS

LISA

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, 1940–1945

GERLOF

JONAS

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, ŘÍJEN 1957

LISA

GERLOF

JONAS

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, 1960–1980

GERLOF

LISA

NAVRÁTILEC

LISA

NAVRÁTILEC

GERLOF

LISA

NOVÁ ZEMĚ, DUBEN 1998

LISA

NAVRÁTILEC

JONAS

GERLOF

NAVRÁTILEC

NOVÁ ZEMĚ, DUBEN 1998

NAVRÁTILEC

JONAS

GERLOF

NAVRÁTILEC

GERLOF

NAVRÁTILEC

GERLOF

JONAS

EPILOG

DOSLOV