Johan Theorin

SKRÝŠ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin 2011

Published by agreement with Hedlund Agency.

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5615-0

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

Klaře

Děkuji všem, kteří mi s tímto románem přímo či nepřímo pomohli:

Kajse Asklöfové, Rogeru Barrettovi, Katarině Ehnmarkové Lundquistové, Ann Heberleinové, Rikardu Hedlundovi, Kari Jacobsenové, Cherstin Juhlinové, Andersi Parsmovi, Ann Ruleové, Åse Sellingové a Bengtu Wittemu.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

Drahý Ivane,

může člověk napsat milostný dopis někomu, s kým se v životě nesetkal? Já se o to alespoň pokusím, i když Tě znám jen z fotografií v novinových článcích s hroznými, do očí bijícími titulky – z černobílých snímků, které měly lidem ukázat „Ivana Rössela, šílence, vraha dětí“, nebo jak tě to nazvali.

Přestože ty fotografie jsou kruté a nespravedlivé, hodně jsem si je prohlížela. Mohl za to ten pohled Tvých očí – klidný, moudrý, a přesto tak pronikavý. Připadá mi, že vidíš svět takový, jaký je, a že vidíš i do mě. Přála bych si, abys mě uviděl i ve skutečnosti, moc ráda bych se s Tebou setkala.

Samota je strašlivá věc. Bohužel i já si jí užila požehnaně. Umím si představit, že v zamčených pokojích za nemocničními zdmi se také někdy musíš cítit osamělý. Pozdě v noci, v tom tichu, kdy kromě Tebe nikdo jiný na světě nebdí… Nechat se pohltit samotou a nakonec se jí nechat zadusit je tak snadné!

Posílám Ti svou fotografii, která byla pořízena jednoho teplého slunečného dne loni v létě. Jak vidíš, mám světlé vlasy, ale tmavé oblečení. Nosím ráda tmavé barvy. Doufám, e se na mě budeš dívat tak, jako se já dívala na Tvoje fotografie.

Pro dnešek už budu končit, ale napíšu Ti znovu. Doufám, že můj dopis si Tě někde za tou zdí najde. Také doufám, že se Ti podaří mi nějakým způsobem poslat odpověď.

Víš o něčem, co bych pro Tebe mohla udělat?

Ivane, já udělám cokoli.

Cokoli.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

Část první

RUTINNÍ ČINNOSTI

Výchozí pozici mají všichni stejnou;

jak je tedy možné, že zatímco většina

lidí životem prochází bez nesnází,

pár jich sejde z cesty?

John Barth: Ztracen v panoptiku

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

1

Pozor, hrají si tu naše děti! čte Jan přes boční okénko taxíku. Text je napsán na modré plastové tabuli a stojí pod ním ještě: JEĎTE POMALU!

„Zatracení haranti!“ zakřičí řidič.

Jan letí dopředu – taxi poté, co zahnulo za roh, prudce zabrzdilo před tříkolkou.

Nějaké dítě ji nechalo stát téměř uprostřed vozovky.

Ulice se nachází ve vilové čtvrti města Valla. Jan si všímá nízkých dřevěných plotů před bílými cihlovými domy a také té velké tabule s výstrahou.

Pozor, hrají si tu naše děti! Navzdory tříkolce tu ulice zejí prázdnotou. Žádné děti, na které by měl člověk dávat pozor, tu nejsou.

Možná jsou všechny v těch domech, pomyslí si Jan. Jsou tam zamčené.

Řidič si Jana prohlédne ve zpětném zrcátku. Zdá se, že taxikář má krátce před penzí. Jeho čelo je vrásčité, plnovous bílý a oči unavené.

Jan je na unavené pohledy zvyklý, setkává se s nimi všude.

Řidič, který až do chvíle, kdy zanadával a prudce zabrzdil, neřekl málem ani slovo, nyní, když se opět rozjel, náhle Janovi položí otázku:

„Nemocnice svatý Patricie… Vy tam děláte?“

Jan kroutí hlavou.

„Ne. Zatím ještě ne.“

„Aha, takže se tam ucházíte o práci?“

„Ano.“

„Takže tak je to,“ říká řidič.

Jan víc neřekne, má sklopené oči. Nechce toho o sobě příliš prozrazovat. Neví, kolik toho o klinice může říct.

Řidič mluví dál:

„To víte, že se mezi lidma říká špitálu jinak?“

Jan zvedne oči.

„Ne. Jak?“

Řidič se u volantu usměje pod vousy.

„To už vám tam řeknou sami!“

Jan se podívá stranou na řadu vil a myslí na muže, s nímž se má brzy setkat.

Doktor Patrik Högsmed, primář. Jeho jméno si přečetl na konci inzerátu v rubrice Zaměstnání, na který narazil v půlce června:

VYCHOVATELE/VYCHOVATELKU nebo UČITELE/

UČITELKU hledá mateřská školka Mýtina. Jedná se o pracovní poměr na dobu určitou.

Text pod záhlavím Janovi připomněl mnoho podobných inzerátů:

Hledáme vychovatele/vychovatelku nebo učitele/učitelku pro práci v mateřské škole – nejlépe mladšího muže, protože naším cílem je vytvořit pracovní tým, v němž budou rovnoprávně zastoupena obě pohlaví.

Uchazeč o toto místo by měl být vyrovnaný, otevřený a upřímný, měl by mít zájem o hry s dětmi, hudbu, nejrůznější druhy tvůrčích činností a výlety do přírody (v sousedství naší školky je les).

Svou prací u nás byste měl(a) přispívat k vytváření pozitivní atmosféry v naší školce a zabránit tomu, aby si děti navzájem jakkoli ubližovaly.

Jan mnohé z toho splňoval: byl mladší muž patřičného vzdělání, měl rád hry a jako náctiletý hrál – i když většinou jen sám pro sebe – na bicí.

Ubližování se mu z osobních důvodů příčilo.

Byl ale otevřený a upřímný? Přijde na to. Když nic jiného, dařilo se mu dojmem upřímného člověka působit.

Z inzerátu si tenkrát vystřihl adresu kontaktní osoby, jíž byl Patrik Högsmed: Kancelář, Oblastní psychiatrická klinika svaté Patricie, Valla.

Jan, kterému se nikdy nedařilo dělat sám sobě reklamu, nechal inzerát několik dní ležet na kuchyňském stole, ale nakonec mu to nedalo a na primářovo číslo zavolal.

„Högsmed,“ ozval se tichý mužský hlas.

„Doktor Högsmed?“

„Ano.“

„Jmenuji se Jan Hauger a měl bych zájem o to volné místo u vás.“

„Které myslíte?“

„Učitel v mateřské školce, nástup v září…“

V telefonu bylo chvíli ticho, ale pak Högsmed odpověděl:

„Aha, to…“

Högsmed mluvil potichu, jako by byl nesoustředěný. Pokračoval otázkou:

„Proč vás to místo zajímá?“

„No…“ Jan mu nedokázal říct pravdu, ihned se pustil do lhaní – a pokud ne přímo do lhaní, tak do toho, že tak alespoň zamlčel informace o sobě. Rozhodl se, že řekne jen: „Jsem zvědavý.“

„Zvědavý,“ zopakoval Högsmed.

„Ano. Jsem zvědavý – na to zaměstnání i na vaše město. Zatím jsem pracoval většinou v družinách a školkách ve velkých městech. Takže mi připadá zajímavé zkusit to v nějakém menším městě a porovnat, jak školka vypadá tam.“

„Dobrá,“ řekl mu tehdy Högsmed. „Tady se ale jedná o poněkud zvláštní školku, protože rodiče dětí jsou zdejšími pacienty.“

Potom začal vysvětlovat, proč je Oblastní psychiatrická klinika svaté Patricie provozovatelem mateřské školy: „Otevřeli jsme ji před několika lety, je to experiment… Její základní myšlenka se opírá o výzkum, který se snaží zjistit, nakolik je pro výchovu malých dětí rozhodující jejich vztah k rodičům. Jde o to, aby z nich vyrostli sociálně zralí jedinci. Pěstounské domovy, jak ty, kde děti žijí trvale, tak i ty, v nichž jsou dočasně, mají určitá negativa. Tady ve Svaté Patricii dáváme přednost tomu, aby naše děti měly pravidelný a stálý kontakt se svou biologickou matkou nebo otcem – bez ohledu na zmíněné neobvyklé podmínky. Pro rodiče je pak kontakt s dítětem zároveň součástí léčby.“ Lékař pak po krátké pauze dodal: „A o to tady na klinice také jde: my léčíme. Naše pacienty netrestáme – ať už se dopustili čehokoli.“

Zatímco ho Jan poslouchal, neuniklo mu, že lékař nepoužil slovo uzdravujeme.

Högsmed mu rychle položil závěrečnou otázku:

„Tak co tomu říkáte?“

Jan měl zájem, zaslal primáři svou žádost a životopis.

Začátkem srpna mu Högsmed zavolal znovu: Jan ve výběru uchazečů postoupil do dalšího kola, má přijít k primáři na pohovor. Když se spolu domluvili na termínu, Högsmed dodal:

„Chtěl jsem vás ještě o něco poprosit, Jane.“

„Ano?“

„Vezměte si s sebou nějaký doklad – řidičský průkaz nebo pas, abychom si mohli ověřit vaši totožnost.“

„Ano, jistě.“

„Ještě něco, Jane… Neberte si s sebou žádné ostré předměty. Jinak by vás bohužel nepustili dovnitř.“

„Ostré předměty?“

„Myslím ostré předměty z kovu… Nesmíte mít u sebe žádné nože.“

Jan přijel – bez ostrých předmětů – do Vally kolem jedné hodiny vlakem, třicet minut před pohovorem. Přestože se stále díval na hodinky, byl vcelku klidný. Nečekal ho výstup na nějakou horu, jen schůzka ohledně zaměstnání.

Bylo slunečné úterý na začátku září, ulice kolem nádraží byly světlé a suché, ale liduprázdné. Jan přijel poprvé v životě do Vally, a když vstoupil na náměstí, uvědomil si, že o tom, že je tady, nikdo neví. Nikdo. Jistě, čekal na něho primář Högsmed ve Svaté Patricii, ale pro něho byl pouhým jménem a životopisem.

Byl Jan připraven? Jistě. Stáhl si rukávy saka, upravil si blonďatou ofinu a vydal se ke stanovišti taxíků, na němž stál jediný vůz.

„Klinika svaté Patricie. Víte, kde to je?“

„Jasně.“

Řidič se podobal vánočnímu skřítkovi, ale nebyl tak dobrácký; složil noviny a nastartoval.

Když se ale Jan posadil na zadní sedadlo, setkaly se jejich oči ve zpětném zrcátku. Jako by si tím chtěl skřítek ověřit, že je Jan zdravý.

Jan uvažoval o tom, že by se řidiče zeptal, jestli ví, o jaký typ zařízení se ve Svaté Patricii jedná, ale pak to zavrhl – muž to nepochybně věděl.

Z náměstí vyrazili ulicí, která nejprve vedla podél železniční trati a pak se stočila do krátkého železničního podjezdu. Na druhé straně silnice stála skupina hnědých cihlových domů s fasádami z oceli a skla, které vypadaly jako velká klinika. Jan viděl, že před širokým vchodem do areálu parkují dvě žluté sanitky.

„Tohle je Patricie?“

Skřítek zavrtěl hlavou.

„Ne, tady jsou lidi, co maj nemocný tělo, ne palici… Oblastní špitál.“

Stále svítilo slunce, na nebi nebyl jediný mráček. Za klinikou zahnuli doleva, pak vyjeli do prudkého kopce a dostali se do vilové čtvrti, v níž tabule upozorňovala na hrající si děti.

Pozor, hrají si tu naše děti!

Jan myslí na všechny ty děti, o které se až dosud staral. Žádné z nich nebylo jeho vlastní, péče o ně byla součástí jeho práce. Jeho svěřenci se ale přesto svým způsobem jeho dětmi stali, a když mu končil pracovní poměr v tom kterém místě, loučení s nimi bylo vždy těžké. Děti v té chvíli často plakaly, což se občas stalo i Janovi.

Najednou si všimne několika dětí mezi vilami: čtyři dvanáctiletí kluci hrají u jedné z garáží pozemní hokej.

Jsou dvanáctiletí opravdu ještě děti? Kdy vlastně dítě přestává být dítětem?

Jan se opře hlavou o sedadlo a přestane se zabývat hlubokomyslnými otázkami. Musí se teď soustředit na to, aby při pohovoru dobře formuloval své odpovědi. Jestliže chce člověk něco skrývat – je někdo, kdo nechce? –, pak jsou pohovory týkající se zaměstnání obtížné. Každý z nás má své malé tajemství, o němž nechce mluvit. Platí to i pro Jana. Právě dnes nesmí být jeho tajemství odhaleno.

Nezapomínej na to, že Högsmed je psychiatr!

Taxi opouští vilovou čtvrť a projíždí několika ulicemi, obklopené nízkými řadovými domky. Zástavba pak končí a přechází do otevřené krajiny, do velké travnaté plochy. Za ní se zvedá veliká betonová zeď, minimálně pět metrů vysoká a zeleně natřená. Po jejím hřebenu jsou nataženy ostnaté dráty.

Jediné, co tu chybí, jsou vysoké věže s ozbrojenými hlídkami.

Za zdí se tyčí kamenný šedý objekt, který téměř připomíná hrad. Jan vidí jen jeho nejhořejší část, řadu úzkých oken pod podlouhlou cihlovou střechou.

Mnohá okna jsou osazena mřížemi.

Za nimi tedy sedí, pomyslí si Jan. Ti nejnebezpečnější z nebezpečných. Ti, kteří se nesmí jen tak procházet po ulicích… A tam se teď chystáš jít ty.

Cítí, jak mu srdce v hrudním koši tluče stále rychleji – to při pomyšlení na Alici Rami, na to, že tam právě teď sedí a dívá se na něho skrze jednu z mříží.

Klid, jen klid!

Jan je spolehlivý, veselý a příjemný, děti má opravdu rád. Doktor Högsmed to pochopí.

V betonové zdi je široká ocelová brána a před ní značka s nápisem STOP. Taxi tedy zastaví na ploše, která je určená k otáčení aut. Jan je na místě. Taxametr ukazuje cenu devadesát šest korun. Jan dá řidiči stokorunu.

„To je v pořádku.“

„Hm.“

Vánoční skřítek je tím spropitným zřejmě zklamán, za čtyři koruny asi dětem moc dárků nenakoupí. Nevystoupí a neotevře zákazníkovi dveře. Jan se musí z auta dostat sám.

„Tak hodně štěstí v práci!“ řekne taxikář, zatímco Janovi napůl spuštěným okénkem předává účtenku.

Jan kývne hlavou a upraví si kravatu.

„Znáte se s někým, kdo tady pracuje?“

„Nevím o nikom,“ řekne skřítek. „Většina lidí, co tady dělají, o tom nemluví… Vyhnou se tak spoustě otázek o tom, jaký lidi jsou tady zavřený.“

Jan vidí, že se vedle brány otevřely menší dveře. Kdosi tam na něho čeká: čtyřicátník s brýlemi s černými obroučkami a hustými hnědými vlasy. Z dálky vypadá trochu jako John Lennon.

Lennona zastřelil Mark Chapman, pomyslí si Jan. Proč si to pamatuje? Protože ta vražda způsobila, že Chapman se stal přes noc celosvětově známou celebritou.

Jestliže je ve Svaté Patricii opravdu také Rami, možná tu není jedinou známou osobností.

Nemysli na to, říká mu jeho vnitřní hlas. Nemysli ani na Rysa! Soustřeď se na ten pohovor!

Muž u dveří na sobě nemá bílý lékařský plášť. Přestože má černé kalhoty a hnědé sako, je na první pohled zřejmé, co je zač.

Doktor Högsmed si posune brýle na nose a zadívá se na Jana. Právě ho začal hodnotit.

Jan se ještě jednou otočí na taxikáře.

„Můžete mi teď říct to jméno?“

„Jaký jméno?“

Jan pohodí hlavou k betonové zdi.

„Jméno téhle kliniky… Jak se jí říká mezi lidmi?“

Skřítek neodpoví hned, usmívá se, potěšen Janovou zvědavostí.

„Svatá Psycho,“ odpoví.

„Jakže?“

Taxikář kývne hlavou směrem ke zdi.

„Pozdravujte Ivana Rössela… Prej je tady zavřenej.“

Okénko se sune nahoru a taxi odjíždí.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

2

Ne – to, co vede nahoře po zdi kolem Svaté Patricie, není běžný ostnatý drát. Jan si to uvědomí ve chvíli, kdy přijde ke zdi blíž a potřese si rukou s doktorem Högsmedem. Jsou to elektrické dráty. Nahoře na zdi vytvářejí metr vysoký plot, u každého sloupu blikají červené diody.

„Vítám vás!“ Högsmed se na něho dívá silnými skly brýlí a neusmívá se. „Nebylo složité se sem dostat?“

„Ani ne… Vůbec.“

Zeď a dráty připomínají Janovi palisádu, výběh pro tygry. Ve štěrku vpravo od brány si ale všimne závanu všedního života: je tu stojan na kola. Pánská a dámská kola tu stojí v řadě a jsou vybavená košíky a reflexními odrazkami. Na jednom z nich, na držáku za sedlem, je dokonce připevněna dětská plastová sedačka.

V ocelových vratech zacvaká a neviditelné ruce je otevřou do stran.

„Až po vás, Jane!“

„Děkuji.“

Když procházíte skrze zdi vězení, je to stejné jako udělat prvních pár kroků v ústí černočerné jeskyně. Vstupujete do izolovaného, cizího světa.

Brána se za nimi zase pomalu zavře. První věc, kterou Jan za zdí uvidí, je podlouhlá bílá bezpečnostní kamera s objektivem namířeným přímo na něho. Kamera je namontována na sloup vedle brány, je tichá a nehýbe se.

Pak si všimne ještě jedné kamery – je na jiném sloupu, který stojí blíž ke klinice – a dalších, umístěných přímo na budově. POZOR! PROSTOR STŘEŽENÝ KAMERAMI! varuje žlutá tabule u cesty.

Procházejí teď kolem parkoviště, na němž jsou další tabule. Na jedné z nich stojí: VYHRAZENO PRO PŘEVOZ NEMOCNÝCH, na jiné je pak nápis: VYHRAZENO PRO POLICII.

Tady, na druhé straně zdi, Jan uvidí celou světlešedou fasádu budovy. Klinika má pět pater s řadami úzkých oken. Kolem oken v nižších patrech se plazí nějaký druh břečťanu a připomíná velké tlusté červy.

Jan má v prostoru mezi zdí a klinikou stísněný pocit, je celý nesvůj, ale lékař ho rychlým krokem vede dál.

Chodník směřuje k zavřeným ocelovým dveřím. Primář do nich zasune svou magnetickou kartu a zamává do nejbližší kamery; přibližně po půlminutě v zámku cvakne.

Vejdou do menší místnosti s prosklenou recepcí a další kamerou. Je tu cítit mýdlo a pach vlhkého kamene – podlaha je čerstvě umytá. Za tmavým sklem recepce sedí nějaký stín se širokými rameny.

Strážce. Jana by zajímalo, jestli je ten člověk ozbrojen.

Myšlenky na násilí a zbraně ho přivedly k tomu, že se snaží zaslechnout zvuky pacientů. Ti jsou ale asi někde daleko – zamčení za ocelovými dveřmi a silnými zdmi. A proč by je vlastně mělo být slyšet? Proč by křičeli, smáli se nebo tloukli do mříží plechovými hrnečky? Jejich světem jsou spíše tiché místnosti a prázdné chodby.

Lékař se ho právě na něco zeptal. Jan k němu otočí hlavu.

„Promiňte.“

„Legitimaci,“ zopakuje Högsmed. „Máte ji s sebou, Jane?“

„Jistě… Tady.“

Jan šmátrá rukou v kapse u saka a vytahuje z ní pas.

„Nechte si ho,“ říká Högsmed. „Stačí, když ho otevřete na dvoustraně s vašimi osobními údaji a ukážete ho tady na tu kameru.“

Jan přidrží pas před kamerou. Ozve se v ní cvaknutí. Nyní je zaregistrován.

„Dobře. Teď ještě nahlédneme do vaší brašny.“

Jan musí otevřít před strážcem a lékařem tašku a vyndat z ní celý obsah: jedno balení kapesníků, bundu do deště a složené noviny Göteborgs-Posten.

„Tak a jsme hotovi.“

Lékař zamává muži za sklem a vede Jana skrze velký kovový rám, který vypadá jako detektor kovů, a pak k dalším dveřím, které otevře.

Janovi připadá, že čím hlouběji do nitra kliniky zacházejí, tím je kolem chladněji. Poté, co projdou dalšími třemi ocelovými dveřmi, se ocitnou v chodbě, na jejímž konci jsou běžné dřevěné dveře. Högsmed je otevře.

„Tak tohle je moje království.“

Je to jen docela běžná kancelář. Většina zařízení v lékařově pokoji má bílou barvu, od tapet až k zarámovanému diplomu, který visí vedle knihovny. Police s knihami jsou také bílé, stejně jako stohy papírů na psacím stole. Je tu jen jeden předmět osobního rázu: na stole stojí fotografie mladé ženy, která se tváří šťastně, a přesto unaveně, a v náručí drží novorozence.

Jan si všimne, že na pravé straně stolu leží ještě něco jiného: je to sbírka čepic a klobouků. Je jich celkem pět a je na nich vidět, že byly hojně používány. Modrá kšiltovka, čepec zdravotní sestry, černá rektorská čepice, zelený myslivecký klobouk a červená klaunská paruka.

Högsmed k nim pokyne hlavou.

„Jestli chcete, vyberte si jednu.“

„Prosím?“

„Nechávám své nové pacienty, aby si některou z nich vybrali a nasadili si ji na hlavu,“ vysvětluje Högsmed. „Pak se spolu bavíme o tom, proč si nasadili zrovna tu čepici, nikoli jinou, a jak je možné si to vyložit… Můžete si také vybrat, Jane.“

Jan natáhne ruku nad stůl. Chce si vzít klaunskou paruku – ale co ta má symbolizovat? Nebylo by lepší stát se ochotnou zdravotní sestrou, dobrým člověkem? Nebo rektorem, který je symbolem rozumu a vědění?

Ruka se mu začne mírně třást. Nakonec ji spustí k tělu.

„Myslím, že toho nechám.“

„Vážně?“

„Ano… Já přece nejsem pacient.“

Högsmed krátce přikývne.

„Všiml jsem si, že moc nechybělo k tomu, abyste sáhl po klaunovi, Jane… To je zajímavé, protože klauni mívají často tajnosti. Skrývají se za svou usměvavou maskou.“

„Opravdu?“

Högsmed přikyvuje.

„Sériový vrah John Wayne Gacy, než ho chytili, při své práci vystupoval v Chicagu jako klaun. Rád vystupoval před dětmi. Sérioví vrazi a pachatelé sexuálních deliktů jsou svým způsobem jako děti. Považují se za střed světa a nikdy nedospějí.“

Jan už nic neřekne a pokusí se o úsměv. Högsmed se na něho několik vteřin dívá, pak se otočí a ukáže na židli z borovicového dřeva, která stojí před stolem.

„Posaďte se, Jane!“

„Díky, pane primáři.“

„Jistě, jsem doktor… Ale můžete mi klidně říkat křestním jménem – Patrik.“

„Dobře… Patriku.“

Janovi to nezní dobře, nechce tak lékaře oslovovat. Blýskne po primáři očima, posadí se, svěsí ramena a pokusí se uvolnit.

Na funkci šéfa celé takové kliniky je doktor Högsmed sice mladý, ale nepůsobí zrovna svěžím dojmem. Jeho oči se lesknou a mají popraskané žilky.

Když se nyní Högsmed posadí za stůl na ergonomickou židli, zakloní se dozadu, sundá si brýle a očima doširoka otevřenýma se podívá na strop.

Jan nic neříká a diví se, co to Högsmed provádí. Dojde mu to, když uvidí, jak si lékař bere malou lahvičku s očními kapkami. Přiloží si ji k panenkám a do každého oka si nakape tři kapky. Pak rozmrká slzy.

„Zánět rohovky,“ vysvětluje. „I lékaři mohou onemocnět, na to se občas zapomíná!“

Jan pokyvuje hlavou.

„Je to vážné?“

„Ani ne. Ale týden jsem měl pocit, jako bych měl v oku smirkový papír.“ Nakloní se dopředu a dál mrká, aby rozehnal drobné slzy, a pak si opět nasadí brýle. „Takže vás tu ještě jednou vítám, Jane! Asi víte, jak se našemu ústavu říká mezi lidmi…“

„Jak to myslíte?“

Primář si mne pravé oko.

„Myslím to, jak se mu říká tady ve městě… Jakou má Svatá Patricie přezdívku.“

Jan už ji čtvrt hodiny zná, to jméno mu leželo v hlavě od chvíle, co sem vstoupil, a totéž platí i pro jméno vraha Ivana Rössela. Přesto se nyní rozhlíží kolem sebe, jako by odpověď byla napsaná na stěnách.

„Nevím,“ zalže. „Jak zní?“

Högsmed se zatváří o něco nervózněji.

„Ale víte!“

„Možná… Taxíkář, co mě vezl, jedno takové jméno vyslovil.“

„Opravdu?“

„Ano… Máte na mysli přezdívku Svatá Psycho?“

Primář rychle přikývne, a přesto se zdá, že je odpovědí zklamán.

„Ano, lidé zvenku tak klinice říkají, Svatá Psycho. Dokonce i já jsem to jméno párkrát zaslechl, a to přitom ne vždy…“ Högsmed se zarazí a pak se k Janovi nakloní ještě o několik centimetrů blíž. „My, co tady pracujeme, tak klinice neříkáme. Používáme její správný název: Oblastní psychiatrická klinika svaté Patricie. Nebo jen klinika, pokud máme málo času… Pokud vás tu zaměstnáme, rád bych, abyste také používal jeden z těchto dvou názvů.“

„Samozřejmě,“ říká Jan a jeho oči se setkají s Högsmedovým pohledem. „Také nemám rád přezdívky.“

„Dobře.“ Primář se znovu opře. „Pokud vás zaměstnáme, stejně nebudete nijak působit tady na klinice… Školka má vlastní provoz a klinika svůj.“

„Aha.“ To je pro Jana novinka. „Takže školka není v této budově?“

„Ne, Mýtina má vlastní budovu.“

„Ale jak to pak děláte… s dětmi?“

„Jak to děláme?“

„Ano. Jak je sem dostanete? Jak se stýkají se… svými

rodiči?“

„K tomu účelu tady máme zvláštní návštěvní místnost. Děti se do ní dostávají chodbou.“

„Chodbou?“

„Vede sem podzemní chodba,“ říká primář Högsmed.

„A také výtah.“

Primář pak ze stolu vezme několik papírů. Jan ví, co jsou zač, je to jeho žádost o místo. Je k nim přiložen výpis z trestního rejstříku, který dokládá, že Jan Hauger nebyl souzen pro sexuální delikty. Jan už si zvykl, že tento výpis opakovaně od policie vyžaduje – potřebuje ho kdykoli, když se někde chystá pracovat s dětmi.

„Tak se na to podíváme.“ Högsmed přimhouří zarudlé oči a začne papíry pomalu listovat. „Váš životopis na mě působí velmi dobrým dojmem. Dva roky po gymnáziu jste pracoval jako vychovatel v Nordbro… studoval jste předškolní péči v Uppsale a potom jste pracoval v různých školkách a družinách v Göteborgu, vždy na dobu určitou… A letos na jaře a v létě jste byl bez práce.“

„Ale jen asi měsíc,“ dodá Jan rychle.

„Během šesti let jste celkem devětkrát za někoho zaskakoval,“ říká Högsmed. „Souhlasí?“

Jan tiše přikývne.

„Zatím jste nikde nebyl zaměstnán nastálo?“

„Ne,“ odpoví Jan. Pak udělá pauzu. „Z různých důvodů… Nejčastěji jsem zaskakoval za někoho, kdo byl na rodičovské dovolené a kdo se pak zase na to místo vrátil.“

„Rozumím. U nás se také jedná o záskok,“ vysvětlí lékař. „Do konce roku… Pak se uvidí.“

Jan si nemohl nepovšimnout primářovy jemné narážky na jeho nestálost. Pokyne bradou ke svému životopisu.

„Děti i jejich rodiče si mě oblíbili… Všude jsem dostal dobré hodnocení.“

Lékař čte dál a pokyvuje hlavou.

„Vidím. Ta z vašich posledních tří působišť jsou velmi dobrá… Všichni vás doporučují.“ Pokládá papír a zadívá se na Jana. „A co ti ostatní?“

„Ostatní?“

„Jak vás hodnotili ředitelé ostatních školek? Ti s vámi spokojení nebyli?“

„To ne. Určitě nebyli nespokojení. Já jen… Jsou to samá pozitivní hodnocení, přišlo mi to už moc.“

„Ano, chápu,“ přeruší ho lékař. „Přílišná chvála zapáchá. Přesto – směl bych do některé z těch školek zavolat?“

Lékař nyní opět vypadá odpočatě, tváří se zvědavě; mezitím už položil ruku na telefon.

Jan sedí mlčky a má pootevřená ústa. To ty čepice! napadne ho. Neměl jsem odmítat ten jeho psychologický test! Rád by zavrtěl hlavou, ale krk jako by mu zdřevěněl.

Jen ať nezavolá do Rysa! říká si. Ať si klidně zatelefonuje, kam chce, jen ne do Rysa!

Nakonec hlavou pohne: přikývne.

„Jistě, proč ne,“ odpoví. „Bohužel nemám jejich číslo.“

„Žádný problém… Najdu si je na internetu.“

Högsmed se ještě jednou podívá na seznam Janových někdejších zaměstnavatelů a pak na klávesnici vyťuká několik písmen.

Jedná se o jméno jedné z těch školek. Ale které? Které? Jan na ně nevidí. Nechce se naklonit nad stůl a ověřit si, že Högsmed hledá školku jménem Rys.

Proč jen ten název uvedl ve svém životopise!

Vždyť je to už devět let! Jediný přešlap, který se týkal jednoho jediného dítěte. Navíc se to stalo před devíti lety… Bude se o tom mluvit?

Jan lehce oddychuje a pokládá špičky prstů na stehna. Jen blázni začnou mávat rukama, když jsou vystaveni tlaku.

„Ano, tak tady je to číslo,“ mumlá si pod vousy Högsmed a mrká očima upřenýma na monitor. „Zkusím se s nimi spojit.“

Zvedne sluchátko, vyťuká šest čísel a podívá se na Jana.

Jan se pokusí o úsměv, ale ve skutečnosti zatají dech. Komu doktor volá?

Pracuje v Rysovi někdo, kdo si na něj po těch letech vzpomene? Někdo, kdo si pamatuje, co se tenkrát přihodilo v lese?

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

3

„Haló?“

Někdo na druhém konci telefon zvedl, primář se nahne nad stůl.

„Ano, Patrik Högsmed… Sháním někoho od vás, kdo pracoval s Janem Haugerem. Přesně tak, H-A-U-G-E-R. Byl u vás zaměstnán před osmi nebo devíti lety, zaskakoval za někoho.“

Před osmi nebo devíti lety. Když Jan ta slova uslyší, skloní hlavu. Lékař zavolal do jedné ze školek v Nordbro. Buď do Slunečnice, nebo do Rysa. Jan potom toto město, kde vyrůstal, opustil.

„Takže vy jste tam v té době ještě nepracovala, Julie? Aha. A není tam někdo, kdo… Dobře, přepojte mě na ředitelku,

počkám.“

V kanceláři je opět ticho, a to takové, že Jan slyší, jak někdo na chodbě zavřel dveře.

Nina. Jan si náhle vzpomněl, že ředitelka Rysa se jmenovala Nina Gundotterová. Zvláštní jméno. Nevzpomněl si na ni několik let. Všechny vzpomínky na Rysa uložil do lahve a pohřbil ji v zemi.

Na stěně tikají bílé hodiny, je čtvrt na tři.

„Haló?“

Primáři se opět někdo ozval, Jan zaboří prsty do stehen. Se zatajeným dechem poslouchá, jak se Högsmed představuje a znovu vysvětluje, proč volá. Pak chvíli mlčí a naslouchá.

„Takže vy si na Jana Haugera pamatujete? To jsem rád… Co byste mi o něm mohla říct?“

Ticho.

Primář se rychle zadívá na Jana a dál poslouchá.

„Díky,“ řekne asi po půl minutě, „to jsem chtěl slyšet. Ano, budu ho pozdravovat. Mockrát děkuji.“

Zavěsí a opře se.

„Další chvála.“ Kývne na Jana. „To byla Lena Zetterbergová z mateřské školky Slunečnice v Nordbro. Říkala mi o vás jen samé pěkné věci: Jan Hauger byl pozitivně naladěný člověk, odpovědný, oblíbený rodiči i dětmi… Máte ty nejlepší reference!“

Jan se opět usměje.

„Na Lenu si pamatuji,“ řekne. „Vycházeli jsme spolu velmi dobře.“

„Tak to by bylo.“ Primář vstane a sebere ze stolu plastové desky. „Takže teď se můžeme jít podívat do naší školky… Asi víte, že dnes se oficiálně používá termín předškolní zařízení?“

„Ano.“

„Názvy typu mateřinka jsou časem pociťovány jako zastaralé,“ řekne a dodá: „S psychiatrickým názvoslovím to máte podobné: po určitém čase přestane vyhovovat. Slova jako hysterik, šílenec, psychopat jsou už v současné době nepřijatelná. V Patricii nemluvíme ani o nemocných nebo zdravých, jen o funkčních či dysfunkčních jedincích.“ Zadívá se na Jana. „Kdo z nás je neustále zdravý?“

To je obtížná otázka. Jan na ni neodpoví.

„Co vlastně můžeme jeden o druhém vědět?“ pokračuje lékař. „Kdybyste tady na chodbě narazil na nějakého muže, Jane, poznal byste, jestli je dobrý, nebo špatný?“

„Ne… Ale asi bych věřil, že mi nechce ublížit.“

„Dobře,“ přikývne lékař. „To, jak věříte druhým, vypovídá hlavně o tom, jak jste si jistý sám sebou.“

Jan přikývne a následuje Högsmeda na cestě klinikou. Lékař si opět připraví magnetickou kartu.

„Jdeme tou nejrychlejší cestou,“ říká Högsmed a odemyká dveře. „Do školky se dá jít také přes sklep kliniky, ale ta cesta je složitější a není zrovna příjemná. My teď musíme nejprve vyjít ven branou.“

Kliniku opustí stejnou cestou, kterou do ní přišli. Když procházejí kolem vrátnice, zadívá se Jan na silné sklo a tiše se zeptá:

„Někteří pacienti tady jsou ale nebezpeční, že?“

„Nebezpeční?“

„Ano, mám na mysli pachatele násilných činů.“

Högsmed si povzdechne, jako když si vzpomene na něco nepříjemného.

„Ano, ale ti lidé jsou většinou nebezpeční sami sobě. A občas se dopouštějí násilí i na druhých,“ řekne. „Na klinice máme samozřejmě i osoby s destruktivním chováním. Asociální ženy a muže, kteří se dopustili něčeho, co můžeme nazvat špatným.“

„Dovedete je léčit?“ zajímá se Jan.

„Léčit, to je příliš silné slovo,“ odpoví Högsmed a zadívá se na ocelové dveře před sebou. „My terapeuti se nesmíme vydat do temného lesa, ve kterém naši pacienti zabloudili. Musíme zůstat stát na jeho okraji, na světle a lákat pacienty k sobě…“ Na chvíli se odmlčí a pak pokračuje: „Vidíme, že zločinci, kteří se dopouštějí násilí, mívají něco společného, a to jsou různá traumata z dětství. Měli velmi špatný vztah s rodiči, v mnoha případech bývali ponižováni, trpěli nedostatkem kontaktu.“ Otevře poslední dveře a zadívá se na Jana. „A právě proto tu máme tento projekt, naši malou školku. Jejím smyslem je zachovat citovou vazbu mezi dítětem a rodičem, naším pacientem.“

„A bývá u návštěv také druhý z rodičů?“

„Pokud je zdravý a je naživu…,“ řekne lékař tiše a promne si oči. „Což není vždycky pravidlo… Se sociálně stabilními rodinami pracujeme zřídkakdy.“

Jan už se ho na víc neptá.

Vyjdou ven na slunce. Primář mhouří oči, denní světlo mu není příjemné.

„Až po vás, Jane!“

Dojdou k betonové zdi. Jana to zpočátku nenapadlo, ale teď si uvědomuje, že venku je čistý vzduch. Suchý a svěží podzimní vzduch.

Brána ve zdi se otevře a Jan vyjde ven. Na svobodu. Když vyjde na ulici, opravdu má takový pocit, přestože mohl kliniku kdykoli opustit, nikdo ho tu přece nedržel.

Brána se za nimi zavře.

„Tudy, prosím, “ ukazuje mu Högsmed.

Jan za ním kráčí podél zdi a dívá se směrem na jih, k okraji města. Za čerstvě zoraným polem se rozkládá několik ulic s malými řadovými domky. Jan si v duchu klade otázku, co si asi jejich obyvatelé o klinice myslí.

Högsmed, jako by uměl číst Janovy myšlenky, se také zadívá tím směrem.

„Naši sousedé,“ říká. „Dřív město nesahalo až sem, klinika stála víc bokem. Ale nikdy tu nebyly problémy s nějakými protesty a peticemi, které psychiatrické kliniky občas mívají. Myslím, že ti lidé vědí, že jim z naší strany nic nehrozí… Že naší prioritou je, aby nikomu žádné nebezpečí nehrozilo.“

„Utekl odtud někdo?“

Janovi je jasné, že ta otázka je provokativní. Högsmed ale zvedne ukazováček, aby tím ukázal počet.

„Za tu dobu, co tu pracuji, utekl jeden pacient,“ říká. „Byl to mladík, sexuální delikvent. Ze spadaných větví se mu podařilo udělat v rohu parku takový vratký žebřík. Přelezl plot a zmizel.“ Högsmed se zadívá k řadovým domkům znovu a pokračuje: „Policie ho ještě týž den večer zadržela v jednom parku, kde už stihl navázat kontakt s jednou dívenkou. Podle všeho spolu seděli na lavičce a jedli zmrzlinu.“ Lékař se zadívá na elektrické ohrazení na zdi a dodá: „Pak se tu zesílila ostraha. Ale já si nejsem jistý, jestli by se ten uprchlík vůbec něčeho dopustil… Uprchlíci někdy vyhledávají děti jen proto, že si s nimi připadají být v bezpečí. Jsou malé a vystrašené.“

Jan na to nic neřekne, jen primáře následuje na cestu, která odbočuje ode zdi. Tušil správně: jsou na cestě k dřevěnému pavilonu, který leží severně od kliniky. K Mýtině.

Betonová zeď před pavilonem uhýbá – stáčí se obloukem přes trávník a mizí za klinikou. Kolem školky stojí jen nízký plot. Za ním si Jan všimne několika houpaček, červeného domku na hraní a pískoviště. Žádné děti tu ale nevidí, nejspíš jsou uvnitř.

„Kolik dětí tu teď máte?“ zeptá se.

„Dvanáct,“ odpoví Högsmed. „Tři z nich tu z různých důvodů bydlí čtyřiadvacet hodin denně. Šest nebo sedm jich sem dochází přes den. Pak tady máme ještě několik dětí, které sem chodí jen občas.“ Otevře desky a vyndá z nich list papíru. „Ostatně,“ říká, „co se dětí týče, tady jsou pravidla… Nejlepší bude, když si je hned přečtete.“

Jan od něj papír převezme. Zastaví se u branky a začne číst:

PRAVIDLA PRO PERSONÁL

Děti z Mýtiny a pacienti Oblastní psychiatrické kliniky svaté Patricie nesmí přijít do kontaktu. Toto pravidlo platí 24 hodin denně s výjimkou individuálních návštěvních hodin, během nichž se děti setkávají se svými rodiči.

Zaměstnanci školky nemají přístup do žádného z oddělení kliniky s výjimkou administrativních prostor.

Zaměstnanci školky jsou odpovědní za transfer dětí mezi školkou a částí kliniky, která je vyhrazena návštěvám. Děti do ní nesmí chodit bez doprovodu.

Zaměstnanci školky nesmí v žádném případě s dětmi hovořit o tom, jak probíhala jejich návštěva na klinice, nebo se jich dotazovat na jejich rodiče. Rozhovory tohoto charakteru s dětmi vedou výhradně lékaři nebo dětští psychologové.

Zaměstnanci školky jsou stejně jako personál kliniky povinni zachovávat mlčenlivost o všem, co se jakkoli týká Oblastní psychiatrické kliniky svaté Patricie.

Zcela dole je přerušovaná linka. Když Jan zvedne oči, vidí, že Högsmed drží v ruce pero.

Půjčí si ho od něj a nad linku se podepíše.

„Výborně,“ řekne Högsmed. „Jak jsem řekl, chci, abyste se s nimi seznámil už teď. Jakási pravidla platí přece ve všech školkách. Na to jste asi zvyklý, ne?“

„Jistě.“

Jan se přitom s žádnými z těchto pravidel v životě nesetkal. Příkaz od vedení kliniky však zní jasně:

O Svaté Psycho se nemluví!

Jan s tím nemá problém. Vždycky uměl zachovat tajemství.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Jan začal pracovat v oddělení pro předškolní děti Rysa jako dvacetiletý. Bylo to téhož horkého léta, kdy Alice Rami vydala své debutové album – pro Jana spolu obě události souvisely. Tu desku si koupil poté, co ji zahlédl za jedním výkladem. Odnesl si ji domů a přehrával si ji stále dokola. Jmenovala se Rami a August, přičemž August nebyla osoba, ale Alicina skupina, která sestávala ze dvou mladíků, kteří hráli na baskytary a na bicí. Oba byli s Alicí vyfoceni na přebalu: dva kluci s rozcuchanými černými vlasy a mezi nimi Alice s andělsky bílými kudrnatými vlasy. Když si Jan fotografii prohlížel, napadlo ho, jestli jeden z těch mladíků s Alicí nechodí.

Den poté si koupil levný přenosný CD-přehrávač, aby mohl Rami poslouchat cestou do práce. Nejkratší cesta vedla hustým smrkovým lesem.

Jan procházel po lesních stezkách a přitom poslouchal šeptající hlas zpěvačky:

Vražda je vždycky sebevražda

Zabiju sebe, tebe – nás oba

Nenávist je totéž co láska každá

Vím, co ti teď v hlavě hlodá

Život přeruší smrt

a silnej může bejt slabej,

když lidi do vlaků se jak stádo valej

V ostatních textech se zpívalo o moci, temnotě, lécích a měsíčních stínech. Jan ty písně poslouchal celé léto – tak dlouho, až je uměl zpaměti. Měl pocit, že je Rami zpívá jemu. A proč ne? Na desce byla dokonce písnička, která se jmenovala Jan.

V polovině srpna začalo školku navštěvovat několik nových dětí. Jedno z nich bylo trochu zvláštní: chlapec s velmi světlými blonďatými kudrlinami.

Když chlapec přicházel, stál Jan u vchodu do Rysa. Nejprve vlastně zahlédl jeho matku; zdála se mu být povědomá. Nějaká celebrita, nebo stará známá? Možná mu to tak připadalo proto, že matka byla poněkud starší, bylo jí mezi pětatřiceti a padesáti, což byl dost pokročilý věk na to, aby její dítě chodilo do školky.

Jan si pak všiml chlapce. Byl malý a hubený jako tyčka, zato měl velké modré oči. Mohlo mu být pět nebo šest let. Měl světlé blond vlasy – stejně jako Jan, když byl v chlapcově věku – a byl oblečený do těsné černé bundy. Držel se matky za ruku a kráčel s ní ke školce. Janovo oddělení ale nebyl jejich cíl, mířili ke dveřím Medvěda.

Janovi připadali jako nerovný pár: matka byla vysoká a štíhlá, měla světlehnědou koženou bundu s kožešinovým límcem, zatímco její syn byl tak malý, že jí sahal sotva ke kolenům. Aby stačil jejím dlouhým krokům, musel vedle ní cupitat rychlými krůčky.

Chlapcovo oblečení nebylo do chladného podzimního počasí příliš vhodné. Měli by mu pořídit nové.

Jan otevřel dveře Rysa, aby šest dětí mohlo vejít do tepla, ale když kolem procházela matka s chlapcem, zarazil se a otočil se k nim. Chlapec se díval do země a jeho matka na Jana jen letmo pohlédla a neosobně přikývla. Byl pro ni neznámý člověk, bezejmenný učitel ze školky. Jan na ni také kývl a zavřel za sebou dveře tak pomalu, aby během té doby mohl sledovat, jak žena s chlapcem stoupají vzhůru svahem a otevírají dveře Medvěda.

Na venkovní straně dveří visel tmavě hnědý medvěd, který byl vyřezaný z překližky. Na dveřích, které Jan otevřel, byl žlutý rys. Dva masožravci žijící v lese. Už v létě, když Jan do školky nastoupil, se mu zdálo, že to nejsou správně zvolená jména – rysové a medvědi přece nejsou přátelská zvířata, jsou to dravci.

Chlapec s matkou vešli do budovy. Jan nemohl zůstat stát ve dveřích, musel pracovat. Šel za svými dětmi, ale na to krátké setkání musel stále myslet.

V počítačích na jednotlivých odděleních byly uložené seznamy všech dětí ze školky. Než se Jan vydal na cestu k domovu s doprovodem Ramiiny hudby, vplížil se do kanceláře, aby zjistil jméno nového chlapce z Medvěda.

Našel je hned: William Halevi, syn Rolanda a Emmy Haleviových.

Jan si ta tři jména dlouho prohlížel. Byla tu i adresa, ovšem tu v té chvíli nepotřeboval. Stačilo mu, že ví, že William bude v průběhu celého podzimu vcházet do dveří sousedního oddělení.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

4

„Jane, dáte si kávu?“ ptá se Marie-Louise.

„Děkuji, rád.“

„Trochu mléka?“

„Ne, díky.“

Marie-Louise je ředitelka Mýtiny. Je jí mezi padesáti a šedesáti, má světlešedé vlnité vlasy a kolem očí hluboké vrásky od smíchu. Usmívá se hodně – zdá se, že chce, aby se všichni v jejím okolí, malí i velcí, cítili dobře.

A Janovi tady skutečně dobře je. Neví, jak si vlastně školku při své první návštěvě představoval. Betonovou zeď, která je od Mýtiny vzdálená jen několik desítek metrů, tady uvnitř nic nepřipomíná.

Poté, co viděl prázdné chodby a Högsmedovu bílou kancelář v Patricii, ocitl se ve světě plném duhových barev, na jehož stěnách visí neumělé dětské kresby, v předsíni jsou seřazeny žluté a zelené botky a ve velké místnosti jsou bedýnky plné plyšáků a obrázkových knih. Vzduch je tu trochu teplý a těžký – jako ve všech prostorách, kde si právě hrály děti.

Ačkoli Jan v průběhu let pracoval v mnoha světlých, čistých školkách, jen co vejde do Mýtiny, zaplaví ho pocit klidu. V tomhle malém domě vládne harmonie, je tady útulně.

Právě nyní je tu ticho, protože děti po obědě spí v polštářovém pokoji. Díky tomu se mohli sejít všichni členové osazenstva školky.

Marie-Louise sedí u stolu se třemi mladšími kolegy, z nichž dvě jsou ženy. Lilian s tmavě rezavými vyčesanými vlasy je pětatřicet. V očích má posmutnělý výraz, který se snaží zakrýt tím, že hodně mluví, dělá nervózní pohyby a směje se poněkud vyšším hlasem. Její kolegyně Hanna má rovné blond vlasy, je asi o deset let mladší; dnes si vzala bílou blůzu a růžové džíny. Má také krásné modré oči, ovšem většinou jen sedí a nic neříká.

Lilian a Hanna si podobné nejsou, ale jednu vášeň mají společnou: v polovině porady u kávy zamíří ven, aby si na ulici za plotem Mýtiny zakouřily. Když se na ně člověk podívá přes okno, vypadají, jako by mezi nimi bylo něco velmi důvěrného. Lilian Hanně cosi šeptá a ta přikyvuje.

Ředitelka se dívá za oběma kuřačkami a mezi obočími se jí objeví malá vráska. Když se pak obě ženy vrátí dovnitř, opět se usměje.

Marie-Louise se nejvíc usmívá na čtvrtého zaměstnance školky, Andrease. Ten nekouří, používá jen žvýkací tabák a se svými širokými rameny připomíná spíše stavebního dělníka než učitele v mateřské školce. Působí vyrovnaným dojmem, nezdá se, že by ho něco dokázalo vyvést z míry.

U stolu v kuchyni sedí také primář Högsmed. Začal tím, že představil Jana jako „našeho mužského uchazeče“, čímž prozradil, že se o práci ve školce uchází ještě minimálně jedna osoba. Högsmed pak ale nechá mluvit personál.

Ale o čem vlastně mají mluvit? Pravidla pro personál si Jan přečetl před chvílí a nehodlá je porušit – dnes ne. Nemůže se tedy zeptat na nic, co se týká Svaté Patricie, nemůže mluvit o dětech. Snaží se najít nějaké téma rozhovoru.

„Kdo byla svatá Patricie?“ zeptá se nakonec.

Doktor se na něho podívá.

„Samozřejmě světice.“

„Čím se proslavila? Kdy žila? Víte to?“

Odpovědí je mu jen ticho a kroucení hlavami.

„My se tady svatými moc nezabýváme,“ prohlásí Högsmed s trpkým úsměvem.

Protože opět nastane ticho, Jan se zeptá Marie-Louise na pracovní dobu.

„V současné době je Mýtina v provozu čtyřiadvacet hodin denně,“ odpoví. „Máme tu tři děti, které v současné době nejsou umístěny v pěstounských rodinách, z toho důvodu tady i přespávají.“ Na chvíli se odmlčí. „Byl by to pro vás problém, Jane, kdybyste tu měl zůstat s dětmi sám přes noc?“

„Vůbec ne.“

Vedle Jana kdosi nesměle zaťuká na okno. Když k němu Jan otočí hlavu, zjistí, že začalo pršet. Na okenní sklo začnou brzy bubnovat velké kapky. Jan za nimi zahlédne fasádu kliniky a zeď. Dívá se na ně až do chvíle, než se ho Lilian zeptá:

„Jane, máte rodinu?“

Tento typ otázky zatím nedostal. Že by Lilian byla rodinný typ? Jan se na ni automaticky usměje.

„Ano… Mám mladšího bratra – studuje medicínu v Londýně – a matku. Ta žije v Nordbro. Ale ženu nemám… ani děti.“

„Tak nějakou přítelkyni?“ zajímá se Lilian.

Zatímco Jan pomalu otevře ústa, Marie-Louise se předkloní a na tváři se jí objeví trochu ustaraný výraz. Tiše poznamená:

„Ale Lilian, to je soukromá věc!“

Jan si všimne, že ani Lilian, ani Hanna nemají na levé ruce žádné prstýnky, a rychle zavrtí hlavou. Ne. To může znamenat buď to, že je singl, anebo že nechce odpovědět.

„A čemu se věnujete ve volném čase, Jane?“

Tato otázka zazněla z úst primáře Högsmeda.

„Tak různě,“ odpoví Jan. „Zajímá mě muzika, hraju trochu na bicí… a taky kreslím.“

„Kreslíte? Co?“

Jan neví, co odpovědět – i tohle přece patří do jeho soukromí.

„Kreslím takový seriál… Vždycky jsem si přál vytvořit něco takového.“

„Vážně? A to děláte pro nějaký časopis?“

„Ne. Nemám to ani zdaleka hotové.“

„Tak to byste ty obrázky mohl ukázat dětem,“ říká Marie-Louise. „Hodně jim tady předčítáme.“

Jan sice přikývne, ale zároveň zapochybuje, že by děti ze školky chtěly, aby jim přečetl seriál o Plachém – je v něm příliš mnoho nenávisti.

Z polštářového pokoje, který se používá i jako ložnice, se náhle ozve tlumený výkřik. Marie-Louise se zarazí, Andreas otočí hlavu.

„To byla asi Matilda,“ řekne tiše.

„Ano,“ souhlasí Marie-Louise. „Matilda mívá sny často.“

„To ta její fantazie,“ namítne Lilian. „Matilda pořád jenom fantazíruje!“

To je vše, co se od nich Jan o tomto dítěti dozví. U stolu pak nastane ticho. Zdá se, že všichni čekají, jestli se z pokoje neozvou ještě další výkřiky, ale není tomu tak.

Högsmed si promne oči a zadívá se na hodiny.

„Tak dobrá, Jane. Nechcete už jet domů? Co říkáte?“

„Ano… Asi bych už měl.“

Jan tomu pokynu rozumí: primář chce, aby odešel. Chce si poslechnout, co si o mužském uchazeči myslí čtveřice zaměstnanců školky.

„Ozvu se vám, Jane… Číslo na vás mám.“

Jan se rozloučí – s přátelským úsměvem si s každým potřese rukou.

Podzimní déšť se mezitím přesunul jinam.

Když Jan prochází brankou Mýtiny, není u zdi kliniky vidět živá duše. Téměř živou bytost teď zato připomíná budova Svaté Patricie: její fasáda po dešti potemněla a klinika teď vypadá jako velký kamenný kolos, který se sklání nad školkou.

Jan se zastaví u zdi a zadívá se na kliniku, na všechna její okna. Čeká, jestli se tam někdo neobjeví – hlava, která se pohne za mříží, nebo ruka, kterou někdo přiloží na okenní sklo. Nic takového se ale nestane a Jan nakonec trochu zneklidní – bojí se, aby ho nezahlédl někdo z ostrahy a nemyslel si, že se na budovu upřeně dívá nějaký blázen. Znovu vykročí a ještě jednou se ohlédne na školku.

Velká zeď Svaté Patricie ho děsí i fascinuje zároveň. Teď na ni ale musí přestat myslet. Své myšlenky musí soustředit k Mýtině, k malému domu se spícími dětmi.

Školky se podobají oázám klidu a bezpečí.

Jan o místo v Mýtině opravdu stojí – navzdory tomu, že je stále nervózní z toho, jak ho Högsmed hodnotil, z toho jeho čepicového testu. A hlavně z toho, jak zatelefonoval na jeho bývalé pracoviště.

Ovšem to, k čemu došlo v Rysovi, se už v Mýtině nestane.

Tehdy byl mladý. Dvacetiletý učitel v mateřské školce. Navíc zcela vykolejený.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

5

Liják přešel a ve Valle je studený, čerstvý vzduch. Město jako by se rozkládalo v kotlině. Jan se vrací vilovou čtvrtí, přechází přes železniční trať a sestupuje do ulic s obchody. Venku je plno mladých lidí a penzistů. Mladí postávají před obchody, staří lidé sedí na lavičkách. Jan sice vidí psy na vodítkách a kolem odpadkových košů skupinky ptáků, ale jen velmi málo dětí.

Nejbližší vlak do Göteborgu jede za hodinu, takže Jan má dost času na procházku. Poprvé v životě kráčí Vallou a přemýšlí o tom, jak se mu tady asi bude žít. Zatím je tu jen na návštěvě, ovšem pokud dostane místo ve školce, bude se sem muset přestěhovat.

Když schází hlavní třídou, náhle mu zazvoní mobil. Vane svěží vítr. Jan se postaví k cihlové zdi a přijme hovor.

„Jan.“

Uslyší slabý rozmrzelý hlas své staré matky, který se rovnou zeptá:

„Co děláš? Jsi v Göteborgu?“

„Ne. Byl jsem na… pohovoru ohledně místa.“

Vždycky měl problém s tím sdělovat matce, co právě dělá. Připadalo mu to příliš osobní.

„Pohovor kvůli práci, to zní dobře. Je to v centru?“

„Ne, kousek od něj.“

„Tak to tě nebudu vyrušovat…“

„Neboj, mami. Probíhalo to dobře.“

„A jak se má Alice?“

„Ale jo… dobře. Dělá, co může.“

„Bylo by fajn, kdybyste sem za mnou někdy přijeli. Oba dva.“

Jan mlčí.

„Co takhle ještě teď na podzim?“ ptá se matka.

Jan v jejím hlase neslyší nic kritického, jen tiché očekávání osamělé vdovy.

„Ano, tak já přijedu,“ říká Jan. „A… s Alicí promluvím.“

„Tak dobře. Hodně štěstí! A nezapomeň, že i ty bys měl být spokojen s tím, kdo ti dává tu práci.“

Jan rychle poděkuje a ukončí hovor.

Alice. To jméno mu kdysi vyklouzlo před matkou z úst, později se zhmotnilo a stalo se jeho přítelkyní. Jan se samozřejmě s žádnou Alicí nestýká, je to jen iluze. Jenže jeho matka se teď s ní chce setkat. Bude jí někdy muset vysvětlit, jak se věci ve skutečnosti mají.

Nyní prochází centrem Vally; vidí tu mnoho velkých výkladů, ale žádný kostel ani hřbitov.

U řeky stojí hezké Oblastní muzeum s malou kavárnou. Jan tam zajde a objedná si sendvič. Sedne si k oknu a dívá se na autobusovou zastávku.

Vůbec nikoho ve Valle nezná. Je to skličující, nebo osvobozující? Výhodou je, že jako cizinec tu může začít zcela nový život a sám si určit, do jakých podrobností se pustí, jestliže se ho někdo zeptá, odkud přišel. Čím méně bude na tyto otázky odpovídat, tím lépe. O svém dřívějším životě nemusí říct nikomu ani slovo. Ani slovo o Alici Rami.

Přitom tu sedí právě proto, že Alici tolik obdivuje.

O Svaté Patricii se dozvěděl začátkem června, když se blížil konec jeho posledního záskoku – pracoval tehdy v jedné z mateřských školek v Göteborgu. Ten večer tenkrát byl dost bujarý, Janovi chybělo k pocitu štěstí jen málo.

Jako obvykle byl jediný muž mezi samými ženami. Kolegyně ze školky ho pozvaly do jedné restaurace, aby mu poděkovaly za společnou práci, a on souhlasil. Po večeři udělal něco neobvyklého: pozval je k sobě domů, do svého malého bytu ve čtvrti Johanneberg, do stísněného bytu jedna plus jedna, který si pronajímal od oficiálního nájemníka.

Přemýšlel, co by kolegyním mohl nabídnout. Alkohol skoro nikdy nepil, vůbec mu nechutnal.

„Myslím, že tam mám nějaké chipsy… jestli ke mně tedy vážně chcete zajít.“

Jeho pět kolegyň zájem mělo. Když je pak ale Jan vedl nahoru po schodech a odemykal dveře, začal svého pozvání litovat.

„Promiňte, nemám tady moc uklizeno!“

„Ale to je fuk!“ zakřičely kolegyně. Byly hovorné a opilé.

Jan je pustil dovnitř.

V jedné zásuvce měl schovaný deník a komiks o Plachém. Kromě fotografií Rami neměl co skrývat. Kdyby věděl, že sem přijdou hosté, také by je schoval, ale kolegyně, které právě vešly do pokoje, si už stejně všimly zarámovaných obalů desek v předsíni a v kuchyni zahlédly plakát z Ramiina koncertu. Vedle knihovny mohly vidět velký plakát, připevněný na stěnu připínáčky, který se objevil před deseti lety v jednom hudebním časopise.

Byl černobílý a zachycoval Rami, jak stojí rozkročená na malé scéně se svou elektrickou kytarou; její rozcuchané vlasy prosvěcovaly reflektory a zbytek kapely v pozadí připomínal rozmazané stíny. Rami měla ve světle zavřené oči, bylo jí dvacet a u mikrofonu si zřejmě něco pobrukovala. Byl to jediný Ramiin plakát, který Jan kdy viděl, a právě proto ho celá léta opatroval.

Jedna z učitelek, o několik let starší než on, se u plakátu zastavila.

„Rami?“ řekla. „Ty ji máš rád?“

„Mám,“ odpověděl Jan. „Chci říct muziku, kterou dělala… Slyšelas ji někdy?“

Kolegyně s pohledem stále upřeným na Ramiin plakát přikývla.

„Když jí vyšla první deska, tak jsem ji poslouchala, ale to už je nějakej pátek… Ona už pak žádnou další desku nenatočila, nebo snad jo?“

„Ne,“ řekl Jan tiše.

„A teď je zavřená ve špitále…,“ poznamenala kolegyně.

Jan se na ni zadíval, byla to pro něho novinka.

„Je zavřená? Ve špitále?“

„Jo. Je zavřená v nějakým blázinci, nebo co to je. Na klinice svatýho Patrika tady na západním pobřeží.“

Jan zatajil dech. Že by Alici Rami nutili pobývat na klinice? Zkusil si to představit.

Ale ano, dokázal to.

„Jak to víš?“ zeptal se.

Kolegyně pokrčila rameny.

„Před několika lety jsem to někde zaslechla, už přesně nevím kde… Byly to jenom nějaký drby.“

„A nevíš proč? Proč ji tam drží?“

„To netuším,“ řekla kolegyně. „Asi provedla nějakou blbost, ne?“

Jan tiše přikývl.

Klinika svatého Patrika. Chtěl se na Rami dál kolegyně vyptávat, ale zároveň se bál, aby si o něm nemyslela, že je tím tématem posedlý. Během uplynulých let se občas díval na různá diskusní fóra na internetu a snažil se o Rami získat nějaké nové informace, ale nikdy nic nenašel. Toto byla zatím nejpřínosnější zpráva, kterou o ní získal.

Pak se nic nedělo, kromě toho, že minulo léto a z Jana se stal nezaměstnaný. Několik týdnů pátral v Göteborgs-Postenu po nějaké práci v mateřské školce a skutečně několik nabídek našel.

Začátkem července se objevil inzerát školky Mýtina. Ten se sice podobal všem ostatním, ale adresa kontaktní osoby, primáře Högsmeda, Kancelář, Oblastní psychiatrická klinika svaté Patricie ve Valle, ležící necelou hodinu cesty vlakem od Göteborgu, ho přiměla k tomu, aby si ho vystřihl.

Inzerát si četl stále znovu.

Školka na psychiatrické klinice?

K čemu tam je?

Potom si vzpomněl na řeči o tom, že Alice Rami je zavřená na „klinice svatého Patrika na západním pobřeží.“ Svatý Patrik – možná to mělo správně být Svatá Patricie, napadlo ho.

Právě tehdy si sedl a zvolal doktoru Högsmedovi.

Jan se během jara a léta ucházel o místo v celkem dvanácti školkách v Göteborgu a okolí, ale nikde je nezískal. Proč by se nepokusil ještě jednou?

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

6

Telefon zazvoní ve čtvrtek ve čtvrt na devět ráno, kdy Jan leží v posteli. Vysouká se z ní a přijme hovor. Ozve se mužský hlas:

„Dobré ráno, Jane! Tady Patrik Högsmed, Oblastní klinika svaté Patricie. Nevzbudil jsem vás?“

Lékařův hlas čiší energií.

„Kdepak… To je v pořádku.“

Jan odpovídá chraptivě a rozvláčně – spal tvrdě a zdály se mu podivné sny. Neobjevila se v nich i Alice Rami? Nějaká žena v nich byla, stála na pódiu, měla na sobě tmavý kožich a pak vešla do nějaké velké bedny…

Primář vrátí Jana do přítomnosti:

„Chtěl jsem vám jenom říct, že jsem se v Mýtině včera poté, co jste odešel, bavil s personálem. Rozhovor s vámi byl pro nás velmi přínosný. Já se pak vrátil k sobě do kanceláře a trochu o té naší schůzce přemýšlel – a také jsem se radil s vedením kliniky. Už jsme se rozhodli.“

„Vážně?“

„Proto se vás chci rovnou zeptat: mohl byste sem co nejdřív přijít, abychom si promluvili, za jakých podmínek byste u nás mohl pracovat? Mohl byste nastoupit v pondělí?“

Život se může změnit ze dne na den. O tři dny později už je Jan zpět ve Valle, ve svém novém bydlišti. Zatím tu ale nemá žádný domov. Je odpoledne a on stojí v předsíni plné nábytku a krabic. Prohlíží si byt v jednom z velkých činžáků, které stojí severně od centra města a západně od Svaté Patricie.

Paní se stříbrnými vlasy a šedivým svetrem se prodírá mezi naskládanými krabicemi; je tak malá, až se zdá, že se na ni krabice naklánějí.

„Bydlí tady většinou starší nájemníci,“ říká paní, „a skoro žádné rodiny s malými dětmi, takže tu není kravál.“

„To je dobře,“ říká Jan a jde dál do bytu.

„Nájem, který mi budete platit, dělá čtyři tisíce sto,“ říká žena a dívá se na Jana trochu zahanbeně. „K oficiálnímu nájmu jsem si moc nepřidala, takže o nějakém smlouvání nemůže být řeč. Ale zase to tu máte kompletně zařízené…“

„Hm.“

Kompletně zařízené? Jan v životě neviděl byt s tolika kusy nábytku: podél stěn stojí naskládané židle, skříně a sekretáře. Připomíná to tu spíš sklad nábytku než obydlí. Svým způsobem to sklad skutečně je – nábytek a krabice patří synovi té paní, který teď žije v Sundsvallu. Jan otevře kredenc v kuchyni a spatří řady láhví od alkoholu. Od rumu, vodky, koňaku a různých likérů. Všechny jsou prázdné.

„Ty nejsou moje,“ poznamená rychle paní. „Ty mi tu zůstaly po minulým nájemníkovi!“

Jan kredenc zase zavře.

„To nemáte nějaký úložný prostor na půdě?“

„Tam mají kola vnoučata,“ řekne paní. „Takže co? Budete mít zájem?“

„Ano. Řekl bych, že ano.“

Jan měl za sebou návštěvu ve Vallské bytové kanceláři. Tento měsíc nemají žádné volné byty k pronájmu, čekací doba na nájemní smlouvu je minimálně půl roku. V místních novinách je v rubrice K PRONÁJMU k mání pouze tento zařízený třípokojový byt.

„Beru to,“ řekne Jan.

Téhož dne po obědě se Jan vrátí vlakem do svého bytu jedna plus jedna v Göteborgu, zastaví se v servisu pro své volvo a nakoupí pár kartonových krabic. Přes víkend naloží svůj nábytek na přívěsný vozík a odveze ho na skládku. Přestože je Janovi třicet, moc toho nevlastní; a toho, k čemu se upíná, je ještě méně. Když toho člověk moc nevlastní, dává mu to určitou svobodu.

Jan se nastěhuje do onoho třípokojového bytu a co nejvíc krabic té paní schová – pokusí se všechny ty věci skrýt za skříně a za pohovku. Díky tomu si vytvoří jakýs takýs domov.

Přivezl si také nastavitelnou rýsovací desku, kterou používá na kreslení, a téměř dvousetstránkový komiks o hrdinovi, kterému říká Plachý. Komiksu věnoval patnáct let. Nyní si předsevzal, že ho ve Valle dokončí. Vyvrcholí samozřejmě velkým závěrečným soubojem mezi Plachým a jeho nepřáteli, Čtyřkou.

Pondělí devatenáctého září je krásný podzimní den, na stromy a velkou betonovou zeď kolem Svaté Patricie svítí slunce. Ve čtvrt na devět Jan podruhé projde branou kliniky a u vrátnice v recepční místnosti se setká s primářem.

Högsmed si s ním potřese rukou. Lékařovy oči jsou dnes zdravé, jasné.

„Tak vám gratuluji k novému místu, Jane!“

„Děkuji, pane dok… Patriku. Díky za vaši důvěru!“

„Neděkujte, byl jste ze všech uchazečů nejlepší!“

Potom projdou všemi dveřmi, které se zamykají a odemykají, setkají se s vedoucí osobního oddělení a Jan podepíše několik smluv. Nyní se stal součástí kliniky.

„Tak to bychom měli,“ říká Högsmed. „Zajdeme teď na vaše nové pracoviště, co říkáte?“

„Budu rád.“

Projdou branou na cestu a Jan si nemůže pomoct a zadívá se stranou. Na kliniku. Högsmed mu udělá krátkou přednášku:

„Tahle budova je z konce devatenáctého století. Tehdy tu byl ústav pro takzvané slabomyslné, potom tu byla psychiatrie, kde se pravidelně prováděla lobotomie a nucená sterilizace… Ale od té doby to tu pochopitelně bylo přestavěno a zmodernizováno.“

Jan přikyvuje. Když se vzdálí ode zdi, opět uvidí mříže na oknech. Myslí na Rami a také na jméno, které mu řekl taxikář: Ivan Rössel, sériový vrah.

„Pacienti jsou jen ve vyšších patrech?“ zeptá se. „Nebo jsou rozmístěni po celé budově?“

Högsmed zvedne ruku a zarazí ho.

„O pacientech nikdy nemluvíme!“

„Já vím,“ dodá Jan rychle. „Nechci vědět nic o nějaké konkrétní osobě… Jen by mě zajímalo, kolik je jich tu celkem.“

„Něco málo přes sto.“ Primář několik vteřin mlčí a pak nasadí o něco vlídnější tón: „Je mi jasné, že vás zajímá, jak to ve Svaté Patricii funguje… To je přirozené. Lidí, kteří se k psychiatrické klinice byť jen přiblíží, mnoho není.“

Jan mlčí.

„O naší práci vám můžu říct jen jedno,“ pokračuje lékař. „Není ani zdaleka tak dramatická, jak si lidé myslí. Probíhá tu běžný provoz, zřídkakdy je to jinak. Jistě, většina našich pacientů trpí nějakou závažnou psychickou poruchou, mají traumata a obsedantně-kompulzivní poruchy – ostatně proto jsou tady. Ale…“ Högsmed zvedne prst, „to ještě neznamená, že naše klinika je plná vřeštících pomatenců. Pacienti bývají většinou klidní a lze s nimi bez problémů komunikovat. Oni vědí, proč tu jsou, a jsou… ano, jsou za to skoro vděční. Na útěk nepomýšlejí.“ Primář se na chvíli odmlčí a pak dodá: „Úplně pro všechny to sice neplatí, ale pro většinu z nich ano.“

Otevře branku před školkou a pokračuje:

„O pacientech vám můžu říct ještě tohle: mnozí z nich mají nějaký druh závislosti, a proto je na odděleních striktně zakázáno užívat drogy.“

„A co léky?“

„Léky, to je něco jiného, ty jim předepisujeme my lékaři. Ale pacienti si je nesmí dávkovat sami… Také tu platí jistá omezení týkající se telefonování a sledování televize.“

„Takže zábava je tady zakázaná?“

„To rozhodně ne,“ řekne lékař, když se přiblíží ke vchodovým dveřím. „Ti, kteří chtějí psát a kreslit si, mají k dispozici papír a tužky. Mají k dispozici rozhlas a spousty knih… Máme tu také hodně hudby.“

Jan si okamžitě vzpomene na Rami s kytarou. Lékař zatím pokračuje:

„Pokud mají pacienti děti, vyzýváme je k tomu, aby se s nimi pravidelně stýkali… Jak pacienti, tak jejich děti potřebují získat pocit jistoty, musí se naučit zvládat rutinní činnosti. V jejich dosavadním životě jim totiž často chyběly.“

Primář otevře dveře a ještě jednou zvedne ukazováček:

„Zvládání rutinních činností je pro život velmi důležité. Proto bude tolik důležitá i vaše práce.“

Jan přikývne. Důležitá práce, jejíž součástí je zvládání rutinních činností.

Ze školky jsou slyšet výkřiky vysokých hlásků a smích. Jan vejde dovnitř dlouhým krokem.

Je mu dobře, je klidný. Kdykoli se má setkat s dětmi, cítí se dobře.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Janův byt se nacházel dva kilometry od školky Rys, západně od centra Nordbro. Mezi bytem a školkou se rozkládala velká rekreační oblast – několik kilometrů dlouhá plocha byla tvořena smrkovým lesem, skalami a nízkými kopci, které obklopovaly jezero s hnízdišti ptáků, a působila dojmem odlehlé divočiny. Jan do práce nejčastěji jezdil na kole, ale když měl dost času, chodil pěšky přes les. Když měl volno, chodil do něj na procházky. Znal jeho stezky a štěrkové silničky a někdy z nich uhnul a došel na skálu, aby se odtamtud podíval na jezero a na ptáky.

Jednoho podzimního rána objevil cestou do práce starý

bunkr. Byl zapuštěný do skály a byl z něj výhled na vodu. Nevedly kolem něj žádné stezky ani lesní cesty a na podzim ho bylo těžké v lese rozeznat – ze všeho nejvíc se podobal velké hromadě hlíny zakryté větvemi a žloutnoucím listím. Když ho Jan míjel, jeho rezavé pootevřené plechové dveře ho zvaly dovnitř. Přiměly ho k tomu, aby se zastavil, několika dlouhými kroky vyšel vzhůru svahem a prohlédl si bunkr zblízka.

Naklonil se dovnitř a uviděl jen černočernou tmu. Odhadoval, že zdi bunkru jsou několik desítek centimetrů silné.

Betonová podlaha se zdála být suchá, a tak klesl na všechny čtyři a začal se plazit dovnitř, jako by byl speleolog.

Interiér bunkru byl větší než jeho vnější betonový plášť, protože byl částečně vyhlouben ve skále.

Před nějakou, ne však nedávnou dobou sem někdo zavítal – v jednom rohu se povalovaly zažloutlé noviny a několik prázdných plechovek od piva; jinak byl bunkr prázdný. Jan si všiml dvou okének, ale šlo jen o štíhlé průzory u stropu, téměř ucpané listím a zeminou. Domníval se, že bunkr kdysi využívala armáda jako pozorovatelnu, takže se jedná o připomínku studené války.

Vysoukal se ven, postavil se na svah a poslouchal okolní zvuky. Stromy tiše šuměly, nikdo jiný do lesa nezavítal. Pod svahem s bunkrem se táhl plochý násep ze štěrku, zčásti porostlý trávou a zakrytý větvemi. Přestože žádné koleje na něm vidět nebyly, byl to možná pozůstatek staré železnice, která tu vedla před mnoha desetiletími. Snad tehdy posloužila při stavbě bunkru.

Jan se spustil na násep a vydal se jižním směrem. Štěrková cesta vedla do soutěsky mezi dvěma obrovskými skalními bloky a na jejím konci byla zrezivělá branka. Byla sice zavřená, ale Janovi se ji podařilo otevřít.

Jakmile se tudy dostal ze soutěsky, vyšel vzhůru svahem. Ocitl se na vyvýšené skále. Asi sto metrů před ním se znovu objevilo jezero. Najednou si uvědomil, kam se dostal. Třídy z Rysa tady byly v létě na výletě. Bylo to v době, kdy do školky nastoupil. Určitě sem zase někdy půjdou.

Zastavil se a přemýšlel.

Ačkoli tu byl les hustý, objevil v něm stezku a šel po ní asi sto metrů. Pak zahlédl chodník před školkou a zelený plot kolem ní. Za plotem si už hrály děti z Rysa a Medvěda, které toho rána přišly do školky. Zahlédl malého Williama Haleviho, jak sedí na nejvyšším místě prolézačky a zvedá ruce, aby ostatním dětem ukázal, že to zvládne bez držení.

William byl odvážný kluk, toho si Jan všiml, když si děti z obou oddělení hrály společně. Přestože byl William malý a útlý, vždycky dovedl vyšplhat nejvýš a běžet nejrychleji.

Jan se na něho díval a myslel přitom na lesní bunkr.

Tímhle to všechno začalo. Ne jako hotový plán vylákat dítě do lesa, ale spíše jako takový momentální nápad, kterým si Jan krátil chvíli a o kterém nikomu neřekl.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

7

„Jane, tady visí rozvrh,“ říká Marie-Louise a ukazuje na dveře lednice. „Tyhle časy musíme dodržovat. Každý den. Někdy se stává, že na klinice předáme jedno dítě a zároveň tam převezmeme jiné.“

Jan se zadívá na list papíru. Je na něm řada jmen, data a hodiny, během nichž se budou v následujícím týdnu odvádět do Patricie a posléze přivádět děti.

Zcela nahoře stojí Leo: pondělí 10–12, následuje Matilda: pondělí 14–15 a Mira a Tobias 15–16.

Je teprve tři čtvrtě na devět.

„My je tam doprovodíme,“ říká Marie-Louise, „a pak si je zase přijdeme vyzvednout. Někdy, když sem přijde druhý rodič, to vypadá trochu jinak… To pak jde s dítětem na návštěvu i on.“

Jan přikyvuje. Druhý rodič. Marie-Louise mluví o matce nebo otci, kteří jsou na svobodě. O tom z rodičů, který není zavřený.

Jan už některé z nich viděl – nahlédli do šatny a děti tam nechali; šlo o ty, které Mýtinu navštěvují jen přes den. Jsou to jejich biologičtí rodiče, nebo pěstouni? Tuto otázku Jan samozřejmě položit nesmí. Byli to hezky oblečené ženy a muži od třiceti výš. Někteří z nich už zřejmě byli v důchodovém věku.

Jan stál spolu s Marií-Louise v šatně a pozdravil se postupně se všemi dětmi. Všechny, které dnes stráví den v Mýtině, už jsou tady: dohromady jich je jedenáct.

Když jsou děti předávány učitelům ve školce, může se u nich někdy objevit zoufalství a spousta slz, to už Jan dobře zná. Rodiče pak bývají přehnaně veselí a hovorní, aby skryli obavy nebo stud, který cítí kvůli tomu, že se vzdálí od svých dětí. Ale dospělí v Mýtině jsou klidnější. Snad za to může ta betonová zeď: na všechny ve školce padá stín Svaté Patricie.

A jak se chovají děti? Většina z nich se stydí. Usmívají se, špitají si a s upřeným pohledem pozorují cizího člověka, který stojí vedle jejich paní ředitelky. Chtěly by vědět, kdo to je. Za všechny ty roky se Jan ve školkách setkával jen se zvědavými dětmi s pozornýma očima. Děti jsou otupělé jen tehdy, když jsou opravdu nemocné. Na rozdíl od dospělých nedokážou skrýt, jak se ve skutečnosti cítí.

„Bohužel jste dneska nestihl naše sezení na téma Jak se máme,“ řekne Marie-Louise Janovi poté, co ho provede všemi místnostmi Mýtiny.

„Co to má být?“

„Koná se každé pondělí, je určené pro personál. Prostě si na patnáct minut spolu sedneme a povídáme si, jak se nám daří.“ Marie-Louise se na Jana usměje. „Příští pondělí nám to také budete moct říct!“

Jan mlčky přikývne. O tom, jak se má, nechce přemýšlet.

„Tak co?“ říká Marie-Louise. „Pustíte se do práce?“

„Ano, rád.“

„Tak fajn.“ Marie-Louise se usměje. „Myslela jsem, že byste si teď s dětmi mohl udělat Chvilku s knížkou, jak tomu tady říkáme.“

Jan si může v jedné z bedýnek v herně vybrat nějakou knihu. Vezme jednu tenkou, odkudsi zprostředka: Jak Emil uvízl hlavou v polévkové míse.

„Čas na čtení!“

Jan se posadí na židli u stěny, děti si přestanou hrát a sednou si před něho na malé stoličky do nepravidelného půlkruhu. Přestože jsou na něho zvědavé, jsou stále ve střehu. Jan jim rozumí.

„Pamatuje si někdo moje jméno?“

Nikdo mu neodpoví.

„Nikdo si nevzpomene?“

Děti se na něho dívají mlčky s široce otevřenýma očima.

„Jan,“ zašeptá přece jen jedna dívenka, které chybí jeden přední zub.

Sedí k Janovi o kousek blíž než ostatní. Je to Matilda, nebo ne? Vypadá tak na pět let, má pěšinku a dva blonďaté cůpky.

„Správně, jmenuji se Jan Hauger.“ Ukáže dětem knihu.

„A tohle je Emil… Emil z Lönnebergy. Znáte ho?“

Několik dětí přikyvuje. Janovi se s nimi tedy daří navázat jistý kontakt.

„A tuhle knížku o tom, jak Emilovi uvízne hlava v polévkové míse, už jste četly?“

„Ano!“

„A četly jste ji často?“

„Ano!“

„Takže už ten příběh asi nebudete chtít slyšet znovu…“

„Ale budeme!“ vykřiknou všechny děti najednou.

Jan se na ně usměje. Jakmile se podívá do tváře dítěte, jeho starosti mizí. Dětské oči mají v sobě světlo celého světa a vysílají je. Jan knihu otevře a dá se do čtení.

Dopoledne plyne dál. V Mýtině je kladen důraz na rutinní činnosti. Zdá se, že Marie-Louise by byla ráda, kdyby jich bylo co nejvíc, a děti si přejí totéž. Po chvilce určené ke čtení si jdou hrát všichni ven. Děti si obléknou bundy, nazují si boty a budou si hrát na zahradě za metr vysokým plotem. Necelá polovina dětí si chce hrát na honěnou a má je honit Jan. Děti se definitivně přestanou stydět. Když je Jan honí kolem pískoviště a skladu, vykřikují strachy i radostí. Zahrada školky není příliš velká, zato je to krásně zelená plocha s trávníkem a keři, které během tohoto teplého podzimu zůstávají svěží. Nikde tu není asfalt, jen trocha štěrku.

Jan odsud vidí areál kliniky z jiného úhlu. V těchto místech nestojí za Svatou Patricií žádná zeď, pouze pět metrů vysoká ohrada, po jejímž vrchu vedou elektrické dráty.

Jan se dál věnuje hře s dětmi. Zvedne ruce jako nějaká příšera a honí ty, které o to stojí. Děti se schovají za domečkem na hraní na zahradě, Jan se k nim blíží a předstírá, že je nevidí. Za rohem se náhle otočí a zakřičí jako trol: „Húúú!“

Děti to baví, Jan se cítí venku stejně příjemně jako uvnitř v herně.

Pak náhle otočí hlavu a zadívá se k ohradě kliniky. Kdosi tam stojí a upřeně se dívá.

Jan se prudce zastaví a přestane se usmívat.

Za ohradou Svaté Patricie stojí vysoká, hubená stará žena ve tmavém plášti, z něhož jí vyčuhují tenké bílé nohy. V jedné ruce má hrábě, u nohou jí leží hromádka listí. Druhou rukou se pevně drží jednoho z drátěných ok ohrady.

Žena upírá pohled přímo na Jana. Má bledý obličej, ale její pohled je téměř stejně temný jako její oblečení. Jsou oči té ženy smutné, nebo se dívají nenávistně? Není snadné to rozlišit.

„Jane!“

Jan sebou trhne a otočí hlavu – Marie-Louise na něho volá z okna.

„Ano?“

„Brzy budeme odvádět Lea… Myslela jsem, že byste mohl jít se mnou, abyste viděl, jak to probíhá. Co říkáte?“

„Ano, jistě!“

Jan na ni kýve a Marie-Louise zavírá okno. Jan se opět zadívá ke klinice, ale žena už tam nestojí, za ohradou zůstala jen kupka listí.

Na řadu přichází další rutinní činnosti. Děti se vrátí zvenku, zují se a jdou rovnou do herny, kde se mají věnovat různým hrám. Jana vždycky fascinovalo, jak malé děti umějí být disciplinované, když vědí, co mají dělat.

Všechno běží tak, jak má, a Marie-Louise se zadívá na

hodiny.

„Už je čas!“

Vyndá ze skříně v kuchyni magnetickou kartu a jde s Janem do šatny.

„Leo!“ zavolá. „Pojď sem!“

Vedle věšáků, kde visí bundy dětí, jsou bílé dveře. Jan si jich do té doby nevšímal – rozhodně nepřemýšlel o tom, co je za nimi.

Marie-Louise k nim přistoupí se svou kartou. Díky ní a čtyřmístnému kódu je otevře. Kód zní: tři jedna nula sedm.

„Je to datum mého narození,“ vysvětluje Janovi. „Jednatřicátého července.“

Jan vidí, že dolů do sklepa vedou betonové schody. Marie-Louise rozsvítí, otočí se a s úsměvem nabídne Leovi ruku.

„Tak pojď, Leo! Půjdeme za tatínkem!“

Leo si s ostatními dětmi na dvoře nehrál. Je mu sotva pět, na sobě má malé modré džínové kalhoty s laclem, je hubený a má tenké nohy. Chytne se ruky Marie-Louise a krůček za krůčkem s ní sestupuje po schodech. Jan kráčí mlčky za nimi.

„Jane, prosím vás, zavřete ty dveře!“

Jan poslechne. Ostrým střihem utichne smích a křik školky. Dole je ticho jako v hrobě. Zdá se, že stěny podél schodů jsou postaveny ze stejného betonu jako ta zeď kolem nemocnice – tlumí všechny zvuky.

Leo dál za pomoci Marie-Louise sestupuje drobnými krůčky po schodech. Ani jeden z nich nemluví, ve vzduchu se vznáší jakási zvláštní vážnost této chvíle.

Poté, co sejdou všech dvacet schodů, se ocitnou v podzemní chodbě s betonovou podlahou, na níž je položen tenký hadrový koberec modré barvy. Někdo si dal tu práci a snažil se chodbu trochu zútulnit: stěny jsou natřené v jasně žlutém odstínu a vyzdobené barevnými obrázky. Jan rozpoznává kresby tuší. Sám by je namalovat nemohl, jsou příliš veselé. Smějící se krysy se koupou v bazénu, sloni kouří z velkých dýmek, mroži hrají tenis.

Zvířátka jako by tu byla ztracená.

„Tak vidíš, Leo,“ řekne náhle Marie-Louise a zastaví se.

„A jsme tady!“

Do této chvíle ušli asi padesát metrů a nacházejí se hluboko v podzemí, patrně přímo pod klinikou. Po pravé straně jsou bíle natřené výtahové dveře s úzkým okénkem. Chodba tu ale nekončí: pokračuje ve stejném směru ještě osm nebo deset metrů a pak se náhle láme doprava.

Marie-Louise otevře Leovi dveře od výtahu a Leo do něj drobnými krůčky vejde.

Jan také vykročí, ale jeho nadřízená zavrtí hlavou.

„Leo chce jet sám,“ řekne. „My to dětem dovolujeme, pokud si to přejí.“

Jan přikývne. Je sice nervózní, ale přece jen doufal, že uvidí návštěvní místnost…

„Někdy ale s dětmi až nahoru vyjedeme, ne?“

„Ale jistě,“ říká Marie-Louise. „To už je na vás, jak se s dítětem domluvíte.“

Ve chvíli, kdy jsou dveře výtahu otevřené, může Jan zahlédnout, jak vypadá uvnitř: je to malá kabina s kovovými stěnami a dvěma tlačítky s nápisy NAHORU a DOLŮ. Na nich je pak otvor na kartu a červené tlačítko – alarm. A co bezpečnostní kamery? Jan tu žádné nevidí – ani na stěně, ani na stropě.

Marie-Louise vejde do výtahu, protáhne kartu štěrbinou a stiskne tlačítko NAHORU.

„Tak ahoj, Leo!“ zavolá, když zavírá dveře. „Brzy se zase uvidíme!“

Její hlas zní bodřeji než jindy, jako by se tím snažila potlačit náhlý neklid.

Jan zahlédne v okénku drobný Leův obličej. Ve výtahu to cvakne a kabina se vydá na cestu vzhůru.

„Tak to by bylo. Půjdeme zpátky,“ říká Marie-Louise. Její hlas zní teď klidněji. „Lea vyzvedneme za hodinu… Postaráte se o to, Jane?“

„Rád.“

„Fajn.“ Marie-Louise se na něho usměje. „Nastavím v kuchyni kuchyňské stopky, abyste věděl, kdy máte vyrazit… Děti nám z návštěvní místnosti posílají dolů načas, proto je důležité, abyste tady ve smluvenou dobu čekal.“

Pak opět vyjdou po schodech, otevřou dveře a vstoupí do šatny. Marie-Louise si z dlaní udělá kornout a zakřičí:

„Všichni ke mně! Dáte si trochu ovoce!“

Některé z dětí se při slově „ovoce“ zatváří všelijak, ale většina z nich přesto přiběhne. Někteří se strkají, chtějí být na místě první. Boj, neustálý boj.

Všechno je tu takové jako v každé jiné školce.

Jan se ale několikrát zadívá na ručičky nástěnných hodin. Musí myslet na malého Lea, který je teď sám se svým otcem, pacientem Patricie.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

8

V Mýtině nejsou žádné bezpečnostní kamery, což Janovi vyhovuje. Nevidí tu ale ani žádné televizory.

„Televize? Ne, máme jenom rádio, říká Marie-Louise vážným tónem. „Pokud bychom si pořídili televizi, museli bychom nakoupit i spoustu kreslených filmů, na které se děti chtějí dívat. Z pasivních dětí se stávají nešťastné děti.“

Hry jsou v plném proudu: děti si v herně položily žíněnky na podlahu a hrají si na ztroskotance na moři, kteří se snaží zachránit na člunech. Jan se k nim přidá, po návštěvě sklepa mu to přijde vhod.

Všimne si, že na stěně visí cedule napsaná úhledným písmem Marie-Louise. Ačkoli děti si ji přečíst nemohou, je podle všeho určena jim:

V Mýtině

… vždycky nahlásíme některému z dospělých, kam jdeme.

… když si povídáme nebo si hrajeme, zúčastňují se všichni.

… o ostatních nikdy nemluvíme ošklivě.

… se nikdy nepereme ani nehádáme.

… si nikdy nehrajeme se zbraněmi.

V herně je i Lilian, děti skáčou ze žíněnky na žíněnku, aby unikli žralokům.

I když se Lilian stejně jako Jan do hry pustí s velkou vervou, Jan si všimne, že se Lilian při pohledu na děti občas ve tváři objeví záblesk smutku.

Když pak vedle sebe usednou na žíněnku, chce se jí Jan zeptat, jestli jí něco není, ale Lilian je rychlejší a položí otázku jemu:

„Jane, líbí se ti tady?“

Zdá se, že ji to skutečně zajímá.

„Myslíš ve Valle?“ Jan se musí zamyslet nad tím, co říct. „Líbí, i když… teprve jsem se přistěhoval. Vypadá to tu dobře… Město má hezké okolí.“

„Co děláš po večerech?“

„Nic zvláštního… Občas poslouchám muziku.“

„Nemáš tu žádný přátele?“

„Ne… zatím ne.“

„Tak se někdy zastav v baru U Billa,“ navrhne Lilian. „Je to kousek od přístavu, hraje tam dobrá kapela!“

„Bar U Billa?“

„Jsem tam pečená vařená,“ řekne Lilian. „Taky tam choděj lidi ze Svatý Patricie. U Billa se můžeš seznámit s tolika novejma lidma, co hrdlo ráčí!“

Má Jan zajít do baru mezi lidi? Nikdy předtím bary nenavštěvoval, ale proč ne?

„Možná se stavím,“ odpoví.

Poté si oba opět začnou hrát se ztroskotanými dětmi – až do chvíle, kdy Jan uslyší z kuchyně zvonění. Je rád, čekal na ně.

Vezme si magnetickou kartu, otevře dveře do sklepa a opět vejde do sklepní chodby – sám.

Ve sklepních prostorách není vidět žádný pohyb. Na stěnách dál visí obrázky ve vyrovnaných řadách.

Je za pět minut dvanáct a okénko ve výtahových dveřích je stále tmavé – výtah s Leem zatím dolů neposlali.

Jan se zastaví.

Vyjeď nahoru! říká si. Vyjeď nahoru a rozhlédni se po Svaté Psycho!

Místo toho ale zůstane stát, v ruce drží kartu a čeká asi minutu u výtahu. Pak se zadívá do míst, kde se chodba prudce stáčí doprava.

Docela by ho zajímalo, co za tím rohem je.

Nějaká jiná cesta do nitra kliniky?

Výtah s Leem stále nepřijíždí, a tak Jan zvolna vykročí – chce se jen rychle podívat, kam chodba vede.

Ta za rohem ještě několik metrů pokračuje a vede k masivním ocelovým dveřím, které jsou dobře uzavřené a mají dlouhou železnou kliku. Jan si na bílé tabulce vedle nich přečte nápis KRYT a pod ním upozornění: Tyto dveře je nutné zamykat!

Jan ví, co je to kryt. Je to cosi jako podzemní bunkr.

Hlavou mu probleskne vzpomínka na malého Williama, ale zaplaší ji a sáhne po klice. Klika se pohne. Dveře se dají otevřít.

Vtom ale v chodbě za ním něco cvakne – dveře od výtahu. Jan kliku pustí a vrátí se zpátky.

Leo sjel zpět dolů a právě se těžké výtahové dveře snaží otevřít, ale moc mu to nejde. Jan mu pomůže.

„Leo, Líbilo se ti tam?“

Leo mlčky přikývne. Jan ho vezme za ruku a vede ho zpět do Mýtiny.

„Myslím, že za chvíli si budeme vyprávět pohádky… Máš je rád?“

„Hm.“

Janovi se to možná jen zdá, ale Leo mu po návštěvě kliniky připadá zamlklejší. Jinak vypadá stejně jako předtím. Není podrápaný, nekrvácí, nemá roztrhané šaty. Samozřejmě – proč by to mělo být jinak?

Dojdou ke schodům do školky. Jan vytáhne kartu a pošilhává po chlapci. Zkusí se ho zeptat:

„Jsi rád, že ses dneska viděl s tatínkem?“

„Hm.“

„Co jste dělali?“

„Povídali jsme si,“ řekne Leo. Po chvíli ticha dodá: „Táta hrozně moc mluví. Pořád.“

„Vážně?“

Leo přikyvuje a začne stoupat po schodech.

„Říká, že ho všichni nenávidí.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

9

Během svého prvního týdne v Mýtině Jan pracuje denně od osmi do pěti a každý večer se vrací do svého tmavého bytu. Je na to zvyklý, vždycky se vracel do bytů, kde bylo ticho, tenhle mu navíc ani nepatří. Necítí se v něm doma.

Večer občas zasedne k rýsovací desce a vede další boj Plachého proti Čtyřce. Když je unaven, nedělá nic, jen se posadí k televizi a už u ní zůstane.

V práci se postupně naučí jména všech dětí: Leo, Matilda, Mira, Fanny, Katinka… Už ví, které z nich jsou hovorné, které pro změnu spíše tiché, které se rozzlobí, když upadnou, a které se rozpláčou, když do nich někdo náhodou vrazí, a také které se vyptávají a které poslouchají.

Děti hýří energií. Pokud zrovna nejsou nuceny při společných rozhovorech sedět v klidu, jsou stále v pohybu, pořád se někam ženou. Plazí se, pobíhají, poskakují. Na dvoře se vrtají v pískovišti, šplhají, houpou se, chtějí být u všeho.

„Já taky! Já taky!“

Děti se perou o místo a o pozornost. Jan ale nevidí, že by ostatní děti některé z nich nevzaly mezi sebe, ze skupiny není nikdo vyloučen a nehraje si sám, jak se to v dětství často stávalo jemu.

Skupina z Mýtiny působí harmonickým dojmem, člověk snadno zapomene na blízkost Svaté Patricie – ale jen do chvíle, kdy v kuchyni zazvoní kuchyňské stopky a přijde čas dojít s některým z dětí k výtahu nebo je tam vyzvednout. Cesty podzemní chodbou se už ale také stávají rutinní záležitostí a nic na tom nemění fakt, že Jan věnuje o něco více pozornosti Leovi, který má, jak se zdá, otce paranoika.

Ve středu dopoledne všechny děti vyrazí na malý výlet do lesa za areálem kliniky. Přes bundy si oblečou žluté reflexní vesty a v dlouhém zástupu projdou brankou. V mnoha školkách učitelé používají šňůru s úchyty, kterých se děti, když jdou mimo školku, mají přidržovat, ale v Mýtině používají klasickou metodu: děti se drží za ruce ve dvojicích.

Přestože Jana výlety do lesa vždycky trochu znervózní, stoupá teď společně s Marií-Louise a Andreasem po stezce za školkou, která je lemovaná vadnoucím kapradím. V těchto místech se nejvíce přiblíží Svaté Patricii, k ohradě je odtud asi deset metrů.

Marie-Louise se nakloní k Janovi:

„Musíme dávat pozor, aby děti nezaběhly příliš blízko k ohradě!“

„Aha. A proč vlastně?“

Jeho nadřízená se zatváří utrápeně.

„Mohly by tím spustit alarm… V zemi kolem té ohrady je umístěno hodně elektronických zařízení.“

„Elektronických zařízení?“

„Ano… Jedná se o pohybové senzory.“

Jan přikývne a zadívá se k ohradě – k tomu, čemu se říká „oplocení“. Žádné senzory tu nevidí, jen husté smrky, které tu vysadili zřejmě proto, aby nebylo vidět dovnitř. Za stromy zahlédne Jan štěrkem sypané cestičky a o kus dál pár nízkých domů, žlutých pavilonů, které vypadají, že byly nedávno postavené. Není tam vidět žádný pohyb.

Jan si náhle vzpomene na ženu v černém, kterou v pondělí viděl stát u ohrady. Její temný pohled mu připomněl Alici Rami. Jenže Alice je stará jako on a té ženě bylo dvakrát tolik…

Děti mají na sobě teplé podzimní oblečení a ohrady si vůbec nevšímají. Pomalu se šinou vpřed, drží se za ruce a zajímá je jen to, co vidí přímo před sebou na cestě: mravenci, kořeny stromů, malé poházené odpadky a spadané listí.

Stále silněji se ozývá temný hukot – je to široký potok, kterým se žene černý proud. Jeho koryto připomínající val sem přichází od zadní části kliniky a poté se stáčí na jih, k podélné straně ohrady. Jan si říká, jak asi ten zvuk tekoucí vody v potoce působí na pacienty. Uklidňuje je?

Když se pak před nimi objeví malý dřevěný most se zábradlím, zástup dětí Jana předběhne. Potom pokračují vzhůru svahem a hlouběji do lesa.

„Jé, podívejte!“

Tříletá Fanny, která šla jako poslední, se pustila ruky svého kamaráda, zastavila se a upřeně se dívá za okraj pěšiny. Něco tam roste. Jan se také zastaví a jde se podívat.

V listí pod vysokými stromy je vidět cosi, co připomíná malé růžové prstíky, které se derou ven z hlíny.

„To je, viď?“ říká Jan. „Já myslím, že jsou to nějaké houby. Že by kuřátka květáková?“

„Kuřátka?“ diví se Fanny.

„Ale ne, tohle nejsou skutečná kuřátka!“

Fanny opatrně natáhne malou ruku ke štíhlým růžovým houbám, ale Jan ji zarazí.

„Fanny, nech je být! Chtějí si v klidu růst… Některé můžou být i jedovaté!“

Dívenka tiše přikývne a na houbu vzápětí zapomene; rozběhne se, aby dohonila ostatní.

Jan se za ní dívá tak dlouho, dokud nevidí, že se k nim připojila.

Vydechne a nedobrovolně si vzpomene na děti z Rysa. Takové dítě se může ztratit velice rychle – stačí k tomu jen, aby cesta vedla mezi několika silnými smrkovými kmeny, a dítě člověku zmizí z očí.

Dnes ale nic takového nehrozí. Děti z Mýtiny se drží těsně u sebe, duby a břízy nejsou tak husté jako smrkový les, navíc mají děti na sobě jasně žluté vesty, které mezi stromy přímo svítí.

Marie-Louise děti udržuje pohromadě díky tomu, že na ně mluví. Ukazuje na různé listy a keře, říká dětem, jak se jmenují, a každého z dětí se na něco ptá. Nakonec zatleská a řekne:

„Teď si můžete hrát, jak chcete! Ale nebuďte moc daleko, abychom viděli, kde jste!“

Děti se hned rozprchnou. Felix a Teodor se začnou honit, Mattias běží za nimi, zakopne o kořen a kutálí se, ale hned se zase postaví na nohy.

Jan prochází kolem nich, ohlíží se a celou dobu počítá žluté vesty, aby ani jedna nechyběla. Zůstává s dětmi, dohlíží na ně.

Poté, co popojde ještě o kus dál, zaslechne smích a mezi stromy zahlédne žluté vesty. Vidí, že Natalie, Josefine, Leo a malý Hugo stojí v hloučku a oči mají sklopené ke stezce. Josefine a Leo drží v rukou proutky a šťourají jimi v zemi. Jakmile si všimnou Jana, strnou a rozpačitě se usmějí. Josefine se pak podívá do očí Leovi a oba se začnou chichotat. Děti náhle proutky zahodí a s pronikavými výkřiky a smíchem zaběhnou do křoví.

Jan jde zjistit, s čím si děti hrály.

Je to cosi malého, připomíná to malý šedohnědý uzlík, kousek látky. Ale je to myš.

Leží tu s otevřenou tlamičkou mezi listím, z posledních sil lapá po dechu, jenomže už má smrt na jazyku. Její hebký kožíšek je zkrvavený. Janovi je jasné, že děti do něj během své hry dělaly díry.

Ne, tohle nebyla hra. Byl to sadistický rituál, během něhož chtěly děti pocítit, jaké to je mít moc nad životem a smrtí.

Jan je na místě sám, musí něco udělat. Špičkou pravé boty opatrně odsune měkké tělíčko ze stezky a vydá se hledat velký zaoblený kámen. Najde ho, nadzvedne a namíří.

Nezabiješ, vzpomene si, a přesto kamenem prudce mrští o zem. Kámen na tělo myšky dopadne jako meteor.

Hotovo.

Nechá kámen ležet v trávě a vrátí se ke skupině. Jsou tu všichni. Jan postřehne, že Leo se stále usmívá a tváří se spokojeně.

Po necelé hodině se děti vrátí do školky, svléknou si bundy a umyjí si ruce. Jan pak musí odvést Katinku k výtahu. Nahoru za maminkou už vyjede sama.

Potom přijde čas na pohádku. Jan se rozhodne pro knížku o Pipi Dlouhé punčoše a přečte dětem Pipin názor, podle něhož ten, kdo je opravdu velký, musí být také opravdu hodný.

Pak poprosí Natalii, Josefine, Lea a Huga, aby zůstali v herně a sedli si proti němu na podlahu.

„Viděl jsem, jak jste si dnes v lese hráli,“ řekne jim. „A něco jste nechali na cestě… Malou myšku.“

Zdá se, že děti náhle chápou, o čem Jan mluví a o co mu jde. Josefine ukazuje na Lea a říká:

„To Leo na ni šlapal!“

„Byla nemocná!“ namítne Leo. „Jen tak ležela na zemi!“

„Ne! Hýbala se! Lezla!“

Jan je chvíli nechá, aby se hašteřili, a pak řekne:

„Ale teď je ta myška mrtvá. Už přestala lézt.“

Děti ztichnou a zadívají se na Jana.

„Jak si myslíte, že té myšce bylo, než umřela?“ zeptá se Jan pomalu.

Děti neodpovídají. Jan se jednomu po druhém dívá do očí.

„Bylo někomu z vás té myšky líto?“

Nejmenší z nich pak velmi nesměle přikývne.

„Dobře, Hugo. Nikdo jiný ji nelitoval?“

Natalie a po ní i Josefine nakonec také přikývnou. Jediný Leo se nechce Janovi podívat do očí. Dívá se do země a něco si mumlá – cosi o mámě a tátovi.

Jan se nakloní dopředu.

„Leo, co jsi to říkal?“

Leo mu ale neodpoví. Mohl bych na něho víc naléhat, možná ho rozplakat, pomyslí si Jan.

Táta to samé udělal mámě.

Opravdu to Leo řekl? Jan má pocit, že špatně slyšel, chce se chlapce zeptat znovu, ale nakonec jen řekne:

„Je dobře, že jsme si o tom popovídali.“

Děti pochopí, že už mohou odejít. Vyskočí a vyběhnou z herny.

Jan se za nimi dívá a sám sebe se ptá: pochopily z toho něco? Stále si pamatuje, jak mu kdysi jeden učitel vynadal. Bylo mu osm a spolu s Hansem a dalšími kamarády ze třídy si hráli na nacisty. Pochodovali po školním dvoře v řadě a vykřikovali „Heil Hitler!“. Připadali si jako tvrdí a mocní muži, pochodovali ve stejném rytmu! Potom se ale objevil učitel a zarazil je. Vyslovil jméno, které pro ně bylo do té doby neznámé.

„Osvětim!“ vykřikl. „Víte, co se tam dělo! Víte, co nacisti prováděli s dospělými a s dětmi v Osvětimi!“

Protože to ani jeden z chlapců nevěděl, učitel se rozpovídal o dobytčácích, o dětech a o hromadách bot a oblečení. Jejich hry na nacisty tím skončily.

Jan jde zavolat na děti, brzy bude čas na pohádku. Rutinní činnosti. Jan tuší, že na odděleních Svaté Patricie jich je stejný počet jako tady ve školce. Den co den jedno a totéž, stále dokola. Pevně stanovené časy, vyježděné koleje.

Ve chvíli, kdy děti v lese mučily myš, nebyly zlé. Jan odmítá připustit, že dítě je zlé – navzdory tomu, že si ve škole, když občas na chodbě narazil na starší kluky, sám připadal jako malá myška. Neočekával, že s ním budou mít slitování, a nemýlil se.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Týden poté, co Jan objevil v lese bunkr, ho začal uklízet a zařizovat.

Počínal si s velkou opatrností – počkal, až zapadne slunce, pak vyšel z bytu a vystoupal v lese k bunkru. Během dvou týdnů tam byl třikrát a pokaždé si s sebou vzal tašku, v níž měl schovaný hustý smetáček a pytle na odpadky. Vyšplhal se vzhůru svahem, vlezl do bunkru a zametl betonovou podlahu a stěny. Všechno muselo pryč: prach, pavoučí sítě, listí, plechovky od piva, staré noviny.

Nakonec uvnitř zbyly jen prázdné plochy. Jan nechal dveře dokořán, aby vyvětral, a do obou nejvzdálenějších rohů postavil osvěžovače vzduchu, z nichž se prostorem začala linout umělá vůně růží.

Protože byl říjen, kdykoli Jan přišel do lesa, pokrývalo svah značné množství spadaného listí. Pomalu, ale jistě začalo zakrývat vnější hrany bunkru a beton díky nim jako by splynul se skálou. Když se jeho vchod uzavřel starými závorami, bylo těžké si této stavby všimnout.

Nejsvízelnějším úkolem bylo dostat dovnitř nové zařízení tak, aby si toho nikdo nevšiml. Podobně jako úklid to Jan nechal na pozdní večer, kdy už byla tma. Cestu k bunkru mezi smrky už znal málem zpaměti, nepotřeboval si svítit.

Matraci sice našel v jednom kontejneru na odpad, ale nijak nezapáchala. Jan z ní poté, co ji přinesl do lesa, důkladně vyklepal všechen prach. Deky a polštáře nakoupil v jednom obchodním domě s nábytkem za městem – sundal z nich všechny cedulky a než je položil na matraci v bunkru, dvakrát je vypral.

Šest různých hraček, které do bunkru přinesl v ruksaku, pocházelo ze dvou jiných obchodních domů. Šlo o anonymní výrobky asijských továren, kterých jsou všude tisíce: dvě autíčka, hadrový lvíček a několik obrázkových knížek.

Poslední věc, kterou si opatřil, byla dost velká a těžká. Na krabici, která v obchodě trůnila na nejvyšší polici mezi hasičskými auty, vesmírnými loděmi a postřikovači, byl nápis ROBOMAN. Má dálkové ovládání! Aktivuje se lidským hlasem! Nahrajte do ROBOMANA vlastní vzkaz! Uvidíte, jak se pohybuje a mluví!

Byl to plastový robot na dálkové ovládání, který uměl hýbat rukama a stát bez problémů na betonu. Když si ho Jan prohlížel, zkusil se vrátit o patnáct let zpátky, kdy mu bylo pět. Tehdy by Robomana jistě považoval za tu nejúžasnější věc na světě, která je lepší než nějaký plyšák a možná i než živá kočka nebo pes.

Robomana v obchodě ukradl. Byla to prachsprostá krádež – ale co? V uličce mezi regály zrovna nikdo nebyl, a tak rychle robota a dálkové ovládání vytáhl z krabice a strčil si je do velké igelitky s logem jiného obchodu. Pak zamířil rovnou k jedné z pokladen a prošel jí. Pokladní se na něho ani nepodívala, nikdo z ostrahy ho nezastavil.

Robot stál skoro šest set korun, ale tato suma nebyla důvodem Janovy krádeže. Bál se, že by si pokladní, v případě, že by se jí na to zeptala policie, mohla pamatovat, kdo si tuto trochu neobvyklou hračku koupil.

Robota? Ano, toho si koupil jeden mladík. Působil sympaticky a důvěryhodně, trochu jako učitel. Ano, myslím, že bych ho poznala.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

10

Mateřská školka Janovi občas připomíná zoologickou zahradu.

Začne to vždycky až ke konci dne, kdy už jsou všichni unavení; jedno dítě strhne i ty ostatní. Nejčastěji některého z chlapců popadne nějaká mánie, je najednou hyperaktivní a začne běhat po třídě, přičemž někdy shodí něčí stavebnici nebo dům postavený z lega.

V pátek odpoledne se to odehraje v Mýtině – Lea náhle napadne hodit polštář Felixovi do obličeje. Felix ho hodí po Leovi a s očima plnýma slz zavřískne. Leo také vřeští, do celé skupiny jako by to vlilo novou energii: ostatní kluci se začnou prát nebo se tlučou polštáři, holčičky křičí nebo hystericky pláčou.

„Ticho!“ vykřikne Jan.

Není mu to nic platné. Výsledkem je nejasná změť neposedných poskakujících dětí, herna připomínající těsnou klec.

Jan je tu jediný zástupce dospělých. Cítí, jak se mu ze žaludku šíří do celého těla vlna paniky. Dokáže ji ale zastavit: postaví se doprostřed místnosti a zvedne hlas jako farář při kázání:

„Ticho! Říkám, že tu bude ticho!“

Většina dětí se po těchto slovech zarazí, jen malý Leo ve rvačce pokračuje. Má oči doširoka otevřené a tluče kolem sebe polštářem. Jan musí vykročit a zastavit ho – připadá si jako krotitel zvěře.

„Tak Leo! Uklidni se!“

Malé dětské tělo se mu vzpíná v rukou, Jan ho musí držet tak dlouho, dokud se chlapec neuklidní. Zvíře tedy nakonec zkrotil, ale je z toho naprosto vyčerpaný.

„Leo mi trochu dělá starosti,“ svěří se Jan Marii-Louise, když spolu v kuchyni uklízejí nádobí.

„Vážně?“

„Je tak vzteklý…“

Marie-Louise se usmívá.

„To ta jeho energie! Má jí přebytek!“

„Víte něco o jeho rodičích?“ zeptá se Jan. „Jsou oba naživu? Mám dojem, že jeho otec…“

Ale Marie-Louise kroutí hlavou a osuší si ruce utěrkou.

„Jane, o těchto věcech nemluvíme, to přece víte!“

Když se Jan večer vrátí z práce domů, sedí na staré pohovce u televize a pokouší se relaxovat. Není to lehké. Jeho soused už nyní vítá začátek víkendu večírkem. Na druhé straně zdi je slyšet hudba a cinkot skla.

Janův první pracovní týden v Mýtině skončil. Měl by oslavovat, že ho má za sebou, jenže nemá pocit, že je k tomu obzvlášť velký důvod. Týden utekl jako nic a téměř všechno proběhlo bez problémů. Jan se choval zodpovědně, plnil si své úkoly a jak děti, tak kolegové si ho, jak se zdá, oblíbili.

V pokoji si už nainstaloval věž a teď si přehrává Ramiinu desku. Aby neslyšel ten rámus od sousedů, zesílí hlasitost. Z alba se právě ozývá jeho oblíbená píseň, balada Tvá tajná láska. Rami v ní šeptajícím hlasem zpívá:

Zapátrej ve svých vzpomínkách,

dokud je neuvidíš

Proleť se po vzdušných pěšinkách,

dokud je neuslyšíš

Miluj, nebo to nazvi hrou

Navždy ji ztratíš,

nejtajnější lásku svou

Budeš jak zbloudilá duše v pustinách

Píseň zřejmě pojednává o neuskutečnitelné lásce. Pokud se Jan s Rami ještě někdy uvidí, bude se jí muset zeptat, jestli si ji vyložil správně.

Pokud se mají skutečně setkat, bude se Jan muset nějak dostat do Svaté Psycho. Možná sklepem? Má-li člověk odvahu, najde si cestu do každého domu.

Jan se otočí zády ke stísněnému pokoji a zadívá se z okna.

Parkoviště za domem je liduprázdné, ale zato tu stojí plno aut. Jan napočítá jedenáct vozů značky volvo – včetně svého vlastního –, sedm saabů, dvě toyoty a jen jeden mercedes. Lidé se vrátili z práce a jsou doma u svých rodin. Možná právě teď spolu sedí v kuchyni nebo u televize. Možná pletou nebo se věnují sbírce známek.

A Jan je sám.

Tak, teď mu to nebezpečné slovo vytanulo na mysli. Přiznal si, že je outsider. Je sám, připadá si osamělý.

Nemá ve Valle žádné přátele, to je holý fakt. Nemá se čemu věnovat.

Vlastně mu stačí, když tady bude sedět a bude poslouchat Ramiinu hudbu. Přitom je tu ještě několik beden, které by měl vybalit. Když to pak v průběhu večera udělá, najde starý sešit s poznámkami a novinovými výstřižky. Je to jeho starý deník, do něhož si čas od času dělal poznámky, když byl teenager. Mezi jednotlivými záznamy někdy uplynulo i několik měsíců.

Otevře sešit, vezme si pero a sepíše všechno, co ho potkalo během posledních týdnů: stěhování do Vally, samota, nové zaměstnání, které by ho mělo dovést k Rami.

Na obalu sešitu je lepicí páskou přilepená stará fotografie. Je to snímek z polaroidu, který sice trochu vybledl, ale stále je na něm vidět chlapec s blond vlasy, který vyjeveně civí z bíle povlečeného nemocničního lůžka. Na té fotografii je Jan, když mu bylo čtrnáct.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

11

V sobotu po obědě navštíví Jan poprvé společnou prádelnu v domě a při té příležitosti potká starého muže. Z místnosti s pračkami vychází jeho soused – starý muž s bílými vlasy a stejně bílými vousy.

Jan si pak uvědomí, že když toho muže míjel, měl si s ním promluvit, ne ho jen pozdravit kývnutím hlavy.

Muž nese přes rameno starý látkový pytel s prádlem. Když o něj Jan zavadí pohledem, zjistí, že jsou na něm vytištěna písmena: ATÁ ICIE ÁDELNA. Těch písmen je tam víc, ale jsou skryta v záhybech pytle a Jan už vchází do prádelny. Jeho mozek si ta tři slova náhle složí dohromady:

Svatá Patricie – prádelna.

Je možné, aby byl na pytli takový nápis? Je pozdě, aby se přesvědčil, starý muž už ve sklepě není, zavřely se za ním dveře. Jan tu se svým prádlem osaměl.

Poté, co všechno oblečení vypere a usuší, vrátí se do bytu a zkusí si tam udělat více místa: odsunuje krabice, uklízí a přeskupuje nábytek pronajímatelky. Potom, když venku padne tma, usedne ke stolu. Další večeře, kterou jí sám.

Co dál? Jde do obýváku a zapne starý televizor. Na obrazovce se objeví delfíni, jak plavou pod hladinou – asi je to nějaký dokumentární film. Jan se posadí a dozví se, že delfíni nejsou vůbec tak milá a mírumilovná zvířata, jak si mnozí lidé myslí.

Delfíni loví ve skupinách a často zabíjejí tuleně a jiná zvířata, říká hlas komentátora.

Po půlhodině Jan televizi vypne. V bytě je ticho, ale ne naprosté. Kdesi v domě se už zase koná večírek. Je slyšet dunivou hudbu, bouchnutí domovních dveří, hlasitý smích a nějaké hlasy.

Jan uvažuje o tom, že by mohl dokončit svůj komiks. Plachý musí brzy zvítězit nad Čtyřkou. Musí ji zničit.

Večírek u sousedů pokračuje, smích zesílí. Jan si pustí věž, aby nemusel ten hluk poslouchat, a dívá se z okna.

Měl bych si najít nějakého koníčka, říká si. Nebo se přihlásit na nějaký večerní kurz.

Ale čemu se chci vlastně věnovat? Učit se francouzsky nebo hrát na ukulele?

Nic takového. Nakonec věž vypne, oblékne si černé sako, aby vypadal náležitě dospěle, a vyrazí ven.

Když vyjde do zimy, vidí, že pouliční lampy už svítí. Je čtvrt na devět. Mezi domy rezonuje hudba – začínají večírky. Večírky pro všechny lidi, kteří mají nějaké přátele.

Zastav se v baru U Billa, řekla mu Lilian. Já jsem tam pečená vařená.

Jan přejde na chodník a zamíří do centra. Chtěl by se seznámit se svým novým bydlištěm, otázkou ovšem zůstává, co je tu k vidění. Valla je středně velké švédské město, které asi člověka ničím příliš nepřekvapí. Jan kráčí kolem pizzerie, modlitebny pentekostální církve, obchodního domu s nábytkem. U jednoho stolu v pizzerii sedí několik teenagerů, kteří nemají co dělat, jinak je ve všech ostatních restauracích zavřeno a zhasnuto.

Poté, co Jan přejde lávku pro pěší, která se klene nad dálnicí, má už přístav skoro nadosah. Rád by došel až na nábřeží a nechal se ovívat večerním větrem vanoucím od černého oceánu, ale přístaviště je ohrazené – je tu plot s brankami, téměř stejně vysoký jako zeď kolem Svaté Psycho.

Ne, kolem Svaté Psycho ne. Kolem Svaté Patricie!

Jan musí tu přezdívku přestat používat, jinak by se mohlo stát, že mu dříve či později mimoděk vyklouzne z úst.

Za ohradou je několik uliček, které by se daly nazvat přístavní čtvrtí, ale není na nich nic zvláštního nebo romantického, stojí tu jen nízké skladové budovy obklopené popraskaným asfaltem.

U jednoho z domů, které jsou nejblíže městu, ale stojí několik aut. Nad vchodem návštěvníky vítá svítící červený štít s nápisem BAR U BILLA.

Jan se u toho nápisu zastaví. Návštěva baru sice není žádné hobby, ale co na tom? V každém baru jsou vítány i ty nejosamělejší bytosti na světě, pokud se nechovají nevhodně. Jan nakonec ty těžké dřevěné dveře otevře a vstoupí dovnitř.

V lokále je tma a teplo, zní tu dunivá rocková hudba a tlumené hlasy. Stíny krouží kolem sebe, jako by se to tu celé mohlo kdykoli převrátit. Bary jsou svého druhu místnosti určené ke hrám, ale jen pro dospělé.

Všechny hodné děti už spí.

Jan si rozepne sako a ohlédne se. Vybaví se mu verš z jedné písničky od Roxy Music: Loneliness is a crowded room. Nevzpomíná si, kdy šel naposledy sám do baru – nejsilnější pocit totálního vyloučení totiž člověka vždycky přepadne v místnosti, v níž se spolu baví a směje spousta lidí. V tomto baru je to podobné. Ne že by si Jan myslel, že všichni, kdo jsou tady, jsou nejlepší přátelé, ale vypadá to tak.

Jan se musí k baru protlačit mezi těžkými těly, která se nechtějí pohnout z místa. Mnozí se shromáždili před malým pódiem vzadu, kde hraje místní rocková kapela.

Jan je u baru a vytahuje bankovku.

„Jedno pivo prosím!“

Obvyklý trik vhodný pro osamělou duši je zavést hovor s barmanem, ale ten, kterého Jan oslovil, si už mezitím jeho peníze uložil a odběhl.

Jan si dá pár doušků piva a už si nepřipadá tak osamělý. Má teď společníka – skleničku, nejvěrnějšího přítele pijáků, jak se říká. Alkohol ale nikdy nepil, nikdy nebyl opilý. Opije se dnes večer, aby si zkusil, jaké to je?

Ne. Nestalo by se nic jiného, než že by vrávoral sám domů a ráno by mu bylo zle. Jan svým způsobem obdivuje lidi, kteří se jen tak opijí a je jim jedno, jaké to bude mít následky. On by něco takového nikdy neudělal. Kontroluje se, nikdy by se neocitl v bezvědomí v bazénu jako nějaká rocková hvězda. Nebo na psychiatrii jako Rami.

Myšlenka na ni způsobila, že se začne rozhlížet po lokálu a po lidech kolem sebe. Vzpomíná si, co Lilian dodala, když o tomto baru mluvila: Taky tam choděj lidi ze Svatý Patricie. Jan předpokládá, že jsou to strážci a ošetřovatelé.

Znovu se napije piva. Ve vzduchu ucítí vůni parfému a náhle si uvědomí, že stojí mezi dvěma pětadvacetiletými ženami.

Všimne si, že jsou vysoké a krásné. Teď je ta chvíle, kdy by se měl projevit jako dospělý muž, ale on si stále připadá jako malý chlapec.

Dívka po jeho pravé ruce voní parfémem z plátků růží. Má černý svetr, dlouhé hnědé vlasy a pije nějaký drink citronové barvy. Jejich pohledy se setkají, ale Jan hned oči odvrátí.

Dívka po levé straně je navoněná mandarinkovým parfémem, má na sobě žlutou košili a zlatavé sáčko. Zlaté děvče. Má zelené oči a pije hruškový cider. Jan po ní pošilhává a ona se na něho trochu usmívá. Proč to ta dívka dělá?

Dívka očima neuhne, a tak se k ní Jan nakloní a pokusí se překřičet hudbu:

„Jsem tady dnes poprvé!“

„Cože?“ zakřičí dívka.

Jan se nakloní trochu blíž.

„Jsem tu dneska poprvé!“

„Tady U Billa?“ poví dívka. „Nebo myslíš tady ve městě?“

„Obojí. Přijel jsem před několika dny. Nikoho tady neznám.“

„To se brzo změní!“ zakřičí dívka. „Tady se ti bude děsně líbit, zažiješ fůru překvapení!“

„Myslíš?“

„Jo, cejtím to… Hodně štěstí!“

Dívka se pak otočí a ztratí se ve změti lidí jako srnka v lese.

Tak to by bylo. Rozhovor byl krátký, Janovi dělalo jako obvykle potíže prohodit pár slov s cizími lidmi. Ale začal se tu pomalu cítit lépe. V baru U Billa jsou příjemní lidé.

Pokračuj v navazování kontaktů, vybízí ho jeho vnitřní hlas. Jan si objedná další pivo a zajde hlouběji do lokálu, dál od kapely.

U většiny stolů je plno, není tu pro něho místo.

Sedne si k prázdnému stolu, pije pivo a upřeně hledí před sebe.

Gratuluju, právě ti začal nový život! Něco takového chtěl uskutečnit už dříve, jenže… Člověk může změnit zaměstnání a odstěhovat se do jiného města, ale stejně se tím nic nezmění, protože je stále vázán k témuž tělu, jeho krví proudí stále stejná struska, hlavou se mu honí stále tytéž vzpomínky.

„Ahoj, Jane!“

Stojí před ním žena. Jan k ní zvedne oči, ale trvá mu několik vteřin, než ji pozná. Je to Lilian z Mýtiny a v ruce drží láhev piva.

Ve školce byla během posledních dnů unavená a utrápená, nyní ožila. Má na sobě černý svetřík s výstřihem, namalované oči se jí lesknou, možná přímo září – láhev, kterou drží v ruce, dnes asi není její první.

„Líbí se ti moje víkendový tetování?“ ptá se a ukazuje si na tvář.

Jan se podívá zblízka a zjistí, že Lilian tam má něco namalovaného: dlouhého černého hada, který se jí vine kolem oka.

„Jasně.“

„Není to nebezpečný. Není jedovatej!“

Lilian se trochu chraptivě zasměje a bez dovolení si k Janovi přisedne.

„Vidím, žes objevil to nejlepší místo v celým městě, kde se scházej lidi!“ Lilian si dá pořádný doušek piva. „To je ale rychlost!“

„Vždyť jsi mi ho sama doporučila!“ namítne Jan. „Jsi tady sama?“

Lilian zavrtí hlavou.

„Měla jsem tu pár kámošů, ale jak spustili The Bohemos, tak šli domů.“ Lilian pohodí hlavou k rockové skupině, která hraje nedaleko baru. „Mají citlivý uši.“

„Kámoši z práce?“ zeptá se Jan.

„Kámoši z práce… Koho tím myslíš?“ Lilian se ušklíbne a napije se piva. „Marii-Louise?“

„Ona sem nikdy nechodí?“

„Kdepak, ta pořád sedí doma.“

„Má děti?“

„Ne, jen manžela a psa. Ona je ale taková náhradní máma nás všech, viď? Všech dětí i nás. Moc krásný… Myslím, že v životě ani jednou nepomyslela na nic špatnýho.“

Jan se nechce zabývat tím, na co myslí jiní lidé.

„A co Andreas?“ zeptá se. „Ten někam chodí?“

„Andreas? Málokdy. Stará se o barák a zahradu a o svou ženušku. Žijou jako dva penzisti.“

„Aha,“ řekne Jan. „Ale Hanna sem zajde, ne?“

„Někdy jo.“ Lilian se zadívá do stolu. „Hanna… Ze všech lidí od nás z práce si s ní rozumím nejvíc. Dalo by se říct, že je to moje kámoška.“

Chvíle ticha. Hudba také umlkla – The Bohemos už zřejmě pro dnešek dohráli.

„Takže Hanna je fajn?“ zeptá se Jan.

„Jasně,“ dodá Lilian rychle. „Je milá. Je jí teprve šestadvacet… Je mladá a trochu praštěná.“

„Jak to myslíš?“

„No, tak různě,“ říká Lilian. „Hanna může působit jako tichej a nesmělej člověk, ale soukromí má fakt zajímavý.“

„Chceš říct, že má hodně kluků?“

Lilian sevře rty.

„Nejsem drbna.“

„Ale sem teda občas zajde…“

„Občas. Chodíme sem spolu… Ale ona má radši Medinu

Palace.“

„Co to je?“

„Největší noční klub tady ve Valle. Je skoro stejně luxusní jako Svatá Patricie!“

„Ty si myslíš, že Svatá Patricie je luxusní?“

„To si piš. Je to luxusní hotel!“

Jan jí věnuje prázdný, nechápavý pohled. Lilian hned vysvětluje:

„Tak poslouchej: každej pokoj ve Svatý Psycho stojí čtyři tisíce za noc. Čtyři tisíce korun! Ti, co tam žijou, to samozřejmě neplatěj, to už je na nás, daňovejch poplatnících. Doktoři, ostraha, kamery, léky… to všechno něco stojí! Pacienti ani nevědí, jak se tam maj dobře!“

„Takže ty a já vlastně pracujem vedle luxusního hotelu…“

„Už to tak vypadá,“ řekne Lilian a napije se. „Tak si na to připijem!“

Jan se pak s Lilian baví ještě asi čtvrt hodiny, pak se protáhne a předstírá mírné zívnutí.

„Půjdu domů.“

„Nedáme ještě poslední pivo?“ zeptá se Lilian a pomalu přimhouří oči.

Jan zvolna zavrtí hlavou.

„Dneska už ne.“

Byla by velká chyba, kdyby se teď vrhl do bujarých oslav, příští týden ho čekají v práci ještě odpovědnější úkoly než dosud. Od středy mají nový rozvrh nočních směn. Jan bude poprvé s dětmi zcela sám.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

12

„Jane, jak se vám daří?“ ptá se Marie-Louise. „Nechtěl byste nám o tom něco říct?“

„Jistě… Ale moc toho nebude. Mám se dobře.“

„Nic víc? Nedělalo vám problém se začlenit do nového kolektivu?“

„Ne.“ Jan se rozhlédne po přítomných – Andreasovi, Hanně a Lilian. „Žádné problémy jsem neměl.“

„Tak to nás těší, Jane.“

Je pondělí – ještě předtím, než se ve školce objeví děti, se zaměstnanci scházejí a sdělují si mezi sebou, jak se jim daří.

Jan má dnes svou premiéru. Všichni se na něho, na nováčka, dívají, zatímco on zápasí s tím, jak být uvolněný a zároveň mluvit.

„Uvědomuji si, že moje práce tady je důležitá,“ řekne.

Ostatní ho přestanou upřeně sledovat a schůzka už po několika minutách skončí. Díkybohu.

Než nastane chvíle na pohádku, najde Jan důkaz o existenci Rami – pokud se ovšem nezmýlil.

Vděčí za to malé Josefine. Byla sice jedním z dětí, které v lese mučily myšku, ale Jan se na to snaží zapomenout, stejně jako na Leův znepokojivý komentář o svém otci. Josefine se dnes chová jako všechny malé holčičky jejího věku. Když Jan vejde do polštářového pokoje, aby si tam vzal nějakou knížku, Josefine si hraje s panenkou.

„Ahoj, Josefine!“ řekne. „Nenapadá tě nějaká hezká pohádka, kterou bych vám mohl dneska přečíst?“

Dívenka zvedne oči a několikrát přikývne.

„Přečti nám o stvořitelce zvířat!“

Jan se na ni nechápavě zadívá.

„A jak se ta pohádka jmenuje?“

„Stvořitelka zvířat!“

Nikdy o takové knize neslyšel.

Josefine ale hned zamíří rovnou k oběma bednám s knížkami, probírá se jimi a nakonec vytáhne tenký svazek velikosti LP desky. Josefine měla pravdu, Jan vidí, že knížka se opravdu jmenuje Stvořitelka zvířat.

„Tak dobře. Doufám, že je pěkná.“

Kniha se ničím neliší od ostatních, postrádá jen jméno autora a také obrázek pod názvem je sotva viditelný – kresba slabou tužkou, která představuje malý ostrov se štíhlým majákem. Vypadá, že je ručně malovaná. Když se Jan podívá zblízka, zjistí, že stránky jsou ustřižené na požadovaný rozměr a slepené dohromady obyčejnou páskou.

Začne knihou listovat. Text je vždy na pravé straně, na levé jsou kresby tužkou; stejně jako obrázek na titulní straně jsou sotva znatelné.

Sám je na Stvořitelku zvířat zvědavý, chce si ji přečíst.

„Všichni sem!“ zavolá. „Chvíle pro pohádku!“

Děti se uvelebí na polštářích, Jan se před ně posadí na židli a ukáže jim knížku.

„Dnes si přečteme o jedné stvořitelce zvířat.“

„Co to je?“ zeptá se Matilda.

Jan poprosí pohledem Josefine o pomoc, ale ta mlčí.

„No… to se teď dozvíme.“

Knížku pak otevře na první straně a začne číst:

Žila, byla jedna stvořitelka zvířat, která se jmenovala Maria Blankerová. Byla hodně osamělá. Přistěhovala se totiž na malý ostrov v moři s majákem, který nikdy nesvítil. Maria bydlela v domku postaveném z naplaveného dřeva.

V majáku zřejmě také někdo bydlel. Na dopisní schránce bylo napsáno Pan ZYLIZYLON VELIKÝ. Maria večer co večer slýchala, jak se odtamtud ozývají těžké kroky. Někdo s velkými chodidly tam chodil po schodech nahoru a dolů a dupal přitom.

Když Maria přijela na ostrov, chtěla se zachovat zdvořile, a tak na dveře majáku zaťukala. Ve skutečnosti však byla ráda, že se neotevřely.

Jan se odmlčí, jméno Maria Blankerová je mu povědomé – ale odkud?

Slovo Zylizylon mu připomíná něco z oblasti medicíny. Nemohl by to být nějaký lék?

Zadívá se na kresbu. Je na ní malý domek s vysokým majákem v pozadí. Dům má světlešedou barvu, stejnou jako sluncem vybělené naplavené dřevo. Maják je tenký jako sirka.

„Čti dál!“ křičí Josefine.

Jan tedy pokračuje:

Maják nesvítil, protože ho už žádné lodě nepotřebovaly. V dnešní době totiž po celém moři vedou koleje, díky čemuž plavidla nikdy neuhnou ze svého kurzu. Kolem majáku ale žádné koleje nevedly. Maria tu nikdy žádné lodě neviděla, a připadala si tak ještě osamělejší.

Na ostrově nebyla žádná zvířata. Do toho, aby zase nějaká stvořila, už Marie neměla chuť.

Následující ilustrace představuje vnitřek domu – prázdný pokoj se stolem a jednou židlí, na níž sedí hubená žena s rozcuchanými vlasy a s tak širokými ústy, že jí svislé koutky visí v obličeji jako černé větve.

Marie místo toho pěstovala za domem brambory a mrkev. Pila taminalový čaj a sbírala na pobřeží kameny, které se jí zdály být hezké. Přestože si připadala dost osamělá, na dveře majáku už nikdy nezaklepala. S panem Zylizylonem se potkat nechtěla, protože jeho dupot na schodišti byl den ode dne silnější.

Na třetí ilustraci je dívka – Stvořitelka zvířat –, hubená a šedá postava stojící u zavřených železných dveří majáku. Kresba je tak slabá, že je dívčin obličej neznatelný. Je smutná, nebo snad vystrašená?

V noci se Marii zdálo o všech zvířatech, která stvořila v době, kdy byla mladá a šťastná. Lidem se proces, během něhož zvířata tvořila, líbil. Všem zvířatům, která vyšla z jejích šatů, tleskali.

Jenže ta zvířata byla stále větší a podivnější, jejich stvořitelka už je nezvládala. Nakonec k jejich dalšímu tvoření ztratila odvahu.

Čtvrtý obrázek je tmavý. Stvořitelka se podobá šedivému stínu a spí v úzké posteli. Nad ní jsou další stíny, které se plazí, obtáčejí se kolem sebe a míří k černému tunelu ve stěně.

Kresba má zlověstnou atmosféru. Jan otočí list a čte dál:

Jednoho dne se přihodilo něco do té doby nevídaného. Když Maria na břehu sbírala kameny, spatřila náhle na obzoru loď. Zdálo se, že ji vlny ženou k ostrovu. Dovtípila se, že vykolejila.

Když pak chyběl lodi k ostrovu už jen kousek, stvořitelka zvířat si všimla, že je to trajekt plný dětí. Každé z nich mělo na hlavě helmu a na břichu a na zádech polštář.

„To bych chtěl taky!“ zakřičí Vidar. „Chci mít taky na břiše polštář!“

„Co je to obzor?“ ptá se Matilda.

„To je místo, kde končí země,“ vysvětlí Jan. Otočí knihu směrem k dětem – tuto stránku mohou klidně vidět – a ukáže jim tenkou čáru, která se táhne za majákem. Ukazuje: „Tak takhle vypadá obzor. I když to, že tam země končí, je jen optický klam. Země je kulatá jako míč, ale to asi víte, ne? Proto nemá žádný konec, táhne se dál, dokud se vám neobjeví za zády.“

Děti ho mlčky sledují. Jan si uvědomuje, že se do svých slov zapletl. Čte dál:

Loď nakonec uvízla na dně u ostrova. Když najela na kameny, zapraskalo to. Děti vyskákaly na pevninu, ale Maria neměla odvahu se jim ukázat. Šla do svého domku, zamkla se a uvařila si opravdu silný taminalový čaj. Zvenčí se sice ozývaly veselé výkřiky, ale ona jen pila čaj a neotevírala dveře.

Obrázek u tohoto textu znázorňuje, jak stvořitelka Maria sedí na bobku za zataženými záclonami se čtverečkovaným vzorkem. Jan si při pohledu na něj vzpomene na zamřížovaná okna na klinice. Maria nalévá vroucí bublající čaj, z něhož se kouří, do velkého hrnečku vybarveného duhovými barvami. Ale co má znamenat ten taminalový čaj?

„Haló!“ ozval se vysoký holčičí hlas. Maria se opatrně podívala oknem, ale zjistila, že ta holčička nevolala u jejích dveří.

Stála u majáku.

A dveře majáku byly otevřené.

Pan Zylizylon Veliký poprvé od chvíle, co se Maria dostala na ostrov, otevřel vchod do své velké věže!

„Haló, je tu někdo? Jmenuji se Amelia. Je někdo doma?“

Kresba doprovázející tento text představuje to, co Maria viděla oknem: malá holčička v tenkých šatech stojí před černými dveřmi do majáku. Jan si ale všimne něčeho, co ji odlišuje od ostatních dětí: Amelia nemá na hlavě helmu a k tělu nemá připevněné polštáře.

Děti na podlaze před Janem ztichly. V polštářovém pokoji zavládne napjatá atmosféra plná očekávání.

Jan obrátí list.

Maria viděla, že malá Amelia vychází na schody, které vedou ke dveřím do majáku.

„Haló!“ zvolala holčička znovu.

Amelia pak udělala ještě jeden krok, takže jí moc nechybělo k tomu, aby vešla dovnitř.

Maria v tu chvíli udělala něco, co si neměla čas rozmyslet. Zvedla ruce směrem k oknu, zavřela oči a rychle stvořila zvířecího ochránce.

Jan nyní očekává, že se ho děti zeptají, co je to za zvíře, přestože to sám neví. Děti ale dál mlčky sedí na podlaze. Jan tedy obrátí list a čte:

Maria uměla stvořit takového zvířecího ochránce pro každého. Bohužel nemohla vědět, jak bude takový tvor vypadat. Když pak otevřela okno, viděla, že Amelii drží v náručí jakási velká žába. Žlutá žába s dlouhýma chlupatýma nohama.

„Má přítelkyně!“ zvolala žába. „Dlouho jsme se neviděly!“

Zvíře Amelii objalo a rychle ji odtáhlo od dveří majáku.

Maria si oddechla. Šla ke vchodovým dveřím a otevřela je. Z věže se v tu chvíli ozýval dupot.

„Pojď dovnitř!“ zavolala na Amelii a vtáhla ji do svého domku. Zvířecí ochránce zůstal venku.

Jan otočí list a už už chce číst dál, když vtom si všimne, že první věta začíná slovy:

Pak se ozvalo pronikavé zavřeštění a z majáku konečně vyšel Zylizylon Veliký…

Než ji stihne přečíst nahlas, zadívá se na kresbu tužkou na levé straně a zavře ústa.

Tato kresba je mnohem zřetelnější než ostatní, je nakreslená dlouhými, tvrdými tahy. Zobrazuje, jak se Zylizylon Veliký objevil na denním světle.

Zylizylon je netvor. Má široká záda, je zarostlý a kolem silného krku má vodítko vyrobené z usekaných lidských rukou. Netvor na obrázku zvedá ruce a otevírá ústa a chystá se vrhnout na vyděšeného zvířecího ochránce, který se před ním plazí po zemi.

Děti očekávají, že Jan bude číst dál.

Jan se nadechne.

„A potom…“ Přemýšlí, co říct. „A potom stvořitelka Maria se svou novou kamarádkou Amelií zamířily k lodi a všechny děti z ostrova zase odjely. Stvořitelka zvířat tam pak opět měla klid.“

Odmlčí se a knížku zavře.

„A to je konec pohádky!“

Josefine ale protestuje.

„Takhle to nekončí!“ vykřikne. „Netvor nakonec sežere…“

„Dnes to končí takhle,“ přeruší ji Jan. „A teď je čas dát si trochu ovoce!“

Zatímco děti se začínají zvedat, Josefine se tváří zklamaně. Jan Stvořitelku zvířat pevně sevře levým loktem a druhou rukou rozdá dětem banány. Když se pak všechny posadí a začnou je pojídat, Jan rychle odejde do šatny a knihu uloží do ruksaku.

Ten konec si chce přečíst o samotě. Knihu nechce ukrást, jen si ji vypůjčí.

Večer, po návratu domů, si listuje ve Stvořitelce zvířat a najde slova Zylizylon a taminal. Pak zapne počítač a začne je hledat na internetu. Ano, obě slova existují, jsou to léky. Anxilyotika, která tlumí strach a úzkost.

Jan se pak zamyslí nad jménem Maria Blankerová. Kde jen to jméno slyšel? Vezme si Ramiinu jedinou desku Rami a August a přečte si text na přebalu. Tak přece, to jméno si pamatoval dobře! Za seznamem hudebníků účinkujících na albu a jmény producentů následuje ještě řádek se slovy:

DĚKUJI SVÉ BABIČCE KARIN BLANKEROVÉ.

Jan má náhle pocit, že Stvořitelku zvířat si bude muset číst stále dokola tak dlouho, dokud se ten příběh nenaučí nazpaměť. Položí si knížku před sebe na kuchyňský stůl, dívá se na její titulní stranu a pošilhává po své rýsovací desce.

Co kdyby udělal něco víc, než že by si knížku jen četl? Natáhne se po měkké tužce firmy Faber Castell, začne obtahovat slaboučké čáry v ilustracích a dává stínům tmavší odstín. Má z toho dobrý pocit, a tak sáhne ještě po černé tuši. Kresby se pomalu stávají zřetelnějšími a propracovanějšími. Jediné, do čeho Jan nezasahuje, jsou obličeje – ty zůstávají i nadále neurčité a rozmazané.

Práce mu zabere celý večer. Poté, co mu tuš zaschne, nedá mu to, sáhne po pastelkách a začne obrázky opatrně vybarvovat. Nebe nad ostrovem udělá blankytné, moře tmavě modré. Mariiny šaty budou bílé a její žába světle žlutá. Pan Zylizylon zůstane tmavě šedý.

Kolem půlnoci má hotových dvanáct obrázků. Protáhne si prsty a záda.

Dobrá práce! Stvořitelka zvířat se začíná podobat skutečné obrázkové knížce.

Jan nabyl postupem času neochvějného přesvědčení, že vyprávění o Marii a Zylizylonu Velikém si vymyslela Rami ve svém pokoji za betonovou zdí. Možná by o to nestála, ale Jan jí teď pomůže knížku dokončit.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Ačkoli už byl bunkr zařízený, zbývalo ještě zařídit další věci.

V polovině října už měl Jan ve školce odpracované bezmála čtyři měsíce a za tu dobu se seznámil jak se zaměstnanci Rysa, tak Medvěda. Byly to samé ženy a jedna z nich se jmenovala Sigrid Janssonová. Jan věděl, že Sigrid je zábavná a spontánní učitelka, které se občas bohužel příliš nedařilo svěřené děti uhlídat. Sigrid byla veselá a milá, ale její myšlenky často bloudily bůhvíkde. Kdykoli si s ní Jan povídal na zahradě, bývala hovorná a děti tak často nekontrolovala.

Na poradě, při níž se plánoval program na následující týden, jídlo a úklidový rozvrh ve školce, zvedl Jan ruku a navrhl, že by děti z Rysa a Medvěda mohly podniknout společný výlet do lesa. Uvedl i konkrétní datum – ve středu následujícího týdne. Věděl totiž, že toho dne bude Sigrid v práci. Zadíval se na ni přes stůl s pohledem plným očekávání.

„Tak co, Sigrid? Půjdeme společně? Nachystáme dětem svačiny a vezmeme je na dvě hodinky do lesa, co říkáš?“

Usmála se na něho.

„Jasně, to bude prima!“

Počítal s tím, že Sigrid bude souhlasit. Ředitelce Nině se jeho návrh líbil.

„Děti se na to musí pořádně obléknout,“ řekla a zaznamenala výlet do rozvrhu.

Jan se také usmíval. Bunkr byl uklizený a zařízený, kromě proviantu tu bylo všechno připraveno.

Když následujícího dne viděl, jak si Williama přišla do Medvěda vyzvednut jeho matka, cosi se v něm zachvělo. Matka se na Jana nedívala, ale působila na něho vystresovaným a unaveným dojem. Že by měla nějaké problémy v práci?

Únava jí ovšem dodala lidštější rysy a Janovi to celé vůbec poprvé přestalo připadat jako pouhý nápad, jako hra. Poprvé zapochyboval.

Riskoval, že přijde v Rysovi o práci. Na druhou stranu by to zase taková ztráta nebyla, byl tu jen na záskok a do konce pracovního poměru mu zbývaly sotva dva měsíce.

Horší bylo pomyšlení na to, že by mohl chlapci ublížit. Poslední dny před výletem o tom hodně přemýšlel. Tehdy také dokončil přípravy v lese: plechová dvířka bunkru a železnou branku v soutěsce otevřel dokořán a cestu vedoucí k bunkru podél skály vyznačil šipkami z červené látky.

V bunkru to mělo vypadat jako v hotelovém pokoji – čistě a útulně. Měla v něm být také spousta jídla, pití a hraček. A hora sladkostí.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

13

„Jane! Jane!“ vykřikují veselé dětské hlásky. „Pojď k nám, Jane!“

Jan má děti z Mýtiny nesmírně rád a ony ho bezvýhradně přijaly. Všechno se zdá být bez problémů.

Ve středu začne jeho první odpolední směna – začíná v jednu a končí v deset večer. Připadá mu trochu jako zkouška na nadcházející noční směnu, kdy bude ve školce úplně sám se třemi dětmi, které tu momentálně žijí čtyřiadvacet hodin denně: s Leem, Matildou a Mirou.

Když přijde do práce, jsou děti na dvoře s Andreasem. Venku je jen šest stupňů, Andreas má kolem krku silnou modrou vlněnou šálu.

„Ahoj, Jane!“

Andreas stojí s rukama v džínech a v podzimním větru připomíná neochvějnou skálu.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se ho Jan.

„Naprostým,“ odpoví Andreas. „Většinu času jsme strávili venku.“

Nechají děti, aby si hrály ještě asi čtvrt hodiny, a pak jdou do tepla otevřít přepravky s jídlem připraveným v nemocniční kuchyni.

Andreas zůstane ve školce o půl hodiny déle, Jan se nechce ptát proč. Nedělá to Andreas na příkaz Marie-Louise? Nechce po něm ředitelka, aby na něho dohlédl?

Když se pak slunce přiblíží k obzoru, Andreas odejde domů. Zodpovědnost za chod Mýtiny teď nese už jen Jan.

Zvládne to, o děti se postará dobře.

Začne tím, že je shromáždí v herně.

„Co byste chtěly dělat?“

„Chceme si hrát!“ říká Mira.

„Hrát? A na co?“

„Na zoologickou zahradu!“ vykřikne Matilda a ukazuje ven. „Na takovou, jako je tamhle!“

Jan nejdřív nepochopí, co má Matilda na mysli, ale pak si uvědomí, že dívenka ukazuje k oknu. K ohradě, která je za ním vidět.

„Ale to není zoologická zahrada,“ namítne.

„Je!“ oponuje Matilda bez váhání.

Zdá se, že Matilda si své návštěvy na klinice s ohradou nespojuje. O tom, že ty dvě věci spolu souvisí, jí Jan nic neřekne.

K nejdůležitějším povinnostem na odpolední směně patří dát dětem večeři, dohlédnout, aby si vyčistily zuby, a uložit je ke spánku. Jan namaže Matildě, Leovi a Miře chleby sýrem, podá jim pyžama a řekne jim, aby se převlékli. Venku už je úplná tma, je půl osmé. Tou dobou jsou už všechny tři děti unavené a do svých malých postelí v polštářovém pokoji vklouznou bez reptání. Jan jim pak ještě přečte pohádku o tom, jak si jeden hrošík a jistý tatínek vyměnili role, takže hroch pak musel obstát jako otec malé holčičky. Jan se pak zvedne.

„Dobrou noc! Uvidíme se ráno!“

Když Jan zhasíná, v místnosti se ozývá špitání. Chvíli přemýšlí, jestli má děti napomenout, ale jejich šepot vzápětí utichne.

Jednou z dalších večerních povinností učitele je vyvětrat budovu. Jan proto v osm opatrně zavře dveře do ložnice, otevře ostatní okna dokořán a vpustí dovnitř studený večerní vzduch.

Ve tmě za školkou se ozývá hudba, ale není to vzdálené dunění bicích z nějaké party, nýbrž klidné a trochu melancholické tóny nějakého starého švédského šlágru. Melodie sem vniká okny na zadní straně budovy. Když se z nich Jan podívá, uvidí ve stínech před Svatou Patricií svítící bod, který se pohybuje nahoru a dolů. Někdo tam stojí, poslouchá rádio a kouří.

Pacienti nejsou žádní vřeštící pomatenci, řekl mu doktor Högsmed. Většinou jsou klidní a lze s nimi bez problémů komunikovat.

A co ten člověk, který právě venku kouří? Je to pacient, nebo ošetřovatel? V té tmě se to nedá poznat.

Jan okna zase zavře.

Co dál? říká si. Jde do herny, chce si prohlédnout bedýnky s knihami. Klekne si k bedýnce po levé straně, z jejíhož prostředku Josefine vytáhla Stvořitelku zvířat.

Stvořitelka zvířat ho stále zaměstnává. Dnes dokončil ilustrace na dalších třech stranách. Až bude kniha hotová, vrátí ji do bedýnky. Nyní ho však zajímá, jestli by tam nenašel takových podomácku vytvořených knížek víc.

Pomalu začne pátrat mezi knihami, mezi nimiž jsou také Pipi Dlouhá punčocha a pohádky bratří Grimmů.

Ano! V zadní části bedýnky jsou další tenké knížky, které vypadají jako ručně dělané a chybí na nich jméno spisovatele. Jan je vezme – jsou celkem tři – a přečte si jejich názvy: Princezna a jejích sto rukou, Nemoc čarodějnic a Viveca v kamenném domě.

Zvolna jimi začne listovat, jednou po druhé. Všechny jsou psané rukou a na některých místech je doprovázejí skici nakreslené tužkou. Knížky jsou podobné Stvořitelce zvířat – jsou to smutné pohádky o osamělých lidech. První z nich vypráví o princezně Blance, jejíž zámek se ponořil do močálu. Blanka se sice zachránila v jedné z jeho věží, ale nemůže teď dělat nic než ovládat ruce jiných lidí: musí pro ni dělat to, co právě potřebuje.

Hlavní postavou Nemoci čarodějnic je zase nemocná čarodějnice, která sedí ve své chaloupce v hloubi lesa a už neumí

čarovat.

Viveca v kamenném domě je příběh o staré ženě, která se jednoho dne probudí sama v zaprášeném domě, aniž si pamatuje, jak se do něj dostala.

Jan knížky zavře a uloží si je do ruksaku.

O hodinu později vejde do školky Marie-Louise.

„Dobrý večer, Jane!“ Ředitelka má vlněnou čepici, šálu a ve tvářích má zdravou ruměnou barvu. „Musela jsem si vzít čepici! Když teď přes den nesvítí slunce, je venku pěkná zima!“

Marie-Louise si přinesla malý batůžek. Když přijde do místnosti pro personál, vyndá z něj pletení a knihu s názvem Jak rozvíjet svou tvořivost. Potom spokojeně kývne na Jana.

„Takže já jsem připravená. Můžete si jít domů lehnout!“

Marie-Louise pak z batůžku vytáhne sametovou masku na spaní.

„Budete spát?“ zeptá se Jan.

„Ano,“ odpoví rychle Marie-Louise a dodá: „Na noční směně je samozřejmě dovoleno spát, na tom není nic špatného… Jediné, co je zakázáno, jsou ucpávky do uší. Kdyby se něco dělo, musíte být schopen se hned probudit!“

Jan nic neříká a přemýšlí o tom, co by se tak mohlo stát. Marie-Louise řekne:

„Děti se občas probudí… A když se jim zdá něco ošklivého, potřebují trochu utěšit. Nic horšího se tu nestává – a ani tohle se neděje příliš často.“

„Dobře. Jak dlouho děti obvykle spí?“

„Někteří z nich jsou pěkní spáči… Když mám noční, vstávám ráno kolem půl sedmé a o půl hodiny později je jdu vzbudit. Pak dostanou snídani, tím směna končí.“

Jan opustí Marii-Louise i spící děti. Vyjde na ulici a krátce se podívá vpravo. Svatá Patricie za betonovou zdí se podobá velkému tmavému hangáru.

Jan se náhle zastaví. Na ulici naproti němu někdo čeká. Vysoká, temná postava.

Pod duby, mezi příkopem a chodníkem, téměř mimo dosah světla pouličních lamp, stojí muž v černém kabátě. Jan zahlédne jen bledou tvář s málo čitelnými rysy.

Dívají se jeden na druhého. Muž se pak pohne a zvedne jakousi šňůru.

Jan vidí, že je to vodítko.

Vzápětí zpoza stromu přicupitá pes. Bílý pudl. Muž se skloní, vytáhne igelitový pytlík a pečlivě uklidí to, co po sobě pes zanechal. Muž i pes poté pokračují v chůzi.

Jan si zvolna vydechne.

Seber se! řekne si. Po téhle ulici žádní šílenci nechodí, lidé tu jen venčí psy.

Žádný autobus do centra už sice nejede, ale zato je příjemný vzduch, Jan se rád projde. Domů to má jen čtvrt hodiny chůze.

Když dojde ke svému činžáku, ve většině oken je zhasnuto.

Můj domov, pomyslí si, ale zatím nemá pocit, že by tomu tak skutečně bylo. Chce to ještě hodně času.

Všimne si, že na jednom balkoně kdosi stojí a kouří dýmku. Je to ten bělovlasý muž z prádelny, který se po sklepě domu potloukal s odřeným pytlem ze Svaté Psycho.

Muž potahuje z dýmky, vydechuje do tmy velké bílé obláčky dýmu; zdá se, že je zamyšlený. Jan se zastaví a zvedne ruku.

„Dobrý večer!“

Muž přikývne, zakašle a vypustí z úst obláček dýmu.

„Dobrej.“ Víc toho neřekne.

Jan vejde do domu a cestou po schodišti se zastaví ve druhém patře. Na dveřích vpravo visí jmenovka V. LEGÉN.

Aha, tak teď aspoň znám jméno toho kuřáka a vím, ve kterém bytě bydlí, pomyslí si Jan.

Stoupá dál po schodech ke svému tmavému bytu. Tam ale nezůstane. Ruksak s knihami postaví rychle na podlahu v předsíni, převlékne se do saka a znovu vyběhne do noci.

Chce navštívit bar U Billa – jen na chvíli. Co kdyby se tam z něho časem stal štamgast? Neměl by to zkusit? Štamgastem do té doby nikde nebyl.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

14

„Tak na zdraví!“ zvolá Lilian a zvedne svou sklenici.

„Na zdraví,“ zopakuje Jan tiše.

„Na zdraví,“ řekne Hanna ještě tišeji.

Lilian se napije nejvíc, polovinu sklenice má prázdnou.

„Jane, tak co, líbí se ti U Billa?“ zeptá se.

„Líbí.“

„Konkrétně co?“

„Nevím… Muzika.“

Všichni tři hovoří nahlas – skoro jako na děti ve školce –, aby překřičeli kapelu, která v baru hraje. Skupina The Bohemos, čtveřice ne už zrovna nejmladších mužů v popraskaných kožených vestách, vystupuje na malém vyvýšeném pódiu. Zpěvák má blond vlasy stažené do koňského ohonu a drsným barytonem zpívá rockové skladby. Pódium je stísněné, ale muzikantům s kytarami se přesto občas podaří udělat pár drobných tanečních kroků, aniž by do sebe vrazili. Ačkoli hosté v baru si během většiny písní povídají, jsou tak velkorysí, že na konci každé z nich kapele krátce zatleskají.

Přestože má Jan raději písně o samotě a touze, které svým šeptajícím hlasem zpívá Rami, také zdvořile tleská.

Zvedne sklenici. Dnes si dal alkoholické pivo, které mu hned vylétlo do hlavy jako raketa. Jeho myšlenky dostaly volný průchod.

Právě teď by tu byl rád štamgastem, jenže v navazování přátelských vztahů v takovém baru se mu příliš nedaří. Viděl to jasně už zkraje večera, kdy se protlačil k baru a ani jednomu člověku se přitom nepodíval do očí. Mezi dospělými se nedokáže tak snadno uvolnit jako mezi dětmi – mezi těmi mu to jde mnohem lépe.

Buď jak buď, když si šel pro druhou láhev piva, přátelským pokývnutím hlavy ho pozdravil barman a přisedly si k němu jeho kolegyně z práce. Zničehonic se objevily u jeho stolu – Hanna s modrýma očima a Lilian s rusými vlasy.

Lilian dopije svou třetí sklenku a nakloní se nad stůl.

„Jane, jsi tu sám?“

Jan přikývne a napadne ho, jestli by neměl ocitovat text z jedné písně Rami: Jsem ztracená duše v ledové poušti. Tvářil by se u toho pokud možno záhadně.

„Hele, já už mám zase prázdnou skleničku!“ Lilian se podívá k baru. „Drž mi místo, prosím tě, zaběhnu jenom pro další pití.“

Ačkoli Jan a Hanna mají sklenice ještě z poloviny plné, Lilian koupila pivo i pro ně.

„Další runda bude na vás!“

Jan, který už nechce vypít ani kapku, si přesto od Lilian sklenici vezme.

Zůstanou sedět u stolu a pokračují v hovoru. Nejprve se baví o The Bohemos, kteří jsou podle Lilian – navzdory tomu, že o nich s výjimkou návštěvníků tohoto baru sotva někdo slyšel – tou jednoznačně nejlepší kapelou ve městě.

„Vystupujou jenom tady U Billa, maj to jako hobby,“ vysvětluje. „Hraní je neživí.“

„Dva z nich pracujou v Patricii,“ doplní Hanna.

Lilian po ní blýskne očima, jako by toho Hanna řekla příliš mnoho.

„Fakt? V Patricii?“ Jan se otočí na kapelu a začne ji sledovat s větším zájmem.

„My se s nima neznáme,“ řekne Lilian.

Jan se cítí dobře a zajde pro další piva. Hanna pak koupí ještě tři láhve. Pivo teče proudem! Jan si kvůli tomu nemusí dělat starosti – ráno se může vyspat, zítra jde do školky až na noční.

Lilian pije víc než on a Hanna dohromady a hlava jí klesá stále níž ke stolu. Najednou se ale napřímí:

„Jane, Janíku,“ říká a unaveně přitom mhouří oči. „Zeptej se mě, jestli věřím na lásku!“

„Prosím?“

Lilian pomalu kroutí hlavou.

„Já na lásku nevěřím.“ Zvedne tři prsty. „Tady to jsou mí chlapi… První mi vzal dva roky života, ten druhej čtyři a toho třetího jsem si vzala. Jenomže to loni skončilo. Takže teď už mám jen bratra, mýho jedinýho bráchu. Měla jsem dva, ale už mám jen jednoho…“

Hanna se nakloní nad stůl.

„Lilian, nepůjdeme už domů?“

Lilian neodpoví. Dopije skleničku, postaví ji a zavzdychá.

„Tak jo. Balíme,“ říká.

Jan vidí, že v baru se už bude zavírat. Hudba utichla, The Bohemos opustili scénu. Okolní stoly se vylidňují.

„Jasně,“ říká Jan a přikyvuje. „Jdeme!“

Dál kývá hlavou – cítí, že je poprvé v životě opravdu opilý. Když vstane ze židle, nohy se mu samy od sebe rozejdou.

„Jsem ztracená duše v ledové poušti,“ říká, ale jak se zdá, Lilian ani Hanna ho nevnímají.

Když pak vyjdou ven na ulici, vzduch jim připadá ledově chladný a Janovi buší opilost do hlavy jako kladivo. Zapotácí se a podívá se na hodinky: jsou už skoro dvě hodiny. Je pozdě, velmi pozdě. Ale co, má dnes přece až do devíti večer volno, může se pořádně prospat.

Když se Lilian ohlédne, všimne si, že na protější straně ulice stojí taxi.

„To je moje!“ vykřikne pronikavě. „Tak se mějte!“

Vrávorá k autu, nastoupí do něj a odjede.

Hanna zůstane stát.

„Lilian to má domů dost daleko… A kde bydlíš ty, Jane?“

„Dost blízko.“ Zvedne levou ruku a ukáže k východu. „Tamhle za tratí.“

„Tak jdem!“ řekne Hanna.

„Ke mně domů?“

Hanna zavrtí hlavou.

„Ne, jenom k trati. Půjdu s tebou… Jdu stejným směrem.“

„Tak dobře,“ řekne Jan a snaží se probrat z opilosti.

Bok po boku jdou po chodníku a asi po čtvrthodině dorazí k železničním kolejím, které vedou nedaleko centra.

„Takže… Tady se rozloučíme.“

Vesmír nad nimi je černý, po trati nic nejede.

Jan sklopí oči a podívá se na Hannu, na její lesknoucí se modré oči, na blonďaté vlasy a svěží tvář. Je krásná, ale Jan si uvědomuje, že ho nezajímá – ne v tomhle směru. Dál upřeně hledí před sebe a mlčí.

„Co nejhoršího jsi v životě udělal?“

Hanna se ptá jeho.

„Nejhoršího?“ Jan se na ni zadívá. Odpověď zná. „Musím chvíli přemýšlet… Co nejhoršího jsi udělala ty?“

„Toho bylo hodně,“ odpoví Hanna.

„Jasně. Tak něco z toho jmenuj.“

Hanna pokrčí rameny.

„Byla jsem nevěrná, zradila jsem kamarády… To se přece stává.“

„Vážně?“

„Jo,“ řekne Hanna. „Když mi bylo dvacet, byla jsem v jedný chatce u moře nevěrná se snoubencem svý nejlepší kámošky… Dozvěděla se to a zasnoubení zrušila. Ale pořád se jakoby kamarádíme.“

„Jakoby?“ podiví se Jan.

„Na Vánoce si posíláme přání.“ Povzdechne si. „Ale to je můj problém.“

„Co?“

„Že zrazuju druhý.“ Přivře oči a zadívá se na něho. „Že počítám s tím, že mě ten druhej nakonec zradí, a tak zrazuju jako první.“

„Aha… Tak díky za varování!“

On se usměje, ona však ne. U kolejí nastane opět ticho. Hanna je sice krásná, ale Jan teď touží jen po spánku. Otočí hlavu a zadívá se ke věžákům – k místu, kde bydlí. Všichni už určitě spí – všichni dobří lidé. Stejně tak zvířata a stromy.

„A co ty, Jane?“

„Cože?“

Hanna se mu dívá do tváře.

„Vzpomeneš si na to nejhorší, čeho ses dopustil?“

„Ano, asi ano…“

Bylo jeho nejhorším činem to, co tenkrát provedl v Rysovi? Jan se zkusí zamyslet, ale domy kolem něho se naklánějí a jeho opilost místo toho, aby slábla, zesílí. Z úst mu náhle bezděky vyklouznou slova:

„Jednou jsem udělal takovou hloupost… Stalo se to v jedné školce, ve městě, odkud pocházím, v Nordbro.“

„O co šlo?“

„Pracoval jsem tam jako vychovatel, byla to moje první práce a… stal se mi průšvih. Ztratilo se mi jedno dítě.“

Jan se dívá do země a nohou zahlazuje nerovnost ve štěrku.

„Cože? Ono se ti ztratilo?“

„Ano. Vzali jsme do lesa skupinu dětí, já a jedna kolegyně… Naše skupina byla moc velká. Když jsme se pak vraceli domů, měli jsme míň dětí než na začátku… Jeden chlapec zůstal v lese. Byla to… Byla to částečně moje chyba.“

„Kdy se to stalo?“

Jan se dál dívá do země. Rys. Vybavuje si všechno. Vzpomíná si, jaký byl tehdy v lese vzduch. Byl stejně studený jako dnes v noci.

„Před devíti lety… skoro přesně před devíti lety. Stalo se to v říjnu.“

Už jí nic neříkej! pomyslí si, jenže Hanniny modré oči ho intenzivně sledují.

„Jak se ten kluk jmenoval?“

Jan zaváhá.

„To už si nevzpomínám,“ řekne nakonec.

„Jak k tomu došlo?“ ptá se Hanna. „A jak to nakonec dopadlo?“

„Ten chlapec byl… Dopadlo to dobře.“ Jan si povzdechne a dodá: „Ale jeho rodiče z toho byli totálně zničení, zhroutili se.“

Hanna zavzdychá.

„Blbci! Ten kluk neměl utíkat, byla to jeho chyba! Rodiče nám hoděj svý miláčky na krk – a starejte se! No ne?“

Jan sice přikývne, ale už teď lituje, že se Hanně svěřil. Proč jí o Rysovi vlastně vyprávěl? Je opilý. Ožrala.

„Nebudeš o tom nikomu povídat, viď?“

Hanna se na něho zadívá nechápavě.

„Myslíš někomu z našich nadřízenejch?“

„Ano, nebo…“

„Jasně že ne, Jane. Buď v klidu!“

Hanna zívne a podívá se na hodinky.

„Musím už domů. Ráno vstávám brzo do práce.“ Stoupne si na špičky a krátce Jana obejme. Dodá mu trochu tepla.

„Dobrou noc, Jane. Uvidíme se v Mýtině!“

„Dobře.“

Jan sleduje, jak Hanna opět vykročí a jako snová postava s blond vlasy mizí směrem k centru. Alice Rami je pro Jana také jako sen – je stejně neuchopitelná a nemá ostré kontury, jako by byla báseň nebo píseň. Všechny dívky jsou postavy ze snu…

Proč vlastně Hanně vyprávěl o Rysovi?

V hlavě se mu pozvolna začíná rozjasňovat. K tomu se připojí strach.

Jan zatřese hlavou a odemkne dveře.

Je čas jít spát a pak se dát do práce. Dva týdny se choval jako poslušný pes a nyní dostane svou odměnu: noční směnu ve školce.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

15

„Tohle je poplachový telefon,“ říká Marie-Louise a ukazuje na šedivé sluchátko, které visí v místnosti pro personál vedle Janovy skříně. „Není třeba dělat nic víc než je zvednout a čekat. Hovor se spojí automaticky.“

„Kam se dovolám?“

„Na hlavní recepci u vchodu na kliniku. Mají tam nepřetržitý provoz, takže to vždycky někdo vezme.“ Marie-Louise se usměje trochu zahanbeně a dodá: „Není to příjemné vědět, že v noci je tady někdo nablízku? I když vy to tady jistě zvládnete sám, že?“

„Určitě.“

Jan přikývne a narovná záda, aby působil připraveným dojmem. Marie-Louise si trochu nervózně přejede přes krk rukou.

„Kdyby se něco dělo, samozřejmě jim zavolejte. Zatím to ale nikdy nebylo potřeba.“ Marie-Louise se rychle otočí k telefonu zády, jako by na něj chtěla zapomenout. „Chcete se na něco zeptat?“

Jan zavrtí hlavou. Jeho nadřízená s ním všechny ty zavedené postupy probrala už dvakrát, je tedy snad dostatečně připraven. Je také naprosto střízlivý. Když se ráno po nočním tahu v baru vzbudil, byl celý roztřesený, ale nyní už je zase fit.

Je pátek večer, jeho druhý týden ve školce a jeho noční směna. Poprvé v životě bude pracovat i v noci.

Směna začíná v půl desáté večer a končí v sobotu v osm ráno. Jan už ale ví, že celou tu dobu nemusí probdít. V místnosti pro personál čeká rozkládací pohovka, Jan může celou noc spát, pokud ovšem některé ze tří dětí nebude potřebovat s něčím pomoct nebo ukonejšit.

„Myslím, že je mi všechno jasné,“ říká.

„Dobře,“ odpoví Marie-Louise. „Přinesl jste si povlečení?“

„Jistě. Mám i zubní kartáček.“

Marie-Louise se usměje, vypadá spokojeně. Mezitím si už oblékla kabát a čepici a nyní otevírá vchodové dveře do venkovní tmy.

„Tak vám přeji klidnou, dobrou noc, Jane. Ráno přijde Hanna a předáte si službu… No a my dva se uvidíme zítra večer.“

Dveře se zavřou. Jan je za ředitelkou zamkne a podívá se na hodiny.

Je dvacet dva dvacet. V celé školce je ticho.

Jan jde do místnosti pro personál, ustele si na úzké pohovce, pak si dá v kuchyni sendvič se sýrem a nakonec si vyčistí zuby. Tohle jsou ale jen večerní rutinní činnosti, které musí udělat. Problém je v tom, že není ani trochu unavený.

Co by tak ještě udělal? Co by chtěl udělat?“

Podívat se na děti.

Otevře dveře jejich setmělé ložnice a poslouchá, jak tiše dýchají. Matilda, Leo a Mira, každý ve své posteli, spí hlubokým spánkem. Hlubokým a klidným, dokonce i Leo odpočívá zcela bez hnutí. Podle toho, co mu řekla Marie-Louise, se za normální situace žádné z dětí před budíčkem ráno před sedmou neprobudí.

Za normální situace. Ale kdy je všechno normální?

Jan nechá dveře pootevřené a zajde do jídelny, která se nachází v zadní části budovy. Postaví se k oknu, a aniž by rozsvítil stropní světlo, dívá se ven.

Ve Svaté Psycho je také zhasnuto. Ohradu sice osvětlují reflektory, ovšem pozemek za ní je plný stínů.

Na trávě jsou stíny šedivé, pod smrky černé. Venku dnes nestojí žádný kuřák.

O čtyřicet nebo padesát metrů dál se zvedá boční strana kliniky s kamennou fasádou, s velkými okny, z nichž svítí pouze čtyři. Zdá se, že to světlo vychází z bílých zářivek na chodbě, stejných, jaké jsou ve sklepě.

Sklep. Cesta do nitra kliniky. Ne, tak to vlastně není – i tam jsou přece dveře zamčené. A zamčené jsou také dveře, které do něj vedou ze školky.

Jan chvíli přemýšlí – o dveřích i o podzemní chodbě.

Pak se vrátí do kuchyně a otevře tam jednu ze zásuvek. Jsou tam – magnetické karty. Jednu z nich si vezme.

Pamatuje si kód? Samozřejmě, je to datum narození Marie-Louise. Od té doby, co sem nastoupil, svých dvanáct dětí odváděl k výtahu minimálně dvacetkrát. Vyťuká kód, zasune kartu do zdířky, v zámku cvakne.

Je otevřeno. Takže to funguje i v noci!

Strmé schodiště připomíná sráz nebo vchod do jeskyně vedoucí rovnou do podzemí. Dole je tma, ale ne úplně černo. O kus dál na chodbě svítí slabé světlo.

Jan váhá a rychle se ohlédne. V šatně nikdo není – když Marie-Louise odcházela, zamkl přece vchodové dveře.

Nakloní se dopředu, zvedne ruku a otočí vypínačem. V chodbě se rozsvítí zářivky. Jasně je teď vidět prudké schodiště i koberec pod ním, který jako by zval na cestu k výtahu. Výtahové dveře odsud vidět nejsou, ale stačilo by, kdyby Jan sešel jen čtyři nebo pět schodů, a spatřil by je v dálce.

Rami, jsi tam?

Jan udělá dva tiché kroky, pak se zastaví a rukou se přidrží madla. Nastraží uši, ale nic neslyší – ani za sebou, ani před sebou. Udělá ještě jeden krok a pak tři další v rychlém sledu za sebou.

Teď tedy vidí na dveře od výtahu. V okénku se svítí – to znamená, že kabina je dole ve sklepě. Je tady a čeká na Jana.

Jan udělá další krok.

Nohy ho ale poslouchají stále méně, má psychický blok. Příliš myslí na děti, na Lea, Matildu a Miru, kteří spí nahoře. Má za ně odpovědnost, stejně jako ji měl před devíti lety za Williama.

Ne, tohle nepůjde. Ještě jednou se rychle podívá na chodbu, otočí se a začne stoupat po schodech.

Když se vrátí do přízemí, zavře za sebou dveře a zkontroluje, jestli jsou zamčené. Pak zhasne všechna světla – nechá svítit jen noční lampu v hale – a jde si lehnout. Zavře ve tmě oči a oddychuje.

Nemůže usnout. Nyní, když je ve školce tma, se mu zdá, že se v ní ozývá plno zvuků. Ťukání, plíživé našlapování, šepot… V Patricii zatím někdo leží ve své posteli a touží po jeho návštěvě.

Alice Rami.

Jan zavře oči, ale ona se na něho dívá planoucíma očima.

Jane, pojď sem. Chci tě vidět!

Usnul, ani nevěděl jak, probudilo ho až zvonění budíku. Číslice na displeji ukazují čas 06. 15. Venku je sice stále tma, ale už je ráno. Jan se zadívá na prázdné stěny kolem sebe a uvědomí si, že leží ve školce, v malé místnosti pro personál.

Je čas vzbudit Lea, Matildu a Miru.

Jeho první noční směna v Mýtině končí, ale má jich ještě hodně před sebou. Když vstává z postele, najednou ho napadne, jak by mohl jít v noci do sklepa a nemusel se přitom strachovat o děti.

Měl by si koupit dětské chůvičky.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Bylo středeční odpoledne, čas výletu. Když Jan a Sigrid vyrazili se sedmnácti dětmi ze školky, bylo kolem půl třetí. Tou dobou zbývaly do západu slunce dobré čtyři hodiny, takže měli časovou rezervu. Skupina se měla vrátit nejpozději kolem čtvrté.

Teplota toho dne byla jedenáct stupňů, bylo zataženo, ale nefoukal vítr. Když se všichni shromáždili u vrat, viděl Jan, že Sigrid z Medvěda přivedla devět dětí. Byl mezi nimi i malý William, který měl na sobě tmavě modrou podzimní bundu s bílými reflexními pruhy a jasně žlutou vlněnou čepici.

Jan s sebou vzal z Rysa osm dětí. Celkem tedy ve skupině měli devět chlapců a osm dívek, dětí bylo těžké se dopočítat: jako vždy, když se ocitly za plotem školky, byly velmi živé. Jakmile děti opustily lesní cestičku a vběhly mezi smrky, nastal ještě větší zmatek. Skupina se vlnila mezi stromy dozadu a dopředu, děti křičely a pobíhaly mezi stromy, navzájem si vyskakovaly na záda. Zdálo se, že se každou chvíli mohou rozprchnout na všechny strany.

Původní záměr byl, že se děti budou po dvojicích držet za ruce a půjdou za sebou, ale Sigrid si cestou něco vyťukávala do mobilu a nevnímala, jak je skupina ve skutečnosti neuspořádaná. Jan si všiml, že od někoho dostala esemesku plnou vykřičníků – patrně vzkaz od některého z jejích přátel.

O to, aby děti nějak usměrnila, se ani nepokusila.

„Tak jdeme!“ zvolala a pak jen udala tempo.

Děti jí stačily a už po čtvrthodině se všichni společně vydali vzhůru svahem a mířili hlouběji do lesa. Smrky se přiblížily k cestě a ta se začala zužovat.

„Ty, Jane, víš vůbec, kde jsme?“

Sigrid přestala esemeskovat a rozhlížela se kolem sebe, jako by tu byla poprvé.

„Jistě.“ Usmál se na ni. „Docela se tady vyznám. Když půjdem tamhle tudy, za chvíli se dostaneme na mýtinu… Tam bychom si mohli sníst svačinu.“

Jan měl pravdu, smrkový porost náhle skončil a skupina vešla na velkou kruhovou mýtinu. Opět se dostala na světlo, děti se uklidnily.

V balíčcích, které si nesly s sebou, měly skořicové šneky a jahodovou šťávu. Protože tou dobou už byly dost unavené, nebylo nijak těžké je přimět k tomu, aby se posadily do dlouhé řady a najedly se. Když dopily šťávu, pocítily novou, čerstvou energii: znovu vyskočily, začaly se strkat a pokřikovat po sobě.

Jan se podíval na hodinky – bylo patnáct dvacet. Když se jeho oči střetly s pohledem Sigrid a pokládal jí otázku, cítil, že mu srdce tluče rychleji.

„Než se vydáme na zpáteční cestu, můžeme si ještě chvíli hrát, co říkáš?“

Sigrid byla stále čilá.

„Jasně!“

„Mohli bychom se rozdělit,“ navrhl Jan. „Ty by sis mohla vzít holky a já kluky.“

Sigrid přikývla. Jan zavolal na chlapce:

„Budeme si hrát!“

Shromáždil své svěřence – Williama Haleviho a osm dalších.

„Tak pojďte!“

Jan převzal velení jako seržant námořnictva a zamířil s chlapci po cestičce hlouběji do lesa.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

16

Jsou malé, vyrobené z bílého tvrdého plastu a ze všeho nejvíc se podobají laciným vysílačkám walkie-talkie. Babywatchers, dětské elektronické chůvičky. Jsou jich spousty různých značek. Ta, kterou drží v ruce Jan, se jmenuje Angelguards. Andělští strážci.

„Tenhle model jde nejlíp na odbyt,“ říká prodavač. „Angelguard je velmi spolehlivý, devítivoltová baterie vydrží několik týdnů. Přístroj používá zcela jiné frekvence než mobily a tranzistorová rádia, má také zabudované noční osvětlení, které lze používat jako baterku.“

„Výborně,“ řekne Jan.

Je v obchodě plném věcí pro děti: oblečení, knížek, kočárků. Mají tu všechny možné ochranné pomůcky pro děti, zámky, alarmy, ergonomické lžíce, svítící bryndáčky a trubičky na odsávání hlenu z nosu, ale Jana zajímá jen jeden výrobek: dětské chůvičky.

„Jaký mají dosah?“

„Minimálně tři sta metrů,“ odpoví mu prodavač. „Za jakýchkoliv podmínek.“

„Projde signál také ocelí a betonem?“

„Rozhodně… Zdi mu nejsou na překážku.“

Jan chůvičky koupí. Prodavač si o něm asi myslí, že jako otec ještě není moc zkušený, protože na něho mrkne jedním okem a řekne:

„Chůvička je navíc jednosměrná: vy dítě uslyšíte, ale ono vás slyšet nemůže.“

„To je skvělé,“ řekne Jan.

„Máte kluka, nebo holku?“ zeptá se prodavač.

„No… tak i tak. Jsou různě staří,“ odpoví Jan rychle. „Mám tři děti.“

„Asi nespí úplně klidně…“

„Ale ano, většinou spí klidně. Jenže člověk chce mít jistotu.“

„Samozřejmě.“ Prodavač vloží chůvičky do igelitové tašky. „Dělá to tři sta čtyřicet devět korun.“

Večer Jan odjede na kole do školky s chůvičkami v ruksaku. Zvažuje, jestli má přístroje ukázat Marii-Louise. Že by jí je předvedl se stejným nadšením jako ten prodavač v obchodě? Marie-Louise by je ale asi odmítla, stejně jako televizní obrazovky. Když tedy Jan přesně v půl desáté přijede do školky, nic neřekne, jen si pověsí ruksak do skříně a začne se věnovat svým povinnostem.

Matilda, Leo a Mira spí klidně i dnes večer, Marie-Louise se dlouho nezdrží. Možná už začala Janovi věřit.

„Nebyl jste dneska unavený?“

„Jen trochu malátný.“

„Ale spalo se vám tu dobře, nebo ne?“

„Aby ne. Dětem taky.“

Marie-Louise jde na autobus, který jede ve tři čtvrtě na deset. Jan za ní zamkne.

Všimne si, že dveře do sklepa jsou také zamčené.

Je tu opět sám. Sám s dětmi.

Nahoře na boční fasádě Svaté Patricie svítí tatáž čtyři velká okna bez záclon jako včera v noci. Jan si je jistý, že právě tam jsou chodby, na nichž se svítí celou noc – stejně jako u nich ve školce svítí noční lampa.

Přestane se dívat na kliniku, dnes v noci toho má na práci mnohem víc. Srovná dětem boty v šatně, poslechne si sportovní zpravodajství v rádiu (nastaví nízkou hlasitost zvuku, aby nevzbudil děti) a v kuchyni si dá pozdní sendvič a šálek čaje.

Přitom ale neustále myslí na ty důležité věci, které si dnes koupil: na chůvičky.

Po jedenácté hodině je vytáhne z ruksaku a otevře dveře do dětské ložnice.

Je tam zhasnuto. Děti nehybně spí pod svými malými přikrývkami. Jan vejde opatrným krokem dovnitř. Asi minutu postojí ve tmě a naslouchá tichému oddechování dětí. Zvukům, které člověka naplňují klidem.

Potom zapne jednoho z Andělů – vysílač – a pověsí ho na háček na stěně mezi postelemi Lea a Matildy.

Leo se lehce pohne a něco si potichu zamumlá, ale spí dál.

Jan tiše vyklouzne z pokoje. Venku zapne druhý přístroj – přijímač –, který má na přední straně malý kulatý reproduktor. Nic se z něj neozývá – když si ho Jan přiloží k uchu, uslyší jen slabý šum. Jeho hlasitost kolísá, připomíná to zvuk nevelkých vln na nočním moři, které nesměle dorážejí na klikatící se písečný břeh. Jan doufá, že je to dech dětí.

Připevní si Anděla k opasku, projde se po školce, rozestele si a vyčistí si zuby.

Jistě, může se stále snažit si namlouvat, že chůvičky má od toho, aby díky nim mohl kontrolovat spící děti, jenže když hodiny ukazují tři čtvrtě na dvanáct, vezme si v kuchyni kartu a otevře dveře do sklepa.

Na schodech rozsvítí světlo, zadívá se pod sebe a v hlavě mu najednou naskočí část textu od Rami:

Čekám a po tobě toužím,

tikotem hodin se soužím…

V pohledu, ve slově, v tanci

doufám, že najdu tě – mám šanci?

Jan vstoupí na první schod. Jen seběhnu dolů a trochu se tam porozhlédnu, říká si.

Nastraží uši. Všude je ticho, dokonce i Andělův malý reproduktor mlčí.

Klidným, opatrným krokem sejde ze schodů a vstoupí do chodby.

Žádné kamery tu nejsou. Marie-Louise mu přece říkala, že sklep není hlídaný, a on jí věří.

Je neviditelný.

Janův stín klouže vpřed pod zářivkami, ale on sám vidět není.

Na stěně stále visí barevné obrázky se zvířátky, jen ten s krysami je trochu nakřivo. Jan ho hned narovná.

Výtah tu čeká, jako by ho sem někdo poslal kvůli němu. Jan se postaví k jeho dveřím a zamyslí se. Co kdyby do něj nastoupil? Stačí stisknout tlačítko a výtah vyjede rovnou na chodbu ve Svaté Psycho!

Jestlipak je tam nahoře nějaká kamera? Možná ano, možná ne. Pokud ne, pak stačí jen vyjet tam, vystoupit a zjistit, co by se dělo dál. Mohl by předstírat, že se tam dostal omylem. Nebo že je jedním z pacientů…

Jan ale výtahové dveře neotevře. Poslouchá Anděla, dokonce zesílí hlasitost, ale reproduktor stále mlčí. Jan má chuť do něj tiše zašeptat: „Haló?“

Vy dítě uslyšíte, ale ono vás slyšet nemůže, poučil ho prodavač. Můžete se přitom věnovat jakékoli činnosti.

Jan nechá dveře být a vykročí do chodby. Zahne za roh a dojde ke druhým dveřím z oceli, které tu jsou, k těm širším. Těm, které vedou do krytu.

Sáhne po těžké klice a zabere – klika se pootočí. Chytne ji oběma rukama a zatlačí ještě silněji. Něco cvakne. Dveře se otevírají. Jsou těžké, nejde to tak snadno, ale Jan je pomalu otevře dokořán.

V krytu je naprostá tma, nejsou tu žádná okna.

Jan vsune obezřetně ruku dovnitř a šátrá po studené betonové stěně. Překročí práh a dál šátrá rukou tak dlouho, až nahmatá vypínač. Na stropě začnou blikat zářivky. Jan stojí na okraji nízkého, podlouhlého prostoru, který připomíná chodbu – je asi tak dvanáct nebo patnáct metrů dlouhý. Tady se pacienti shromáždí v případě, že vypukne válka.

Jan vykročí do místnosti.

Během vteřiny však mezi betonovými stěnami začne rezonovat vysoký hlásek:

„Mami!“

Jan sebou trhne. Chraptivě znějící výkřik vychází z reproduktoru Anděla, kterého má u pasu. Zní to jako vysoký holčičí hlas – zřejmě to byla Matilda.

Jan zatají dech a čeká. Výkřik se už nezopakuje, ozve se jen tiché škrábání. Jestliže se některé z dětí právě probouzí, Jan už tady nemůže zůstat.

Přestože má nervy na pochodu, ještě jednou se zvědavě rozhlédne po krytu: je téměř prázdný, celou podlahu pokrývá modrý koberec, stěny jsou bílé a na podlaze leží matrace a několik polštářů.

Na opačné straně vlevo jsou vidět další široké dveře. Jsou také z oceli a zavřené.

Jsou zamčené? Takhle na dálku se to nedá poznat.

Co je asi za nimi? Alice Rami? Vrah Ivan Rössel?

„Mami!“

Zase Matilda, volá ho. Jan se otočí.

Urychleně zavře dveře krytu a běží chodbou ke schodům. V tu chvíli si říká, že udělal chybu – neměl do sklepa chodit.

O dvě minuty později už zamyká dveře do sklepa a míří rovnou do ložnice k dětem.

Otevře dveře do tmavé místnosti a poslouchá. Uvnitř už je zase klid.

Protáhne se doprostřed pokoje a několik minut tam postojí. Žádné z dětí se nehýbe, všechny spí hlubokým spánkem. Naslouchá jejich dechu, snaží se být klidný a dýchat také tak pomalým dechem, ale nejde mu to.

Měl by udělat to, co děti. Jít spát.

Je deset minut po půlnoci.

Jan si musí jít lehnout, jinak hrozí, že bude chodit spát stále později a nakonec se mu přehodí denní a noční režim.

A přitom si jít lehnout nechce; ani netouží po spánku. Přemýšlí.

Hlavou se mu honí myšlenky – jako tenkrát, když přemýšlel o Williamovi a lese. To, o čem přemýšlí teď, se týká toho, jak se dostat do Svaté Psycho: jak zařídit, aby ho nikdo neviděl a aby tím zároveň neutrpěly děti.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

17

Je už dost pozdě, čas se v baru U Billa táhne jak sirup, ale noční směny tohoto týdne z Jana udělaly sovu. Ve dnech volna spí ráno do devíti a večer si chodí lehnout až dlouho po půlnoci. To, v jaké míře teď žije společenským životem, je u něho novinka. Přestože nepije žádný alkohol, je stále unavený.

The Bohemos právě celou hodinu jamovali a nyní přestali. Jan už má nealkoholické pivo téměř dopité. U vedlejšího stolu sedí dva mladíci a hlasitě diskutují o sebeobraně:

„A co nůž?“ řekne jeden z nich.

„Nůž, to je jiná věc,“ říká druhý. „Jestli bude mít nůž, nemůžeš se mu bránit.“

„Já vím, že ne, ale…“

„Já to myslím tak, že když na něho zaútočíš pěstí, tak ti ji usekne.“

První mladík se zasměje.

„Tak to si na něho vezmu meč!“

Jan se do rozhovoru nevměšuje, jen dál upíjí své pivo. Z jeho známých se v baru dnes večer nikdo neobjevil – nepřišla ani Lilian, ani Hanna.

Nikdo. Jan nemá žádné přátele a chystá se, že půjde domů sám. Spát bude také sám.

Na jeho stůl náhle padne stín.

„Zdravím!“

Jan zvedne oči. Naproti němu stojí muž v jeho věku. Má černé obočí a světlé vlasy svázané do koňského ohonu. Jan netuší, kdo to je.

Ne, vlastně ho zná – je to jeden ze členů The Bohemos. Zpěvák. Svou koženou vestu, v níž vystupuje, odložil, má teď na sobě jen bílé tričko a kolem krku mu visí ručník. Poté, co celý večer strávil ve světle reflektorů, má obojí propocené.

„Jak je?“ zeptá se.

Jan sice málem ztratí řeč, ale přesto se nadechne a odpoví:

„Dobře.“

Zpěvák si k němu přisedne. Po koncertě má sice trochu ochraptělý hlas, ale mluví vlídně a přátelsky. Otře si ručníkem čelo.

„Já vím, že se neznáme,“ říká, „ale to nevadí.“

„Jasně,“ zareaguje Jan nejistě.

„Já jsem tě ale už viděl,“ pokračuje zpěvák. „Ty mě možná taky…“

„Ne… Jak to myslíš?“

„Když jsem byl v práci, zahlíd jsem tě za ohradou. Do školky jsi teď začal jezdit na kole, viď?“

Jan postaví sklenici s pivem na stůl. Pomalu mu dochází, o čem ten muž mluví. Automaticky ztiší hlas.

„Takže ty děláš ve Svaté… na klinice?“

Muž přikývne.

„Na Enkách,“ odpoví.

„Co to je?“

„Noční ostraha. Dělám na oddělení ostrahy.“

Jan cítí mrazení v zádech a zrychlující se pulz. Hlavou mu proběhne podzemní chodba a kryt. Tuší, že tam byl nafilmován. Buď nafilmován, nebo zpozorován. Očekává, že do baru teď vpadnou strážci, strhnou ho ze židle, popadnou ho za ruce, budou ho šacovat a vyslýchat…

Jenže zpěvák The Bohemos v klidu sedí a dál se naprosto bezstarostně usmívá.

„Vím, že se jmenuješ Jan,“ řekne. „Jan Hauger.“

Jan přikývne.

„A jak se jmenuješ ty?“

„Rettig… Lars Rettig.“

„Hm. To je zvláštní, že se potkáváme tady.“

Rettig vrtí hlavou.

„Vím, co jsi zač. Chtěl jsem s tebou mluvit.“

„Proč?“

„Protože potřebujeme pomoct.“

„S čím?“

„Potřebuju pomoct zbloudilejm.“

„Zbloudilým?“

„Pacientům ze Svatý Psycho… Nechtěl bys jim pomoct, aby se tam cítili líp?“

Jan mlčí. Správně by neměl s nikým z ostrahy o jejich práci mluvit – kam se poděl jeho slib mlčenlivosti? Ale teď už je klidnější, už si nemyslí, že mu jde Lars Rettig po krku.

„Možná bych chtěl,“ odpoví. „O co jde?“

Rettig několik vteřin mlčí, jako by si chystal řeč. Ohlédne se, pak se nakloní k Janovi a ztiší hlas.

„O zákazy. Všech těch zákazů už máme plný zuby, všech!“

„Koho myslíš tím my?“ zeptá se Jan.

Rettig mu na to neodpoví, jen se zvedne od stolu.

„Řeknem si o tom víc někdy jindy. Ozvu se ti.“ Povzbudí Jana kývnutím hlavy a dodá: „Jane, já vím, že nám pomůžeš. Vidím ti to na očích.“

„Co tam vidíš?“

Rettig se usměje.

„Že se zastáváš slabejch.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

18

Každé z dětí ze školky svírá v náručí nějaké zvířátko. V Mýtině dnes mají den plyšáků a to z dětí, které žádné vlastní plyšové nebo látkové zvíře nemá, si jedno může půjčit z koše. Platí to i pro personál. V každém pokoji jsou nějací medvídci, tygři a žirafy na nestabilních nohou. Mira se potácí s červenobíle pruhovanou krajtou a Josefine má růžového losa.

Zvířecí ochránci, pomyslí si Jan.

On sám si vzal světle žlutého rysa. Našel ho v koši poté, co si všechny děti vybraly nějaké zvíře. Rys už je sice dost ošuntělý, ale není cítit nějakým nepříjemným pachem.

„Jak se jmenuje?“ zajímá se Matilda.

„Tohle je… Lofty. Je to rys a žije v lese. V jednom lese daleko odtud.“

„A proč tam nezůstal?“ diví se Matilda.

„Protože… má rád děti,“ odpoví Jan. „Chce se podívat, jak se vám tady daří… Chce si s vámi hrát.“

Leo nese v náručí jednookou kočku. Svírá ji tak silně, až se její tělo prodlužuje a prohýbá.

„Leo, jak se jmenuje tvoje zvířátko?“

„Freddie.“

„A co je to za druh?“

„To nevím… Ale podívej, co mám!“

Zvedne svou malou pěst a otevře ji. Na dlani má druhé oko kočky – utrhl je.

Jan se podívá do chlapcových očí. Jsou nevinné? Nebo nešťastné? Ví jen tolik, že v jiných částech světa děti nenosí plyšáky, ale zbraně a samopaly. Jak by mohl dětem pomoct? Jak by mohl pomoct aspoň jedinému dítěti, takovému, jako je Leo?

Zastáváš se slabejch, řekl mu zpěvák The Bohemos. Možná je to pravda, ale Jan toho stejně nemůže moc dělat.

I dnes, v pondělí, Jan doprovází několik dětí k výtahu a chodí je pak vyzvednout. Viděl už, jak děti během těch chvil reagují. Některé z nich, například Mira a Matilda, jsou rády, hihňají se, těší se na setkání s rodiči a jejich malé nožky rychle cupitají po schodech do sklepa. Jiné, jako třeba Fanny a Mattias, jsou vždy klidné a cestou k výtahu nemluví.

Jsou tu ale i děti, které, když je Jan vyzvedává, bývají nervózní.

Nejméně klidná bývá Josefine, pětiletá holčička, která věděla, kde hledat knížku o Stvořitelce zvířat. Kdykoli ji Jan u výtahu vyzvedává, Josefine se tváří trochu vystrašeně.

„Dobře,“ odpoví mu, když se jí zeptá, jak se cítí.

Jan jí to ale tak docela nevěří.

Josefine se má dnes dostavit do návštěvní místnosti na druhou hodinu. Když ji Jan jako vždy přijde pět minut předtím vyzvednout do herny, sedí Josefine na podlaze a staví si dům z lega.

„Ahoj, Josefine… Pojedeme výtahem!“

Josefine mu neodpoví a dál si hraje se stavebnicí.

„Josefine,“ zopakuje Jan. „Tak pojď!“

Dívenka se k němu neotáčí, jen pod šaty mlčky natáhne nejprve jednu a pak druhou nohu. Pak jde bez řečí s Janem ke schodišti.

V podpaží nese svého růžového losa. Na ranním shromáždění všech dětí a učitelů řekla, že se jmenuje Ziggy.

Jan se dívá na Josefine i na losa a začne znovu přemýšlet o zvířecích ochráncích. Když pak sejdou do chodby, zeptá se:

„Josefine, vzpomínáš si na tu knížku o Stvořitelce zvířat?“

Josefine přikývne.

„Jak to, že jsi věděla, že je v té bedýnce?“

„Dala jsem ji tam,“ řekne.

„Aha… Takže jsi ji od někoho dostala?“

Josefine znovu přikývne.

„Dostala jsem jich víc.“

„Od koho?“

„Od jedné paní,“ odpoví Josefine.

Právě došli k výtahu, Jan se zastaví.

„Josefine, nechceš, abych s tebou jel nahoru?“

Josefine beze slova přikývne a oba pak nastoupí do výtahu.

„Ty se netěšíš?“ zeptá se jí Jan během jízdy.

Josefine zavrtí hlavou.

„S kým se tam setkáš?“ zeptá se Jan.

„S jednou paní,“ odpoví Josefine potichu.

S jednou paní? Jan si vybavuje, že Josefine do školky doprovázeli různí lidé – jednou to byla žena, jindy postarší muž. Jan se samozřejmě dívenky nesmí na její příbuzné vyptávat, ale přesto se k ní skloní a řekne:

„Ty se tam uvidíš s maminkou, viď?“

Josefine přikývne. Výtah se zastaví.

Je to vůbec poprvé, co Jan vyjel s některým z dětí až do návštěvní místnosti. Opatrně se podívá z kabiny výtahu. Má před sebou světlou a čistou místnost s velkou pohovkou s textilním potahem, dvěma suchými palmami v květináčích a stolem s několika dětskými knihami. Bezpečnostní kamery nikde nevidí.

Jinak je ta místnost prázdná, na protější straně jsou zavřené dveře. Jsou zamčené a je u nich další čtečka karet.

„Tak pojď, Josefine!“

Jan jí podrží dveře a Josefine nesměle vejde do místnosti. Pak se otočí na Jana a tichým hláskem se ho zeptá:

„Nemohl bys tady zůstat?“

Jan zavrtí hlavou.

„To nesmím, Josefine… Mrzí mě to. S maminkou se musíš setkat sama, beze mě.“

Josefine zakroutí hlavou. Jan neví, co říct. V návštěvní místnosti stále nikdo není, Jan nechá ruku opřenou o výtahové dveře, nechce tu Josefine nechat samotnou.

Náhle se ozve rachot kovu a protější dveře se otevřou. Vejde do nich muž ve světle červeném pracovním oděvu. Není to Lars Rettig, tenhle strážce je mladší než on. Kromě toho je menší a silnější a má nakrátko ostříhané černé vlasy. Janovi je odněkud povědomý.

Že by to byl strážce z denní směny? Janovi každopádně připomíná psa, nějaké bojové plemeno, které je připraveno vyskočit a zakousnout se do pneumatiky – nebo do jeho krku.

Muž má na silném opasku připevněné klíče a malá oka z bílého plastu. Vedle nich visí nádoba, která se podobá malé kovové termosce. Nejsou to pouta a slzný plyn?

Strážce vykročí od dveří třemi dlouhými kroky. Jan se napřímí, jako by očekával útok, jenže muž se zastaví uprostřed místnosti. Zadívá se na Jana.

„Díky,“ řekne.

Jan přikývne, ale nepohne se. V protějších dveřích zahlédne stín. Několik metrů přede dveřmi kdosi čeká. Někdo, kdo nechce vejít dovnitř a ukázat se. Jan ví, že je to pacient ze Svaté Psycho. Je to maminka Josefine?

„Děkuju,“ zopakuje hlídač. „My už si poradíme, nebojte se.“

„Fajn.“

Jan ale v pohodě není. Buší mu srdce a třesou se mu ruce. Ze strážců a policistů bývá nervózní.

Je si téměř jistý, že matkou malé Josefine je Rami. Že právě Rami stojí na chodbě za zády toho muže a je od výtahu vzdálená sotva deset metrů. Kdyby tu chvíli počkal, uviděl by ji, mohl by si s ní promluvit…

Strážce však udělá další dlouhý krok vpřed a neustále se dívá k výtahu. Jan tady už nemůže déle zůstat. Zadívá se ještě jednou na Josefine, usměje se na ni, aby ji uklidnil, a řekne nahlas:

„Zatím ahoj, Josefine! Přijdu tě vyzvednout. Pamatuješ si, jak se jmenuji?“

Josefine přimhouří oči.

„Jan.“

„Přesně tak. Jan Hauger.“

Své jméno vyslovil tak hlasitě a zřetelně, že je musela slyšet i matka Josefine. Záleží mu na tom. Potom zavře výtahové dveře a sjede dolů.

Přestože se mu po setkání se strážcem třesou nohy, myslí neustále na Rami.

Cítí, že tam nahoře k ní měl tak blízko… Tak blízko, že by s ní mohl konečně promluvit a vysvětlit jí, proč a jak se stala ta věc s malým Williamem v hloubi smrkového lesa.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

„Zahrajeme si na schovávanou?“ zeptal se Jan.

Přišel čas přijít s tímto návrhem – Jan se ocitl sám s devíti chlapci na lesní cestě mimo dohled Sigridiny skupiny. Jeho otázka zněla spíše jako příkaz, ale chlapci neprotestovali.

„Jane, hledat budeš ty!“ zakřičel Max.

Jan souhlasně přikývl – samozřejmě že je bude hledat. Ukázal na ně rukou a stále stejně rozhodným hlasem dodal:

„Běžte napřed. Já teď každému z vás řeknu, kam poběží, a vy se pak můžete začít schovávat. Budete schovaní do té doby, než vás najdu, případně na zavolání přiběhnete. Je to jasné?“

Chlapci přikyvovali, Jan mohl začít. „Maxi, ty utíkej tamhle!“ Ukázal na asi dvacet metrů vzdálenou hromadu kamenů. Max se otočil a rozběhl se tím směrem.

„Ale nechoď moc daleko!“ křičel za ním Jan a vzápětí ukázal na dalšího chlapce: „Paule, ty běž tamhle!“

Vysílal chlapce jednoho po druhém mezi smrky, všechny stejným směrem.

Nakonec u něho zůstal jen malý William. Jan k němu vykročil. Zatím nikdy se k němu nedostal tak blízko. Posadil se na bobek, aby jeden druhému viděli přímo do očí.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se chlapce, jako by jeho jméno neznal.

„William,“ odpověděl tiše chlapec a díval se přitom stydlivě stranou. Bylo to poprvé, co s ním Jan promluvil. Byl pro něho jen jedním z mnoha dospělých.

„Dobře, Williame,“ řekl Jan a ukázal mu, kam má jít: „Můžeš se dát tímhle směrem, dolů po stezce. Vidíš tu červenou šipku?“

William se zadíval do těch míst. Zdálo se, že téměř metrovou látkovou šipku, kterou Jan na skálu umístil předešlého večera, vidí. Beze slova přikývl.

„Williame, nech se vést šipkami, které tam uvidíš… Tam, kam tě zavedou, se schovej. Myslím, že je tam báječná skrýš. Rozumíš?“

William opět přikývl a Jan mu položil ruku na hlavu.

„Tohle nebudeš potřebovat,“ řekl a sundal mu žlutou čepici. „Dáme ji do bundy.“

Jan rozepnul Williamovi kapsu u bundy a předstíral, že do ní malou čepici schovává. Ve skutečnosti udělal kouzelnický trik: čepičku zmačkal v dlani.

„Tak běž! Utíkej!“

William se otočil a jeho krátké nožky se rozběhly do lesa. Běžel stejně jako ostatní chlapci, ale úplně jiným směrem.

Jan se zvedl a díval se za ním. William právě probíhal kolem první šipky a bez váhání směřoval k soutěsce.

I když bylo v lese ticho, Jan jako by stál v epicentru orkánu. Věděl, co všechno by se teď mohlo pokazit. Vířila kolem něho změť rizik a špatných odhadů.

Uklidni se, říkal mu vnitřní hlas. Drž se plánu!

Uslyšel zvuk bubnů. To bušení se ozývalo v jeho hlavě a nebralo konce.

Otočil se a nadechl se.

„Zůstaňte schovaní!“ zavolal směrem ke smrkům. „Jdu vás hledat!“

Nebyla to pravda. Jan nešel hledat osm chlapců, kteří se schovali, ale obrátil se a vydal se mezi stromy k soutěsce, v níž zmizel devátý z nich.

William.

Zrychlil krok.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

19

Vchodové dveře v Janově domě se automaticky zamykají v osm večer. Pak se dají otevřít klíčem nebo zadáním kódu.

Jan se vrátil ze školky před dvěma hodinami, snědl večeři a pak se posadil ke kuchyňskému stolu a položil si před sebe obrázkové knížky z Mýtiny. První z nich, Stvořitelku zvířat, už má dokreslenou a vybarvenou.

Co by na ni asi řekla Rami?

Teď se pustí do další knihy, Viveky v kamenném domě. Přemýšlí o tom, jak zvýrazní matné obrázky nakreslené tužkou, a zároveň si čte text:

Žila, byla jedna stará žena. Když se jednou ráno probudila, podivila se. No tohle! Co to má znamenat! Ležela totiž v dřevěné rakvi. Přestože neměla moc sil, podařilo se jí nadzvednout víko rakve a vykouknout ven. Byla ve velké místnosti, která měla stěny i podlahu z kamene.

„Haló!“ zvolala do ticha, ale nikdo jí neodpověděl.

Věděla jen jedno: Viveca. Jmenuje se Viveca.

Jan si text na této stránce přečte dvakrát a pak začne skicu dokreslovat tuší. Viveca je hubená žena s velkýma očima. Z rakve jí vykukuje hlava.

Vivece trvalo několik dní, než sebrala dost sil, aby se z rakve dostala ven. Uf, uf! Ááách! Když konečně shodila víko a napřímila se, uviděla vedle sebe ošoupaný psí pelíšek.

Byl na něm štítek se jménem BLANKER a ležela v něm šedá vrstva prachu a vodítko. Hromádka prachu měla tvar psa s roztaženýma nohama.

Jan si všimne, že i v této knížce, stejně jako ve Stvořitelce zvířat, se objevuje jméno Blanker.

Čte dál, příběh ho zaujal. Současně obtahuje tenké tahy nakreslené tužkou.

Viveca se nakonec z ložnice dostala a vešla do velkého sálu s krásným nábytkem, který byl ale opotřebovaný a celý zaprášený. Na stěně u schodů visely bílé dřevěné hodiny. Když si je Viveca prohlédla důkladněji, zjistila, že s jejich ručičkami není něco v pořádku. Tak – tik. Šly pozpátku.

Viveca kráčela dál a ocitla se v předsíni u vchodových dveří. Nešly otevřít.

V jiné ložnici v přízemí objevila další dvě rakve. Ležely vedle sebe, jako by patřily manželskému páru. Jsou v nich muž a žena? Ne, ne – Viveca víka nadzvednout nechtěla, nechtěla se podívat.

Vedle ložnice byly zavřené dveře. Když je Viveca otevřela, viděla, že je za nimi strmé schodiště vedoucí někam dolů do tmy. Opatrně po něm sešla a dostala se do sklepa. Na udusané zemi tu ležela hromada žlutých kostí. Byly to kosti z nějakého netvora. Fuj! Viveca se vrátila do svého pokoje.

Dny ubíhaly.

Viveca čekala. Čekala a spala. S každým novým ránem byla čilejší. Měla pocit, že je i silnější, a když se podívala do zrcadla, vypadala mladší. Hodiny šly dál pozadu. Vivece nakonec došlo, co se v tom kamenném domě děje:

Čas běží pozpátku!

Náhle pochopila, že bude stále mládnout a že stačí jen počkat a její rodiče a pes Blanker oživnou. Už nebude sama.

Totéž se ale samozřejmě stane s těmi velkými kostmi dole ve sklepě. Ať je to cokoli, také se tomu vrátí život.

Tak, tik, tak. Hodiny tikaly pozpátku.

Jednoho krásného dne se Viveca probudila a prohlédla si ruce: byly malé a hladké. Plná energie vyskočila z postele. Tak už to přišlo! Byla z ní zase malá holčička. Z podlahy se ozval psí štěkot a k Vivece do postele najednou skočila zlatá kolie a olízla jí obličej – Blanker se probudil!

Její Blanker!

Viveca jásala, byla tak šťastná! Už nebyla v domě sama. Objala Blankera, jak nejsilněji to dokázala.

Pak ale zvedla hlavu a zaposlouchala se do okolních zvuků. Ozývaly se z přízemí. Rachocení kostí.

Blanker zavrčel, rozběhl se ke dveřím a začal štěkat. To nevěstilo nic dobrého. Viveca slyšela, jak se tam dole začalo pohybovat něco velkého, těžkého…

Ve chvíli, kdy čte Jan tato slova, se ode dveří náhle ozve hlasité, radostné zazvonění.

Jan sebou trhne a jde se podívat do předsíně. Kdo by to tak mohl být? říká si. Má za sebou osm hodin práce s dětmi, chce mít klid.

Zvonek zvoní dál.

Jan rychle schová knížky do jedné z kuchyňských skříněk a jde do předsíně otevřít.

„Nazdar, Jane!“

Na chodbě stojí muž s blond vlasy a přátelsky se usmívá. Lars Rettig z baru U Billa ve své kožené vestě.

„Neruším?“

Jan má sice pocit jako člověk, který byl právě při něčem přistižen, ale přesto zavrtí hlavou.

„Ne… Nic se neděje.“

„Můžu dál?“

„Jasně, pojď. Na chvíli.“

Zatímco se Rettig zouvá, předsíní se line večerní chlad, který ulpěl v jeho bundě. Rettig drží v ruce igelitovou tašku.

„Promiň, že jsem sem tak vpadnul. Nechtěl jsem mluvit venku na chodbě!“

Rettig se rozhlíží po nábytku a krabicích naskládaných u stěn.

„Ty jo, ty tady ale máš krámů!“

„Nejsou moje,“ vyhrkne rychle Jan. „Tenhle byt si jen pronajímám.“

„Tak to jo.“ Rettig se posadí na pohovku a dál se rozhlíží. „Koukám, že tady máš taky bicí… Ty na ně hraješ?“

„Trochu.“

„Super!“ V Rettigových očích se objevil záblesk – dostal nápad: „Tak to by sis s náma moh někdy zajamovat! Našemu bubeníkovi se zrovna narodilo dítě, takže nemůže chodit na všechny zkoušky.“

„Tak dobře,“ řekne mu Jan bez rozmyšlení. Přestože cítí, jak Rettigovi zatrnulo, tváří se jakoby nic: „Kdybyste chtěli, mohl bych snad držet rytmus… Ale moc dobrý nejsem.“

Rettig se zasměje.

„Spíš se stydíš! Mohli bysme to zkusit, ne?“

Vytáhne něco z igelitky. Je to kouřící kebab a chléb zabalený do hliníkové fólie. Rettig vypadá hladově. Podívá se na Jana a řekne:

„Nechceš taky?“

„Ne, to je dobrý… Klidně jez!“

Jan zavře vchodové dveře a zastaví se na prahu dveří do

pokoje.

„Jak jsi zjistil, kde bydlím?“

„Mrknul jsem se v práci do počítače… Jsou tam adresy všech zaměstnanců.“ Rettig ukousne sousto. „Jak to jde u vás v družině?“

„Dobrý… Akorát že to není družina, ale školka.“

„No jo, tak teda školka…“

Jan několik vteřin mlčí a pak se Rettiga zeptá:

„Ty fakt pracuješ ve Svaté Patricii?“

„No jasně. Čtyři noci v tejdnu, mezitím mám fůru času. To pak hraju s The Bohemos.“

„Jakou tam máš funkci? Strážce?“

Rettig zavrtí hlavou.

„Jsme radši, když se tomu říká ošetřovatel, ne strážce. Dělám s pacientama… nejdu proti nim. Většina z nich je v naprostý pohodě.“

„Vídáš se s nima často?“

„Každej den,“ odpoví Rettig. „Teda vlastně noc…“

„A znáš je jménem?“

„Většinu jo,“ řekne Rettig a ukousne si další sousto. „Ale pravidelně se tam objevujou nový lidi. Některý pacienty propustěj domů, jiný zase přijmou…“

„Takže jména těch, co jsou tam delší dobu, znáš, ne?“

Rettig zvedne ruku.

„Počkej, pěkně jedno po druhým… O našich klientech můžem dát někdy řeč, ale nejdřív mi musíš říct, jak ses rozhod.“

„O čem to mluvíš?“

„No, jestli jim budeš chtít pomáhat.“

Jan udělá dva kroky k Rettigovi.

„Tak mi o tom pověz něco víc… U Billa jsi mi říkal něco v tom smyslu, že na klinice je přehnané množství zákazů.“

Rettig přikyvuje.

„O tom to celý je. V Patricii je až moc byrokracie a různejch nařízení… Hlavně na uzavřenejch odděleních. Celý to tam říděj Déčka.“

„Déčka, to jsou tví kolegové, co dělají přes den?“

„Jo.“ Rettig si při pomyšlení na ně ztěžka povzdechne a zadívá se do stropu. „Pacienti nemůžou psát dopisy, komu chtěj. Všechny dopisy jim kontrolujou. Skoro vůbec se nemůžou dívat na televizi nebo poslouchat rádio, pořád jim prohledávaj věci…“

Jan přikyvuje – vzpomíná si, jak musel tenkrát při příchodu ukázat obsah své brašny.

„Takovýho dohledu už máme plný zuby,“ vysvětluje Rettig. „Bavil jsem se o tom na klinice s několika kolegama… Je nás víc, co si myslíme, že pacienti, kteří se chovaj řádně, by měli mít trochu víc kontaktu s okolním světem.“

„Opravdu?“

„Mohly by jim v tom pomoct dopisy,“ říká Rettig. „Pacientům sice dopisy choděj – od rodičů, od přátel, sourozenců, ale skončej u Déček. Ti je otevíraj a čmuchaj. My bysme tam chtěli dopisy tajně pronášet.“

Jan se mu zadívá do očí.

„A jak si to představujete? Nikdo od nás ze školky se na kliniku nedostane.“

„Ale dostane,“ vyhrkne Rettig. „Ty, Jane… Ty a tvoje děcka!“

Jan mlčí, a tak Rettig pokračuje:

„Máš přístup do návštěvní místnosti. Nikdo tě přece nehlídá, nejsou tam žádný kamery ani kontrola. V noci v tý místnosti nikdo není. Kdokoli tam může vyjet a nechat tam hromádku dopisů… Já je pak můžu vyzvednout a odnýst na oddělení.“

Jan se prudce ohlédne, jako by za ním stál doktor Högsmed.

„Co je to za dopisy?“ zeptá se. „Kdo je posílá?“

Rettig pokrčí rameny.

„Lidi, co píšou dopisy. Do nemocnice choděj různý psaní, ale většinu z nich špitál stopne. Proto jsem se na poště ve městě skamarádil s jedním klukem z třídírny… Všechny dopisy určený do Svatý Patricie, který maj adresu psanou rukou, začal odkládat stranou. Já je pak od něj převezmu.“

Rettig se zatváří spokojeně, ovšem Jan se neusměje.

„Takže to jsou dopisy, o jejichž obsahu nic nevíte?“

„Jasně že víme!“ řekne Rettig. „Jsou v nich papíry. Papíry a na nich slova… Nic víc než obyčejný dopisy.“

Jan se tváří pochybovačně.

„Drogy nepašuju,“ řekne.

„O ně nejde,“ namítne Rettig. „Není to nic nelegálního!“

„Ale porušujete tím nařízení…“

„To je sice fakt,“ přikyvuje Rettig, „ale to přece Mahátma Gándhí dělal taky, ne? Šlo mu o dobrou věc.“

Ticho. Jan si odkašle a pak se zeptá:

„Řekneš mi teď něco o pacientech?“

„O kterejch?“

Ramiino jméno Jan nechce vyslovit, zatím ještě ne.

„Viděl jsem tam jednu starou ženu,“ řekne. „Šedivé vlasy, černý kabát. Hrabala u plotu spadané listí… Zajímalo by mě jen, jestli je to zaměstnankyně Patricie, nebo pacientka.“

Rettig se přestane usmívat.

„Pacientka,“ řekne tiše. „Jmenuje se Margit. Není tak stará, jak vypadá.“

„Vážně? Viděl jsem ji u ohrady. Dívá se odtamtud na děti.“

„Dělá to od tý doby, co tu otevřeli školku,“ vysvětluje Rettig. „Když ji pustěj ven na dvůr, vždycky si jde stoupnout k ohradě.“

„Má ráda děti?“

Rettig opět mlčí.

„Měla tři děti,“ řekne po chvíli. „Její muž byl pěstitel brambor v Blekinge. To bylo před pětadvaceti lety. Manžel vždycky v pátek jezdil ze statku do města za zákazníkama. Jednou se ale Margit od sousedky dozvěděla, že si manžel v hotelu pronajímá pokoj. Pokoj pro milenku. Možná jich bylo víc… Margit šla do skříně, ve který měl zbraně, a vzala si brokovnici.“

Jan se na něho zadívá a řekne:

„Jela do toho hotelu a zastřelila ho…“

Rettig zavrtí hlavou.

„Odvedla děti do stodoly a tam je zastřelila. Nejdřív ty dvě starší… Každý jednou ranou. Pak si nabila znovu a zabila to nejmladší.“ Rettig si povzdechne. „A od tý doby je tady zavřená.“

Nastane ticho. Rettig přestal jíst a otřásl se, jako by ze sebe chtěl shodit to, o čem právě vyprávěl. Potom pokračuje:

„Margit se ale k tvým dětem nedostane, nemusíš se bát… Nesmí se dostat do kontaktu s žádnýma dětma.“

Jan se pomalu nadechne a řekne:

„Nevím, jestli jsem chtěl vědět zrovna tohle.“

„Tak teď to víš,“ řekne Rettig tiše. „Toho, co by člověk nechtěl vědět o lidech ze svýho okolí, je dost… Sám toho vím až moc.“

„O pacientech?“

„O všech!“

Jan zvolna přikyvuje. Vzpomene si na obrázkové knížky, které schoval v kuchyni. I on má svá tajemství.

„Takže vám jde jen o to propašovat dovnitř dopisy?“ zeptá se. „O nic víc?“

„Ne. Žádný drogy, žádný zbraně, jenom ty dopisy,“ odpoví Rettig a dodá: „Co si o mně myslíš, Jane? Vždyť tam sám pracuju! Vážně si myslíš, že bych chtěl, aby se lidi jako Ivan Rössel dostali ke drogám nebo k nožům?“

Jan se zatváří překvapeně.

„Chceš říct, že Ivan Rössel je v Patricii?“

Jeho jméno zná z televize a z tisku, vyslovil je i řidič taxíku.

„No jistě.“

„Vrah Rössel?“

„Jo, Ivan Rössel,“ řekne Rettig tlumeným hlasem. „V našem penzionu je ubytováno hodně celebrit! Jen pro tvou informaci…“

Alice Rami, pomyslí si Jan. Nahlas se ale Rettiga jen zeptá:

„Kdy budeš chtít vědět, jak jsem se rozhodl?“

„Nejlíp hned.“

„Budu si to muset rozmyslet…“

Rettig se k němu nakloní.

„V přístavu máme jednu takovou místnost, kterou s The Bohemos používáme jako zkušebnu. Můžeš zajít, zajamuješ si s náma… A pak si promluvíme. Co ty na to?“

Jan sice chvíli váhá, ale nakonec přikývne.

„Přijď zítra v sedm. Zahraješ si groove, jak tomu říkáme my muzikanti!“

Hned poté, co Jan za Rettigem zamkne dveře, začne litovat. Proč jen souhlasil s tím, že si s The Bohemos zahraje? Poslechl si, jak zní jejich vystoupení v baru, a to mu stačí.

Pošilhává po bicí soupravě a nejraději by k ní hned usedl a začal cvičit, ale už je moc hodin.

Místo toho jde do kuchyně a ze skříňky vyndá ony čtyři knížky.

Stvořitelka zvířat, Princezna a jejích sto rukou, Nemoc čarodějnic a Viveca v kamenném domě. Ty příběhy už zná nazpaměť. Ví, že když se princezna poprvé objeví ve vesnici, křičí: „Já nejsem nešťastná, jen nemám ráda neštěstí!“ a že prvním symptomem nemoci čarodějnic je, že se vám rozplynou vlasy.

Proč tedy ty knížky čte stále dokola? Možná v nich pátrá po nějakém skrytém poselství. Jestliže to jsou knihy Rami, pak s nimi – když poprosila Josefine, aby je schovala ve školce –, asi musela mít nějaký úmysl.

Jan toto poselství možná nakonec opravdu odhalí. Když totiž – snad po padesáté – listuje Stvořitelkou zvířat, všimne si, že u dolního okraje titulní strany je u textu malá inkoustová skvrna. Nic zvláštního na ní není, až na to, že podobná skvrna je také na další dvoustraně – je stejně velká a je na téměř stejném místě. A na následující dvoustraně je další.

Jan se k ní skloní – do té doby se příliš zaměřoval na stránky s ilustracemi a této skvrnky na okraji si nevšiml.

Vypadá jako malé zvíře. Není to veverka?

Když pak Jan listuje dál, veverka se začne pohybovat. Listováním se vytváří iluze jejího pohybu – veverka skáče celou knížkou, stránku za stránkou.

Jan postupně prolistuje všechny knížky a seřadí je za sebe tak, jak na sebe mají navazovat. V knížkách, které mají dohromady sotva sto stran, se odvíjí krátký kreslený film. Jan sleduje, jak se černá veverka nejprve objeví v dolním rohu Stvořitelky zvířat, pak přeběhne šikmo vzhůru po stránkách Princezny a jejích sto rukou a Viveky v kamenném domě a nakonec zmizí v nenávratnu v horní části poslední strany Nemoci čarodějnic.

Jan ten útěk pozoruje s velkým zaujetím.

Má pocit, že je to znamení. Někdo mu tím dává znamení.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

20

Místnost, v níž The Bohemos zkoušejí, je cítit potem a sny. Nachází se blízko přístavu, jen pár ulic od baru U Billa. Je prázdná, připomíná starou vyklizenou klubovnu a kromě kartonů od vajíček tu nic není. Na stěnách jsou jich tu přilepené stovky a mají sloužit jako zvuková izolace.

Dnes večer sedí za bicími Jan, který současně udává rytmus a nechává se jím unášet. The Bohemos začali klasickou skladbou Sweet Home Alabama v pravidelném čtyřdobém taktu, s nímž Jan neměl problém. Tím se rozehřáli a téměř hodinu pak hráli staré rockové hity.

Čas od času se Rettig obrátil od mikrofonu na Jana a kývl na něho – byl zřejmě spokojený.

„Jane, ten virbl by měl znít měkčejc!“

Jan přikývne a poslechne. Po všech těch letech, co cvičil na bicí sám jen při reprodukované hudbě, je pro něho hra se živými muzikanty nevšedním zážitkem. Nejprve je sice trochu nejistá, ale pak už se jenom zlepšuje.

Stará bicí souprava od firmy Tama, kterou vlastní The Bohemos, je o něco horší než ta, kterou má Jan doma: blány na basovém bubnu a virblu jsou opotřebované a téměř zničené. Na druhou stranu se díky tomu nemusí Jan při hře tolik kontrolovat.

„Dobrý,“ říká Rettig. „Polož se do toho ještě víc!“

Jsou tu i další dva členové kapely: basista se jmenuje Anders, na doprovodnou kytaru hraje Rasmus. Oba jsou v Rettigově věku a během hraní mlčí. Jan netuší, co si ti dva myslí o tom, že dnes hraje místo bubeníka Carla, protože během celého večera neřekli jediné slovo, jen se na bicí tu a tam krátce zadívali.

Pracují snad Carl, Anders nebo Rasmus také jako strážci v Patricii?

Ve čtvrt na devět zkouška končí a muzikanti si sbalí věci. Ostatní dva členové kapely, každý se svou kytarou v pouzdře, rychle odejdou, Rettig se zdrží. Jan také zůstane – ví, že Rettig čeká na jeho odpověď.

„Hraješ dobře,“ říká Rettig. „Trochu jako Afričan!“

„Dík,“ řekne Jan a zvedne se od bicích. „Bylo to fajn.“

„Ty už jsi někdy v nějaký kapele hrál, viď?“

„Jasně,“ zalže Jan.

Mezi kartony od vajíčekje ticho. Rettig jde ke dveřím pro své černé pouzdro. Zadívá se na Jana.

„Tak už ses rozhod? Myslím ohledně toho, o čem jsme se bavili včera…“

Jan přikývne.

„Larsi, věděl jsi, že dneska, čtvrtého října, se ve Švédsku slaví Den dětí?“

Rettig zavrtí hlavou a začne skládat stativ mikrofonu.

„Já myslel, že je svátek švédských pekařů.“

„Ten taky,“ řekne Jan.

Chvíli je ticho a pak se Jan zeptá:

„Larsi, máš děti?“

„Cože?“

„Když je člověk v kontaktu s dětmi, zmoudří.“

„Hm, ale já žádný děcka nemám, bohužel,“ řekne Rettig. „Mám přítelkyni, ale děti ne. Ty nějaký máš?“

„Ne, vlastní ne.“

„Takže… Jak ses rozhod?“

„Chci se tě ještě na něco zeptat,“ řekne Jan. „Kolik si tím vyděláte?“

Než Rettig odpoví, udělá krátkou pauzu.

„Nic. Přímo z toho nemáme nic.“

Jan se na něj zadívá.

„A nepřímo?“

Rettig pokrčí rameny.

„Nic moc,“ odpoví. „Účtujem si jen takovej malej poplatek… Poštovný za to, že ten kterej dopis doručíme. Čtyřicet kaček za kus. Z toho ale fakt nezbohatnem!“

„Půjde jenom o dopisy?“

Na to se Jan ptal už několikrát, ale Rettig je trpělivý.

„Jasně, Jane. O normální dopisy!“

Jan přikývne.

„Tak jo. Jdu do toho. Zkusím to.“

„Paráda!“ řekne Rettig a rychle se k Janovi nakloní: „Takže, kámo, uděláme to takhle: já ti teď dám balíček s těma dopisama a ty, až budeš mít zase noční, ho proneseš na kliniku. V noci, pokud možno před půlnocí.“ Vytáhne z aktovky papír. „Každej den to ale nepůjde… Tady máš rozvrh, kdy má jeden z nás směnu.“

„Jeden z vás… Kdo je ten druhý?“

Rettig ztiší hlas.

„Carl, náš bubeník. Je taky strážce.“ Rettig pokračuje: „Takže: kolem desátý nebo jedenáctý vyjedeš výtahem do návštěvní místnosti. Až budeš otevírat dveře, ověř si, že tam nikdo není… ale to nehrozí. Jdi dovnitř a tu obálku schovej pod matrace na pohovce. Pak zase sjeď dolů k děckám. Ty budou v tý době spát, ne?“

Jan přikývne a vzpomene si na elektronické Anděly, které si pořídil.

„Takže všechno jasný?“

„Pokud jde o předání dopisů, tak ano… Ale říkal jsem ti, že bych se rád dozvěděl o pacientech trochu víc.“

Rettig se unaveně pousměje a uloží kytaru do pouzdra.

„Ošetřovatelé nesměj o pacientech mluvit, to snad víš.“

„Co tam pacienti celé dny dělají?“

„Dohromady nic… Čekaj. Stejně jako my ostatní. Všichni pořád jenom čekáme.“

Jan několik vteřin mlčí a pak se konečně zeptá:

„Zajímalo by mě… Je tam někdo, kdo se jmenuje Alice Rami?“

Rettig kroutí hlavou. Zdá se, že o své odpovědi vůbec nepřemýšlel.

„Ne,“ řekne. „Jsou tam dvě ženy, co se jmenujou Anna a Alide. Alice tam není žádná.“

„A co nějaká žena s příjmením Blankerová?“

Rettig se zamyslí a potom přikývne.

„Jedna Blankerová tam je… Maria Blankerová.“

Jan se k němu nakloní.

„Kolik jí je?“

„Moc stará není.“

„Třicet?“ zeptá se Jan.

„Možná. Něco mezi třiceti a pětatřiceti… Ona je taková plachá. Sedí na jednom ze ženskejch oddělení a ven moc nechodí.“

Ženská oddělení, pomyslí si Jan. Je jich tam tedy víc než jedno…

„Má děti? Chodí do naší školky?“

Rettig si s odpověďmi dává stále víc načas.

„Možná jo. Občas za ní chodí návštěvy.“

„Děti?“

Rettig přikyvuje.

„Malá holka.“

„Nevíš, jak se jmenuje?“

Rettig zavrtí hlavou a podívá se na hodinky.

„Budu už muset domů,“ řekne a zvedne aktovku ze stolu. „Takže ty dopisy… Kdy máš nejbližší noční?“

„Zítra.“

„To je skvělý.“

Rettig zasune do aktovky ruku a vyjme z ní velkou bílou, několik centimetrů silnou obálku. Jsou na ní fixou napsaná dvě písmena: S.P.

„Můžeš to tam teda odnýst?“

Jan si obálku vezme; všimne si, že je pečlivě zalepená izolepou. Nepokouší se ji otevřít, jen ji potěžká.

Je měkká. Ukrývá svazek dopisů. Nic víc? Vypadá to tak. Jan žádné tvrdé předměty nebo sáčky s práškem nenahmatá.

„Jasně.“

Kývne na Rettiga a snaží se sám sebe přesvědčit o tom, že je tato akce dobrý nápad.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

21

Následujícího dne večer má ve školce službu Hanna Aronssonová. Ve chvíli, kdy Jan vejde do šatny, vychází Hanna z ložnice dětí. Vypadá dost přepadle, a když uvidí Jana, přiloží si k ústům ukazováček.

Pššš…

Jan pochopí, že děti právě usnuly, na Hannu jen kývne a pokračuje do místnosti pro personál, aby si tam rychle odložil do skříně ruksak. Ruksak s obálkou, předmětem tajného úkolu, v němž figuruje jako poštovní doručovatel.

Pak jde do kuchyně, kde stojí Hanna opřená o myčku. Zeptá se jí:

„Spí klidně?“

„Doufám.“ Hanna si povzdechne. „Večer hrozně zlobily. Byly mrzuté a hádaly se.“

„Jo? Kolik jich dneska máme?“

„Tři, jako vždycky: Lea, Matildu a Miru.“

Nastane ticho, jako obvykle, když je Jan v práci pouze s Hannou. S kolegy z Mýtiny je snadná komunikace, i když zrovna Hanna zbytečně nemluví.

Jan by si s ní přesto rád o něčem pomluvil. Nadechne se a zeptá se jí:

„Hanno, vzpomínáš si na to, co jsem ti říkal minulý týden v baru?“

„Co myslíš?“

„Mluvil jsem o tom, jak jsem pracoval v jedné školce… a jak se mi v lese ztratil chlapec.“

Hanna přikývne, vzpomíná si.

„Říkala jsi… Řekla jsi o tom někomu?“

Z Hannina obličeje je jako vždy těžké něco vyčíst, postrádá jakýkoli výraz.

„Ne, nikomu.“

„To je dobře,“ řekne Jan.

Zdá se, že Hanna chce ještě něco říct, snad se ho chce na něco zeptat, ale nakonec jen uloží do myčky poslední kus nádobí a zavře ji.

„Tímhle bych to pro dnešek ukončila.“

„Jasně. Už víš, co budeš dělat večer?“

„Nevím… Možná zajdu do fitka.“

Jana mohlo také napadnout, že tam Hanna chodívá. Je sice drobná, ale má vytrénovanou postavu. Není hubená jako Rami.

Deset minut po Hannině odchodu Jan zamkne vchodové dveře. Je teď ve školce sám. Nemá tu televizi ani věž, v hlavě mu znějí jen rockové skladby, které večer předtím zkoušel s The Bohemos. Společné hraní s kapelou se mu líbilo. Přizve ho do ní Lars Rettig ještě někdy?

Snad, pokud se dnes osvědčí ve své úloze kurýra.

Děti tvrdě spí, Jan nemá co na práci. Než se přiblíží jedenáctá, bude to dlouhé čekání. Jan sedí v kuchyni s knihou v ruce a co chvíli se zadívá ven do tmy, ke klinice.

Když hodiny konečně ukazují tři čtvrtě na jedenáct, přistoupí ke skříni a vezme si z ní silnou obálku a oba Anděly.

Přestože mu to připadá trochu směšné, natáhne si cyklistické rukavice a celou obálku otře suchým hadrem – nechce, aby na ní v případě, že by se dostala do rukou doktoru Högsmedovi, zůstaly otisky jeho prstů nebo vlasy.

Za pět minut jedenáct pověsí zapnutou chůvičku do ložnice dětí a otevře kartou dveře do sklepa. S obálkou v levé ruce a s Andělem připevněným k pásku projde chodbou kolem obrázků se zvířátky.

Výtah tu už na něho čeká. Jan nastoupí a stiskne tlačítko. Kabina se zachvěje a vydá se na cestu vzhůru.

Jan není zvyklý jezdit nahoru bez dětí a ještě neobvyklejší mu připadá absolvovat tuto jízdu uprostřed noci.

Výtah se s trhnutím zastaví. Jan se nakloní k okénku – vidí, že je v místnosti zhasnuto. Nezdá se, že by se v té tmě něco hýbalo.

Pomalým, obezřetným pohybem pootevře dveře asi na deset centimetrů.

Čeká, nastraží uši, ale nic neslyší. Potom vykročí na koberec. Pokaždé, když je ve Svaté Patricii, pociťuje sžíravou zvědavost a naléhavou touhu dozvědět se víc; dnes tomu není jinak.

Nábytek v místnosti připomíná hranaté stíny, trochu světla sem dopadá jen z výtahu a okénkem ve dveřích, kterými sem přicházejí pacienti. Když se Jan tím okénkem podívá, uvidí dlouhou chodbu. Je prázdná. Dveře jsou pochopitelně zamčené, tudy se nikam nedostane.

Nezbývá mu než dojít k pohovce a nadzvednout levou matraci. Co nejhlouběji pod ni zasune obálku. Matraci pak zase spustí a urovná, aby na pohovce dobře seděla. Hotovo!

Ještě jednou se podívá na pohovku a zamíří zpátky k výtahu. Sjede do sklepa a pomalu se vrátí do školky, kde si ustele v místnosti pro personál a lehne si. Jako obvykle ale nemůže usnout.

Stal se tedy jedním z nich. Pracuje ve školce jen něco málo přes tři týdny a už se stal členem jakéhosi pašeráckého gangu.

Může za to Rami – pokud je to tedy ona –, matka Josefine s novým jménem Maria Blankerová.

Jan nespí, dívá se do tmy a lituje, že obálku od Rettiga neotevřel. Co když byl některý z dopisů adresován jí?

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Hodinky tikaly. Když Jan pospíchal lesem, tak ten zvuk samozřejmě neslyšel, ale vnímal, jak kolem něho sviští vteřiny – čas běžel rychle. Toho, co musel během krátké doby stihnout, bylo hodně.

V soutěsce, kde předešlého večera umístil další šipku, se nad ním zvedaly skalní stěny. V trávě nebyly vidět žádné zřetelné stopy, které by dokazovaly, že tudy malý William prošel. Ale žádnou jinou cestou se dát nemohl.

Jan prošel otevřenou brankou a zpomalil. Soutěsku měl za zády, díval se před sebe.

Poslední červená šipka byla připevněná na dva těžké kameny, které ležely asi dvacet metrů za soutěskou. Šipka ukazovala na svah, na otevřené dveře do bunkru.

Williama nebylo nikde vidět.

Jan při cestě vzhůru svahem cítil, jak mu v uších pulzuje krev. Znělo to jako údery na basový buben. Dva metry před vchodem do bunkru se změnil v kočku – chtěl se k němu protáhnout potichu, aby v jehličí nezapraskalo.

Dostal se až k plechovým dveřím. Sklonil hlavu a nastražil uši.

Ale ano, někdo tam je! Někdo mezi betonovými stěnami popotáhl nosem. Jan doufal, že to nebyl pláč, ale že malému chlapci jen po cestě studeným lesem teče z nosu.

Tiše zvedl ruku a zvolna plechové dveře zavřel. Pomalu, pomaloučku… Když se dveře zavřely, zasunul obě závory.

Večer si pod jeden kámen nedaleko bunkru schoval dálkový ovladač, který předtím vložil do igelitového sáčku. Nyní z něj ovladač vytáhl a uvedl robota do chodu. Hračku nemohl vidět, ale průzorem ve stěně slyšel, jak se bunkrem rozléhá jeho vlastní deformovaný hlas.

„Počkej tady, Williame,“ ozývalo se z robotova reproduktoru. „Všechno je v pořádku, počkej tady!“

Jan vrátil dálkové ovládání na původní místo a otočil se. Sestoupil svahem a zamířil zpět k soutěsce. Cestou strhl šipku, smotal ji do ruličky a zastrčil do kapsy. Totéž udělal i s druhou šipkou. Jediným trhnutím pak zavřel branku, vyšel ze soutěsky a strhl i poslední šipku.

Přestože mu už docházel dech, nezpomalil a rychle vyběhl do kopce. Bubny bubnovaly.

Poté, co se vrátil na místo, kde si s chlapci začal hrát na schovávanou, podíval se na hodinky. Patnáct třicet pět. Měl pocit, že byl pryč delší dobu. Hra netrvala déle než deset minut.

Náhle zahlédl mezi smrky světle zelenou bundu. Byl to malý chlapec, který se právě skláněl ve křoví a snažil se ukrýt. O kousek dál pak zahlédl dalšího chlapce a pak ještě jednoho.

Své svěřence měl tedy pod kontrolou, věděl přesně, kde jsou. Také William byl tam, kde měl být. Plán fungoval. Jan věděl, že se teď musí uklidnit.

Usmál se a udělal si z dlaní před ústy kornoutek.

„Haló, kluci! Vidím vás!“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

22

Než Jan v pátek odjede na noční směnu, vezme prázdný hrneček a vyjde ze svého bytu. Toho večera nemá v úmyslu jít ven, sejde jen o dvě poschodí níž k sousedovi, který má na dveřích štítek V. LEGÉN.

Za dveřmi sousedova bytu je ticho. Jan zatím dvakrát zazvonil, ale nikdo mu neotevřel. Proto zazvoní znovu.

Někdo se ozve, ve dveřích zarachotí. Legén je měl zamčené, ale nyní je otevřel na šířku asi deset centimetrů.

„Dobrý večer,“ řekne Jan a ukáže mu hrneček.

Soused na to nic neřekne.

„Jmenuju se Jan Hauger… Bydlím nahoře,“ pokračuje Jan. „Chtěl jsem se zeptat, jestli nemáte trochu cukru. Peču koláč.“

Legén se na něho dívá jako sešlý boxer, který se ocitl tváří v tvář svému úhlavnímu nepříteli. Dnes není v dobré náladě. Přesto si hrneček vezme a udělá čelem vzad. Jan teď může potichu přistoupit ke dveřím a vsunout do nich hlavu.

V předsíni je tma a nepořádek, je tu cítit tabák. Vedle botníku leží pytel, kterého si Jan tenkrát všiml ve sklepě. Nápis na něm je nyní dobře čitelný: SVATÁ PATRICIE – PRÁDELNA.

Jan se tedy nemýlil.

Když se potom Legén vrátí s hrnečkem z poloviny naplněným cukrem, Jan se spokojeně usměje.

„Skvělé. Moc vám děkuju!“

Jan už se chystá k tomu, že ukáže na pytel a začne mluvit o tom, že pracuje ve Svaté Patricii, ale Legén mezitím kývne hlavou a rychle zavře. Ve dveřích se ozve cvaknutí zámku.

Jan se vrátí do své kuchyně a cukr vysype do odpadkového koše.

Kolem jednadvacáté hodiny sedne na kolo a vyrazí do školky. Celou cestu myslí na obálku, kterou včera v noci pronesl do návštěvní místnosti. Teď by ji měl mít u sebe Rettig. Údajně bude mít jakýsi vliv na pacienty, ale jaký? To Jan netuší.

Nezměnilo se vůbec nic. Když Jan přijde do školky, vidí, že kolem kliniky dál bez hnutí stojí betonová zeď, reflektory svítí a všechno je stejné jako dřív. Na jeho příchod dnes čeká Lilian. Děti už uložila.

„Ahoj, Lilian!“

„Ahoj, Jane!“

Lilian sice vypadá unaveně, ale mluví nahlas a energicky. Někdy má člověk pocit, že přestože si s nimi ráda hraje, děti se jí trochu bojí. Janovi připadá, že Lilian má v sobě jakousi nepoddajnost, ale zároveň je křehká.

„Těšíš se na víkend?“ zeptá se jí Jan.

„Jasně!“

„Vyrazíš někam za zábavou?“

„Určitě.“

V jejím hlase se neozývá žádné očekávání. Lilian si spěšně oblékne bundu. Nezeptá se Jana, co bude dělat, a nepopřeje mu příjemný víkend. Krátce na něj pohlédne a odejde.

Jan je opět sám. Začne se připravovat na noc.

Zkontroluje, jestli děti v ložnici spí, provede obvyklé večerní úkony a už v jedenáct si jde lehnout. Jako vždy se mu špatně usíná. Je teplo a dusno, pohovka mu připadá malá a nepohodlná. V kuchyni zatím leží karta a touží po něm. A on po ní touží ještě víc.

Jan ve tmě potichu zavzdychá. Ne, musím zůstat ležet, nesmím do sklepa! Přitom dobře ví, že se jinak než přes sklep na kliniku nedostane.

Dveře v návštěvní místnosti jsou zamčené. Ale jestliže do ní může Rettig vejít a vzít si obálku schovanou pod matrací, musí mít od nich přece klíč!

Obdrželi už pacienti své dopisy? Snad ano. Lars Rettig se s nimi možná právě plíží chodbami a předává jim je.

Jan se obrátí na bok a dál si pohrává s myšlenkou, jestli by na kliniku nemohla vést nějaká tajná cesta.

Co ten kryt ve sklepě? Má dva vchody – kam asi vede ten druhý? Kdoví, jestli se dá vůbec otevřít. Může vést buď přímo do nitra kliniky, anebo také do chodby, která končí ve zdi. Pokud se tam ale nepůjde podívat a ty dveře se nepokusí otevřít, nikdy se to nedozví.

Pohledem na hodiny zjistí, že je tři čtvrtě na dvanáct. Děti spí a karta na něho stále čeká.

Venku stojí Svatá Psycho, podobná vysoké hoře, která už svou pouhou existencí láká k tomu, aby byla zdolána. Jako Mount Everest. Na Everestu ovšem také mnoho horolezců zahynulo…

Ne, je lepší si kliniku představovat jako jeskyni, kterou je třeba prozkoumat. O tom, že by někdo zahynul v jeskyni, Jan nikdy neslyšel, i když něco takového se nepochybně stát mohlo.

Už se rozhodl. Odhrne přikrývku na stranu a vstane do tmy.

Jen se na chvíli podívá do krytu a pak si zase půjde lehnout!

Už o tři minuty později vchází do sklepní chodby. Na opasku má zapnutého Anděla, rozsvěcí světlo a sestupuje ze schodů. Okénko výtahu je tmavé – kabina je nahoře. Jan dnes nestiskne tlačítko, aby si ji přivolal, ale jde dál chodbou, zabočí za roh a zastaví se u ocelových dveří. Jsou zavřené a stále je na nich tabulka s nápisem Tyto dveře je nutné zamykat! Jan si pamatuje, kde je vypínač, a rozsvítí zářivky.

V krytu to vypadá stejně, jako když tu byl posledně. Koberec přes celou podlahu, pár polštářů a kusů nábytku. Nikdo tu nebyl. Nebo snad ano? Matrace leží na podlaze – nebyla minule opřená o stěnu? A co ta láhev od vína vedle ní? Byla tu předtím, nebo ne? Jan si nevzpomíná.

Každopádně je zde ticho. Jan opatrně vejde dovnitř. Nechá dveře otevřené a dojde k druhým dveřím na protější straně místnosti. K těm, které možná vedou na kliniku. Další zavřené dveře s dlouhou klikou.

Jan za ni vezme a stiskne ji. Klika se pootočí asi o centimetr a zarazí se. Jan si stoupne na špičky, napíná paže a vší silou se pokouší překonat odpor kovového materiálu, ale je to marné.

Klinika ho dovnitř nepustí.

Jan vydechne a zadívá se stranou – vtom něco zaslechne.

Nějaký zvuk. Podlaha slabě vibruje.

Sklepem se nese jakési bzučení, proniká betonovými zdmi. Jan nejdřív nedokáže určit, co to je, ale pak pochopí. Je to motor.

Vrčení je stále silnější.

Jan ví, že je to motor výtahu. Kabina se začala pohybovat – z návštěvní místnosti klesá do sklepa.

Jan pustí kliku a poslouchá.

Ozve se cvaknutí – výtah už je dole. Pár vteřin je ticho. Pak je slyšet, jak se dveře výtahu otevírají. Z kabiny někdo vyjde do chodby.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

23

Jan stojí mezi silnými zdmi krytu a nehýbá se.

Rozhodni se! říká si.

Jediné, co udělal ve chvíli, kdy se otevřely dveře výtahu, bylo, že zvedl ruku a zhasl v krytu světlo, aby ho neprozradilo. Pak už jen zůstal jako přibitý k podlaze.

Stojí bez hnutí, má nastražené uši. Neví, co má udělat. Všechny zvuky, které právě slyší, přicházejí z nitra sklepa, proletují kolem ostrých rohů a rezonují v jeho kamenných zdech.

Jan jasně slyší, jak se dveře výtahu opět zavírají. Zdá se mu, že někdo kráčí po betonové podlaze na chodbě. Tiché, plíživé vzdalující se kroky.

Někdo klidným tempem vyrazil od výtahu do chodby.

Někdo se blíží ke schodům do Mýtiny.

Jde nahoru ke spícím dětem – Leovi, Miře a Matildě.

Jan si uvědomuje, že nesmí jen tak nečinně stát, a nakonec se pohne. Otočí se a vykročí do chodby. Po stěně klouže jeho stín. Udělá dva kroky a pak třetí.

Světlo najednou zhasne. Janův stín zmizí, v chodbě je naprostá tma.

Je mu jasné, co se stalo: osoba, která vyšla z výtahu, vyšla nahoru po schodech a otočila vypínačem.

Dveře vedoucí do šatny při otevírání zarachotí a pak se zavřou. Návštěvník, který přišel ze Svaté Psycho, tedy musí mít kartu!

Ten člověk je nyní ve školce. Jan, který nese odpovědnost za děti, nemůže zasáhnout.

Má sice svou kartu, takže ven se dostane, ale to nestačí.

Potřebuje zbraň. Něco, čím by mohl bránit sebe i děti, cokoli. Snaží se ve tmě něco nahmatat. Narazí na prázdnou láhev od vína a sebere ji.

Poslouží mu jako palice. Uchopí ji za hrdlo a zvedne před sebe.

Na chodbě je téměř úplná tma, svítí tu jen slabé žluté světlo, které sem dopadá z okénka výtahu. Jan se obezřetně vydá podél stěny ke schodům.

Málem by zapomněl, že má na opasku Anděla. Z malého přístroje se náhle ozve praskot.

Nejprve jakési škrábání a pak něco, co zní tak, jako když někdo dýchá. Je to dech někoho, kdo se vplížil do dětské ložnice.

Návštěvník vešel k dětem.

Janovi se rozbuší srdce. Začne dělat delší kroky.

Doktor Högsmed ho ujistil, že většina pacientů na klinice není nebezpečná. Jan nyní přesto myslí jen na ty nebezpečné. Myslí na vraha Ivana Rössela. A na starou Margit s brokovnicí, z níž stoupá kouř…

Sakra! Jan postupuje vpřed krátkými rychlými kroky a přitom šátrá rukama po stěně. Beton mu na omak připadá jako jemný smirkový papír.

Vtom se ozve rána – Jan rukou shodil jeden z obrázků. Nezastaví se.

Najednou narazí do něčeho tvrdého. Betonové schody. Zvedne nohu a opatrně stoupá schod po schodu tak dlouho, až se jeho ruce dotknou dveří. Ty jsou ale zamčené.

Jan je musí odemknout, ale náhle si nedokáže vzpomenout na kód. Hlavu jako by měl prázdnou. Ano, je to datum narození Marie-Louise – jak ale přesně zní!

Jak?

Jan zesílí hlasitost na chůvičce. Slyší v ní zvuk kroků – někdo prochází mezi spícími dětmi. Návštěvník ze Svaté Psycho.

Kód! Jak jenom zní ten kód!

Jan se teď musí soustředit. Trochu se uklidní a pozvolna začne v paměti lovit čísla. Jedno po druhém se mu vynořují v hlavě. Tři, jedna, nula, sedm. Potom ve tmě nahmatá číselník, vyťuká číslice a čtečkou protáhne kartu. Slyší, jak v zámku cvaklo.

Pomalu otevře dveře a láhev napřáhne před sebe.

V malých místnostech školky je ticho.

Jan udělá dva kroky dopředu a všimne si, že dveře do ložnice jsou pootevřené. Když odsud odcházel, byly zavřené.

Ruku, v níž drží láhev, má zpocenou.

Uvnitř spí tři děti: Leo, Matilda a Mira, které tu nechal samotné. Zatají dech a tiše zamíří ke dveřím.

V ložnici je tma.

Nahlédne dovnitř. Očekává, že se nad lůžky bude sklánět velký černý stín, ale nic takového nevidí.

Nic se tu nehýbe. Všechny tři děti spí pod svými přikrývkami. Tiše a pravidelně oddechují. Jan vklouzne dovnitř a nastraží uši. Pokoj je malý, není možné se tu někde ukrýt.

Nikdo tu není. Kam se tedy ten člověk poděl?

Jan vyjde ven, zavře dveře a rozsvítí světlo v předsíni. Pak budovu prohledá místnost po místnosti, podívá se do všech koutů, ale nikoho nenajde.

Potom se vrátí do předsíně. Vchodové dveře jsou sice zavřené, ale když zmáčkne kliku, zjistí, že jsou odemčené. Někdo je odemkl a odešel.

Jan otevře a vyhlédne na dvůr, ale nikoho nezahlédne.

„Haló!“ zavolá do noci – hlavně proto, aby uslyšel vlastní hlas.

Nikdo mu neodpoví. Před školkou nikdo není, na ulici není ani živáčka.

Jan dveře, za nimiž je cítit venkovní chlad, zase zavře, zamkne je a vydechne si. Podívá se na hodiny: je čtvrt na jednu.

Než si půjde lehnout, musí udělat ještě něco: vrátit se do sklepa a pověsit zpátky na stěnu obrázek. Musí tam také vrátit tu láhev. Kdyby ji ve školce objevila Marie-Louise, asi by jí těžko vysvětloval, jak se sem dostala. Úplně poslední věc, kterou udělá, je, že kliku od dveří do sklepa zapříčí židlí, aby je nikdo, i kdyby měl kartu, nemohl z druhé strany otevřít.

V osm ráno odjede domů. Zbytek noci, jen co se mu konečně podařilo usnout, už byl klidný. Srdce mu sice silně tlouklo, ale cítil přitom spíše samotu než strach.

Naše práce je bezpečná, řekl mu doktor Högsmed. Naší prioritou je, aby nikomu nehrozilo žádné nebezpečí.

Jan zatím cestu k Rami nenašel. Ví ale jedno: někdo školku používá jako průchod z kliniky.

Doufám, že to není některý z pacientů, pomyslí si.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

24

Druhou obálku od Rettiga obdrží Jan v neděli ráno. Leží ve své posteli, jeho mozek je ponořený do klidných vod hřejivého snu o lásce, ale v sedm hodin je přerušen náhlým probuzením. Jan nejprve neví, co ho vzbudilo, ale pak si uvědomí, že to byla rána, kterou vydal kryt otvoru na dopisy na dveřích bytu.

Ze snu si nic nepamatuje, musí vstát. Když se zadívá na podlahu v předsíni, uvidí tam ležet dopis, který je mu povědomý. Jediný rozdíl od toho předešlého je ten, že tento je světle žlutý. Jinak je stejně silný a na jeho přední straně jsou napsaná dvě písmena S.P.

Jan tentokrát s obálkou udělá to, co se napoprvé neodvážil: otevře ji. Vezme si ji do kuchyně, položí ji na stůl a začne zkoumat, jakým způsobem je zalepená. Byla použita běžná průhledná izolepa, kterou je možné koupit v každé samoobsluze. To mu ulehčí rozhodnutí pásku na zadní straně obálky rozstřihnout a opatrně odloupnout.

Na chvíli zaváhá. Smí otevřít dopis, který je vlastně zakázáno doručit? Ne, tím se teď nebude zabývat.

Poté, co izolepu odstraní, snadno do obálky zasune ostrý kuchyňský nůž a s citem odlepí klopu. Obálka je otevřená.

Jan do ní vsune ruku a vyjme její obsah.

Rettig mu nelhal: jsou to dopisy. Výhradně dopisy. Napočítá jich dohromady třicet čtyři. Obálky mají různou barvu a velikost. Na jejich předních stranách jsou různým rukopisem, propisovačkou nebo tužkou, napsána různá jména. Adresa je u všech stejná: Oblastní psychiatrická klinika svaté Patricie.

Jan si pomalu prohlíží jména adresátů a vidí, že jedno z nich se několikrát opakuje: Ivan Rössel.

Vrah Rössel dostal celkem devět dopisů.

Je to jediné jméno, které Janovi něco říká. Žádné dopisy adresované Alici Rami nebo Marii Blankerové v obálce nejsou.

Jan si promne oči a zamyslí se. Jestliže on sám se k Rami nedostane, možná by jí mohl poslat dopis. Co by tím mohl ztratit?

V kredenci má dopisní soupravu, kterou dostal od své matky, když se stěhoval z domova. Ručně lepené obálky a silné dopisní papíry, z nichž během deseti let použil sotva jeden.

Uchopí propisovačku a několik vteřin se upřeně dívá na prázdný bílý papír. Chtěl by na něj něco napsat, má toho tolik co říct.

Nakonec napíše jen jedinou otázku:

MILÁ VEVERKO, CHTĚLA BY SES DOSTAT Z OHRADY?

Podepíše se křestním jménem. Uvažuje o tom, že by uvedl i svou adresu, ale pak si uvědomí, že obálku, v níž mu Rami pošle odpověď, pak uvidí Lars Rettig nebo některý jiný strážce. Pokud tedy Rami odepíše… Jako odesílatele proto uvede Jana Larssona a uvede svou starou göteborskou adresu.

Pak na obálku napíše adresu kliniky a jako adresátku Marii Blankerovou. Zalepí obálku a přiloží ji k ostatním.

Když pak nazítří jede do Mýtiny, zásilku pro pacienty nese v ruksaku. Je pondělí a čeká ho večerní služba. Dětem tu tedy bude kralovat sám tři hodiny – a až usnou, bude mít dost času na krátký výlet do Svaté Psycho. Do návštěvní místnosti pro děti a rodiče, která nyní funguje také jako poštovní místnost.

Ve školce se zdá být všechno v pořádku. Když ale Jan vejde do místnosti pro personál, vidí, že vedle Marie-Louise sedí nějaký cizí muž.

Jan se zastaví na prahu a polije ho horko. Hlavou mu pak proletí živá vzpomínka na to, co se stalo při jeho poslední noční směně: z výtahu vystoupil neznámý návštěvník a prošel školkou ven do noci. Když si ale muže prohlédne, pozná ho: brýle, husté hnědé vlasy. A ústa, která se málokdy usmívají.

„Buďte zdráv, Jane! Jak se máte?“

Na návštěvu přišel primář Högsmed. Janovi moc nechybí k tomu, aby očekával, že na stole před primářem uvidí hromádku čepic, z nichž si někdo bude vybírat, ale stojí tam jen poloprázdný šálek kávy.

Jan se rychle usměje a jde si s primářem potřást rukou.

„Všechno je v nejlepším pořádku, pane doktore.“

„Patriku, Jane!“

Jan rychle přikývne. Högsmed pro něho nikdy nebude nikým jiným než doktorem, ale teď mu nezbývá nic jiného než přetvářka.

Högsmed se na něho zadívá zkoumavým pohledem.

„Tak jaká? Už jste si osvojil náš režim?“

Primář čeká na Janovu odpověď.

„Ano, jistě,“ řekne Jan. „Je to tu skvělé.“

„To mě těší.“

Janův úsměv je stále křečovitější. Myslí na svůj dopis, který má v ruksaku. Ten je samozřejmě zalepený, ale přesto: netuší Högsmed něco? Co když byl mezitím Lars Rettig odhalen?

Lékař se pak obrátí na Janovu nadřízenou.

„Zvládá to?“

Högsmed hovoří bezstarostným tónem a Marie-Louise horlivě přikyvuje.

„Ano! Jsme ohromně spokojení! Děti si Jana moc oblíbily, mají v něm opravdového kamaráda, rády si s ním hrají.“

Ačkoli Jan ta pochvalná slova vnímá, nedokáže si oddechnout. Nejraději by se ztratil, zmizel z pokoje i ze společnosti doktora Högsmeda. Když se ho Marie-Louise zeptá, jestli by nechtěl kávu, ihned zavrtí hlavou.

„Ne, díky, jednu jsem měl těsně předtím, než jsem sem jel. Když to s pitím přeženu, celý se roztřesu,“ řekne a vzápětí dodá: „Myslím, když to přeženu s kofeinem…“

Pak se otočí a jde za dětmi do herny. Högsmed se za jeho zády nakloní k Marii-Louise a něco jí tiše řekne, jenomže Jan nemá šanci to kvůli křiku a smíchu dětí slyšet.

„Jane, pojď k nám!“

„Pojď, budeme si skládat stavebnici!“

Natalie a Matilda ho vtahují do hry, ale Janovi dnes není do řeči a do žertování jako jindy.

Celou dobu se otáčí ke dveřím a čeká, kdy na jeho rameno dopadne ruka a kdy uslyší přísný hlas, který ho vyzve k tomu, aby se dostavil ke krátkému pohovoru. Ke společnému výslechu se strážci na klinice.

To se ale nestane. Když po chvíli nahlédne do místnosti pro personál, zjistí, že je prázdná. Högsmed odešel.

Jan se teď tedy může uvolnit, nebo se o to alespoň pokusit. Dnes by asi svůj dopis pro Rami odnést do Patricie neměl, co když se Högsmed zastaví ve školce znovu? Jan ale zároveň nechce, aby dopis zůstal ve skříni.

Hodiny se sice vlečou, ale večer nakonec přece jen přijde. Většina dětí i personál odcházejí domů. Jan dětem, které ve školce zůstávají přes noc, ohřeje telecí s koprovou omáčkou a bramborem a pak je uloží k spánku.

Je tři čtvrtě na devět. Jan, ví, že po něm Rettig chce, aby na kliniku chodil později, ale je příliš netrpělivý. Má dost času, Andreas ho nepřijde vystřídat dřív než za hodinu.

Chvíli vyčká, ještě jednou se podívá na spící děti a pak s Andělem u pasu a obálkou pod svetrem sejde do sklepa.

Rychle! Poštovní doručovatel musí pracovat rychle!

Ve sklepě ho čeká výtah.

Jan se nadechne a vyjede do návštěvní místnosti. Je tam ticho, prázdno a zhasnuto.

Chvatně vyrazí k pohovce, nadzvedne matraci a zarazí se – jedna obálka už tu leží.

Ale není to tatáž obálka, kterou tu nechal před několika dny. Tahle je větší a silnější a na přední straně je ledabyle napsáno:

OTEVŘI A ODEŠLI!

Odpověď ze Svaté Psycho. Jan nemůže z obálky spustit oči. Pak ji rychle vezme, schová si ji pod svetr a pod matraci zasune svou velkou žlutou obálku.

Když se pak vrátí do školky, je všude stále hrobové ticho.

O třicet minut později se otevřou vchodové dveře. Jan sebou trhne, ale nemá důvod se znepokojovat: do budovy vstupuje jeho kolega Andreas, klidný a veselý jako obvykle. Andreas je vyrovnaný a zřejmě zcela bezstarostný muž.

„Haló, Jane! Všechno v pohodě?“

„Jo, jo… Všichni naši malí přátelé spí.“

Jan se pousměje, oblékne si bundu a zamkne skříň, do níž předtím uložil obálku. Je plný očekávání, málem jako na Štědrý večer.

„Tak se tady měj, Andreasi… Nashle zítra!“

I po návratu domů Jan stále myslí na doktora Högsmeda. Zamkne dveře a na okně stáhne žaluzie. Pak vyndá z ruksaku Rettigovu obálku a otevře ji.

Vyřine se z ní sedmačtyřicet dopisů, odpovědí pacientů. Jako by to byl balíček karet: malé i velké obálky, všechny pečlivě ofrankované a adresované různým osobám ve Švédsku, s výjimkou dvou: jeden dopis je adresován do Hamburku a druhý do brazilské Bahie. Na žádné obálce není uveden odesílatel.

Jan je fascinován a obálky rozloží po stole, jako by si vykládal pasiáns. Přesouvá je z místa na místo, prohlíží si různé typy nedbalých i úhledných rukopisů, jimiž pisatelé napsali adresy, a nakonec je shrne na hromádku.

Má teď nad nimi moc. Mohl by je klidně vyhodit.

Když se pak o hodinu později uloží k spánku, přemýšlí o tom, kteří pacienti ty dopisy napsali.

Ivan Rössel? Minule dostal spoustu dopisů. Odpovídá lidem, kteří mu píší?

Napsala někomu Rami? V návštěvní místnosti teď každopádně leží jeden dopis, který jí napsal Jan, a čeká…

Jan usne a záhy se pohrouží do téhož hřejivého snu, který se mu zdál v neděli ráno. Po probuzení si ho dokáže jasně rekapitulovat. Žije v něm s Alicí Rami. Bydlí na venkově, na statku, kolem něhož nestojí žádné ploty a ohrady. Jdou spolu dlouhými kroky po klikatící se štěrkové cestě, jsou svobodí a nemají strach. Omyly, kterých se oba v životě dopustili, už dávno hodili za hlavu. Rami vede na vodítku velkého psa, bernardýna nebo rottweilera. Přestože je to hlídací pes, je hodný a poslouchá Rami na slovo.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Učitelka Sigrid vešla do Rysa dvacet minut po čtvrté – Jan její příchod sledoval koutkem oka. Oba se s dětmi vrátili z lesa před půl hodinou, školka měla krátce nato zavírat.

Cestou z lesa všechno probíhalo bez problémů – až na to, že ve skupině bylo jen šestnáct dětí, ne sedmnáct. Jan na to ovšem neupozornil, ani Sigrid nebo některé z dětí si nevšimly, že William schází.

Jan nedokázal myslet na nic jiného.

Kolem půl páté si udělal malou pauzu, zdánlivě zcela běžnou přestávku v práci, na kterou měl nárok. Školku opustil na deset minut – šel k nejbližší poštovní schránce, vzdálené jen tři bloky od Rysa. Cestou k ní se zastavil v temném vchodu do jednoho domu a vyndal z kapsy Williamovu čepičku.

Předešlého dne večer si připravil ofrankovanou obálku. Čepičku do ní teď vložil, zalepil ji a hodil do schránky. Potom se rychle vrátil do práce.

Když Sigrid vcházela do školky, stál Jan v šatně a hovořil s jednou ženou; její jméno si nepamatoval, ale byla to matka Maxe Karlssona, která si přišla pro syna.

Sigrid k nim přistoupila a jejich rozhovor přerušila. Její tichý hlas byl plný znepokojení:

„Jane, promiň… Mohl bys na chvilku?“

„Jistě, co se děje?“

Odvedla ho kousek stranou.

„Nemáte tady o jedno dítě navíc?“

Jan se na ni zadíval s předstíraným překvapením.

„Ne, teď nám tu zůstaly jen čtyři, ostatní už si vyzvedli rodiče… Proč?“

Sigrid se rozhlédla po šatně.

„Jde o Williama od nás, o malého Williama Haleviho… Jeho táta čeká v Medvědovi, chce si ho vyzvednout… Ale William u nás není!“

„Vážně?“

Sigrid zavrtí hlavou.

„Mohla bych se tady trochu porozhlídnout?“

„Jistě.“

Jan přikývl a Sigrid zmizela v oddělení. Jan mezitím otevřel dveře Maxovi a jeho matce a zamával jim. Sigrid se po třech minutách vrátila do šatny. Vypadala teď ještě znepokojeněji a kroutila hlavou.

„Fakt netuším, kde by mohl být…“ Přejela si rukou přes rozcuchané vlasy. „Nepamatuju se, jestli byl William s námi, když jsme se vraceli z lesa… Tam šel s námi, to vím, ale nepamatuju se, že… Nevzpomínám si, jestli byl s námi, když jsme šli zpátky. A co ty?“

Jan zavrtěl hlavou. Představoval si scénu, v níž William zabíhá do soutěsky. Sigrid ale odpověděl tichým hlasem:

„Je mi líto… Nevzpomínám si. Víš, já děti z Medvěda tak dobře neznám.“

Nastalo ticho. Učitelé se dívali jeden na druhého. Sigrid vrtěla hlavou, jako by se tím chtěla probudit.

„Musím se vrátit za jeho otcem. Stejně si myslím… Myslím, že budeme muset zavolat policii. Co říkáš?“

„Dobře,“ řekl Jan.

Cítil, jak mu kamsi mezi plíce sjel ledový rampouch a do žaludku mu proniká jeho chlad.

Budeme muset zavolat policii.

Už to přišlo. Jan přestal mít nad vývojem událostí kontrolu.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

25

Jan je teď něco jako zločinec, špion nebo tajný kurýr… S dopisy ze Svaté Psycho nechce nakládat riskantním způsobem. Jede velkou objížďkou do práce a celou hromádku dopisů rychle vhodí do poštovní schránky na jedné liduprázdné ulici. Tak hodně štěstí! Čtyřicet sedm dopisů od pacientů se vydává na cestu do světa.

Potom zamíří do práce. Začíná mrznout a na ulicích se už tvoří ledové mapy. Jan bude muset přestat jezdit na kole, aby neupadl. Je to životu nebezpečné.

Po příchodu do Mýtiny k němu přiběhne pár malých botiček. Je to Matilda a svítí jí oči.

„Je tady policie!“

Dívenka si samozřejmě dělá legraci.

„Opravdu?“ řekne Jan klidně a rozepne si bundu. „A co tu chtějí? Chtějí si s námi dát džus?“

Matilda se zatváří nechápavě, ale Jan na ni hned zamrká. Předškolní děti povídají všechno možné, je těžké odlišit, co z toho je a co není pravda, co je skutečnost a co fantazie.

Ovšem policie se tu skutečně objevila. Ne ve školce, ale na pozemku kliniky. Když se Jan o čtvrt hodiny později zadívá z okna v kuchyni, všimne si, že u kliniky stojí policejní vůz. Podél druhé strany ohrady pak náhle začnou procházet dva uniformovaní policisté. Mluví spolu tichým hlasem a celou dobu se dívají na vlhkou zem, jako by na ní něco hledali.

Teprve nyní Jan ucítí vzadu v hlavě mírný neklid, zvuk bubínků. Od doby, kdy pracoval v Rysovi, se mu to stává pokaždé, když vidí policii.

Do kuchyně vejde Marie-Louise.

„Co tady dělá policie?“ zeptá se jí Jan.

„To nevím. Na klinice se asi něco stalo.“

V jejím hlase se neozývá znepokojení. Jan se jí přesto

zeptá:

„Někdo utekl?“

„Ne, to se mi nezdá,“ říká Marie-Louise. „Zítra se o tom jistě dočteme v hlášení.“

Marie-Louise má na mysli týdenní zprávu doktora Högsmeda, která se jí každou středu objevuje v počítači a ona si ji vždy vytiskne. Zatím to ale byla velmi nezáživná četba.

Jan čeká, jestli se na vstupních dveřích školky neozvou tvrdé, energické údery, ale nic takového se nestane. Když se pak znovu podívá z okna, policisté už tam nejsou.

Pomalu se uklidní a návštěvu policie pustí z hlavy. Pak se ale přiblíží desátá hodina, kdy má odvést malého Felixe do návštěvní místnosti. Do herny přijde Marie-Louise a tiše Janovi řekne:

„Dnes Felixe nedoprovodíte. Návštěvy byly zrušeny!“

„Vážně?“ podiví se Jan a automaticky ztiší hlas. „Proč?“

„Na klinice někdo zemřel.“

„Opravdu?“

Marie-Louise přikývne a ztiší hlas ještě víc:

„V noci zemřel jeden pacient.“

„Jak?“

„Nevím… Zřejmě nečekaně.“

Jan se dál neptá a začne se opět věnovat dětem – hrají si na babu a na schovávanou. Myšlenkami je ale někde jinde. Neustále myslí na dopisy, které večer odnesl do návštěvní místnosti. Třeba to nebyly jen zamilované dopisy, možná v nich byly i výhrůžky…

Kde bydlí Lars Rettig? Jaké má telefonní číslo? Jan jeho jméno v telefonním seznamu nenajde a napadá ho jediný způsob, jak je sehnat – večer po práci proto vyrazí do města. Nejprve se zastaví U Billa, ale dnes tam The Bohemos nevystupují.

Jan to nevzdává a vydá se do jejich zkušební místnosti. Vchod je sice zavřený, ale zevnitř se ozývají kytary a údery na virblový buben. Když ty zvuky Jan poslouchá, připadá si jako všemi opuštěný outsider.

Zaklepe na dveře. Žádná reakce.

Pak zabuší pěstí, ale hudba hraje stále dál. Nakonec dveře otevře a vsune dovnitř hlavu.

Hudba utichne – nejprve kytary a pak bicí. K Janovi se otočí čtyři hlavy.

„Zdravím, Jane!“

Ta slova řekl po okamžiku ticha Rettig. Jan mu na pozdrav odpoví:

„Ahoj, Larsi. Mohli bysme si promluvit?“

„No jasně, pojď dál!“

„Já myslel… mezi čtyřma očima.“

Jan se necítí dobře. Muzikanti za Rettigem jako na povel strnuli, drží v rukou nástroje, jsou připravení hrát a upřeně se na něho dívají. Je mezi nimi nová tvář, bubeník Carl. Jan má pocit, že už ho někdy předtím viděl.

„Tak jo,“ říká Rettig ostatním. „Počkejte na mě, za chvíli se vrátím!“

Čtyřka, pomyslí si Jan. Je docela možné, že jako ostraha pracují ve Svaté Psycho všichni členové The Bohemos.

Jistě, už ví, odkud Carla, toho hlídacího psa s velkými čelistmi, zná! To on tenkrát čekal na malou Josefine u výtahu a u opasku měl slzný plyn.

Carl se nevrle dívá ke dveřím. Jan se sice drží zpátky, ale strážce si ho už určitě všiml.

Rettig přichází k Janovi.

„Jane, nemůžu s tebou mluvit dlouho. Mám jen pár minut. Pojď ven!“

Poté, co vyjdou asi deset metrů před vchod na liduprázdný chodník, se Rettig zastaví.

„Tak o co jde?“

Přestože je Jan nerad konfrontován s druhými a nerad někoho tlačí ke zdi, nyní se vzchopí:

„Co to bylo za člověka, co v noci umřel?“

Rettig se na něho zadívá nechápavě.

„Kdo umřel?“

„Ráno jsme se dozvěděli, že v Patricii někdo zemřel.“

Rettig po jistém váhání kývne hlavou.

„Byl to jeden pacient.“

„Žena, nebo muž?“ zeptá se Jan.

„Muž.“

„Taky si dopisoval?“

Rettig se ohlédne za sebe a pak se nakloní k Janovi.

„Nemluv o tom!“

Usměje se na Jana, ale jeho úsměv je plný nervozity.

Jan by rád věděl, jestli ví Rettig o tom, že mu do obálky přidal ještě jeden dopis, vzkaz pro pacientku, o níž si myslí, že je to Alice Rami. Ta možnost tu přece je.

„K čemu vlastně je celé to doručování dopisů?“ zeptá se. „Proč je to pro tebe tak důležité? Můžeš mi to nějak vysvětlit?“

Rettig neodpoví hned – nejprve sklopí oči.

„Můj brácha je zavřenej,“ řekne. „Můj nevlastní brácha Tomas.“

„Tady v Patricii?“

„Ne, sedí ve vězení v Kumle. Napařili mu osm let za násilnou loupež. Chce, aby mu chodily dopisy, fůry dopisů, ale většinu z nich mu stopnou. Já s ním vůbec nemůžu udžovat kontakt, stálo by mě to místo.“ Povzdechne si. „Místo toho se snažím udělat potají něco pro ty chudáky u nás.“

Jan přikyvuje. Snad má Rettig pravdu.

„Ale ten pacient, co zemřel… Byl to jeden z těch, co posílají dopisy?“ zeptá se znovu. „Nedostal v noci dopis?“

„Ne.“ Rettig mluví unaveným hlasem: „Byl u nás kvůli pedofilii, neměl nikoho, s kým by si psal. V životě mu zůstal jedinej kamarád: druhá hlava, co mu vyrostla na rameni. On sám byl tichej a příjemnej, akorát ta jeho druhá hlava ne. Viděl ji samozřejmě jenom on. Tvrdil, že právě ona ho nutila dělat ty věci s malejma holčičkama… Mimo Patricii nebyl s nikým v kontaktu, dokonce ani jeho advokát neměl sílu za ním chodit… Ten pacient měl pořád větší depky.“

„Co udělal?“

Rettig pokrčí rameny.

„Vím já? Ráno začal sršet energií… Povedlo se mu s oběma hlavama proniknout do místnosti s oknama bez mříží. Vyskočil ven z pátýho patra. Dopad rovnou na terasu v přízemí.“

„A to se stalo dneska ráno?“

Rettig přikývne a vykročí zpátky ke zkušebně. Pak otočí hlavu k Janovi.

„Našli jsme ho v půl sedmý, ale doktor říkal, že vyskočil kolem čtvrtý… V tý době si člověk připadá nejosamělejší, co?“

Jan mu na to neodpoví. Je mu z těch slov o sebevraždě špatně, jako by za ni nesl odpovědnost.

„Nevím,“ řekne jen. „Já tou dobou spím.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

26

Betonová zeď za školkou vyvolává pocit beznaděje. Beznaděje a brutality. Takové pocity mívá Jan, kdykoli je s dětmi venku na zahradě a zadívá se na druhého souseda školky – řadové domky.

V nich se odehrává všední život, jezdí k nim auta a zase odjíždějí, děti odcházejí do školy, v ložnicích se ráno rozsvěcí světlo a večer zhasíná. I tam probíhají každodenní rutinní činnosti, stejně jako v Mýtině.

Je polovina října a od pobřeží táhnou temné mraky. Jan si hraje s dětmi venku, ale jakmile na zahradu začnou dopadat ledové krůpěje deště, rychle je odvede do herny. I tak je čas na zdravotní prohlídku.

Hanna – jak se ukázalo, je vyškolená také jako zdravotní sestra – si bere děti jedno po druhém do místnosti pro personál a důkladně je tam prohlíží: dívá se na jejich zornice, měří jim tlak a pulz.

„Zdravé jako tuřín,“ prohlásí Hanna po prohlídce.

Jan přikyvuje. Neříká se ale častěji zdravý jako řípa?

Poté se děti shromáždí v polštářovém pokoji a Marie-Louise si s nimi promluví o tom, co by si tento týden přály.

„Já bych tu chtěla mít nějaké zvířátko,“ říká Mira.

„Já taky!“ vykřikne Josefine.

„Ale proč?“ zeptá se Marie-Louise. „Máte přece svoje plyšáky!“

„My chceme opravdový zvířata!“

„Takový, co se hýbou!“

Mira se na Marii-Louise a Jana zadívá prosebnýma očima:

„Prosím vás… Nemůžeme si pořídit zvířátko?“

„Já bych chtěl pakobylky!“ křičí Leo.

„A já křečka,“ říká Hugo.

„Ne! Já chci kočku!“ namítne Matilda.

Děti to baví, ale Marii-Louise jejich návrhy netěší.

„O takové zvíře se musíte starat,“ řekne.

„Ale to my budem!“

„Musíte se o ně starat pořád. Jak to chcete udělat v době, kdy ve školce nikdo nebude?“

„To by tu mohly bydlet samy. V kleci,“ říká Matilda s úsměvem. „Zavřeme je do ní a dáme jim tam hodně jídla a vody!“

Marie-Louise místo úsměvu zavrtí hlavou.

„Zvířata by se neměla zamykat.“

Večer zůstane Jan ve školce sám se dvěma dětmi. Obě brzy usnou. Počínaje tímto týdnem ve školce nocují už jen Mira s Leem, protože Matilda se dostala do pěstounské rodiny, která ji vyzvedává každý den v pět. Jde o starší ženu a muže s šedou kšiltovkou; oba vypadají jako mírní, vlídní lidé.

Jan může jen doufat, že takoví skutečně jsou. Ale kdo to má vědět? Vzpomene si na to, co mu Rettig řekl o pacientovi, který si vzal život: On sám byl tichej a příjemnej, akorát ta jeho druhá hlava ne.

Člověk musí mít odvahu a lidem věřit. Nebo ne? Jan je velmi důvěryhodný muž – nebýt těch několika málo minut v noci, kdy spící děti opouští a jezdí výtahem na kliniku. Dnes tam jede s bušícím srdcem – vzpomene si, jak tenkrát v noci slyšel někoho sjíždět výtahem a procházet školkou. Od té doby už byl ale klid a ten zážitek se mu vcelku úspěšně dařilo vytěsnit z paměti.

V prázdné návštěvní místnosti se mu zrychlí tep, protože pod matrací leží další velká obálka s nápisem OTEVŘI A ODEŠLI!

Jan by ji nejraději otevřel už ve školce, v místnosti pro personál, ale nechce riskovat – je dvacet jedna čtyřicet a Hanna ho přijde každou chvíli vystřídat.

To se také stane, kolegyně vejde do školky ze zimy deset minut před desátou.

„Všechno v pořádku?“

Hanna má červené tváře, na něž zpod čepice padají prameny blonďatých vlasů. Tváří se dnes nezvykle radostně. Jan přikývne a oblékne si bundu.

„Usnuli kolem půl osmé. Když jsou tu teď večer jen sami dva, bývají klidnější.“

„Fajn,“ řekne Hanna.

Jan neví, co by jí ještě řekl, a tak zvedne svůj ruksak, který skrývá obálku.

Najednou si ale uvědomí, že má v zadní kapse kalhot stále kartu. Když se vracel z Patricie, dveře do sklepa sice zamkl, ale kartu už do zásuvky v kuchyni nevrátil.

Já blbec!

Obrátí se k Hanně.

„Myslím, že jsem něco zapomněl…“

„Co?“ zajímá se Hanna.

V tu chvíli už je ale Jan v kuchyni.

„Kartu?“

Za Janovými zády stojí Hanna, stále oblečená do koženého kabátu a s čepicí na hlavě. Už nemá tak červené tváře.

„Jo… kartu.“ Jan zavře zásuvku a narovná se. „Zapomněl jsem ji sem odpoledne, když jsem se vracel z kliniky, vrátit.“

„To už se mi taky stalo.“

Jan si není jistý, jestli mu Hanna skutečně věří, ale co s tím teď může dělat? Nic, jen kývnout hlavou a zamířit ke dveřím. Aspoň že tu nezapomněl obálku – ta je v ruksaku.

Hned po příchodu domů si sedne s obálkou ke kuchyňskému stolu. Když ji otevírá, chvějí se mu prsty. Ne nervozitou, ale očekáváním. Neodvažuje se věřit, že by už mohl dostat odpověď od Rami, ale co když…?

Ano, je tu jeden dopis bez odesílatele, na němž je uvedena Janova nepravá adresa.

Rettig ho pustil dál, i když – kdo ví, jestli si ho vůbec všiml.

Jan ho odloží stranou. Ostatních třiadvacet dopisů shrne na hromádku a odnese je do předsíně; pozdě v noci je půjde odeslat. Předtím ale otevře dopis, jehož adresátem je on sám.

V obálce je jeden bílý list papíru a na něm tři věty napsané tužkou. Podpis chybí.

VEVERKA SE CHCE DOSTAT Z OHRADY.

VEVERKA SE CHCE VYSVOBODIT Z BĚHACÍHO KOLA.

A CO BYS CHTĚL TY?

Jan dopis opatrně položí před sebe. Pak si přinese čistý papír, sedne si a značne psát odpověď. Jak má ale tu, které je určen, oslovit? Alice? Maria? Nebo Rami? Nakonec napíše jen pár vět. Píše co nejúhledněji a nejčitelněji:

Chci být svobodný, chci být slunečním paprskem, na který by se dalo pověsit čisté povlečení. Jsem myš, která se ukrývá v lese, strážce majáku v kamenném domě, pastýř, který pečuje o zbloudilé děti.

Jmenuji se Jan.

Před patnácti lety jsme byli sousedé.

Vzpomínáš si na mě?

Víc toho nenapíše; dopis pro Rami zatím stejně nemůže odeslat, musí počkat, až dostane příští várku dopisů pro pacienty.

Rami si určitě bude pamatovat, kde s Janem sousedila a kdy to bylo. Na období Pandemu.

Jan od té doby nosil jen svetry a košile s dlouhými rukávy. Nyní si vyhrne pravý rukáv a zadívá se na růžovou jizvu, která se táhne souběžně se žílami. Je to jeho cejch, vzpomínka na školní léta.

Mohl si klidně vyhrnout i levý rukáv – dlouhé jizvy po žiletce má na obou předloktích.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

První zvuky, které Jan po probuzení uslyšel, byla melancholická hudba. Zvolna zahrané mollové kytarové akordy. Zněly jakoby zblízka, z vedlejší místnosti, a nepřestávaly. Někdo tam ty jednoduché akordy hrál stále dokola.

Jan ležel na posteli – na bytelné posteli s hrubým povlečením. Poté, co poprvé otevřel oči, uviděl široké čelo postele z nerez oceli.

Nemocniční lůžko.

Místnost měla vysoké bílé stěny.

Nemocniční pokoj.

Stále poslouchal hru na kytaru a nemohl se hýbat, protože v nohou a v rukou neměl žádnou sílu. Cítil, jak mu intenzivně tepe v žaludku a v hlavě.

Jeho krk si pamatoval na hadičky, na měkké hadičky, které se jím protáhly, aby mu ze střev vysály tu břečku. Pachuť žluči, zápach zkysaného mléka.

Takhle to vypadá po vypumpování žaludku. Bylo to strašné. Prázdný žaludek ho bolel a připadal mu jako balon, který se mu cpe do krku. Chtělo se mu zvracet, ale nezvládl to.

Ačkoli slyšel, že se k pokoji blíží nějaké hlasy, zavřel oči a opět usnul.

Když se pak probudil, hru na kytaru už slyšet nebylo. Zavřel oči, a když je pak zase otevřel, nakláněl se nad ním vysoký muž s dlouhými vlasy a hnědým plnovousem. Vypadal jako Ježíš a měl tričko se smajlíkem na prsou.

„Jane, jak se cítíš?“ Jeho hlas se odrážel od stěn pokoje. „Já jsem Jörgen… Slyšíš mě?“

„Jörgen,“ zašeptal Jan.

„Přesně tak, Jörgen. Pracuji tady jako ošetřovatel… Cítíš se dobře?“

Přestože Janovi dobře nebylo, přikývl. Ošetřovatel, pomyslel si. Ošetřovatel čeho? Zvířat?

„Tví rodiče jeli domů,“ řekl muž. „Ale zase přijedou… Vzpomeneš si, jak se jmenují?“

Jan mlčel, přemýšlel. Bylo to zvláštní: vybavil si monotónní hlasy rodičů, ale jejich jména ne.

„Nevzpomeneš si?“ řekl Jörgen. „A víš, kdo jsi ty? Jak se jmenuješ?“

„Jan… Hauger.“

„Dobře, Jane. Chceš se osprchovat?“

Jan na lůžku strnul.

Ne, sprchovat ne! Zavrtěl hlavou.

„Dobrá. Tak spi dál, Jane.“

Jörgen od postele a pak i z místnosti, která se celá otřásala, vycouval.

Uběhl nějaký čas. Jan zaslechl, jak cosi cvaklo. Když zvedl hlavu, viděl, že dveře pokoje jsou pootevřené. Něco se za nimi pohnulo. Zvíře? Ne. Sledoval ho světlý obličej – vysoká, hubená dívka v jeho věku s křídově bílými vlasy a hnědýma očima. Stála tam a dívala se na něho. Výraz její tváře nebyl ani přátelský, ani zlý.

Jan polkl, měl sucho v krku. Zkusil zvednout hlavu a zeptal se:

„Kde to jsem?“

„V Pandemu,“ odpověděla ta dívka.

„V čem? V bunkru?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„V Pandemu.“

Jan nic neřekl – tomu slovu nerozuměl.

Dívka také mlčela a dál se na něj dívala ze dveří. Pak náhle zvedla ruce a namířila na něj malou černou krabičku. Ozvalo se cvaknutí – Janovi vyšlehl do obličeje blesk.

Jan zamrkal.

„Co to děláš!“

„Malý moment!“ řekla.

Vytáhla z malého aparátu kousek papíru, udělala dva kroky vpřed a hodila papírek Janovi na postel vedle polštáře.

„Tak prosím!“

Jan se na něj zadíval a pak ho vzal do ruky. Náhle si všiml, že se na něm začíná objevovat snímek. Byl to typ fotografie, která se vyvolává sama. Jan viděl, jak se na ní postupně rýsuje bledý obličej a útlé tělo. Byl to on sám – vystrašený Jan na nemocničním lůžku.

„Děkuju,“ řekl tiše.

Když se zadíval ke dveřím, dívka už tam nebyla.

Asi minutu bylo ticho a pak se opět ozvala hra na kytaru.

Janovi se udělalo trochu lépe, posadil se. Přestože světlo na stropě bylo zhasnuté a žaluzie v okně zatažená, viděl, že jeho postel stojí v malé studené místnosti, která vypadá téměř jako cela. Byl tady psací stůl a židle, na níž ležely složené jeho džíny a tričko. Na podlaze stály jeho boty; někdo z nich ale vytáhl tkaničky

Svědily ho ruce. Když se jich dotkl, zjistil, že je má ovázané. Od loktů dolů je měl omotané obvazy jako mumie.

Někdo ho zachránil. Jan se teď vzbudil, přestože chtěl spát dál. Spát, pořád spát v Pandemu.

V Pandemu?

Jak se dozvěděl o pár dní později, nebyl to oficiálně používaný název tohoto zařízení. Lidé si chtěli ušetřit čas, a tak si jeho dlouhé jméno – Psychiatrická nemocnice pro děti a mladistvé – zkrátili. Ať už ten název zněl, jak chtěl, Pandem byl dům určený pro ty, kteří byli nějak psychicky poznamenaní a sešli z cesty.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Jan vedl malou skupinu tvořenou policisty a personálem školky rovnou do lesa, ale asi po sto metrech zahnul tak, aby se co nejvíce vzdaloval od místa, kde začala hra na schovávanou.

Policejní velitel stál rozkročený na svahu. Janovi připadalo, že má přísný pohled.

„Takže zmizel tady?“

Jan přikývl.

„Jste si tím naprosto jistý?“

„Ano.“

Muž byl vysoký alespoň metr devadesát, měl kanady a tmavě modrou kombinézu. Přišlo s ním pět kolegů, jejich vozy s vysílačkami stály na cestě pod lesem.

Williamův otec v lese nebyl, jel pro svou manželku. Jan ho před školkou na okamžik zahlédl – muž měl v očích strnulý a vyděšený výraz.

Velitel se dál díval na Jana, který stál pod ním.

„Takže když jste si začali hrát, měl jste s sebou devět dětí, a když jste skončili, bylo jich jen osm?“

Jan přikyvoval.

„Přesně tak. Na začátku tu se mnou bylo devět chlapců.“

„A to jste si nevšiml, že vám jeden chybí?“

Jan se podíval stranou, a vyhnul se tak policistově pohledu. Nemusel si hrát na nervózního člověka, byl jím.

„Ne, bohužel jsem si nevšiml, že… Kluci se pořád honili. Když jsme šli sem i při zpáteční cestě. A tenhle chlapec, William, nebyl Rys.“

„Rys? Jak to myslíte?“

„Tak se jmenuje moje oddělení ve školce – Rys.“

„Ale během té dnešní vycházky jste za něho zodpovídal, ne?“

„To ano.“ Jan vyčerpaně přikývl. „Já a Sigrid.“

Jan se zadíval na kolegyni. Sigrid Janssonová tu byla také – zaražená a s očima červenýma od pláče stála mezi smrky asi deset metrů od nich. Poté, co do školky přijeli policisté a začali se vyptávat, se v podstatě zhroutila; z toho důvodu se velitel obracel na Jana.

„Když se chtěl William schovat, kterým směrem se vydal?“

„Šel tudy.“

Jan ukázal na jih. I když jezero odtud nebylo vidět, věděl, že se rozkládá tím směrem – přesně opačným, než kterým běžel William.

Velitel se napřímil. Vyslal jednoho ze svých mužů, aby pátral ve školce a jejím bezprostředním okolí, a pak se podíval na ostatní:

„A my se taky pustíme do práce!“

Členové skupiny se rozešli a začali hledat. Jan i všichni ostatní však věděli, že na to mají málo času. Bylo sedmnáct deset a podzimní slunce už zapadlo mezi stromy. Během půlhodiny se začne stmívat a za hodinu už bude úplná tma.

Jan vyrazil rovnou mezi smrky a předstíral, že hledá stejně důkladně jako ostatní. Volal Williamovo jméno a rozhlížel se kolem sebe; přitom dobře věděl, že hledají na špatném místě. Křičel, ale přitom celou dobu myslel na to, jak asi mohou být betonové stěny bunkru silné.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

27

Než Rettig dodá Janovi další obálku, uběhnou čtyři dny. Jan se mezitím ve školce setká s oním nočním návštěvníkem.

Říjnové dny jsou touto dobou slunečné a Janův život vypadá stále lépe – stíny Pandemu a Rysa se pomalu ztrácejí. Jan sám sebe hodnotí tak, že v práci je na něho stoprocentní spolehnutí a že je mezi dětmi i kolegy oblíbený. Dopisy, které pronáší do Svaté Psycho, nemohou nic změnit na tom, že je dobrým učitelem.

Vždyť děti má opravdu rád. Možná trpí pocitem viny, snad strachem z toho, že bude odhalen. Díky tomu co nejlépe pracuje pro blaho svých svěřenců, snaží se, aby děti získaly pocit jistoty, vybudovaly si pevný základ pro své celoživotní vzdělávání a pro to, aby se staly morálně ukotvenými občany v duchu všech dalších krásných ideálů, o kterých se učil při studiu pedagogiky.

Zatímco jeho kolegové občas vyklouznou z Mýtiny ven, aby se trochu nadýchali čerstvého vzduchu nebo si zakouřili, Jan je s dětmi neustále. Žertuje s nimi, naslouchá jim, uklidňuje je, osušuje jim slzy a řeší jejich drobné rozmíšky. Obzvlášť hodně času věnuje Leovi, protože si chce získat jeho důvěru.

Občas, když se jeho hra s dětmi rozproudí, nevidí mezi nimi a sebou žádný rozdíl. Věkový rozdíl jako by neexistoval, je mu zase pět nebo šest let, dokáže žít jen přítomností. Nejsou na něho kladeny žádné nároky, nezneklidňuje ho budoucnost, nemá strach ze samoty. Vnímá jen veselé výkřiky a hřejivý pocit, který provází nadšení. Život se odehrává tady a teď.

Někdy ale za ohradou Patricie zahlédne nějakou postavu – to je pak ze hry vytržen a začne myslet na Rami.

Na Rami jako na stvořitelku zvířat. Na Rami jako na zvíře v kleci.

V zoologické zahradě žijí jak dravci, tak býložravci. Vždycky je těžké poznat, kteří z nich jsou nebezpeční a kteří bezbranní.

Rami mu napsala, že veverka se chce dostat na svobodu. Jan by se rád dostal do Svaté Psycho a setkal se s ní. Chtěl by s ní mluvit – jako tenkrát.

„Jane!“ křičí děti. „Jane, podívej! Tady!“

Dříve nebo později ho některé z dětí chytne za ruku a vrátí ho zpět do školky.

Odpoledne slunce zmizí za opadanými stromy na západní straně. Podzimní obloha se rychle stmívá. Jan má dnes poslední večerní službu, pak ho čekají čtyři dny volna.

Uloží děti a v půl desáté je vystřídán. Když se těsně předtím krátce zadívá na ulici před školkou, všimne si, že po ní bok po boku kráčejí muž se ženou.

V ženě poznává Lilian. Ale co je to za muže? Jdou tak blízko u sebe, že vypadají jako manželé. Lilian je přece rozvedená…

Jan sleduje, jak ji muž před vchodem obejme, otočí se a mizí ve tmě.

Když pak Lilian vchází do dveří, netváří se navzdory objetí, které zažila před chvílí, spokojeně a na čele má vrásku. Jan je klidný, celý večer se plně věnoval dětem.

„Je venku chladno?“ zeptá se.

„Cože?“ řekne Lilian. „Jo… docela jo. Už brzo tu bude zima.“

„Ach jo,“ povzdechne si Jan. „Zrovna když mám volno! Jedu pryč.“

„To máš dobrý.“

Lilian se ho nezeptá, kam se chystá. Zdá se, že je ve stresu. Pověsí si bundu do šatny a unaveně se podívá nejprve na hodiny a pak na Jana.

„Přišla jsem o něco dřív,“ řekne. „Běž klidně domů!“

Jan se na ni zadívá.

„Můžu tu ještě zůstat.“

„Ale ne, jen běž,“ řekne Lilian tiše. „Já to tady zvládnu!“

Lilian kolem něho proběhne do kuchyně. Na čele má stále vrásku a ani jednou se nezeptá na děti.

Jan se na ni dlouze dívá.

„Tak dobře,“ řekne za jejími zády. „Tak já jdu.“

Oblékne si bundu, přezuje se a s výraznými gesty, aby ho Lilian slyšela, si vezme ze skříně ruksak. Trochu to připomíná hereckou etudu.

„Takže já pádím. Ahoj!“

„Ahoj,“ odpoví její hlas.

Jan za sebou zavře vchodové dveře. Večer je venku skutečně chladno. Když Jan opustí světlo z venkovních lamp Mýtiny, má pocit, jako by vstoupil do hlubokého rybníka. Před budovou je sice úplná tma, ale jeho oči si na ni už pomalu zvykají. Ulicí se od autobusové zastávky blíží postava v péřové bundě a s jakousi černou kapucí na hlavě.

Stín směřuje ke školce. K Janovi.

Jan instinktivně ustoupí stranou. Schová se za sklad s věcmi dětí. Vyčkává a poslouchá.

Zavržou vrátka.

Vchodové dveře školky se otevřou a vzápětí zase zabouchnou.

Jan vystoupí ze svého úkrytu. Před školkou nikdo není.

Vlevo od skladu stojí dřevěná konstrukce se třemi houpačkami, které se ve večerním větru lehce pohupují. Jan jde k nim a sedne si do největší z nich – je to stará pneumatika.

Zasune si ruce do kapes u bundy a čeká. Na co? To neví, ale je teple oblečený, tak proč by si tu nemohl chvíli posedět?

Bez hnutí sedí na houpačce a dívá se k osvícené ohradě kliniky. Občas se podívá k rozsvíceným oknům školky; v jednu chvíli díky tomu zahlédne Lilian, jak rychlým krokem prochází kolem okna v jídelně. Je sama, nikoho jiného není ve školce vidět.

Je čtvrt na jedenáct. Nic se neděje. V domcích za polem se začínají zhasínat světla, unavené maminky a tatínkové si jdou lehnout. Jan zakašle a otřese se, ale zůstane sedět.

O deset minut později už je Janovi příliš velká zima a také ho začíná přemáhat únava. Právě ve chvíli, kdy chce z houpačky seskočit, se dveře školky otevřou.

Jan sedí, ani se nehne. Vidí, jak na schody vychází nějaká postava.

Lilian to není – u dveří stojí ten návštěvník v péřové bundě a kapuci.

Mrštná postava, která rychle opouští budovu.

Postava se nepodívá k houpačkám, míří po chodníčku rovnou k brance. Je slyšet, jak její tvrdé podpatky škrábou o asfalt.

Jan se pak opatrně zvedne a udělá několik kroků směrem k brance.

Člověk v péřové bundě mezitím došel k první pouliční lampě. Otáčí hlavu, se zájmem se dívá ke klinice a přitom si zapálí cigaretu. Jan v jejím světle pozná svou kolegyni Hannu.

Hanna Aronssonová. Nejmladší ze zaměstnanců Mýtiny. A také ta nejtišší. Od toho večera, kdy šla s Janem společně z baru U Billa, s ním téměř nepromluvila. A on se jí poté, co všechno jí v opilosti napovídal o Rysovi a Williamovi, vyhýbal.

Jan nechá stát své kolo u branky a tiše se vydá ulicí za Hannou. Snaží se držet mimo kruhy světla dopadajícího z lamp.

Hanna směřuje k přístřešku na autobusové zastávce. Zůstane tam stát a dál kouří.

Jan se také zastaví. Od zastávky ho dělí asi padesát metrů.

Co teď? Musí se rozhodnout dřív, než přijede autobus. Nakonec se s nervózním úsměvem vydá k zastávce.

„Ahoj, Hanno!“

Hanna k němu zvedne své modré oči a její pohled strne. Janův úsměv neopětuje.

„Nazdar.“

Jan se zastaví dva kroky od ní a vydechuje.

„Dneska už mám odpracováno!“

„Hm,“ řekne Hanna.

„A co ty?“ zeptá se jí Jan. „Co jsi dělala?“

Hanna se na něho dál upřeně dívá a neodpovídá. Jan to tedy zkusí znovu:

„Kam jedeš?“

Hanna zahodí cigaretu a rozšlápne ji.

„Domů.“

Přestože jsou na zastávce sami, Jan ztiší hlas:

„Byla jsi navštívit nějakého pacienta?“

Ani teď mu Hanna neodpoví. Za zády se jim ozve dunění – blíží se autobus, který jezdí do centra.

Autobus zastaví, oba nastoupí. Hanna projde autobusem až úplně dozadu a stále se ohlíží, jako by se před Janem snažila utéct. Jan ji stejně následuje a posadí se na sedadlo vedle ní.

Přestože autobus je téměř prázdný, Jan mluví potichu:

„Nemohli bychom si, ještě než pojedeš domů, na chvíli promluvit?“

„Promluvit? O čem?“

Jan pohodí hlavou dozadu, ke Svaté Patricii.

„O tom, co tam děláš.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

28

Jan a Hanna skončí v podniku Medina Palace. Byl to Hannin nápad. Noční klub se nachází ve sklepě jediného luxusního hotelu ve Valle, Tureborgu, věžáku ze skla a oceli, který se snaží působit dojmem, že je opravdovým mrakodrapem. Jakožto dva učitelé, kteří sem přicházejí rovnou z práce, nemají příliš vhodné oblečení, Jan má navíc na svetru zřetelné skvrny – Matilda ho při snídani nechtěně polila sklenicí mléka. Vrátný u vchodu má na sobě oblek a oběma příchozím otevírá dveře s jistou nedůvěrou.

„Ty sem chodíš?“ zeptá se Jan.

„Občas.“

Od té chvíle, kdy vystoupili z autobusu, stihla Hanna vykouřit dvě cigarety. Poté, co vejdou do klubu, herny pro dospělé, odpovídá tiše na Janovy otázky a dívá se přitom do země.

Jan ve skutečném nočním klubu nikdy nebyl, a to ani v době, kdy žil v Göteborgu. Když se zadívá na vysoký strop, pod nímž je upevněno zprohýbané potrubí, a na prázdné kovové plochy na stěnách, je mu jasné, že on sem nepatří. Je čtvrtek večer a v klubu je jen málo hostů. Hudba hraje dostatečně potichu, aby se při ní dalo mluvit, ale zároveň tak hlasitě, aby nikdo nemohl potají poslouchat cizí hovor.

Jan si vybere skleněný stůl v rohu – stojí stranou a hodí se pro sdělování tajností.

„Dáš si něco?“

„Drink,“ odpoví Hanna tiše. „S džusem.“

Jan zamíří k baru. Nabídka je tu exkluzivnější než U Billa – výběr drinků je tu širší, nabízejí také šampaňské a koňak. Jan koupí dvě sklenice jablečného džusu. Když se pak vrátí ke stolu, Hanna nápoj ochutná a zatváří se zklamaně. Pokyne hlavou k baru.

„Říkala jsem drink! Nemůžeš jim říct, aby ti do toho něco přilili?“

„Co by to mělo být?“

„Něco, co uklidňuje.“

Jan se na ni zadívá.

„Myslíš alkohol?“

„Myslím.“

O pět minut později už sedí každý u své sklenice. Oba dlouze mlčí.

„Takže tys mě večer špehoval…,“ řekne Hanna po chvíli.

„Jak se to vezme.“ Jan se zadívá do sklenice. „Když přišla Lilian do práce, zdálo se mi, že je trochu nervózní. Počkal jsem na zahradě. Zajímalo mě, co se děje.“

Hanna se zadívá do stolu.

„Věděls, že jsem byla na klinice?“

„Ne,“ odpoví Jan. „Ale vím, že tam nedávno někdo byl a že ven vyšel školkou. Rád bych věděl, kdo to je… A co ty? Už jsi tam byla víckrát?“

Hanna upije pořádný doušek, jako by vodka s džusem byla zdraví prospěšný nápoj, který je dobré vypít po návštěvě sauny. Jan se napije jen trochu.

„Několikrát,“ odpoví Hanna tiše. „Nepočítala jsem to.“

„Jak dlouho už tam chodíš?“

„Od května,“ odpoví. „V květnu jsem byla v Mýtině čtvrtej měsíc.“

„Ví o tom Lilian?“

Hanna zavře své modré oči. Chvíli přemýšlí o tom, co říct, a potom odpoví:

„Ví. Jsme kamarádky, kryje mi záda… Chodím tam jenom v době, když má večerní službu.“

„To bych neřekl,“ namítne Jan. „Bylas tam i ten večer, kdy jsem sloužil já. Slyšel jsem tě, jak sjíždíš dolů výtahem. A pak jsi prošla školkou.“

„To je fakt. Tenkrát jsem se tam zdržela…“

„A co dneska? Dneska jsi taky byla v návštěvní místnosti?“

Hanna mlčky přikývne.

„Co tam děláš?“

Na to Hanna neodpoví.

„S někým se tam scházíš, ne? S nějakým strážcem?“

Hanna si dá několik doušků a zadívá se do poloprázdné sklenice. Pak obrátí list:

„Občas jsem z dětí šíleně utahaná. Někdy se mi ta práce líbí, ale jindy, když jsem s nima moc dlouho, začínám propadat panice. Chtěj dělat pořád to samý, hrajou pořád dokola stejný hry…“

Jan si nikdy nevšiml, že by si Hanna s dětmi ve školce hrála; většinou jen seděla a dívala se, jak si samy hrají. Přesto chápavě přikývne.

„Takhle se někdy cítíme všichni.“

Hanna si povzdychne.

„Já mám ten pocit často. Smečka malejch dětí je na mě prostě moc.“

Jan si představí děti z Mýtiny a jejich usměvavé tváře. Josefine, Lea a všechny ostatní.

„Nesmíš se na ně dívat jako na smečku,“ namítne. „Jsou to individuality. Malé osobnosti.“

„Jo? Vždyť vřískají jako opice! V Mýtině je to samej řev, když se vrátím večer domů, připadám si jako hluchá!“

Hanna se napije, nastane ticho. Jan vstane.

„Dojdu ještě pro dvě sklenky.“

Hanna neprotestuje a Jan se během několika minut vrátí s dalším drinkem.

Posadí se a chce se vrátit k načatému tématu. Než Hanně položí otázku, ohlédne se za sebe:

„Ty ale někoho z kliniky znáš, viď?“

Hanna zaváhá, ale pak přikývne.

„Kdo je to?“

„To ti neřeknu… Za kým tam chodíš ty?“

„Za nikým,“ vyhrkne Jan. „Za žádným z pacientů nechodím.“

„Ale chtěl by ses k nim dostat, ne? Když jsem se tenkrát vracela chodbou, byl jsi ve sklepě… Proč tam slídíš?“

Tentokrát mlčí Jan.

„Ze zvědavosti,“ odpoví po chvíli.

„No jasně!“ Hanna mu věnuje unavený úsměv. „Jestli tam hledáš cestu na kliniku, tak se snažíš zbytečně.“

„Vážně? Jak to, že ty se tam dostáváš bez problému chodbou a výtahem?“

Hanna rychle přikývne. Zdá se, že se díky vodce uvolnila.

„Mám nahoře svůj kontakt,“ říká. „Myslím na klinice… Někoho, na koho se můžu spolehnout.“

„Takže je to strážce?“ zeptá se Jan a hned ho napadne Lars Rettig.

„Jo, něco jako stráž.“

„Kdo je to?“

„To ti neřeknu.“

Je to jako šachová partie, pomyslí si Jan. Šachová partie v nočním klubu.

Hudba začíná hrát hlasitěji a prostor klubu už se nezdá být tak velký. Přicházejí další hosté a začínají zaplňovat místa u stolů a u baru. Na tom není nic divného, Medina Palace je přece klub s důrazem na slovo noční. Lidé sem chodí pozdě večer, nějakou dobu tady chtějí pobýt. Noční ptáci.

Jana s Hannou zatím u jejich stolu nic neruší. Sedí blízko sebe, jako by se přátelili už od dětství.

„My dva bysme si měli věřit,“ řekne Jan.

Hanniny modré oči jsou chladné.

„A proč?“

„Mohli bysme si pomáhat.“

„Jak?“

„Nevím, tak různě.“

Jan se odmlčí. Pochopil, že Hanna by mu možná mohla pomoct, aby se setkal s Rami; zatím ale neví jak.

Jan stále mlčí. Hanna už má prázdnou sklenici, dívá se na hodinky.

„Musím jít.“

Začne se zvedat, trochu vrávorá.

„Počkej ještě!“ vyhrkne Jan. „Počkej. Dojdu ještě pro něco. Máš ráda likéry?“

Hanna se posadí.

„Docela jo.“

„Tak fajn.“

Jan se s rychlostí Ramiiny veverky přemístí k baru a během chvíle se vrací ke stolu s táckem se čtyřmi malými skleničkami. Aby ušetřil čas, koupil pro každého hned dva kávové likéry.

„Tak na zdraví, Hanno!“

„Na zdraví.“

Oba upíjejí likér, připadá jim sladký, okolní svět se díky němu ještě víc zahalí do měkké bavlny. Protože hudba teď duní silněji, Jan se nakloní nad stůl:

„Co si myslíš o Marii-Louise?“

Hanna se pousměje.

„To je naše paní Kontrola,“ řekne a ušklíbne se. „Kdyby se u nás stalo to, o čem jsi mi povídal, tak by ji asi kleplo!“

„Co tím myslíš? O čem jsem ti povídal?“

„No o tom… o tom klukovi, co se ti ztratil v lese.“

Jan krátce přikývne a zadívá se do stolu. O Williamovi nechce mluvit, a tak změní téma:

„Je Lilian vdaná?“

„Ne. Byla vdaná, ale nefungovalo to… Jejího muže to začalo tak nějak unavovat.“

Jan se na podrobnosti neptá, ale přesto by rád věděl, co to bylo za muže, který dnes doprovodil Lilian do školky. Že by měla nového přítele?

Další chvíle ticha Janovi vyhovuje, alespoň se může opět napít. Snaží se být soustředěný. Zadívá se na Hannu přes skleničku.

„Co kdybysme si zahráli takovou hru?“

Hanna dopije zbytek své skleničky.

„Cože? Jakou hru?“

„Budeme hádat.“

„Co?“

„Já budu hádat, s kým se scházíš ve Svaté Psycho… a ty se budeš snažit uhodnout, koho tam hledám já.“

„Svatá Psycho… Tohle jméno nesmíme používat.“

„Já vím.“ Jan se spiklenecky usměje. „Tak dobře, začnu… Je to muž?“

Hanna je opilá. Zadívá se na něho a krátce přikývne.

„A co ty?“ zeptá se. „Je to žena?“

Jan přikývne a položí jí další otázku:

„Je to někdo, koho jsi znala už dřív, než ses dostala do Svaté Psy… do Svaté Patricie?“

Hanna zavrtí hlavou.

„A ty? Tys ji znal už předtím?“

Jan přikývne a napije se.

„Znali jsme se… Je to už spousta let.“

„Není to nějaká celebrita?“ zeptá se Hanna s úsměvem.

„Celebrita?“

„Jo. Byla známá? Psalo se o ní v novinách? Spáchala nějakej zločin?“

Jan kroutí hlavou. Teď nelže. Rami nikdy celebritou nebyla… ani nespáchala zločin. Nebyla nijak zvlášť známá – v televizi se neobjevila ani jednou, aspoň Jan o tom neví. Zvedne skleničku směrem k Hanně.

„A ten tvůj přítel v Patricii,“ zeptá se. „Je známý?“

Hanna se přestane usmívat a uhne pohledem.

„Možná,“ řekne tiše.

Jan ji nespouští z očí. Najednou ho napadne jméno, které všichni znají – ale zároveň mu to přijde jako hloupost, takže se tomu málem zasměje.

„A není to náhodou Rössel? Ivan Rössel?“

Hanna zkoprní.

Ne, tady už přestává veškerá legrace.

Jan položí skleničku.

„Hanno, snad mi tím nechceš říct, že tam chodíš za… za tím vrahem!“

Hanna se nadechne a několik vteřin váhá s odpovědí. Pak vstane.

„Vážně už musím jít!“

Poté beze slova odejde. Jan se za ní ohlédne. Paní učitelka z mateřské školy s blonďatými loknami a vzpřímenými zády pospíchá k východu.

Jan zůstane sedět se skleničkou v ruce. Už je prázdná, ale proti sobě má jinou – Hanna se jí ani nedotkla. Likér mu připadá odporný, ale přesto ho vypije.

Pak se prázdným pohledem zadívá před sebe a náhle si vzpomene na to, co o Hanně řekla Lilian: Je mladá a trochu praštěná, ale má zajímavé soukromí.

Trochu blázen? Nejspíš to bude pravda, jestliže tajně navštěvuje Svatou Psycho a stýká se s Ivanem Rösselem.

Vrah dětí.

Jan si vzpomene, že tohle přízvisko mu přisoudily jedny noviny. V jiných o něm psali jako o Ivanovi Hrozném.

Co tam s ním Hanna dělá?

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

29

Ivan Rössel se na Jana dívá s mírným úsměvem, jako by byli dobří přátelé. Má široká ramena a vlnité černé vlasy, které mu padají do čela; vypadá jako rocková hvězda středních let. Zpod jeho vlasů se dívají spokojené oči muže, který je podle všeho rád fotografován, anebo si myslí, že je chytřejší než fotograf.

Tu fotografii pořídila policie. Jan si teď snímek prohlíží na monitoru.

Když policie Rössela zadržela, nebyl ani rockovou hvězdou, ani známou osobností – učil chemii a fyziku na druhém stupni jedné školy na západním pobřeží. Byl svobodný a neměl žádné blízké přátele. Žáci si ho oblíbili, ovšem někteří jeho kolegové o něm říkali, že občas bývá arogantní a namyšlený.

V několika novinách se vyjádřila také jeho stará matka; mluvila o něm jako o „hodném hochovi s dobrým srdcem.“

Většina článků o Rösselovi, které Jan najde na internetu, se pochopitelně zmiňuje o vraždách mladých žen a mužů, k nimž došlo na různých místech jižního Švédska a Norska; učitel Rössel je buď spáchal, nebo byl z jejich spáchání alespoň podezřelý.

Přestože se mu říkalo vrah dětí, ve skutečnosti byl podezřelý z vražd teenagerů. A jediné, z čeho byl skutečně obviněn, byla série požárů.

Rössel byl zřejmě pyroman – v jeho okolí totiž podezřele často hořely domy a obchody, dvakrát s následkem smrti. K vloupáním do nich vždy došlo v noci – pachatel v nich zcizil peníze a hodnotné věci a nakonec je zapálil.

Teprve poté, co byl Rössel zadržen a za požáry a krádeže odsouzen, a poté, co mu byla nařízena ústavní ochranná léčba v detenčním ústavu, začala policie vyšetřovat další zvláštní skutečnost: v místech, v nichž se Rössel pohyboval, beze stopy mizeli nebo byli zavražděni teenageři.

Mnohé z toho, co se týče vyšetřování těchto vražd, se na veřejnost nedostává, a noviny tak jen stále opakují již známé informace. Ivan Rössel byl nejen dobrý učitel, ale také vyznavač dlouhodobého kempování. Vlastnil velký, zvukově izolovaný přívěs, s nímž vždy na počátku léta zakotvil v nějakém zapadlém koutu některého ze švédských nebo norských kempů a bydlel v něm až do začátku školního roku; s nikým se moc nebavil a často vyrážel na výlety do okolí. V oblasti, kde kempoval, pak bylo obvykle nalezeno několik zavražděných teenagerů. Jeden mladík zmizel beze stopy. Šlo o devatenáctiletého Johna Daniela Nilssona, který se šel jednoho květnového večera během tanečního tréninku ve škole v Göteborgu nadýchat čerstvého vzduchu a už nikdy se nevrátil.

Jan si na ten případ vzpomíná, před šesti lety, kdy John Daniel zmizel, totiž v Göteborgu žil.

Rössel skončil za mřížemi ústavu a policie začala hledat souvislosti mezi ním, mrtvými a zmizelými. Žádné důkazy nezískala, protože Rösselův přívěs shořel a jeho auto už bylo sešrotováno. Sám Rössel se k ničemu nepřiznal.

O Rösselově minulosti a jeho kempování bylo napsáno několik set článků. Jan si jich přečetl šest a stačilo mu to.

Rössel je nyní pod zámkem a Oblastní psychiatrická klinika svaté Patricie se pro něho zdá být tím správným místem. Hannu Aronssonovou takový narušený člověk přece nemůže zajímat – nebo snad ano?

Jan začne raději na internetu vyhledávat jiné jméno: Svatá Patricie. Žádné fotografie ani kresby kliniky ale nenajde, jen pár stručných faktů a statistik Vězeňské služby.

Narazí také na odkaz na svatou Patricii, který ho ale zavede zcela jinam, než chtěl: ke světcům ochranitelům. Dozví se, že svatá Patricie byla jeptiškou řádu klarisek, která žila ve Stockholmu v patnáctém století. Ve stísněných uličkách města pomáhala sirotkům, nemocným starým lidem a nejchudším z chudých.

Je tu o ní jen pár řádků.

Jan vypne počítač, vstane a začne si balit věci. Chystá se na cestu do Nordbro, do města, v němž prožil své dětství, ke své matce, kterou už půl roku nenavštívil.

Vůně domova jsou stále stejné. Matčina vůně, parfémy, vonící kuličky. Otec je už sice tři roky po smrti, ale vůně jeho tabáku a vody po holení se dál vznášejí v pokojích – prosákly do stěn.

Jan prochází mezi všemi těmi vzpomínkami.

Na televizi stojí stará fotografie, na níž je Jan se svým o tři roky mladším bratrem Magnusem. Je jim osm a pět let, smějí se do objektivu. Vedle ní je fotografie, která byla pořízena nedávno: Magnus jako dospělý muž stojí před Big Benem a kolem ramen objímá dívku. Magnus studuje medicínu na King's College, se svou snoubenkou z Kensingtonu bydlí na Russel Square v Londýně a čeká ho skvělá budoucnost.

Jan se rozhlédne po obýváku, jehož skleněné plochy a parkety pokrývá prach.

„Mami, měla bys tady víc uklízet!“

„Já uklízet neumím… Vždycky uklízel táta.“

Janova matka svému muži vždycky říkala táta.

„Můžeš si na to přece někoho najmout, ne?“

„To nejde. Nemám peníze.“

Matka prosedí většinu dne u televize, oblečená v županu a růžových pantoflích a schoulená v odřeném koženém křesle. Občas postává bez hnutí u okna.

Jan ji chce povzbudit, chce ji přimět k tomu, aby vzala život do vlastních rukou a našla si nějaké přátele; dosud až příliš žila životem svého muže.

Do penze odešla teprve před dvěma lety, ale možná už je tím množstvím volných dnů unavená. Nezdá se, že by ji Janova návštěva nějak zvlášť těšila.

„Žádnou dívku sis nepřivezl?“ zeptá se Jana náhle.

„Ne,“ odpoví Jan tiše. „Ani tentokrát ne.“

Jan žádnou dívku, které by ukázal Nordbro, nemá. Ve čtvrti nemá ani žádné přátele ze starých časů, s nimiž by se mohl sejít. Na dlouhou procházku městem svého dětství se proto pozdě odpoledne vydá sám.

Při cestě do centra to vezme jako obvykle kolem nízké nemocnice, v níž společně s jinými pacienty, kteří trpí poškozením mozku, žije Christer Vilhelmsson. Dnes ale fouká vítr, a tak Christer nesedí venku.

Když Jan navštěvoval osmou třídu, Christer Vilhelmsson byl o rok výš – je-li Janovi nyní devětadvacet, mělo by mu být třicet. Čas běží, ale Christer to patrně nevnímá.

Jan viděl Christera sedět na terase jen jednou – bylo to před čtyřmi roky, jednoho slunečného jarního dne. Tenkrát sice seděl na běžné židli, ne na kolečkovém křesle, ale Jan přesto zapochyboval, že dokáže chodit.

Už z ulice, ze vzdálenosti asi padesáti metrů, Jan viděl, že Christer dospěl pouze čistě fyzicky. Jeho obličej postrádal jakýkoli výraz a způsob, jakým sám pro sebe pokyvoval hlavou, nakloněnou trochu na stranu, dokazoval, že tenkrát v noci v lese se jeho hodinky rozběhly pozpátku. Auto, které ho ve tmě přejelo, nejenže ho srazilo do příkopu, ale zároveň ho uvrhlo zpět do dětských let.

Jan se tehdy asi na minutu zastavil a díval se na svého bývalého spolužáka, z něhož měl svého času panickou hrůzu. Pak šel dál a necítil přitom radost ani smutek.

Na Velkém náměstí v Nordbro vejde do Fridmanova železářství, jako už to udělal několikrát předtím. Obchod nyní převzal syn jeho zakladatele, Torgny Fridman; ten právě dnes, v sobotu, stojí osobně za pultem. Je to štíhlý třicátník s krátce střiženými, světle rezavými vlasy.

Jan projde celým obchodem a na jeho konci si prohlédne sekery. Žádné dřevo, které by potřeboval naštípat, nemá, ale přesto bere do ruky různé druhy tohoto nářadí, potěžká si je a opatrně jimi zamává. Současně pošilhává po pultu.

Torgny Fridman si nechal narůst světlehnědý plnovous. Stojí za pultem a mluví se zákazníky, nějakou rodinou s dětmi. Na Jana se nedívá. Od té doby už uplynulo patnáct let, zřejmě na něho zapomněl. Proč by si ho také měl pamatovat? Jen Jan si vzpomíná…

Jan zvedne největší sekeru, která je skoro metr dlouhá.

Vchodové dveře zacinkají.

„Tati!“

Vchází do nich malý chlapec v bílém tričku a džínech, které jsou mu velké, a spěchá k pultu. Za ním kráčí třicetiletá žena a usmívá se.

Torgny k chlapci natáhne ruce a zvedne ho. Na malou chvíli vypadne z role obchodníka a je pouze šťastným otcem.

Jan se na ně několik vteřin upřeně dívá. Sekera je těžká. Těžká a dobře vyvážená. Zvedni ji nad hlavu! Vysoko, vysoko…

Položí ji na místo a bez pozdravu vyjde z obchodu. On a Torgny nikdy přátelé nebyli a nebudou.

Janovou poslední zastávkou je Rys.

Dva kilometry od centra stojí školka, v níž byl zaměstnán, když mu bylo dvacet. Přemýšlí, jestli se tam má opravdu jít podívat, ale nakonec to udělá.

Školka je dnes zavřená, je přece sobota.

Jan se zastaví u vchodu a prohlíží si dřevěné budovy školky. Za tu dobu se moc nezměnily. Jsou natřené hnědou olejovou barvou a Janovi se zdají být menší, než když tu byl posledně. Obrázek rysa, který býval u vchodu, zmizel; škola asi dostala nějaké vlídnější jméno jako třeba Pampeliška nebo Zajíc. Anebo Mýtina.

Tady tedy pracoval hned po škole. V době svého působení v Rysovi byl svým způsobem stále zbloudilým dítětem, i když tehdy si to neuvědomoval. Jestlipak tu pracuje ještě některý z jeho bývalých kolegů? Ředitelka Nina? Sigrid Janssonová určitě ne, ta skončila téměř současně s ním.

Sigrid byla v té době zlomený člověk. Kdykoli byli tehdy oba současně se svými dětmi na zahradě, vyhýbali se jeden druhému. Pokaždé, když se na něho Sigrid podívala, zavládla mezi nimi zvláštní atmosféra. Možná to byl jen přetrvávající smutek z toho, co se stalo, Jan ovšem její mlčení vnímal jako výraz chladu, odmítání, nebo snad dokonce podezřívavosti.

Často si kladl otázku, jestli Sigrid něco tuší, jestli se dovtípila, jak měl Jan toho dne, kdy zmizel William, všechno připravené.

Na samotný závěr, před návratem domů, zajde Jan k městskému rybníku, který se rozkládá pod rodinnými domy. Temné vody téměř kruhové nádrže dobře zná. V noci připomínají černou krev.

Před patnácti lety klesal k jeho dnu. Klesal mezi vířícími

bublinami do toho velkého chladu tam dole – do okamžiku, než za ním skočil soused a na poslední chvíli ho vytáhl.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Když za Janem přišli na návštěvu rodiče a stáli u jeho lůžka, jako černý mrak mezi nimi ve vzduchu visela slova pokus o sebevraždu; nahlas ale nezazněla.

Bylo těžké cokoli říct. Jan ležel pod přikrývkou a mlčky se díval na rodiče. Najednou si uvědomil, že tu s nimi není jeho mladší bratr.

„Kde je Magnus?“

„Je u kamaráda,“ řekla matka a rychle dodala: „On… nic neví.“

„Nikdo o tom neví,“ dodal otec.

Jan přikývl. Zase to ticho.

„Jane, mluvili jsme s tvým doktorem…,“ řekla matka tlumeným hlasem.

Otec zavrtěl hlavou.

„Ne, to nebyl doktor. Byl to psycholog.“

Otec neměl psychology v lásce. O rok dříve se jednou při večeři zmínil o tom, že jeho kolega z kanceláře chodí na terapii, mluvil o ní jako o „tragédii“.

Matka přikyvovala.

„Ano, psycholog je to. Každopádně říkal, že si tě tu několik týdnů nechají. Možná čtyři… možná i déle. Jane, viď, že budeš v pořádku?“

„To víš, že ano.“

Znovu ticho. Jan si náhle všiml, že matce po tvářích stékají slzy. Zatímco si je rychle utírala, otec se ho zeptal:

„Už s tebou ti psychologové mluvili?“

Jan zavrtěl hlavou.

„Nemusíš se s nima vůbec bavit,“ řekl otec. „Nemusíš jim odpovídat na otázky ani jim nic vyprávět!“

„Já vím,“ řekl Jan.

Kdy viděl svou mámu naposledy plakat? Zřejmě rok předtím, na babiččině pohřbu. Nálada v pokoji teď byla přibližně stejná jako tenkrát, když smuteční hosté seděli v kapli a měli oči upřené na rakev.

Matka se vysmrkala a pokusila se o úsměv:

„Seznámil ses tu s někým?“

Jan opět zavrtěl hlavou. S nikým se seznamovat nechtěl, toužil po klidu.

Matka už toho pak moc nenamluvila. Neplakala, jen několikrát unaveně zavzdychala.

Otec neřekl ani slovo, seděl ve svém šedém obleku na židli a pohupoval se dopředu a dozadu, jako by se už chtěl zvednout. Občas se podíval na hodinky.

Jan věděl, že má moc práce a chce jet domů. Kdykoli se na něho otec podíval, dalo se z jeho pohledu vyčíst rozčílení a netrpělivost.

Jana to znervózňovalo. Chtěl vstát z postele, na všechno, co se stalo, zapomenout, odjet domů a být normální.

Matka náhle zvedla hlavu.

„Kdopak to hraje?“

Jan se také zaposlouchal: z vedlejšího pokoje se ozývala tichá hra na kytaru. Odpověď na matčinu otázku znal.

„To je moje sousedka… Nějaká holka.“

„Ony tu jsou i holky?“

Jan přikývl.

„Myslím, že tu jsou hlavně holky.“

Otec se podíval na hodinky a zvedl se.

„Tak co? Pojedeme?“

Jan na něho kývl a zadíval se na matku.

„Jen klidně jeďte… Já to zvládnu.“

Matka také vstala. Vztáhla ruku k Janově tváři, ale až k ní nedosáhla.

„Asi už budeme muset,“ řekla. „Za chvíli nám vyprší parkovací doba.“

Nikdo už nic víc neřekl. Teprve po chvíli se matka otočila ve dveřích a řekla:

„Ještě něco… Jane, včera ti někdo volal. Nějaký kamarád.“

„Kamarád?“

Matka přikývla.

„Chtěl vědět, jak se máš. Dala jsem mu číslo sem.“

Jan místo odpovědi přikývl. Kamarád? Nevzpomínal si na jediného, který by mu mohl zavolat. Někdo ze třídy? Asi ano.

Poté, co rodiče odešli, měl Jan pocit, že může opět volně dýchat. Zvolna vstal z postele.

Posadil se k psacímu stolu a zadíval se z okna.

Uviděl širokou travnatou plochu, která byla po zimě zavlhlá, a za ní vysoký plot, po jehož vrchu vedl ostnatý drát. Jan se na něj dlouze díval.

Pochopil, že Pandem není běžná nemocnice.

Uvěznili ho tady.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

30

Jan je zpět ve Valle. V bytě má uklizeno – na návštěvu má přijít Hanna.

To, že by se večer měli sejít, byl jeho nápad. Po čtyřech dnech volna mu v Mýtině opět začaly denní směny; jednu s ním sloužila i Hanna. Ve chvíli, kdy byla místnost pro personál prázdná, jí zastrčil do kapsy u bundy lístek se svou adresou a dotazem:

NEZAŠLA BYS ZÍTRA VEČER KE MNĚ DOMŮ NA ČAJ? V OSM?

JAN H.

Než Hanna odešla z práce, žádnou odpověď od ní nedostal. Cestou domů přesto koupil chléb. Hanna k němu musí přijít, mají přece společné zájmy!

Společné tajnosti.

Hanna je dost přesná, zazvoní u jeho dveří pět minut po osmé. Když vejde do předsíně, moc toho neřekne, ale Jan je i tak spokojený.

„Jsem rád, žes přišla!“

„Chápu.“

Jan se snaží být uvolněný, pozve Hannu do kuchyně, uvaří čaj a nabídne jí sendviče.

Pak si chvíli povídají o práci, ale nakonec se dostanou k tématu, které je pro ně hlavní: Svatá Patricie.

„Ty ženy, co tam jsou… Ty asi mají vlastní oddělení, že?“

Hanna se na něho zadívá s týmž prázdným výrazem v očích jako vždycky. Vzduch v Janově kuchyni jako by teď ztěžkl a zhoustl. Přesto je Janovi milejší vyptávat se na věci kolem kliniky Hanny než Larse Rettiga.

„Hm,“ odpoví Hanna. „Mají tam dvě ženský oddělení… Jedno uzavřený a jedno otevřený.“

„Ta oddělení leží vedle sebe?“

„Že by spolu přímo sousedily, to asi ne, ale myslím, že jsou na stejným patře.“

„Na kterém?“

„Mám pocit, že na třetím. Nebo na čtvrtým? Nikdy jsem tam nebyla.“

Jan přemýšlí, jaké další otázky položit, když vtom se ho Hanna zeptá:

„Řekni mi, kdo to je!“

„Koho myslíš?“

„Tu z kliniky. Tu, kterou miluješ. Jak se jmenuje?“

Hanna se na něho dívá přísně. Jan uhne pohledem.

„Je to jinak, než…,“ řekne Jan.

„Jinak než co?“

„Než ty a Ivan Rössel.“

Hanna rychle postaví hrneček na stůl a zadívá se na Jana chladnýma modrýma očima.

„Jak můžeš vědět, jak to mezi námi je?“ namítne. „Nic nevíš! Nevíš, proč jsem s ním navázala kontakt… Jak to můžeš posoudit!“

Jan sklopí oči. Nálada u stolu se náhle dostala pod bod mrazu. Jan už ale ví, že se nemýlil: Hanna se v návštěvní místnosti vídala s Rösselem.

„Jen si to tak domýšlím,“ řekne Jan. „Ale máš ho ráda, ne?“

Hanna ho dál upřeně pozoruje.

„I když někdo něco spáchá, musíš se na něho pořád dívat jako na člověka,“ řekne po chvíli. „Většina lidí to neodkáže.“

„Když ale za Rösselem tajně chodíš, asi ho máš ráda…,“ řekne Jan. „Přestože udělal ty… špatný věci.“

Hanna neodpoví hned.

„Osobně se nestýkáme,“ řekne pak. „Jsme v kontaktu díky jednomu strážci. Ivan pracuje na jednom takovým projektu… Aby mu tam ubíhal čas. A já mu pomáhám.“

„S čím? Co tam dělá?“

„Tvoří,“ odpoví Hanna. „Píše scénář.“

„Knihu?“

„Dalo by se to tak nazvat,“ řekne Hanna.

„Vrahovy memoáry?“

Hanna sevře rty.

„Je jen podezřelý, nikdy se nepřiznal!“ Povzdechne si. „Říká, že v tý knize všechno vysvětlí… Lidi pak pochopí, že se ničeho nedopustil.“

„On si to vážně myslí?“

„Jo, myslí.“ Hanna začíná mluvit naléhavěji. „Ivanovi je z toho všeho, co se stalo, strašně. Spíš by zabil sám sebe než někoho jinýho! Při životě ho momentálně držej jen moje dopisy.“

Hanna se odmlčí. Jan neví, co říct – Hannin pronikavý pohled ho znepokojil. O Rösselovi se už vlastně nechce bavit.

Jak se zdá, tak ani Hanna.

„Už budu muset jít.“ Hanna se zadívá na hodinky a pak na Jana. „Tak řekneš mi to?“

„Co chceš slyšet?“

„Jak se jmenuje. Ta, za kterou tam chodíš.“

Jan sklopí oči.

„Já se s ní ještě nesetkal.“

„Tak jak se jmenuje?“ zeptá se Hanna.

Jan váhá. Může si vybrat ze dvou jmen: Rami nebo Blankerová. Zvolí to méně známé.

„Počkej, něco ti ukážu!“ řekne.

Zajde do obýváku a vrátí se s ilustrovanými knížkami. Princezna a jejích sto rukou, Stvořitelka zvířat, Nemoc čarodějnic a Viveca v kamenném domě. Položí je před Hannu.

„Už jsi je někdy viděla?“

Hanna zavrtí hlavou.

„Mám je ze školky.“ Jan ukazuje: „Jsou ručně psané a ilustrované… Budou to asi jediné exempláře, které existují. Někdo je musel dát do bedýnky v herně mezi ostatní knížky.“

„Tam je dává Marie-Louise,“ řekne Hanna.

„Tyhle ne… Já si myslím, že některé z dětí je dostalo od rodičů v návštěvní místnosti.“

Hanna listuje knížkami a pak se zadívá na Jana.

„Kdo je napsal?“

„Říká si Maria Blankerová,“ odpoví Jan. „Je to matka Josefine… Jsem si tím téměř jistý.“

„Blankerová,“ řekne Hanna. „Takže s tou se tam chceš setkat?“

„Ano… Ty o ní něco víš?“

„Něco jsem o ní zaslechla,“ odpoví Hanna tiše.

„Od Rössela?“

Hanna zavrtí hlavou.

„Od Carla… To je ta moje spojka na klinice.“

Jan to jméno samozřejmě zná – Carl hraje v The Bohemos na bicí.

Hanna zvedne oči od knížek.

„Mohl bys mi je půjčit?“

Jan váhá.

„Dobře,“ řekne nakonec. „Na pár dní.“

Hanna vezme knížky a zvedne se – přišel čas odejít. Jan má ale ještě jednu otázku:

„Maria Blankerová je na otevřeném, nebo uzavřeném oddělení?“

„Nevím, já jsem na těch odděleních nikdy nebyla,“ odpoví Hanna a dodá: „Ale řekla bych, že bude asi na uzavřeným.“

„Proč myslíš?“

„Blankerová je psychotička. Je úplně mimo. Aspoň se to o ní říká…“

„Nevíš, co udělala?“ zeptá se Jan.

„Chovala se nebezpečně.“

„Vůči sobě?“ řekne Jan. „Nebo vůči svému okolí?“

Hanna zavrtí hlavou.

„Nevím,“ odpoví. „Můžeš za ní zajít a zeptat se.“

„No jistě!“

Jan mírně roztáhne ústa k úsměvu, považuje to za vtip, ale Hanna se neusmívá.

„Myslím to vážně. Člověk si cestu dovnitř vždycky najde, stačí jen chtít!“

„Ale vždycky přitom narazí na zamčené dveře,“ namítne Jan.

„Na jedný z těch cest ne.“

„A ty ji znáš?“

Hanna přikývne.

„Vím, kudy vede, ale není snadný se po ní vydat… Jane, nemáš klaustrofobii?“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Když je dítě pod zámkem, není to snad tak strašné, má-li u sebe dostatek jídla a pití a netrpí zimou. A pokud je tam s ním ještě mluvící robot…

Tohle si Jan namlouval, kdykoli pomyslel na Williama zavřeného v bunkru.

Je-li člověk zamčený mezi silnými betonovými stěnami, muže se naopak cítit v bezpečí.

Bylo devět večer, policisté pátrání po Williamovi ukončili před půl hodinou. Když padla tma, snažili se pátrat dál s baterkami, ale Janovi připadalo, že jsou špatně organizovaní. Pátrací akce nepřinesla žádné výsledky. William se ztratil beze stopy, jako by zmizel z tohoto světa.

A pokud ne, tak přinejmenším ztratil pevnou půdu pod nohama. Velitel policistů věnoval poslední hodinu pátrání prohledávání dlouhého břehu jezera – Janovi bylo jasné, že policie pojala podezření, že pětiletý chlapec spadl do vody.

Rys se stal jejich základnou. Všichni už ale byli unavení a mnozí se už vydali domů. Až bude ve čtvrtek ráno zase světlo, policie bude pokračovat v pátrání v ještě větším měřítku.

Jan se vrátil do školky společně se starším policistou, který při chůzi lesem ztěžka dýchal.

„Sakra… To je strašný! Musíme doufat, že ten chlapec tu noc nějak přežije! I když moc velkou šanci bych mu nedával…“

„Ale vždyť je docela teplo,“ namítl Jan. „Určitě to zvládne.“

Policista ho ale zřejmě neposlouchal.

„Hergot!“ zaklel znovu. „Jednou jsem byl u toho, jak na jedný lesní cestě našli mrtvýho klučinu… Někdo ho přejel a pak ho schoval v lese – jako pytel s odpadkama.“ Muž se na Jana zadíval unavenýma očima. „Něco takovýho člověku už nikdy nezmizí z paměti.“

Když se pak Jan vrátil do místnosti pro personál, náhle zaslechl z dálky tlumený hukot. Zvuk, který nad střechou školky vzápětí zesílil do silného burácení.

Jan se zadíval na Ninu Gundotterovou, ředitelku Rysa. Seděla u telefonu, jako by věřila, že William dříve nebo později zavolá a oznámí jim, kde je.

„To je vrtulník?“ zeptal se.

Nina přikývla.

„Povolala ho policie,“ řekla Nina tiše. „Pátrací psy nesehnali, takže budou létat nad lesem s infrakamerami.“

Jan přikyvoval. Šel k oknu a podíval se na teploměr – ukazoval devět stupňů nad nulou. Podzimní teplota. Venku nebylo mrazivo, ale ani teplo. Nejhorší bylo, že začal foukat vítr; Jan ovšem věděl, že Williamovi nemůže ublížit.

Když Nina přistoupila k jednomu z policistů a tlumeným hlasem se zeptala na taktiku policie, dostalo se jí jen vyhýbavé odpovědi. Jan stál kousek od ní.

„Samozřejmě budeme hledat kolem jezera, ale až ráno, až bude světlo,“ odpověděl jí policista ještě tlumenějším hlasem.

Toho večera se do školky s výjimkou dvou dostavili všichni zaměstnanci. Do oken a na stoly postavili svíčky a zapálili je, takže si tam člověk připadal jako v kostele.

Po patnácti nebo dvaceti minutách přestávalo být helikoptéru slyšet.

Jan se ohlédl na svou nadřízenou.

„Asi bych měl jít domů… Zkusím se prospat. Vrátím se brzy ráno. Zítra bych sice měl mít volno, ale stejně přijdu.“

Nina přikývla.

„Taky už za chvíli půjdu,“ řekla. „Teď večer už stejně nemůžeme nic dělat.“

Nina od chvíle, co toho dne přišla do školky, neřekla proti Janovi křivého slova. Naopak, stála teď na jeho straně a všechno sváděla na Sigrid, která měla v Medvědovi jinou nadřízenou.

„To ona si měla děti ohlídat!“

Jan zavrtěl hlavou. Když dnes viděl Sigrid naposled, ležela v odpočívárně v Medvědovi na pohovce – po návratu z lesa dostala nějaký prášek na uklidnění.

„Oba jsme dnes byli nepozorní,“ řekl Nině a oblékl si bundu. „Byl tam opravdu zmatek… Přehnali jsme to, neměli jsme s sebou brát tolik dětí.“

Nina si povzdechla. Zadíval se nejprve na černé okno a pak na telefon.

„Věřím, že ho v tom lese někdo našel,“ řekla tiše. „Že ho vzal k sobě domů… William teď určitě někde spí v teplé posteli a ten člověk ráno zavolá na policii.“

„Určitě,“ řekl Jan a zapnul si bundu. „Tak zítra!“

Věnoval Nině ještě jeden pohled a opustil budovu.

Když vešel do tmy, zdálo se mu, že je venku chladněji než devět stupňů, ale možná to byl jen takový pocit. Byl podzim, zima byla ještě daleko. Teple oblečený člověk by při takové teplotě nemohl umrznout, ani kdyby spal pod širákem. V místě, kde by byl chráněn před větrem, například za betonovou zdí, by přežil mnoho dní.

Jan vykročil.

Když procházel kolem rozsvícených oken Medvěda, zahlédl za nimi tamní personál a také Williamovy rodiče. Jeho matka seděla schoulená v křesle a držela před sebou šálek s kávou. Vypadala utrápeně. Jana napadlo, že by se mohl na chvíli zastavit a dívat se, ale nakonec šel dál.

Chvíli postál na kraji lesa a poslouchal jeho zvuky, ale nezaslechl nic, jen šum stromů. Zvuk vrtulníku už také nebylo slyšet. Přestože tu byla možnost, že se vrtulník s infrakamerou ještě vrátí, Jan to riziko podstoupil.

Ještě jednou se rozhlédl, překročil mělký příkop u silnice a vešel mezi smrky.

Rozběhl se vzhůru po cestě.

V té době byl William zavřený v bunkru déle než čtyři hodiny. Měl tam ale teplé deky, jídlo, pití a hračky, takže mu nehrozilo žádné nebezpečí. Kromě toho se u něho měl už brzy objevit Jan.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

31

Jan má pocit, že šedá fasáda Svaté Patricie je s každým dalším podzimním večerem temnější a studenější. Když teď večer projíždí na kole kolem zdi, klinika za ní vypadá jako velký černý hrad.

V mnoha oknech je vidět slabé světlo, ale místnosti nepůsobí pohostinným dojmem. Vypadá to, že se jimi pohybují stíny – slídí za mřížemi se svými touhami.

Není jedno z oken pootevřené?

Neozývá se nocí hra na kytaru?

Ne, to se mu jen zdá.

Jan spěšně zamíří od areálu kliniky a jeho zdi ke školce. Je neděle, do Vánoc zbývají pouhé dva měsíce. Jan má o víkendu volno, ale přesto sem přijel, protože se s Hannou před čtyřmi dny rozešel se slibem, že si navzájem budou pomáhat. Anebo že přinejmenším jeden druhého neprozradí.

Když Hanna seděla v Janově kuchyni, upozornila ho na to, že regulérní cestou – chodbou a výtahem – se na kliniku nedostane. Na oddělení nepronikla ani ona; nikdy se nedostala dál než do návštěvní místnosti.

„Takže ten tvůj kamarád Carl… On ti dovolí, aby ses tam setkala s Rösselem?“ zeptal se jí tehdy Jan.

„Ne, Ivan zůstane ve svém pokoji. Nosím mu dopisy.“

Další tajné dopisy! pomyslel si Jan.

„A jak se dá tedy proniknout dovnitř?“ zeptal se.

„Přes sklep,“ řekla Hanna. „Jestli budeš mít zájem, ukážu ti kudy.“

Jan souhlasil. Vzpomněl si, jak mu Högsmed říkal, že jedna z cest z kliniky do školky vede právě sklepem.

Ale ta cesta není zrovna příjemná, dodal tehdy primář.

Co tím chtěl říct? Že jsou ve sklepě krysy? Nebo snad lidé?

Jan dorazil ke školce a právě opatrně otevírá vchodové dveře – s vědomím, že dnes vlastně v Mýtině nemá být.

„Haló,“ řekne tiše. „Hanno!“

Několikavteřinové ticho.

„Pojď dál… V pohodě,“ ozve se z kuchyně Hannin hlas.

Jan vejde a zavře dveře.

„Všechno v pořádku?“

„Jasně. Děti už spí… Ale dneska byly fakt hrozné. Lítaly a křičely, jako by mě chtěly odrovnat!“

Jan to nijak nekomentuje. Ví, že Hanna nemá děti příliš v lásce. Když si svléká bundu, vidí, že se blíží půl desátá. Nechá si boty a zamíří do kuchyně ke skřínce s klíči, ale Hanna ho pohybem ruky zarazí.

„Tady!“

Kartu už přinesla. Jan si ji od ní vezme.

„Díky.“

„Nerozmyslel sis to?“

Jan zavrtí hlavou a přistoupí ke dveřím do sklepa. Má při tom zvláštní pocit – kód vyťukává a dveře otevírá v cizí přítomnosti, navíc takhle pozdě večer. Obrátí se k Hanně a řekne:

„Tak zatím!“

„To ne,“ řekne Hanna. „Jdu s tebou!“

Vejde za ním, Jan nestihne protestovat. Hanna rozsvítí světlo a začne scházet ze schodů; Janovi nezbývá než ji následovat.

Podzemní chodbou chodí Jan s dětmi každý den, takže obrázky na stěnách už ho nezajímají. Má pocit, že se mu kreslené krysy posmívají.

Dnes večer se výtahem nepojede. Hanna Jana vede – míjejí výtah a míří ke krytu. Ten Jan nenavštívil už více než dva týdny; nebyl tu od té noci, co v něm stál a slyšel, jak někdo – Hanna, jak se později ukázalo – sjíždí do sklepa výtahem.

„Takže je tu někde nějaká tajná chodba?“ zeptá se Jan za zády Hanny.

„Tajná… Každopádně je zamaskovaná.“

Hanna zmáčkne kliku a otevře ocelové dveře krytu. Pak se otočí k Janovi, krátce se na něj podívá a zeptá se:

„Troufáš si na to?“

Jan přikývne.

„Tak pojď za mnou!“

Jakmile Hanna stiskne vypínač a Jan vstoupí do místnosti, probleskne mu hlavou náhle obraz: na matraci v krytu sedí malý pětiletý chlapec. Rozbuší se mu srdce. Když se ale rozsvítí zářivky, vidí, že v místnosti nikdo není.

Na podlaze tu stále leží matrace a deky – přesně tak, jak si je pamatoval. A zadní dveře jsou opět zavřené.

Hanna k nim přistoupí.

„Tady to je.“

„Ale ty dveře jsou zamčené,“ ozve se za ní Jan. „Už jsem to zkoušel…“

„Já mluvím o podlaze.“

Hanna na ni ukazuje.

„O podlaze?“

Jan se vydá za Hannou a najednou ucítí pod nohama jakousi nerovnost. Zadívá se pod sebe. Přestože je na podlaze koberec, jeho bota pod ním narazí na něco malého, štíhlého.

Koberec sice pokrývá celou podlahu, ale není k ní přilepený, takže ho lze odhrnout. Hanna jde do rohu, koberec tam nadzvedne a přetáhne směrem do místnosti.

Koberec se poslušně zvedne a Jan spatří šedivý beton.

„Odhrň ho ještě,“ říká mu Hanna. „Ještě kousek!“

Zdá se, že Hanna je teď horlivá, diriguje Jana. Společně poodhrnou koberec o další kus a Jan náhle zahlédne poklop. Je vyrobený ze vzorovaného plechu a je půl metru široký.

„Tohle je ten vchod,“ řekne Hanna.

Jan se zadívá nejprve na poklop a pak na ni.

„Tohle že je vchod na kliniku?“

Hanna přikývne.

„Vede rovnou tam. Prochází pod zdí.“

„Kde ústí?“

„Nemám tušení.“

Jan odhrne koberec o další kousek, aby odkryl celý poklop. Zjistí, že je na něm železná rukojeť.

„Jak jsi na tohle přišla?“

„Dělala jsem tady totéž, co ty,“ odpoví Hanna. „Hledala jsem, zkoumala… Měla jsem na to víc času.“

„Pomáhal ti taky Rössel?“ zeptá se Jan.

Hanna zavrtí hlavou.

Jan se skloní, uchopí rukojeť a zvedne poklop.

Odloží ho stranou a zadívá se do velkého čtvercového otvoru. Zjistí, že neslouží jako odpadová jímka, ale že pod podlahou krytu je jakási technická šachta, kterou vedou silné kabely. Není příliš hluboká, na výšku má asi metr. Je to vchod do úzké chodby směřující k zamčeným ocelovým dveřím na protější straně krytu. Uvnitř je naprostá tma.

„Vlezeš tam?“

„Možná.“

Jan zaváhá. Klekne si a zadívá se do otvoru. Je v něm taková tma, že není poznat, kam až chodba sahá. Podél kabelů vede nějaké staré vodovodní potrubí, víří se tu prach. Jan jako by ucítil pach plísně nebo bláta, ale zároveň mu připadá, že beton v tunelu je suchý. Neudělaly si tam hnízdo krysy? Možná ano. Přiloží k otvoru ucho a poslouchá, ale nic neslyší.

„Haló!“ zašeptá.

Žádná odpověď, dokonce ani ozvěna.

Jan se postaví. Opatrně vrátí poklop na původní místo, ale koberec nechá ležet tak, jak je. Obrátí se na Hannu:

„Musím zaběhnout zpátky do školky… Potřebuju víc světla!“

„Kde ho vezmeš?“ ptá se Hanna.

„Z Anděla.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

32

Hanna se upřeně dívá na přístroje, které Jan vytahuje ze své skříně.

„Co to je?“ zeptá se.

„Elektronická chůvička,“ odpoví Jan. „Tys nikdy nic takového neviděla?“

„Ne.“

Hanna nad oběma plastovými předměty kroutí hlavou.

„K čemu to je?“

Jan se na ni podívá.

„Je vidět, že nemáš děti. Chůvička slouží k tomu, abys je měla pod kontrolou, když spí.“

„To je snad můžu mít i bez toho, ne?“

„Pokaždé na to není čas… Jde hlavně o to, že díky chůvičkám můžeš být v klidu. Klidné děti svým rodičům dodávají pocit klidu.“ Při vzpomínce na Williama Haleviho dodá: „Neklidní rodiče bývají nešťastní.“

Hanna si jednoho Anděla vezme, ale netváří se tak, že by ji Jan přesvědčil.

„K čemu ti teď budou?“

„Chci Anděla ve sklepě použít jako baterku,“ řekne. „Když si teď jednoho z nich necháš u sebe, uslyšíš mě.“

Hanna se na něho zadívá.

„A to pak jako budeš klidnější?“

„Trochu ano.“

Hanna potěžkává Anděla v ruce a říká:

„Poslouchat můžu, ale to je asi tak všechno. Chci tím říct, že jestli budeš potřebovat, aby ti tam dole někdo pomohl…“

„Bude mi stačit, že mě uslyšíš,“ přeruší ji Jan.

Bude to jeho záchranné lano. Jako když se spustí do jeskyně a bude ho mít uvázané na noze.

„Máš strach?“ zeptá se Hanna.

„Ne. Ten jsem si zapomněl v jiných kalhotách.“

Jan se sice krátce usměje, ale určité napětí cítí. Neví, co ho čeká. Neví, jestli tam nenatrefí na strážce. Doufá, že v tom případě by narazil na Larse Rettiga nebo na některého z jeho přátel. Pokud se na ně může spolehnout…

O pět minut později už stojí u otvoru ve sklepě. Je krátce před půl jedenáctou, ale tady dole jako by panovalo bezčasí. V podzemí vládne věčná noc.

Jan zvedne Anděla a zapne jeho světélko.

„Tak já jdu na to,“ řekne do mikrofonu. „Jdu dolů!“

Jeho hlas se rozléhá krytem, ale jestli ho Hanna slyší, Jan neví.

Jan se vzepře o ruce a spustí jednu nohu do tunelu, jehož dno leží necelý metr pod podlahou. Dole se snadno schoulí a nasměruje světlo na chodbu před sebou. Vidí, že tunel vede dál, ústí rovnou do tmy.

Jan klesne na kolena a nadechne se suchého vzduchu plného prachu.

„Polezu po čtyřech.“

Jak říká, tak také udělá. Co nejvíc zatáhne horní polovinu trupu, skloní hlavu a začne se sunout po betonovém dně. Pohybuje se po rukou a kolenou a dává si pozor, aby se neuhodil do hlavy.

Má přitom pocit, že se plazí do nějaké krypty – po obou stranách jako by tu stály zástupy kamenných bloků. Silný strop mu tlačí na záda.

A co klaustrofobie? Jan musí na strach zapomenout, nesmí myslet na rakve a na zamčené dveře v sauně. Může dýchat a hýbat se. Tunel je natolik široký, že se jím může bez problémů sunout kupředu. Jediné, co nemůže, je obrátit se. Pokud dojde k něčemu neočekávanému, nezbude mu než začít couvat.

Ale co by se mohlo stát?

Jan zakašle a zatouží po vodě – kolem je plno prachu. Přesto se sune dál. Ve světle Anděla se rytmicky zvedají jeho záda.

Když nadzvedne paprsek světla, má pocit, že chodba asi po deseti metrech končí šedou betonovou zdí. Nebo tam jen zahýbá?

Znovu zvedne Anděla k ústům.

„Myslím… Myslím, že jsem právě pod těmi zamčenými dveřmi.“

Mluví sám k sobě, je to trochu komické. Nakolik si může být jistý, že hlídači nahoře na klinice nemají nějaké zařízení, kterým by mohli jeho signál zachytit? Příliš jistý si tím být nemůže.

Spustí Anděla, zatne zuby a plazí se dál. Čeká, jestli neuslyší škrábání a tiché pištění, ale zatím se tu žádné krysy neobjevují. Na podlaze leží jakési černé hrudky, které tu možná zanechaly – ale možná jsou to mrtvé mouchy. Jan nemá chuť si je příliš detailně prohlížet.

Jedno koleno dopředu a pak druhé, stále vpřed.

Náhle si všimne, že asi pět metrů před ním něco visí na stropě. Zvedne Anděla a zjistí, že se jedná o další železný poklop. Úplně stejný vzorkovaný poklop, jaký je v krytu.

Donutí ho to k tomu, aby se plazil rychleji, a sunul se kupředu, dokud to jde. Lokty a hlavou stále naráží o beton, ale kdykoli opře ruce a kolena o podlahu, bolest v nich nevnímá. Konečně se dostává k poklopu.

Položí Anděla před sebe a zvedne ruce. Je si téměř jistý tím, že poklop bude zamčený nebo přišroubovaný.

Není. Je volně položený. Jan na něj přiloží dlaně a napne síly. Ozve se zaskřípání a těžký poklop se nadzvedne. Jan je opatrný a odsouvá ho stranou pomalu. Skřípění desky mu přitom rve uši, ale on na to nebere ohled.

Otevírá se nad ním černý prostor. Dovnitř nedopadne žádné světlo – nad poklopem je černočerná tma. Od toho okamžiku, co Jan poklop přestal odsunovat, je tu také hrobové ticho.

Jan se s Andělem v ruce zvolna postaví. Stojí teď vzpřímený ve čtvercovém otvoru v betonové podlaze, který je přesnou kopií toho, kterým se protáhl v krytu. Když se otočí za sebe, uvidí ony zamčené dveře krytu.

Vzepře se a vytáhne se na okraj otvoru. S námahou z něj vyprostí nohy a postaví se na podlahu.

„Šlo to dobře,“ zašeptá do Anděla. „Dostal jsem se za ty dveře… Jsem… v nějakým sklepě.“

Potom vysílačku vypne. Má pocit, že by tady v tom tichu neměl mluvit nahlas, ba ani šeptat.

Zvedne Anděla a máchá kolem sebe jeho světlem jako šavlí. Vysílačka není zbraň, Jan se nemá čím bránit; připadá si trochu jako čtyřleté dítě, které někdo nechal samotné ve velkém tmavém domě. Vzduch na této straně dveří je zatuchlý.

Na podlaze neleží žádné měkké koberce, na stěnách nevisí veselé obrázky. Protáhne-li se člověk těsným tunelem, měl by z toho mít lepší pocit, než jaký Jan právě má.

Jan stojí v prázdné chodbě, která pokračuje dál a poté se láme a ztrácí se ve tmě. Když Jan za ten roh nahlédne, zjistí, že sedm nebo osm metrů za ním zeje na pravé straně černý otvor dveří.

Nejprve zaváhá, ale pak se k němu tiše vydá.

Nachází se v naprosto neznámém světě a je zcela sám. Když ale přimhouří oči, dokáže si ze tmy vyvolat tvář Alice Rami – ne té Alice, jaká byla v době Pandemu, ale takové, jakou si po večerech, kdy lehával sám v posteli, představoval; vidí tvář dospělé Alice. Krásné, inteligentní, zkušené. Možná trochu unavené a poznamenané plynutím času, ale přesto silné a usměvavé.

Rami, jeho první láska a jediná přítelkyně.

Jan pátrá na chodbě po vypínači, ale marně. Bez světla z Anděla je tu naprostá tma, jeho paprsek navíc během několika posledních minut zeslábl a Jan s sebou nemá náhradní baterie.

Na konci chodby zvedne Anděla před sebe a nesměle nahlédne do prostoru, který se tam před ním otevírá.

Zahlédne rozlehlou sklepní místnost, která jako by neměla konce. Vidí, že stěny i podlaha jsou pokryty bílými kachličkami. Podlaha je špinavá a zaprášená, po všech světlých plochách se šíří paprsky černé plísně.

Není to třeba koupelna? To ne, Jan u stěny zahlédne popraskané police na knihy a prázdné plechové stolky. O něco dál visí několik žlutých igelitových závěsů, napůl zatažených kolem zrezivělých postelí a nízko umístěných umyvadel.

Je to vyšetřovna, která byla zřejmě několik desítek let mimo provoz.

Jan se rozhlíží po stěnách pokrytých kachličkami a cítí, jak mu buší srdce.

Pronikl do Svaté Psycho.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

Část druhá

RITUÁLY

Šílenství je smutné a pochmurné.

Když nad sebou člověk ztratí kontrolu,

je na tom sotva co romantického.

Namísto toho, aby unikl z reality,

uvízne v ještě komplikovanější pasti.

Julian Palacios: Ztracen v lese

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Jan toho v tmavém lese moc neviděl, zato byl obklopen zvuky této divočiny. Na kamenech a ve štěrku se rytmicky ozývaly jeho kroky, mezi smrky šuměl noční vítr, dole u jezera houkala sova. Slyšel také údery bubnů, ale jen ve své hlavě.

Bylo za pět minut půl desáté a Jan právě prošel úzkou soutěskou. Skalisko, které se zvedalo po levé straně, vypadalo jen jako černá neforemná hrouda, ale Jan našel cestu bez problémů.

O několik minut později se dostal na stezku vedoucí pod bunkrem. Zastavil se a zvedl oči. Neslyšel žádný křik ani pláč.

Tiše jako kočka se opatrně vyplížil vzhůru svahem až k zavřeným dveřím bunkru. Odhrnul větve, sklonil hlavu k plechu a zaposlouchal se. Neslyšel nic.

Pomalu odsunul závory, otevřel dveře a vsunul dovnitř hlavu.

Panovalo ticho, nebylo tu ani nic cítit. V bunkru nebylo ani teplo, ani zima.

Nebyl tu cítit ani závan strachu.

Jan zatajil dech. Přestože se před ním nic nehýbalo, v tichu mezi betonovými stěnami uslyšel něčí tiché oddechování.

Vlezl dovnitř. Opatrně vytáhl mobil a zapnul ho, aby jeho slabé světlo osvítilo prostor bunkru.

Uprostřed stál zapnutý robot a jeho malé žárovičky blikaly. Jan si všiml, že v jednom rohu leží dvě malé prázdné PET láhve od limonády a vedle nich sáčky od bonbonů a zmačkaný papírový obal od sendviče.

Byl spokojen – William v průběhu dne jedl a pil. Pokud potřeboval čurat, měl tu k tomu účelu kbelík, který Jan umístil vzadu do rohu.

Vzadu na matraci odpočívalo drobné tělíčko a ve spánku se mírně pohybovalo – William.

Chlapce asi v průběhu večera přemohla únava a lehl si na matraci u betonové stěny. Nyní klidně spal pod silnou vrstvou několika dek.

Jan se protáhl ke kbelíku, vzal ho a vylil jeho obsah asi deset metrů od bunkru.

Pak se vrátil zpátky a položil se na záda, aby naslouchal, jak William dýchá.

Jan v tu chvíli pociťoval úžasný vnitřní klid. Připadal si jako vítěz, byl téměř šťastný, že se mu všechno povedlo. Podařilo se mu sem vlákat Williama a zavřít ho – a přitom mu ani v nejmenším neublížit.

Chlapec to bez problémů zvládne. Čtyřicet šest hodin uběhne jako voda.

Horší to bude pro jeho rodiče. Jan věděl, že teď velmi trpí: jejich neklid se změnil ve strach, který pak přerostl v čirou hrůzu. V noci neusnou ani na minutu.

Jan si povzdechl a zavřel oči. V lese mu bylo dobře.

Chtěl si tu chvíli poležet a hlídat Williama, přestože to nebyla jeho povinnost. Když byl jednou sám zamčen, žádný dospělý mu na blízku nebyl.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

33

Jan prochází malými kroky sklepem Svaté Patricie a každou chvíli se zastavuje, je jako průzkumník bloudící v neznámém jeskynním komplexu. Pomalu postupuje spletitými chodbami a temnými místnostmi vpřed a jedinou oporou je mu světlo z Anděla, kterého svírá v pravé ruce. Stále svítí, ovšem neustále slábne.

První nemocniční sál, do něhož vešel, nemá žádné další východy, vrátí se tedy zpět do chodby a vydá se po ní. Po několika metrech se chodba stáčí vpravo, pak ještě jednou doprava a nakonec vlevo – Jan se ocitá v dalším velkém sále, jehož stěny i podlaha jsou vykachličkovány. Něco mu zaskřípe pod nohama – povaluje se tu rozbité sklo.

Mýtina jako by teď byla někde hodně daleko. Jan se celou dobu touží otočit a vrátit se do bezpečí krytu, ale přesto stále míří vpřed.

Tma kolem něho zůstává tichá a to ho uklidňuje.

Ve zdech sálu jsou čtvery černé dveřní otvory. Jan k nim přistoupí a postupně si na ně posvítí, ale za každým z nich je jen zaprášená chodba vedoucí k dalším zrezivělým dveřím. Před prvními třemi dveřmi se otočí, zaujme ho až čtvrtá chodba: na podlaze je tu méně prachu, jako by tudy někdo nedávno chodil. Také kovové dveře jsou o něco méně rezavé. Jan k nim zamíří a otevře je.

Za kovovými dveřmi následuje další chodba s řadou dveří. Jan do ní vejde a kovové dveře nechá pootevřené.

Nahlédne do místnosti za prvními dveřmi – je to malý studený pokoj se starou kovovou postelí bez matrace. Překročí práh a posvítí si na betonové zdi: visí na nich vybledlé pohlednice, které jsou připevněné kancelářskými svorkami a popsané nečitelnými čmáranicemi. Připomíná to bývalý nemocniční pokoj nebo vězeňskou celu.

Jan si vzpomene na Díru v Pandemu a rychle z místnosti vycouvá.

Přechází kolem ostatních dveří a nahlédne do každé cely, ale nachází v nich jen další studené stěny a staré kovové postele. Ačkoli nikdy nemíval nijak zvlášť velký strach ze tmy, tady si připadá stále osamělejší. Dveřní otvory mu připomínají otevřená černá ústa, která se ho chystají spolknout. Jsou všechna prázdná?

Potom zvedne Anděla k obličeji a znovu zapne jeho vysílačku.

„Pronikám hlouběji do sklepa,“ říká. „Ale vypadá to, že není využívaný… Lampy jsou tady rozbité.“

Chůvička mlčí, ale Jan přesto doufá, že ho Hanna slyší.

„Myslím, že už to brzo otočím a půjdu zpátky!“

Pak se odmlčí – napadne ho, že by tu raději neměl mluvit nahlas. S každým slovem, které vysloví, narůstá jeho strach z toho, že ho někdo poslouchá. Že v té tmě čeká někdo s nastraženýma ušima.

„Za chvíli jsem u tebe!“ zašeptá do mikrofonu a doufá, že to Hanna slyší. Pak Anděla zase vypne.

Chodba se prudce láme. Jan se jí nechá pomalu vést do dalšího sálu s kovovými stojany a bílou zástěnou. Vejde dovnitř, ale pak znejistí: je tohle nějaký další sál, nebo už tudy prošel?

Běž dál! Udělej jeden krok, pak dva, tři, čtyři…

Když se Jan plazil tunelem po čtyřech, trochu se bál, že narazí na krysy. Nyní si sám připadá jako krysa. To on se neodváží ani pípnout, to on opatrně našlapuje po podlaze a má nastražené uši.

V sále ho obklopí stíny. Postupně se ho zmocňuje strach ze tmy, a tak zahne doprava a snaží se raději držet u stěny.

Na první pohled by člověk řekl, že sály byly zavřené několik desetiletí, jenže Jan si po chvíli všimne stop, které svědčí o tom, že tu mezitím přece jen někdo byl. Na dřevěné polici leží vedle několika tmavohnědých skleněných nádob srolovaný program jednoho místního fotbalového utkání. Jan ho otevře a zjistí, že se týká loňské sezony.

O kus dál, na kachličkách, jsou vidět nápisy. Graffiti načmárané fixami. Na jednom místě u stropu někdo načmáral: JEŽÍŠ MĚ SPASÍ SKRZE TVOU KREV. Na jiné stěně dole u podlahy stojí: CHCI ŽENSKOU, CO BY MĚ ZAHŘÁLA! Vypadá to, že oba nápisy byly napsány stejnou fixou.

Přestože je v podzemí chladno, Jan se stejně potí.

Odsune stranou jednu igelitovou zástěnu a objeví za ní starý psací stůl se zasunutými zásuvkami. Jde k nim a zatáhne za ně – jsou zamčené.

Nechá stůl být a zamyšleně vzhlédne ke stropu.

Tam někde nahoře je Rami. Podle toho, co říkala Hanna, tam mají dvě ženská oddělení. Ale jak se do nich dostat?

A kde je asi Ivan Rössel? Jan má pocit, že Rössel je tady ve tmě přímo fyzicky přítomen, vybavuje se mu jeho úsměv na fotografii. Rössel a další násilníci jsou ale jistě pod zámkem…

Náhle se ozve zadunění. Není hlasité a ozývá se z dálky. Jako ozvěna po něm následuje táhlý výkřik.

Jan nedokáže přesně určit, ze kterého směru přichází; možná se mu to jen zdálo. Přesto se zastaví a bez hnutí poslouchá, jestli se ten zvuk neozve znovu.

Ne, už ne. Jan se nakonec otočí a jde zpět. Zvuky, tma a samota. Čas utíká a světlo z Anděla stále slábne.

Jan se vydá zpět k sálu a cestou svítí na černé dveřní otvory. Kterým z nich sem vlastně vešel? Nedokáže si vzpomenout.

Pak se dá do pohybu – rozhodl se pro dveře vpravo. Vejde do dlouhé chodby. Náhle zahlédne světlo. Jde dál, zahne za roh a dostane se do větší místnosti s tlumeným nočním osvětlením. Na protější straně vidí široké skleněné dveře označené zelenou tabulkou VÝCHOD a za nimi světlé kamenné schodiště, které stoupá vzhůru.

Je mu jasné, že objevil schodiště vedoucí do jednotlivých oddělení kliniky. Energicky vykročí, ale pak se prudce zastaví.

Nad skleněnými dveřmi je kovová krabička s černou čočkou, upřeně hledící před sebe.

Kamera.

Pokud teď těmi dveřmi projdu, kamera mě odhalí, pomyslí si. Proto se otočí a vydá se zpátky. Zkusí dveřní otvor po levé straně.

Chodba za ním je jen tři metry dlouhá a na jejím konci jsou zavřené ocelové dveře.

Zabloudil.

Ačkoli mu hlavu i nohy zachvátí panika, překoná ji, otočí se a přes dlážděnou podlahu se zvolna vrátí na výchozí místo. To zvládnu, říká si. Stačí si trochu pospíšit a prozkoumat, kam vedou ostatní dveře. Přejíždí skomírajícím Andělovým světlem po stěně a náhodně volí jeden ze dveřních otvorů. Za ním se táhne dlouhá chodba. Je zašlá a Janovi není povědomá, ale on do ní přesto vejde, mine dvoje zavřené dveře a zastaví se u třetích. Jsou to obyčejné dřevěné dveře.

Spustí Anděla k tělu a otevře je. Náhle ho oslní ostré světlo – na nízkém stropě svítí zářivky. Proudí k němu teplý vzduch, který je cítit chloridem. Zahlédne velké bílé plechové krabice s regulátory a blikajícími světly. Temně tu hučí velké větráky a elektromotory, pod stropem o kus dál je upevněna kovová kolejnice, jsou zde i koše plné povlečení a ošacení.

Uvědomí si, že se dostal do prádelny. Do prádelny kliniky Svaté Patricie. Není v ní sám. Sotva šest nebo sedm metrů od něj stojí vysoký štíhlý muž v šedém overalu. Je k Janovi otočený zády a skládá povlečení. Na opasku má připevněný malý přehrávač s kabely, které má zavedené do uší; Jana si zatím nevšiml. Kdyby se ale otočil…

Na to Jan nečeká a dveře do prádelny zase tiše a rychle zavře. Pak zamíří chodbou zpět k sálu a ostatním dveřním otvorům. Prochází sálem. Přestože byl před chvílí málem přistižen, je klidnější. Ve sklepě jsou tedy lidé – obyčejní lidé, kteří se věnují své práci.

Vtom zaslechne další zvuky. Ozývají se nedaleko od něho.

Z jednoho dveřního otvoru se ozývá zpěv. Tichý zpěv jako někde v kostele.

Hlasů zpívá víc, je to celý sbor. Zní to jako starý žalm, ale Jan vinou ozvěny, která se tříští o vykachlíčkované stěny, jeho slovům nerozumí.

Ti, kteří tu tak pozdě večer zpívají, jsou zaměstnanci, nebo pacienti?

Jan netouží po tom to zjistit, jde dál a drží se u stěny. Je připraven se kdykoli rozběhnout.

Nakonec se mu podaří najít správnou cestu. Dostane se zpět do chodby s malými celami a odtud do prvního sálu. Blíží se ke krytu. U něj má pocit téměř úplného bezpečí.

Tentokrát se nemusel plazit tunelem pod podlahou – dveře do krytu lze totiž z této strany otevřít. Jan potom projde krytem a vrátí se do Mýtiny.

Opět se ocitne ve světle a teple. Vypne Anděla.

Když vejde do školky, je krátce před půlnocí. Hanna je stále vzhůru a dívá se na něho pronikavým, téměř nadšeným pohledem. Jan na chvíli zapomene na Rami.

„Všechno jsem slyšela,“ řekne Hanna a zvedne ruku se svým Andělem. „Čistě a zřetelně.“

„To jsem rád,“ řekne Jan.

„Viděls tam něco?“

„Moc ne.“ Jan vydechuje a osušuje si čelo. „Sklep je úplné bludiště chodeb a starých nemocničních sálů… Zdálo se mi, že jsem tam zaslechl nějaké hlasy.“

„Viděl jsi tam nějakou cestu, která by mohla vést nahoru na oddělení? Nebo výtah?“

Jan zavrtí hlavou.

„Dostal jsem se jenom do prádelny… Někdo tam byl, nějací lidé.“

„Lidi? Ženy a muži?“

„Jeden muž. Asi někdo ze zaměstnanců… Ale nevšiml si mě.“

Hanna sice přikyvuje, ale jako by už ztratila zájem.

„Takže to byl zbytečnej výlet…“

„Nebyl,“ namítne Jan. „Teď už se tam vyznám!“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Na ohradu s ostnatým drátem viděl Jan pokaždé, když ve svém pokoji zasedl ke psacímu stolu. Nebylo možné ji nevnímat, byla nejméně dvakrát vyšší než on. Pod okny rostl trávník, za ním se zvedala ohrada a za ní pak vedl chodník směřující do města.

Ohrada ho držela v Pandemu, to mu bylo jasné; zároveň ho ale chránila před okolním světem.

Proč se tady ocitl? Co provedl?

Podíval se na svá ovázaná zápěstí a ta mu dala odpověď.

Když mluvil s Jörgenem, poprosil ho o papír a propisovačky, aby si mohl kreslit. Na papír pak načrtl obdélník a pustil se do další části seriálu. Plachý, jeho superhrdina, se utkal se Čtyřkou na dně temné soutěsky. Plachý byl nezranitelný, ublížit mu mohlo jen silné světlo, a proto se na něj jeho čtyři protivníci vytasili s laserovými baterkami.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře. O vteřinu později, než Jan stačil něco říct, se otevřely.

Dovnitř nahlédl muž ve vlněném svetru. Nebyl to Jörgen. Tento muž měl plnovous, jinak byl holohlavý.

„Nazdar, Jane,“ řekl. „To jsem rád, že nespíš!“

Jan na to neřekl nic.

„Já jsem Tony. Pracuju tady jako psycholog. Rádi bychom tě prohlédli, nic víc.“

Psycholog. Teď se v něm začnou rýpat.

Tony ustoupil stranou a nechal vejít mladého zdravotníka se stetoskopem a drsnýma rukama, který si Jana poslechl a odhrnul mu obvazy, aby se podíval na sešité rány na zápěstích.

„Vypadá to, že mu nic není,“ řekl muž přes rameno. „Už je skoro fit.“

„Po fyzické stránce…,“ namítl Tony.

„Jistě. O jeho duši se teď musíte postarat vy!“

Ani jeden z nich nemluvil přímo s Janem a zdravotník si nevšiml Janových drobných popálenin. Když byl zdravotník hotov, beze slova se zvedl.

„Pojedu už brzy domů?“ zeptal se Jan za zády obou mužů.

Neodpověděli mu. Tony už mezitím zavřel dveře.

Jan přestal kreslit – nechal toho poté, co vytvořil pouhých pět okének. Znovu si lehl a díval se do stropu. Bude muset v Pandemu zůstat tak dlouho, dokud mu někdo nedovolí odejít. Rozhodovali o něm jiní, byl na to zvyklý.

Zůstal ležet, nechtělo se mu jít ven.

Za zdí se ozývala hra na kytaru. Dívka ze sousedního pokoje vybrnkávala stále dokola své akordy, dnes v rychlejším tempu. Začala si u nich prozpěvovat.

Jan otočil hlavu ke stěně a poslouchal. Píseň sice měla anglický text, ale většině slov rozuměl. Rami tlumeně zpívala o jednom domě v New Orleans, kterému se říká U Vycházejícího slunce a který zničil životy řady mladých děvčat. Zpívala stále znovu stejnou sloku a pak před Bohem přiznala, že jednou z dívek s takovým osudem je také ona.

Čím déle Jan poslouchal tu hudbu, tím větší chuť měl za dívkou zajít. Nechtěl ji jen poslouchat, chtěl ji při zpěvu také vidět.

Náhle vstal a došel ke stolu pro židli. Byla dřevěná a měla tenký sedák. Začal bubnovat ve stejném taktu, v jakém se ozývaly kytarové akordy. Šlo mu to dobře, držel rytmus – bubnoval přece ve školním orchestru. Žádní kluci ze školy mu sice nikdy nenabídli, aby se stal členem jejich rockové kapely, ale přesto hrál dva roky s orchestrem švédské a německé pochodové skladby. Bavilo ho to.

Jan sice neměl pro co žít, ale uměl držet rytmus.

Bubnoval na židli stále silněji. Do čtyřdobého rytmu se pohroužil do takové míry, že ani nepostřehl, že kytara ve vedlejším pokoji utichla. Bubnoval až do chvíle, než se otevřely dveře a objevila se v nich kytaristka.

„Co to děláš?“

V jejím hlase se neozývala zlost, jen zvědavost. Janovy ruce se zastavily nad sedákem.

„Bubnuju.“

„Ty to umíš?“

„Trochu.“

Dívka se zamyslela a nepřestávala se na něho dívat. Byla vysoká a štíhlá, hezká, ale téměř bez ženských křivek.

„Pojď se mnou!“

Otočila se, jako by považovala za samozřejmé, že ji Jan bude následovat. A on to skutečně udělal.

Vyšli na prázdnou chodbu a zahnuli doleva. Dívka otevřela druhé dveře zleva, které byly označené štítkem SKLAD MATERIÁLU.

„Odsud si můžeme půjčovat věci,“ řekla.

Sklad byl malý, ale byla v něm spousta polic plných různých předmětů. Na několika z nich byly knihy, na jiných pingpongové rakety, hromádky šachovnic a různých stolních her.

Jan také zahlédl papíry, tužky a poznámkové bloky. Papír, který dostal od Jörgena na kreslení, pocházel zřejmě právě odsud.

„Píšeš?“ zeptala se ho dívka.

„Někdy… Taky kreslím.“

„Já taky,“ řekla dívka a vytáhla silný černý sešit. „Vezmi si ho. Můžeš si vést deník!“

„Dík.“

Jan si sešit vzal, i když o sobě zatím nikdy nepsal.

Dívka postoupila dál ke dvěma policím s hudebními nástroji.

„Tady jsem našla tu Yamahu.“

„Yamahu?“

„Moji kytaru.“

Vedle regálů stála bicí souprava. Byla velmi malá a odřená, skládala se jen z odřeného bubnu, basového bubnu a činelů. Dívka k ní přistoupila a nadzvedla ji.

„Vezmi to!“

Uchopila ten omšelý buben, Jan si vzal činely s paličkami. Poté ho dívka odvedla do svého pokoje.

„Pojď dál!“

Jan na moment zaváhal, ale potom vešel. Překvapeně se rozhlížel kolem sebe: zatímco jeho pokoj byl bílý, tato místnost byla celá černá. Vypadalo to tu jako někde ve studiu – dívka měla po stěnách rozvěšené velké černé závěsy.

Sedla si s kytarou na postel.

„Doprovodíš mě, jo?“

„Jasně.“

„Tak začni!“

Jan vytáhl paličky a začal bubnovat. Začal tím, že hrál na bubínek ve čtyřdobém rytmu, přičemž v prvním a třetím taktu se lehce dotkl činelů. Po určité chvíli se dostal do tempa. Znělo to docela dobře.

Viděl, že si dívka pokyvuje hlavou do rytmu. Poslouchala ho, důvěřovala mu. Na něco takového nebyl zvyklý. Dívka pak začala zpívat – stejným, mírně zastřeným hlasem, kterým mluvila:

Já znám ten dům za Nynäsem,

po slunci jméno má

Ten spoustě lidí pěkně zavařil

Bože můj, jedním z nich jsem i já

Víc slok zatím asi nenapsala, protože poté, co zopakovala tuto, zmlkla. Jan hned přestal bubnovat. Nastalo ticho.

Dívali se jeden na druhého.

„Dobrý,“ řekla. „Vezmem to znova!“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Jan.

„Rami.“

„Rami?“

„Teď si říkám jen Rami. Vadí ti to?“

Jan zavrtěl hlavou. Pak jí spontánně položil další otázku:

„Proč jsi tady?“

Rami na rozmyšlení odpovědi potřebovala jen půl vteřiny, jako by nešlo o nic důležitého.

„Protože já a moje starší ségra jsme něco provedly… Takovou blbost. Hlavně ségra… Utekla do Stockholmu a teď se tam schovává. Já s ní nešla. Říkala, že bych to neměla dělat… O mně se rozhodlo, že půjdu sem.“

„Co jste provedly?“

„Pokusily jsme se otrávit otčíma. Je hnusnej.“

Ticho. Jan nevěděl, co na to říct. Náhle zaslechl volání:

„Jane! Jane Haugere!“

Trhl sebou, ale zároveň se mu ulevilo, že byl rozhovor přerušen. Otevřel dveře.

Byl to pečovatel. Ten, který se podobal Ježíši, ale jmenoval se Jörgen.

„Jane, máš telefon!“

„Kdo volá?“

„Nějaký tvůj kamarád.“

Kamarád? Jan se ohlédl na Rami. Přikývla.

„Budem pokračovat potom.“

Místnost pro personál se nacházela na opačné straně Pandemu. Jörgen tam Jana zavedl a zavřel za ním dveře.

V pokoji bylo lůžko, stůl a telefon. Sluchátko leželo vedle telefonu, Jan je zvedl.

„Haló, tady Jan.“

„To je Hauger? Víš, co seš? Debil! Zasranej lůzr!“

Jan ten hlas poznal. Neřekl nic, nedostávalo se mu vzduchu. Zato hlas ve sluchátku ho měl dostatek:

„Hm, takže seš naživu…,“ pokračoval. „Měls chcípnout. Mysleli jsme si, že je po tobě. Ty ses ani neuměl voddělat, co!“

Jan ho poslouchal a potil se přitom jako v sauně. Nejvíc na rukou – měl tak vlhké dlaně, že mu z nich sluchátko málem vyklouzlo.

„Haugere, víš, co sme vo tobě roznesli po škole?“

Jan mlčel.

„Že sme tě viděli, jak si ve sprše honíš ptáka! Honíš si ho a hekáš u toho!“

„To není pravda!“

„Já vím, ale nikdo ti to nebude věřit!“

Jan se nadechl.

„Nikomu jsem nic neřekl. Nezmínil jsem se o vás…“

„To víme. Hele, jestli jenom cekneš, vodděláme tě!“

„To uděláte i tak…,“ poznamenal Jan.

Místo odpovědi zaslechl smích. Znělo to tak, že u telefonu bylo víc mladíků a každý z nich se smál svým osobitým způsobem.

Ve sluchátku pak cvaklo.

Jan se zadíval na své kalhoty: v rozkroku byly vlhké a teplé. Pomočil se.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

34

Když se Jan vrátí po půlnoci z Mýtiny domů, je unavený – ne tělesně, ale duševně. Návštěva sklepa ve Svaté Psycho mu vzala veškerou energii. Zbytek noci pak ale v klidu prospí v posteli, ráno se probudí v půl osmé a o hodinu později jede na kole zpět do školky. Čeká ho denní směna.

Na zahradě Mýtiny se nic nezměnilo. Na houpačkách se nikdo nehoupe, na pískovišti leží plastové lopatičky a čekají na děti.

Když ale Jan otevře vchodové dveře, uvidí něco, co mu připadá podivné: v šatně s několika dětmi stojí Hanna a Andreas. Hanna tu přitom nemá být, už před hodinou měla odejít domů.

„Nazdar, Jane!“ pozdraví ho Andreas.

Jan se na kolegy usměje, ale ani jeden z nich jeho úsměv neopětuje. Proto se zeptá:

„Všechno v pořádku?“

Andreas přikývne.

„Jo, je… Ale za chvíli máme poradu.“

„Poradu personálu,“ upřesní Hanna.

„O tom, jak se nám daří, ne?“ řekne Jan.

„Nevím… To asi ne.“

Andreas mluví takovým tónem, jako by ho to ani v nejmenším nezajímalo. Jan přikývne a pokouší se tvářit stejně nezúčastněně. Když si ale svléká bundu, na zlomek vteřiny se podívá své kolegyni do tváře. Hanna, jejíž modré oči jsou jako vždy lesklé a nevyzpytatelné, se rychle zadívá jinam.

O čtvrt hodiny později se všichni z personálu sejdou v kuchyni. Všichni sedí – kromě Marie-Louise, která před svými podřízenými stojí se vzpřímenými zády. Upraví si blůzu, odkašle si a přitiskne k sobě dlaně.

„Musíme si promluvit o jedné závažné věci,“ říká. „Jak všichni víte, v Mýtině klademe opravdu velký důraz na bezpečnostní předpisy. Ty teď ale bohužel nefungují tak, jak by měly.“ Na okamžik se odmlčí a pak pokračuje: „Když jsem sem kolem sedmé přišla, viděla jsem, že dveře do sklepa jsou otevřené. Byly skoro dokořán!“

Ředitelka pozoruje své podřízené, žádný z nich nic neříká. Jan se přemáhá, aby netěkal očima.

„Hanno, my dvě jsme o tom už mluvily, než přišli ostatní,“ pokračuje Marie-Louise a skloní se k ní. „Tvrdíš, že nevíš, jak se to mohlo stát.“

Hanna přikyvuje. Její oči jsou chladné, netěkají, na tváři má nevinný výraz.

Jan je ohromen.

„Ano. S těma dveřma je to hodně zvláštní,“ řekne Hanna. „Jsem si jistá, že když jsem si šla lehnout, byly zavřené.“

Marie-Louise se na ni zadívá.

„Jsi si tím opravdu jistá?“

Hanna se zadívá stranou, ale jen na půl vteřiny.

„Skoro.“

Marie-Louise si po její odpovědi povzdechne. Narovná se.

„Musí být neustále zavřené. Neustále!“

Nálada v místnosti je tísnivá. Jan sedí vedle Hanny, ale nic neříká. Dívá se prázdným pohledem na Marii-Louise a přemýšlí o tom, jestli právě on nezapomněl zavřít, když se vracel ze sklepa.

Najednou se ozve veselý radostný hlásek:

„Ahoj, občané!“

Všechny hlavy se za ním otočí.

Ta slova zavolala Mira – stojí ve dveřích a usmívá se na dospělé; v horní řadě zubů má velkou mezeru. Jan ví, že se slovo občan naučila před několika dny a že ho teď používá při každé příležitosti.

„Ahoj, Miro!“ pospíší si Marie-Louise. „Už brzy půjdeme ven! Víš, my dospělí spolu musíme ještě něco probrat…“

„Ale Vilka a Valka teď musí jít spát! Musíme jim nachystat postýlku!“

„Jane, prosím vás,“ řekne Marie-Louise tiše. „Mohl byste jít s Mirou uložit její panenky?“

„Jistě.“

Jan je rád, že může z kuchyně odejít, tato pracovní porada není příjemná. Je si vědom toho, jaká pouta lží a tajností ho s Hannou spojují, a má strach, aby si jich někdo nevšiml.

„Ahoj, občane!“

„Ahoj, Miro!“

Jak se zdá, Mira je ráda, že jí do ložnice přišel na pomoc právě Jan. Oba se posadí vedle její postele, Jan vezme obě panenky a přikryje je.

Jan se tady cítí volněji. O všechno se postará – Vilku a Valku uloží vedle sebe tak, aby jim zpod přikrývky vykukovaly látkové hlavičky, a povlečení pak uhladí, aby nebylo zkrabacené. Hlavou se mu ale honí jiné myšlenky. Myslí samozřejmě na to, jak to bylo s otevřenými dveřmi do sklepa. Pokud je skutečně v noci zapomněl zavřít on, bude muset být příště obezřetnější, jinak jim do školky dříve či později umístí kameru.

„A je to!“ řekne. „Jsi spokojená, Miro?“

Mira přikyvuje a nakloní se nad postel. Nejprve každou panenku pohladí po hlavičce a pak udělá krok vzad. Šťourá se v nose a dívá se na Jana.

„Co chtěl ten strejda?“ zeptá se. „Chtěl si odnést Vilku a Valku?“

Jan se Miře zadívá do očí.

„Jaký strejda?“

Mira si vytáhne prstík z nosu.

„Strejda… Ten, co tu byl.“

„Žádný strejda tu nebyl!“

„To teda byl!“ namítne Mira rozhodně. „Viděla jsem ho, když byla tma!“

„Chceš říct: v noci?“

Mira přikývne.

„Tamhle stál!“

Mira ukáže na podlahu před postelí. Jan se na to místo zadívá, ale mlčí – neví, co má říct.

„To se ti jenom zdálo,“ řekne nakonec. „To, že tu byl nějaký strejda, se ti jen zdálo!“

„Néé!“

„Ale ano, Miro. Občas přece míváš sny. Zdá se ti o něčem, co ve skutečnosti není. Třeba o tom, že jsi venku a hraješ si – ale přitom ležíš tady v postýlce. Nemám pravdu?“

Mira se na okamžik zamyslí a pak přikývne.

Jan ji přesvědčil, aniž by byl sám přesvědčený. Cizí muž v ložnici dětí?

„Ták…,“ řekne Jan. „A Vilka a Valka teď můžou hezky spinkat!“

Oba zamíří ke dveřím, Mira běží jako první. Na to, co právě Janovi říkala, už zřejmě zapomněla.

Jan ale nezapomněl. Vrátí se do místnosti pro personál, ale u stolu už nikdo nesedí. Je tu jen Andreas a umývá si hrneček. Jan se postaví vedle kolegy, nalije si kávu a jakoby mimochodem se zeptá:

„Takže porada už skončila?“

„Hm.“

„K čemu jste dospěli?“

„V podstatě k ničemu,“ odpoví Andreas. „Dveře musí být zavřený. Takže je budeme za sebou vždycky zamykat a budeme kontrolovat, jestli to dělají i ostatní.“

„Proč ne,“ řekne Jan.

Najednou zaslechne bouchnutí vchodových dveří a otočí se.

Byla to Hanna – oblékla se a po noční směně vyrazila domů.

Jan se ale rychle obuje a vyběhne za ní. Dohoní ji u branky a tichým hlasem na ni zavolá:

„Hanno!“

Hanna se zastaví a obrátí se k němu, ovšem tváří se tak, jako by se neznali.

„Musím domů,“ řekne. „Co je?“

Jan se ohlédne: před školkou není nikdo z personálu ani žádné dítě. Přesto se neodvažuje Hanně říct příliš.

„Mira měla noční můru…“

„Vážně?“

Jeho kolegyně mluví chladným, lhostejným tónem. Jan ztiší hlas:

„Zdálo se jí o nějakém strejdovi!“

„Fakt? Prosím tě, ty její sny! Nic novýho…“

„Prý stál v noci u její postele.“

Hanna se na něho dívá prázdným pohledem. Jan ztiší hlas ještě víc, přejde do tlumeného šepotu:

„Hanno, ty v noci pouštíš někoho školkou ven? Nedostal se k dětem nějaký pacient!“

Hanna sklopí oči.

„Neboj. Je to přítel.“

„Přítel? Tvůj přítel?“

Hanna neodpoví, jen se podívá na hodinky a sahá po brance.

„Za chvíli mi jede autobus!“

Jan si povzdechne:

„Hanno, musíme…“

Hanna ho přeruší, aniž se na něho podívá.

„Nic víc ti o tom říct nemůžu. Musíš mi věřit… Je to v pohodě. My víme, co děláme.“

„My? Hanno, koho myslíš tím my?“

Hanna se nezastaví, jen otevře branku a zase ji za sebou zavře.

Jan zůstává stát a sleduje, jak Hanna přechází ulici.

Vybaví se mu starý vtip, který mu ale nepřipadá příliš zábavný:

Co to bylo za dámu, se kterou jsem tě včera viděl?

To nebyla žádná dáma, ale moje žena!

Když se pak vrátí do školky, v hlavě mu zní Miřina otázka:

Jane, co to bylo za strejdu, co stál v noci u postele?

Slyší, jak si sám odpovídá:

To nebyl žádný strejda. Byl to Ivan Rössel.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

35

Cestou domů z denní směny si Jan v duchu tiše slíbí, že Svatou Psycho už nebude tajně navštěvovat – potají už nepůjde ani do sklepa, ani do návštěvní místnosti. Dnešní porada s Marií-Louise rozhodla o tom, že je s tím třeba skončit.

Pochybuje o tom, že by dveře do sklepa zapomněl zavřít. Pravděpodobnější je, že to měla na svědomí Hanna – ale na tom vlastně nesejde. I ona by měla s nočními návštěvami kliniky skončit.

Ne! Ne že by měla, ona s nimi musí skončit!

Jenže když Jan přijde domů a otevře dveře, zjistí, že mu přišla pošta.

V předsíni na podlaze leží velká silná obálka, která ovšem není určena jemu – on je jen kurýr. Jsou na ní totiž písmena S.P.

Tiše si povzdechne a jedním dlouhým krokem obálku překročí. Jde dál a nemá chuť se jí dotknout. Ta obálka tu ale nemůže zůstat ležet. Nakonec ji přece jen zvedne. A když už ji drží v ruce, proč by ji neotevřel?

Obálka obsahuje třicet šest malých i velkých obálek. Jan se posadí ke kuchyňskému stolu a pomalu jimi listuje. Žádný z dopisů není adresován Marii Blankerové, zato hned jedenáct je určeno stejné osobě:

Ivan Rössel. Zdá se, že si Ivan dopisuje s mnoha lidmi.

Co mu asi všichni chtějí?

Jan se na několik vteřin zamyslí – představí si Hannu a otevřené dveře do sklepa. Potom rychle vezme jeden z Rösselových dopisů. Je v obyčejné bílé, nedbale zalepené obálce bez odesílatele.

Dojde si pro nůž a pak zkoumá chlopeň obálky. Lepidlo povoluje, dopis se otevírá.

Šmírování. Janovi se tohle slovo nelíbí, a přesto do obálky zasune dva prsty a opatrně z ní vytáhne její obsah. Je to několik tenkých listů papíru popsaných propisovačkou. Písmo je úhledné.

Nejdražší Ivane, Ivane. To jsem zase já, Carin, Carin z Hedemory, snad si na mne pamatuješ! Uvědomila jsem si, že v minulém dopise jsem Ti zapomněla napsat o svých psech. Mám dva, jezevčíka a teriéra. Jmenují se Sammy a Willy, moc dobře se spolu snášejí a mně je s nimi také dobře. Když jsme spolu venku, je to nádhera.

Tolik mě láká se zasnít! Ze všech těch nároků, které jsou na mě kladeny, bývám často vystresovaná. Mám tolik povinností! Pořád musím platit hromady účtů, kromě toho musím zvládat své zaměstnání – musím tam být pořád, nemám už ani jeden den volna! Každý den se také musím starat o Samyho a Willyho – je třeba je venčit a dávat jim žrádlo.

Ivane, já na Tebe tolik myslím! Posílám Ti celou svou lásku: žár mé duše vylétá jako oheň rovnou do nebe a odtud do Tvého pokoje, do Tvého srdce. Cítím k Tobě tolik lásky a něhy. Přečetla jsem si o Tobě všechno.

My, kteří žijeme na druhé straně té zdi, můžeme být životem lapeni stejně tak jako vy, kteří jste za ní uvězněni. Hodně jsem přemýšlela o tom, že by měl člověk překonat zdi, které ho obklopují. Já jsem ale díky Tobě volná. Toužím se s Tebou setkat…

Dopis pokračuje na dalších třech stranách vyznáním lásky Ivanu Rösselovi a popisem pisatelčiných snů o společném životě. K psaní je také přiložena fotografie, na níž je usměvavá žena obklopená dvěma štěkajícími psy.

Jan papír složí a šetrně jej vrátí do obálky. Pak si dojde pro lepidlo a zalepí ji. Žádné další dopisy už neotevře.

Milostný dopis určený Ivanu Rösselovi. Tak to alespoň vyznělo. Jan se jednou kdesi dočetl, že pachatelům násilných činů chodí do vězení hodně dopisů. Dostávají spousty obdivných dopisů od lidí, s nimiž se nikdy v životě nesetkali. Dopisy od žen, které jim chtějí pomoct v tom, aby se stali lepšími lidmi. Skutečně všichni ti, kteří napsali Rösselovi dopis, chtějí tomuto člověku pomoct?

Jan pak myslí na Rami a na dopis, který jí začal psát. Jeho láska k ní ale vypadá jinak. Naprosto jinak.

Veverka se chce dostat z ohrady, napsala mu. Veverka se chce vysvobodit z běhacího kola.

To bylo před celými dvěma týdny; Jan od té doby v psaní dopisů nepokračoval. A také si slíbil, že už do Patricie nebude žádné dopisy pronášet.

Přesto si teď vezme čistý list papíru. Kdyby Rami skutečně byla na klinice pod jménem Blankerová a kdyby jí poslal dopis, o čem by jí měl psát? Nechtěl by působit jako nějaký zamilovaný Neznámý, jako Carin z Hedemory.

Jan by jí chtěl sdělit něco o sobě. Vezme pero a dá se do psaní:

Ahoj,

jmenuji se Jan. Myslím, že my dva jsme se už jednou setkali, je to dávno, bylo to v jiném městě, v domě, kterému se říkalo Pandem. Vzpomínám si, že tehdy ses jmenovala Alice, ale to jméno jsi neměla ráda. Hrála jsi na kytaru, já na bicí a hodně jsme si spolu povídali. Rozhovory s tebou se mi moc líbily.

Teď jsi tedy na Oblastní psychiatrické klinice svaté Patricie. Proč tam jsi, nevím, ale to pro mě není důležité. Důležité je to, že bych ti chtěl pomoct.

Něco už jsem udělal: dokreslil jsem ilustrace v knížkách, které jsi, jak se domnívám, poslala do školky. Ale já pro tebe chci udělat víc. Mnohem víc.

Chci pro nás pro oba najít cestu, kterou by se měl ubírat náš další život, pomoct Ti…

Pero se zastaví, Jan si čte větu, kterou rozepsal. Utéct – to je to slovo, které chce napsat? Neudělá to. Nemůže psát o takových věcech, aniž ví, jestli by o to Rami sama stála.

O tom, že z Pandemu odejde, se Rami zmiňovala téměř každý den. Chtěla se odtamtud dostat pryč, toužila po setkání se sestrou, chtěla odjet do Stockholmu. Bylo jí teprve čtrnáct a měla velké plány.

Jan žádné velké plány neměl. Nepřál si tehdy nic jiného než být s Rami.

Skutečná láska neumírá přirozenou smrtí; zabijí ji ti, kteří nás ovládají.

Ano, měl by raději napsat tohle. Dopis, který začal psát, není k ničemu. Zmačká ho a začne znovu:

Marie, jmenuji se Jan Hauger a pracuji ve Svaté Patricii. Nejsem ale zaměstnanec samotné kliniky. Jsem učitel v mateřské školce, i když občas se cítím být rysem. Ty máš teď jiné jméno a připadáš si jako veverka, ale když jsme se setkali, jmenovala ses Alice Rami. Není to tak?

Jsem si téměř jistý, že jsi to ty. Potkali jsme se v jiném městě, na místě, které se jmenovalo Pandem. Naše pokoje spolu sousedily. Společně jsme muzicírovali a navzájem jsme si odhalovali svá tajemství. Slíbili jsme si, že až se odtamtud dostaneme, každý z nás pro toho druhého něco udělá. Uzavřeli jsme spolu dohodu.

Rád bych se s Tebou opět setkal a o té dohodě si promluvil. To, co jsem slíbil, jsem totiž splnil, a věřím, že totéž jsi udělala i Ty…

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

„Podívej!“

Jakmile Jan zaslechl Ramiin výkřik, trhl sebou. Do toho okamžiku seděl na zemi a poklidně doprovázel její kytarové akordy na bicí; rytmus ho ukolébával tak, až málem usnul. Rami seskočila z postele, šla k psacímu stolu u okna a ukázala ven.

„Viděl jsi mého zvířecího ochránce?“

Jan přestal bubnovat.

„Cože?“

„Je tamhle v trávě!“

Jan sice nechápal, o čem Rami mluví, ale přesto se zvedl a podíval se z okna: na trávníku poskakovalo cosi malého, hnědého. Zvířátko po každém přískoku na chvilku jako by zkamenělo, ohlédlo se a potom udělalo další skok.

„To je veverka,“ řekl Jan.

„Veverky nosí štěstí. Říká to moje babi Karin,“ poznamenala Rami s čelem u skla. „Tu veverku jsem si přivolala, zhmotnila jsem ji… Pošlu ji odsud pryč! Na svobodu!“

Téměř ve stejné chvíli veverka zamířila k ohradě. Vyskočila na její drátěná oka, zachytila se na nich drápky a pak prolezla pod ostnatým drátem. Potom prudce skočila na větev za ohradou, zachytila se na jejím okraji, rozběhla se směrem ke kmeni stromu a zmizela.

„No vidíš, už je na svobodě!“ Rami se zadívala na Jana. „To, co právě překonalo ohradu, byly moje myšlenky. Jsou teď volný!“

Jan se na ni podíval, aby zjistil, jestli Rami myslí svá slova vážně. A ona je tak myslela – alespoň to tak vypadalo, protože se neusmívala.

Najednou si uvědomil, že tím, jak se naklonil dopředu, se ocitl těsně vedle ní. Cítil, jak Rami voní trávou a smůlou. Začalo mu to být trochu trapné. Věděl, že musí něco říct.

„Takže ty… Ty se jmenuješ jen Rami?“

Přikývla.

„Dřív jsem se jmenovala Alice, ale teď jsem Rami. To stačí.“ Vrátila se na postel, vzala kytaru, zabrnkala několik akordů a zadívala se na Jana.

„Víš, co bysme měli udělat?“

„Co?“

„Uspořádáme koncert,“ řekla. „Budem víc zkoušet a pak těm mátohám zahrajem!“

„Jakým mátohám?“

„Všem těm, co jsou uvězněný tady v Pandemu.“

Jan přikývl, i když jako vězeň si tu nepřipadal. Ohrada kliniky ho chránila před vnějším světem.

Náhle se otevřely dveře. Objevila se v nich hlava – černovlasá žena s velkými lesklými brýlemi.

„Alice!“

Když ji Rami uviděla, ztuhla.

„Co je?“

„Nezapomeň, že jdeš dneska ke mně na terapii. Ve tři!“

Rami jí neodpověděla.

„Budeme si jenom povídat,“ řekla žena. „Jsem si jistá, že to bude fajn.“

Dveře se zavřely.

„Psychokecka!“ zasyčela Rami a otočila se k Janovi. „Nenávidím ji!“

Své páté ráno v Pandemu Jan trávil tím, že seděl ve svém pokoji a kreslil pokračování seriálu o Plachém a Čtyřce. Na posteli leželo na hromádce jeho povlečení. Bylo suché, ovšem ráno, když se probudil, měl jiné – vlhké.

Na psacím stole ležel deník, který mu dala Rami. Na desky nalepil svou fotografii z Polaroidu a pak do sešitu začal psát. Poznamenal si do něho události uplynulého týdne, to, co mu řekla Rami, a také vlastní postřehy. Slovo za slovem, řádka za řádkou nakonec zaplnily několik stránek. Připadalo mu to zvláštní.

Najednou někdo zaťukal na dveře. Jan udělal totéž, co Rami – na zaklepání neodpověděl. Dveře se ale samozřejmě stejně otevřely.

Objevila se v nich tvář s plnovousem – psycholog Tony.

„Ahoj, Jane! Rád bych si s tebou promluvil.“

Jan se zarazil.

„O čem?“

„O jednom klučinovi, který se jmenuje Jan Hauger.“ Tonyho ústa v plnovousu se usmála. „Pojď, půjdeme ke mně!“

Jan zůstal sedět u stolu s tužkou a papírem – vzpomněl si na varování, které uslyšel v telefonu. Neměl v úmyslu něco psychologovi říkat.

Tony v klidu vyčkal a nakonec zvítězil. Jan se zvedl a následoval ho.

Prošli jídelnou a po schodech vystoupali do patra, na chodbu plnou kanceláří.

Psycholog zavedl Jana do jedné z nich.

„Posaď se!“

Tony se pak sám posadil za pracovní stůl a asi minutu si něco četl v deskách. Jan zatím jen tiše seděl a díval se z okna. Nebe bylo modré a nad kalužemi vody na nemocničním parkovišti, které se vytvořily z roztátého sněhu, svítilo slunce.

Psycholog náhle zvedl k Janovi oči.

„Kdes vzal ty prášky na spaní?“

Jan byl tak zaskočený, že odpověděl automaticky:

„Od mámy.“

„A ty žiletky… Ty byly tátovy?“

Jan přikývl.

„Takže si to mám vyložit symbolicky?“

„Jak vyložit?“

Jan nerozuměl, psycholog se k němu naklonil blíž.

„Podívej, spolykal jsi maminčiny tabletky a ruce sis pořezal tátovými žiletkami. Nebyl to z tvé strany určitý protest? Protest vůči rodičům?“

Jan tenkrát na nic takového nemyslel a ani nyní o tom takto neuvažoval, proto jen zavrtěl hlavou a tiše řekl:

„Věděl jsem, kde jsou… Kde je mají.“

„Dobrá… Když tedy shrneme to, co se stalo před pěti dny, můžeme to popsat takhle: spolkl jsi patnáct tabletek, pořezal sis zápěstí a skočil jsi do jezera pod vaším domem.“

Jan mlčel. Ano, dejme tomu, že to tak bylo, pomyslel si. Události, které psycholog právě shrnul, mu už připadaly jakoby zahalené mlhou, jako sen. Jako komiks. Plachý a rybník.

„Byl to rybník,“ řekl po chvíli psychologovi.

„Dobrá, tak tedy rybník,“ řekl Tony. „Ale v rybníku se člověk může taky lehce utopit, ne?“

„Ano.“

Jan se nechtěl v duchu vracet k tomu, jak se mu tam dole nedostávalo vzduchu. Zadíval se na podlahovou krytinu pod stolem. Zelený koberec.

„Naštěstí tě vytáhli ti dva hodní lidé, kteří šli náhodou kolem, a sanitka tě pak odvezla na oblastní kliniku… Pak tě převezli k nám, na psychiatrii pro děti a dorost. A teď si tu spolu povídáme.“

„Ano.“

V místnosti zavládlo ticho.

„V tom rybníku jsi chtěl umřít,“ řekl Tony. „Pořád to ještě chceš?“

Jan se znovu zadíval z okna. Za parkovištěm se tyčily desetipatrové nemocniční budovy z oceli a skla. Do jejich oken svítilo slunce. Když Jan před pár dny skočil do ledové vody, zdálo se mu, že je stále zima, ale teď viděl, že už je jaro.

Svět kliniky byl bezpečný. Byl tu sice zavřený, ale měl tu pocit bezpečí.

„Ne,“ odpověděl.

Byl si tím jistý: Ne, tady v Pandemu se mu nechce umřít.

„Dobře, Jane,“ řekl Tony. „To je moc dobře!“ Psycholog si něco poznamenal do bloku. „Před pěti dny to ale bylo jinak. Jak ses tehdy cítil?“

„Špatně,“ odpověděl Jan.

„Proč?“

Jan si povzdechl. O těch pocitech chtěl mluvit tak málo, jak jen to bylo možné. O Čtyřce a těch dalších tématech by dokázal mluvit hodně, možná několik hodin, zároveň byl ale přesvědčen, že by mu ta spousta řečí v ničem nepomohla.

„Neměl jsem kamarády.“ Víc neřekl.

„Ty nemáš žádné kamarády?“ řekl Tony. „Žádné přátele? Jak to?“

„Nevím… Říká se o mně, že jsem cvok.“

„Proč?“

„Protože si kreslím komiksy.“

„Ty kreslíš?“ zeptal se Tony. „Co jiného ještě děláš ve volném čase?“

„Čtu… A taky trochu hraju na bicí.“

„V nějaké skupině?“

„Ve školním orchestru.“

„Ani v něm nemáš nějaké přátele?“

Jan zavrtěl hlavou.

„Takže si připadáš naprosto osamělý… Jako ten nejosamělejší člověk na světě?“

Jan přikývl.

„Myslíš si, že si za to můžeš sám?“

Jan pokrčil rameny.

„Asi jo.“

„Proč si to myslíš?“

Jan se zamyslel.

„Protože všichni ostatní nějaké kamarády mají.“

„Vážně si to myslíš?“

Jan přikývl.

„Když to zvládnou ostatní, měl bych to zvládnout i já.“

„Takže ty jsi nikdy neměl žádné kamarády?“

Jan se podívá z okna.

„Jednoho jsem měl, byl to můj spolužák. On se pak ale odstěhoval.“

„Jak se jmenoval?“

„Hans.“

„Jak dlouho jste spolu kamarádili?“

„Hrozně dlouho… Myslím, že už od školky.“

„Tak vidíš, to znamená, že si nějaké kamarády dovedeš získat!“ řekl Tony. „Jsi v pořádku.“

Jan se zadíval na stůl a chtěl říct: Až na to, že se v noci počurávám. Nakonec ale nic neřekl.

„Jane, chybu nehledej u sebe,“ zopakoval Tony a opřel se o opěradlo. „Víš co? Ode dneška si budeme spolu takhle povídat a budeme se snažit o to, aby ses cítil líp. Co ty na to?“

„Tak dobře.“

Jan pak směl odejít.

Cestou ke schodišti procházel kolem dveří se štítky, na nichž byla jména s dlouhými tituly: PhDr. Gunnar Toll, psycholog; MUDr. Ludmila Nilssonová, lékařka; PhDr. Emma Haleviová, psycholožka; Peter Brink, kurátor. Ani jedno z nich mu nic neříkalo.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Když se Jan probudil, ležel na zádech na tvrdé zemi. V první chvíli nevěděl, kde je. Doma nebyl. Měl na sobě teplou bundu, čepici a šálu – někde si takhle oblečený musel lehnout. A pak usnul. Ale kde?

Nad hlavou měl nízký strop – strop ze železobetonu.

V tom okamžiku si vzpomněl: je v lesním bunkru. Vlezl dovnitř s tím, že si v něm jen chvilku odpočine, ale pak tu zůstal.

Byla to hloupost. Risk.

Podíval se k nohám a zjistil, že dveře do bunkru jsou napůl otevřené – boty mu z nich málem trčely ven. Za dveřmi viděl šedý les a stejně zbarvené nebe. Slunce ještě nevyšlo, ale chystalo se k tomu.

Když si představil, že William mohl do té tmy vyklouznout, najednou dostal strach, ale když pak otočil hlavu, uviděl ve vzdálenosti půl metru od sebe velký uzel dek. Pod nimi ležel malý William; stále ještě spal.

Vzduch v bunkru byl studený, teplo se vytratilo i z Janova těla. Zdálo se mu, že necítí nohy, a tak je nadzvedl a snažil se je rozhýbat.

Pomalu se posadil. Místo toho, aby byl odpočatý, měl jen ztuhlé svaly a byl zašpiněný.

Večer, když se mu podařilo uskutečnit svůj plán a jeho fantazie se stala skutečností, si připadal jako vítěz, teď ráno měl ale pocit, že je všechno špatně. Ležel v bunkru vedle dítěte, které tu včera zavřel. Proboha, co jsem to udělal! zhrozil se.

William se pod dekami trochu pohnul, Jan ztuhl. Už se probouzí? Ne, ještě ne.

Jan vynesl z bunkru robota a nahrál do něho tři nová sdělení – něco v tom smyslu, že je všechno v pořádku. Pak robota přepnul do pohotovostního režimu, aby mohl být aktivován Williamovým hlasem. Poté se vplížil zpět do bunkru a postavil robota na místo, kde stál předtím.

Ozvalo se dětské zakašlání – William. Chlapec pak zakašlal ještě jednou, vystrčil z dek malou ručku a začal šmátrat prstíky po betonové podlaze.

Jan se urychleně stáhl zpátky, vyplížil se z bunkru a zavřel dveře na závory.

Čtyřicet šest hodin, pomyslel si a podíval se na hodinky.

Bylo teprve za deset sedm – což znamenalo, že do chvíle, než by měl Williama pustit ven, zbývá ještě třicet hodin. To je dlouhá doba.

Jan o čtvrt hodiny později dorazil do Rysa, kde zatím ještě nikdo nebyl. Měl vlastní klíč, takže se dostal dovnitř.

Všude bylo ticho, v místnostech se neozýval dětský smích.

Zapnul kávovar, klesl do křesla a zavřel oči. Stále měl před nimi výjev z bunkru, v němž Williamova ruka pátrá po něčem, čeho by se mohla chytit.

Těsně před půl osmou se otevřely vchodové dveře. Byla to Nina, jeho nadřízená. Když vcházela, podívali se unaveně jeden na druhého. Nina měla oči zakalené neklidem.

„Děti dnes nepřijdou,“ řekla tiše. „Umístili jsme je na jiná oddělení.“

„Dobře.“

„Víte něco nového?“ zeptala se Nina.

Jan se na ni zadíval a nadechl se. Náhle měl chuť své nadřízené všechno říct. Chtěl jí prozradit, že William je zavřený v zamaskovaném bunkru v hlubokém lese a že má určitě trochu strach; nic mu ale nehrozí, protože všechno je do nejmenších detailů naplánováno. Také – a to je to nejdůležitější – jí chtěl vysvětlit, proč se to stalo. S Williamem to vlastně nemělo nic společného.

Šlo o Alici Rami.

„Chtěl bych vám něco říct…,“ začal. Vtom ale cosi zarachotilo v hale. Otevřely se dveře.

Do Rysa vešel uniformovaný policista – stejný muž, který večer Janovi vyprávěl o mrtvém chlapci, kterého kdysi našel na lesní cestě.

Jan se zarazil a zavřel ústa. Narovnal se. Opět se stal tím spolehlivým učitelem z mateřské školky. Nebylo to snadné, ale zatím se mu v té roli dařilo.

Policistovi začal vyzvánět mobil. Muž ho zvedl k uchu a přešel do vedlejší místnosti.

Jan vstal a podíval se na Ninu.

„Rád bych se šel přihlásit… Myslím do rojnice.“

Nina jen tiše přikývla. Na to, co jí vlastně chtěl Jan před chvílí říct, se ho už nezeptala.

Nad střechou Rysa pomalu vyšlo slunce. Ke školce přijel modrobílý policejní vůz a zastavil na cestě. Sloužil jako spojovací článek, centrála. Do školky přicházelo stále víc policistů, vojáků a civilistů. Nejprve vypili kávu a pak vyrazili do lesa. Šel s nimi i Jan.

Pátrání zahájili ve čtvrt na deset. Policisté, členové domobrany a dobrovolníci vytvořili dlouhou řadu. Po obědě se k nim měli připojit i dva pátrací psi.

Jan, který stál kdesi uprostřed řady, poslouchal policistovy instrukce ohledně toho, jak bude pátrání po Williamovi organizováno.

„Musíme postupovat s rozvahou a metodicky.“

Bylo třeba prohledat všechno: soutěsky, husté smrkové porosty i místa, kde se v lese shromažďuje voda.

V půl dvanácté se zničehonic ozvala píšťalka. Pátrání bylo zřejmě přerušeno, lesem se hned rozlétly hlasy. Už ho našli? Je mrtvý? Žije?

Nikdo na to neuměl odpovědět a přímá linie pátračů se začala štěpit na menší skupiny. Jan zůstal stát sám mezi stromy až do chvíle, kdy zaslechl ženský hlas, který křičel:

„Hauger! Je tady Jan Hauger?“

„Ano?“ zavolal Jan.

Dlouhými kroky se k němu mezi stromy blížila policistka.

„Ve školce se koná schůze,“ řekla. „Máte se tam dostavit!“

Byl to příkaz. Jan stál jako opařený. Našli ho! napadlo ho.

„Ale proč?“

„To já nevím… Mám vás tam doprovodit?“

„Ne,“ vyhrkl Jan. „Trefím sám.“

Když vešel do školky, seděli Nina, Sigrid a tři další kolegové v místnosti pro personál. Byli tu také dva policisté a jeden muž v civilu. Janovi bylo hned jasné, že je to také policista.

Jan si rozepnul bundu a posadil se vedle Niny.

„Pátrání bylo před chvílí přerušeno,“ řekl.

Nina přikyvovala. Už věděla své.

„Stala se taková věc…,“ řekla Janovi. „Budou si chtít promluvit s každým z personálu… Vezmou jednoho po druhém.“

„Proč?“

„Williamovým rodičům prý dneska pošta doručila takovou zásilku… Byla v ní jeho čepička. Policie si proto myslí, že ho někdo unesl.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

36

Ve školce je cosi, co Jan vídá každý den a co má rád: bezprostřední výrazy dětských tváří. Jejich upřímné oči. Děti nic neskrývají, protože to neumějí. Zatím se nenaučili přesvědčivě lhát, jak si to osvojili dospělí.

Když přijde do práce na noční směnu, vidí, že problém maskovat to, jak se ve skutečnosti cítí, má i Lilian. Rusé vlasy jeho kolegyně jsou neučesané, její blůzka zmačkaná, oči zakalené a unavené. Není jí dobře.

„Jak je, Lilian?“ zeptá se Jan.

„Skvěle!“ odpoví Lilian tiše.

„Něco se stalo?“

Lilian zavrtí hlavou.

„Ne… Prostě už chci jít domů.“

Pravděpodobnější ale je, že se Lilian půjde někam bavit, možná k Billovi. Janovi připadá, že jeho kolegyně je den ode dne unavenější. To bude asi tím podzimním počasím. Nebo alkoholem? Lilian příliš pije, Jan to ví. O něčem takovém se ovšem nemluví.

Děkuju, nechci. Mám dost svých problémů! pomyslí si Jan.

Poté, co Lilian odejde, vstoupí Jan k dětem do herny. Mira a Leo, jediní dva svěřenci, kteří tu zůstanou přes noc, sedí mezi hromadou dílků ze stavebnice. Jan se usměje a posadí se k nim na podlahu.

„No ale to jste postavili moc hezky!“

„My víme!“ křičí Mira.

Leo se jako vždy tváří o něco méně spokojeně, ale zato je klidný. Jan si vezme pár dílků.

„Postavím nemocnici!“

Další tři hodiny her. Pak přijde noc.

Mira s Leem dostali večeři a Jan jim pak přečetl pohádku; obě děti nyní leží ve svých postelích a spí. Jan sedí v kuchyni a vyplňuje objednávky jídel z nemocniční kuchyně.

Pracuje a čas nechá běžet. V tašce ukrývá třicet sedm dopisů, které má brzy odnést na kliniku.

Autorem jednoho z nich, toho pro Rami, je on sám. Napsal ho doma v kuchyni, když mu konečně psaní začalo jít od ruky. Pětistránkový dopis. Zmiňuje se v něm o době, kterou spolu prožili v Pandemu, o tématech, o nichž si pamatuje, že je probírali, a také o tom, co zažil později – jak se stal učitelem a jak se nakonec dostal do Mýtiny.

Slíbil si, že už nebude na kliniku pronášet žádné dopisy, ale tento slib praskl jako mýdlová bublina.

Na konci dopisu se Rami zmínil, že na ni nikdy nedokázal zapomenout. Nikdy na tebe nezapomenu. Nešlo o vyznání lásky, byl to fakt.

Jan zvedne hlavu a zadívá se na sebe. Stojí před jediným oknem v kuchyni a pozoruje, jak se ve tmě vznáší odraz jeho tváře. Náhle si za ním něčeho všimne: nocí se pohybují štíhlé stíny.

Jsou to zvířata? Nebo lidé?

Nakloní se blíž ke sklu. Pokud jsou to lidé, pak se drží u ohrady v místech ohraničených dvěma lampami, kde je největší tma.

Jan uvažuje o tom, že půjde ven, ale neudělá to a pokračuje ve vyplňování objednávek.

Náhle zazvoní zvonek u dveří. Silné, táhlé zazvonění.

Jan se zadívá ke vchodovým dveřím, ale zůstane v kuchyni.

Zvonek už nezvoní, všude je ticho. Po třech minutách se ozve klepání na sklo – někdo ťuká na Janovo okno. Jan sebou trhne. Venku stojí vysoký kostnatý muž s vyholenou hlavou. Stojí bez hnutí a nahlíží dovnitř. Má na sobě silnou černou bundu a pod ní bílý nemocniční stejnokroj. Jan toho člověka nezná.

„Můžete mi otevřít?“ zavolá ten muž.

Jan váhá. Muž se zeptá:

„Jste tu sám?“

Jan zavrtí hlavou.

„Kdo je tu ještě?“ zeptá se muž.

„A kdo jste vy?“ zakřičí Jan.

„Strážce z noční směny… Tak otevřete, nebo ne!“

Jan se za sklem nehýbe. Rád by se dozvěděl, jestli ten muž zná Larse Rettiga, ale nakonec se ho jen zeptá:

„Máte nějaký průkaz?“

Strážce vytáhne plastovou kartu, na několik vteřin ji podrží před sebou, aby si Jan mohl ověřit, že se jeho obličej podobá tváři na fotografii, a pak ji zase schová. Když pak znovu zakřičí, jeho hlas je tvrdý a netrpělivý:

„Tak otevřete!“

Janovi nezbývá než mu důvěřovat. Otevře okno, pustí dovnitř studený vzduch a zeptá se:

„Co se stalo?“

„Máme problém. Čtyřiačtyřicítka.“

Přestože Jan nemá tušení, co ten kód znamená, zavrtí hlavou.

„Nic jsem neviděl.“

„Kdybyste si něčeho všiml, mohl byste nám to nahlásit?“

Strážce nečeká na odpověď, začne od okna couvat a zmizí ve tmě.

Jan okno zavře a v místnosti opět nastane ticho.

Úplné ticho tu ale není: hodiny dál tikají, blíží se půlnoc, kdy má dojít k předání balíčku. Jan by dnes na kliniku neměl chodit, ale nedá mu to.

Jde zkontrolovat děti a pak si sedne do místnosti pro personál. Čeká, co se bude dít.

Útěk. Opravdu někdo utekl?

Co má Jan udělat? Měl by zůstat ve školce – tady u spících dětí je přece jeho místo. Zároveň ho ale čeká poslední návštěva ve Svaté Psycho. Teď, když se areálem pohybuje tolik lidí, musí být opatrný. Ale jít tam musí – ve svém dopise napsal tolik důležitých věcí, že si je Rami prostě musí přečíst!

Počká ještě dvacet minut. Během té doby se nic neodehraje, až na to, že pocítí větší fyzickou i psychickou únavu. To, že musí bdít uprostřed noci nedaleko velké zdi kliniky, ho unavuje.

Ne, takhle by to nemělo být. Ta tma, ta samota… S tím se ale nedá nic dělat. Deset minut před půlnocí vstane a ještě jednou se jde podívat na děti. Pak si dojde pro magnetickou kartu.

Poslední předávka. Jednoho Anděla pověsí do ložnice dětí a zamíří ke dveřím do sklepa. Ty jsou od chvíle, kdy Marie-Louise promluvila personálu do duše, pečlivě zavřené. Jan je nyní otevře.

Ve sklepě je přítmí a ticho. Jan rychle prochází chodbou. V předávání dopisů je už zběhlý, cestu nahoru výtahem a zpět zvládne za pouhé čtyři minuty. Celou dobu mu buší srdce, přestože v provedení úkolu mu nikdo nebrání – Anděl na jeho opasku mlčí. Pět minut po půlnoci už je zase zpátky ve školce, jako by odtud vůbec neodešel.

Je čas jít spát. Ustele si na pohovce, lehne si a chvíli myslí na dopis pro Rami. Pak zavře oči.

Probudí ho jakýsi rachot.

Otevře oči, ale vidí jen tmu. Usnul? Ano, určitě, protože hodiny u pohovky ukazují čas 00. 56. 

Za oknem stále něco rachotí. Něco tam skřípe a chřestí.

Přichází to od ohrady. Někdo po ní leze.

Jan se posadí a mhouří ve tmě oči. Natáhne si svetr a kalhoty a jde k oknu. Poodhrne lamelu v žaluziích.

Nic nevidí.

Něco tu nehraje a Jan v první chvíli neví, co to je. Pak si ale uvědomí, že za oknem vždycky svítilo světlo. Nyní jeden z reflektorů nesvítí.

Dívá se přes sklo, mhouří oči a náhle zahlédne nějaký pohyb.

Stále se ozývá to rachocení. Jan se nakloní ke sklu ještě blíž a upřeně se dívá ke klinice.

Lomoz se ozývá u ohrady. Jan za ní zahlédne stín velikosti člověka. Někdo se ji pokouší přelézt.

Vchodové dveře do školy jsou zamčené, tím si je Jan jistý.

Neměl bys chodit ven! pomyslí si. Nenechávej tu děti samotné!

Jan odstoupí od okna a jde se obléknout; bere si kalhoty, svetr, boty a bundu.

Vítr zesílil, navíc se ochladilo. Jan skloní hlavu a spěchá k zadní části kliniky, odkud přicházejí ty zvuky.

Když se dostane až k plotu, který vede kolem Mýtiny, a zvedne oči k ohradě, zvuky ustanou.

Ten stín tam nahoře se ale stále hýbe. Jan vidí, že se natahuje k hornímu okraji ohrady, pak se ale náhle pustí a mírným obloukem spadne na zem. Ve tmě se ozve tupé zadunění.

Jan přeleze plot a běží ke klinice. Když už je téměř u ohrady, najednou mu přímo do očí zableskne ostré světlo.

Baterka.

„Kdo je tam?“ zavolá něčí hlas.

„Jan Hauger… Pracuju ve školce.“

„V pořádku,“ říká hlas. „Znám tě… Zaskočil jsi za mě v The Bohemos.“

Postava přistoupí o krok blíž. Jan poznává muže se širokými rameny. Je to Carl, bubeník, který nosí na opasku slzný plyn a pouta. Rettigův kamarád a Hannina spojka na klinice.

Jan by se ho na to rád zeptal, jenomže Carl je rychlejší:

„Co dnešní předávka? Už jsi to tam hodil?“

„Jaká předávka?“

„Balíčku.“

Carl pohodí hlavou ke klinice, k návštěvní místnosti. Jan pochopí. Carl ví, že je součástí skupiny lidí, která pašuje dopisy. Nemá smysl to zapírat.

„Ano, byl jsem tam,“ řekne tiše.

„Oukej,“ říká Carl. „Až se to tady uklidní, zajdu to tam vyzvednout.“

„Co se tady stalo?“

„Čtyřiačtyřicítka je pryč.“

„Co to znamená? Útěk?“

„Jasně,“ odpoví Carl. „Ten pacient se nedostal přes ohradu, nakonec jsme ho dostali.“

„Co teď uděláte?“

„My už si poradíme. Vrať se do školky a jdi si lehnout!“

Jan přikývne a otočí se, když vtom strážce dodá:

„Už brzo toho budem muset nechat!“

Zní to, jako by mluvil sám k sobě. Jan se zarazí a zeptá se ho:

„Myslíš toho… s těmi dopisy?“

Carl přikývne.

„Všeho. Začíná to celý nějak haprovat.“

„Jak to?“ ptá se Jan.

Carl mu neodpoví. Vykročí, projde kolem ohrady a zmizí ve tmě.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

37

Jan se probudil kolem páté, mnohem dřív než děti. Podařilo se mu usnout jenom na několik hodin. Zdály se mu hrozné sny o tom, jak mu při plavání v nějakém jezeře uvízly nohy v bahnitém dně a marně se je snažil vyprostit.

V půl osmé do školky vstoupí Marie-Louise a Jan jí hned oznámí, co se v noci stalo. Poví jí to málo, co ví.

„Útěk?“

Jak se zdá, svou nadřízenou tím vyděsil, a proto dodá:

„Vlastně pokus o něj.“

Vzpomínky na uplynulou noc už mu zahalila mlha.

„Zjistím o tom něco bližšího,“ říká Marie-Louise.

Mýtina pak otevře, přicházejí děti a začínají si hrát. Když děti po obědě odpočívají, svolá Marie-Louise informační schůzku pro personál.

Jan se posadí ke stolu. Je připraven na všechno.

„Dostala jsem příkaz od vedení kliniky,“ řekne Marie-Louise. „Rozhodlo, že v Mýtině bude ukončen noční provoz.“

Všichni včetně Jana přijmou tuto zprávu mlčky. Jan je ale překvapen – právě jsou před ním noční směny; ještě ho čekají dvě.

„Takže budeme pracovat jenom přes den?“ zeptá se Lilian.

„Ano.“ Když pak Marie-Louise mluví dál, nepůsobí dojmem, že by jí rozhodnutí vedení vadilo: „Noční provoz Mýtiny nebyl nikdy zamýšlen jako něco, co by tu mělo fungovat jednou provždy, to jsme věděli od samého začátku. Děti by měly žít v opravdovém domově. Vypadá to, že sociálnímu odboru se podařilo najít Miře i Leovi vhodné náhradní rodiny. Tím se všechno vyřeší.“

Jan se nakloní dopředu a položí Marii-Louise otázku:

„A kdy přesně noční služby přestanou?“

„Už brzy, v půlce listopadu. Pak už budeme chodit jen na denní směny.“ Marie-Louise si zřejmě v Janových očích všimla jistého znepokojení, protože dodá: „Jane, nemusíte se znepokojovat. Na váš pracovní poměr to nebude mít vliv… Nic se tím nezmění, jen přeskupíme náš rozvrh tak, abychom měli víc denních směn.“ Úsměv na její tváři má jejím podřízeným dodat pocit jistoty. „V Mýtině teď budeme víc spolupracovat, ubude individuální práce!“

Jan se také tváří spokojeně, ale je to jen maska. Čeká přece na odpověď od Rami. Jak ji teď získá? Navíc je mu jasné, že se noční směny ve školce ruší z bezpečnostních důvodů. Možná kvůli tomu pokusu o útěk nebo proto, že Marie-Louise našla dveře do sklepa otevřené; ředitelka už svým podřízeným možná nevěří.

Když všichni kromě Marie-Louise odejdou z místnosti, zeptá se jí Jan:

„Řekli vám něco o tom, co se dělo v noci?“

Marie-Louise přikývne, ale jen krátce, jako by raději myslela na něco jiného.

„Ano. Z jednoho oddělení utekl pacient. Ale dostal se jen k ohradě… To se občas stává. Ten člověk se ven nedostal a na klinice teď zesílili ostrahu… Bude ještě důkladnější.“

„To je dobře,“ řekne Jan, přestože zvýšená ostraha je pro něho toho dne další špatnou zprávou.

Večer se mezi kusy nábytku rozdrnčí telefon. Jan počká, až několikrát zazvoní, a pak do skrumáže předmětů vsune ruku a ohlásí se.

Očekává, že mu volá matka z Nordbro, ale uslyší hlas mladší ženy. Trvá mu několik vteřin, než pozná, že patří Hanně Aronssonové.

„Už jsi slyšel to o nočních směnách?“

Hanna dnes měla volno.

„Hm,“ odpoví Jan. „Jak ses to dozvěděla?“

„Zavolala mi to Lilian.“

„Takže s těmi našimi večerními aktivitami je konec,“ poznamená Jan.

Ví, že Hanna rozumí, co tím myslí. Po chvíli ticha se ho Hanna zeptá:

„Nechtěl bys ke mně teď zajít? Jen na skok. Bellmanova číslo pět.“

„Klidně. A proč vlastně?“

„Chtěla bych ti vrátit ty knížky,“ řekne Hanna. „A trochu si s tebou popovídat.“

Jan zavěsí. Vybaví si Hanniny modré oči a napadne ho, jestli právě nezískal novou přítelkyni, stejně jako se mu to přihodilo s Rami před patnácti lety.

Hanna bydlí v cihlové novostavbě nedaleko Velkého náměstí. Rychle otevře dveře a Jan vejde do světlého, uklizeného bytu s bílými a růžovými tapetami.

„Ahoj… Pojď dál!“

Hanna se neusmívá, kývne nervózně hlavou a zamíří rovnou do kuchyně.

Jan jde sice za ní, ale zastaví se v obývacím pokoji. Závidí Hanně, že má obývací pokoj tak velký a světlý.

Visí tu polička s knihami. Když si je Jan prohlédne zblízka, zjistí, že Hanna čte literaturu faktu, která se týká zločinů. Jsou tu tituly jako Nejstrašnější vraždy historie, Zrůdy mezi námi, Charles Manson o sobě, Přiznání Teda Bundyho a Sérioví vrazi – Studie o psychologii násilí.

Celá sbírka knih o vrazích. Jan tu nenachází žádný titul o svaté Patricii nebo o jiných svatých ochráncích; takové knihy se už dnes asi nepíšou.

„Mohl bys sem přijít?“ volá Hanna.

„Už jdu!“

Hanna vaří čaj. Její kuchyň je malá a stejně čistá jako obývák; u sporáku visí elegantně přeložené utěrky. Na stole leží čtyři tenké knížky, které Jan zná: Princezna a jejích sto rukou, Stvořitelka zvířat, Nemoc čarodějnic a Viveca v kamenném domě. Hanna mu je podá se slovy:

„S díky vracím!“

„Přečetla sis je?“

„Hm,“ odpoví Hanna. „Jsou to dost brutální příběhy. Třeba to, jak princezna rukama těch tuláků uškrtí ty loupežníky… Něco takovýho by asi nikdo dětem číst nechtěl, co?“

Jan s ní sice souhlasí, ale dodává:

„Není v nich nic horšího než v těch tvých knihách.“

„Jaký knihy myslíš?“

„Ty, co máš na poličce… Ty o vrazích.“

Hanna sklopí oči.

„Nečetla jsem je všechny,“ řekne. „Chtěla jsem se dozvědět něco víc, když… když jsem se dostala do kontaktu s Ivanem. Knih o vrazích vyšly mraky.“

„Lidi zlo přitahuje,“ řekne Jan. Na okamžik se odmlčí a pak řekne: „Rössel si píše s více lidmi, nejen s tebou. Vědělas to?“

„Ne.“ Hanna se mu podívá do obličeje, na očích je jí vidět, že ji to opravdu zajímá. „Jak to víš?“

„Viděl jsem některé z těch dopisů, co mu chodí.“

„Psaly je ženy?“

„Některé ano.“

„Milostný dopisy?“ zeptá se Hanna.

„Snad… Nečetl jsem je.“

Jan nemíní nikomu svěřit, že tajně otevírá a čte cizí dopisy.

Na stole před nimi teď leží hromádka papírů – texty vytištěné na tiskárně. Hanna zvedne ruku a přejede po nich prsty.

„Taky jsem ti chtěla ukázat tohle. Už jsem od Ivana dostala ten jeho scénář.“

„Když byl u nás ve školce?“

Hanna zavrtí hlavou.

„To nebyl on… Nebyl to nikdo z kliniky.“

„Kdo to teda byl?“

„To ti nemůžu říct.“

Jan to vzdá. Má před očima text, jehož titul zní „MÁ PRAVDA“. Autorovo jméno sice uvedeno není, ale Jan samozřejmě ví, o koho jde.

„Rösselovy memoáry,“ poznamená.

„Ne, tohle nejsou žádný memoáry,“ namítne Hanna a pohlédne na něj. „Právě to čtu. Je to něco jako… hypotéza.“

„Hypotéza?“ podiví se Jan. „O tom, jak se udály ty vraždy?“

Hanna mlčky přikývne. Čaj už má připravený, nalije ho do dvou hrnečků. Oba se posadí ke stolu. Hanna se stále dívá na scénář, ze zamyšlení ji vytrhne až Janova otázka:

„Ty jsi do Ivana Rössela zamilovaná?“

Hanna zvedne oči a rychle zavrtí hlavou.

„Tak o co tedy jde?“

Hanna mu neodpoví, zato se nakloní dopředu a dál se na Jana dívá svýma jasnýma modrýma očima. Dívá se dlouho, jako by hodnotila jeho vzhled.

Chtěla by se líbat, napadne ho.

Snad právě nastala chvíle, kdy se dva lidé obvykle líbají. Jan si ve spojitosti s líbáním vzpomene, jak Rami tenkrát v Pandemu přiložila svá ústa na jeho. Najednou má pocit, že dělá chybu.

Musí myslet na něco jiného. Na školku. Na děti v Mýtině.

„Leo mi dělá starosti,“ řekne.

„Kdo?“

„Leo Lundberg… Leo z Mýtiny.“

„Aha, jasně,“ řekne Hanna.

„Zkoušel jsem si s ním promluvit,“ řekne Jan. „Chtěl jsem ho nějak podpořit, ale je to těžké. Není na tom dobře… Nevím, jak bych mu mohl pomoct.“

„S čím mu chceš pomoct?“

„Aby zapomněl na to, co viděl.“

„Co to bylo?“

Jan kroutí hlavou. Už pouhá myšlenka na Lea v něm vyvolává úzkost. Nakonec řekne:

„Já myslím, že Leo viděl, jak jeho otec vraždí jeho matku.“

Hanna se na něho zadívá svým prázdným pohledem.

„A mluvil jsi o tom s Marií-Louise?“

„Tak trochu, ale ji to zas tolik nezajímá.“

„Ty s tím taky nemůžeš nic dělat,“ namítne Hanna. „Rány nemůžeš nikomu vyléčit, bude je mít už napořád.“

Jan si povzdechne.

„Nejde mi o nic jiného, než aby mu bylo dobře… jako jiným dětem. Aby poznal, že na světě je spousta lásky.“

Jan zmlkne a uvědomí si, jak byla jeho poslední slova směšná. Na světě je spousta lásky. Zní to tak nadneseně…

„Nekompenzuješ si tím to, co se ti stalo s tamtím klukem?“ zeptá se Hanna.

„S jakým klukem?“

„S tím, cos ho ztratil v lese.“

Jan nejprve sklopí oči ke stolu a pak se zadívá na Hannu. Na jazyk se mu dere přiznání – jako by to bylo něco, co musí udělat.

„Ono to tak vlastně nebylo,“ řekne tichým hlasem. „Neztratil jsem ho.“

„Ne?“

„Ne… Já jsem ho v tom lese nechal.“

Hanna se na něho zadívá nechápavě a Jan rychle dodá:

„Nebyl tam zas tak dlouho… a nijak mu to neublížilo.“

„Proč jsi to udělal?“

Jan si povzdechne.

„Bylo to něco jako pomsta… Pomsta jeho rodičům. Jeho matce. Chtěl jsem jí ublížit. Myslel jsem si, že to mám pod kontrolou, ale…“

Odmlčí se.

„A co pak? Bylo ti to k něčemu?“ zeptá se Hanna.

„Já nevím, asi ne… Moc o tom nepřemýšlím.“

„Udělal bys to znovu?“

Jan se na ni podívá a zavrtí hlavou tak upřímně, jak jen dokáže.

„Dítěti bych nikdy neublížil.“

„Fajn,“ řekne Hanna. „Věřím ti.“

Jeho oči se setkají s jejíma modrýma očima. Jan se v Hanně příliš nevyzná. Neměl by tu zůstat, promluvit si s ní důkladněji a pokusit se zjistit, co si o něm vlastně myslí? A co si myslí o Rösselovi?

Ne. Vstane.

„Hanno, díky za čaj. Uvidíme se v práci!“

Vykročí do nočního chladu. S ruksakem plným Ramiiných knížek jde nejkratší cestou domů.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Za místo konání koncertu, který posléze skončil polibkem a rvačkou, byla určena společenská místnost. Měl začít v sedm, ale v té době do místnosti s televizí přišly jen tři osoby. První z nich byla žena v černém, která před časem vsunula hlavu do Ramiina pokoje, aby jí připomněla jejich pohovor. Žena, které dala Rami přezdívku Psychokecka. Byl tu také pečovatel Jörgen, který přišel s drobnou dívkou s plachýma modrýma očima; Jan si nikdy nevšiml, že by se s někým bavila – byla stejně stydlivá jako on. Jan instaloval bicí soupravu šikmo za Ramiin mikrofon. Chtěl být slyšet, ale ne vidět. Už teď litoval, že s Ramiiným nápadem souhlasil.

Pět minut po sedmé se začali objevovat další posluchači – mátohy, jak je nazvala Rami. Trousili se dovnitř a sedali si na podlahu do tureckého sedu. Jan u většiny z nich nevěděl, jak se jmenují, ale znal je alespoň od vidění. Sešlo se čtrnáct nebo patnáct starších dětí, většinou dívek, ale bylo tu i pár chlapců. Část z nich měla rozcuchané černé vlasy, ostatní byli pěkně učesaní. Někteří z nich seděli klidně, jiní se celou dobu nervózně vrtěli a ohlíželi se za sebe. Léčili se z nějaké závislosti? Šikanovali předtím někoho, nebo byli sami šikanováni?

Jan neměl tušení, proč se ocitli v Pandemu – kromě Rami se tu s nikým nebavil. Když pak zpozoroval, jak se jedna hubená čtrnáctiletá dívka s pohledem upřeným na Rami naklání ke své kamarádce a polohlasně se jí ptá: „Co je to za holku?“, pochopil, že se Rami na klinice držela zpátky ještě víc než on.

Rami zatím tiše čekala u mikrofonu – stála vzpřímeně, pevně svírala kytaru a v obličeji byla bílá skoro jako křída. Potom se vedle ní postavil Jörgen s rukama zastrčenýma do kapes džínů a rozhlédl se po dětech.

„Takže teď si poslechneme trochu hudby. Naši přátelé Alice a Jan vám zahrají několik písniček!“

Několik přítomných na jeho úvodní slova zareagovalo pochybovačným posměškem. Ozval se i projev zklamání.

„A co televize?“ Tuto otázku položil vysoký kluk v džínové bundě, jehož jméno si Jan nepamatoval. „Dávaj hokej. Nemohli bysme se dívat?“

„Klidně můžete, ale až po koncertě,“ řekl Jörgen. „A teď už bude ticho!“

Mátohy ale tiše nebyly – strkaly se, pochichtávaly, špitaly si mezi sebou.

Rami pociťovala trému stejně jako Jan, i když ne tak velkou. Jan ji viděl, jak zavírá oči, jako by chtěla zapomenout na to, že je v místnosti ještě někdo jiný. S publikem přesto očividně navázala kontakt – když totiž poprvé promluvila, všichni dole na podlaze ztichli a začali ji zaujatě sledovat.

„Tak jo,“ řekla Rami vláčným hlasem. „Zazpívám teď jednu americkou písničku, kterou jsem si přeložila.“

Začala Domem U Vycházejícího slunce. To Janovi vyhovovalo, protože doprovod na bicí k této písni mu šel nejlépe. Rami pak pokračovala vlastními verzemi písní Helpless od Neila Younga, kterou nazvala Bez pomoci, a Ceremony od Joy Divisions, kterou pojmenovala Rituál. Také tyto písně měli s Janem nazkoušené.

Zpěvem a hrou se Rami postupně uvolnila, její tvář dostala zdravější barvu. Poté, co dozpívala Rituál, se náhle otočila, přistoupila k bicím a políbila Jana na ústa.

Jan přestal bubnovat. Ramiin polibek trval sice jen tři vteřiny, ale pro něho jako by se v tu chvíli zastavil svět.

„Naše poslední písnička se jmenuje Jan a já,“ řekla a zakývala na Jana ve čtyřdobém rytmu.

Píseň s tímto názvem byla pro něho novinkou. Po polibku byl sice vyvedený z míry, ale nakonec se mu podařilo sladit údery svých bicích s tím, jak Rami pokyvovala hlavou do rytmu. Rami zahrála mollový akord a začala zpívat:

Teď ve svý posteli ležím

a vedle mě Jan

Jeden druhýho máme,

na společnou cestu se dáme

Vede vzhůru, rovnou ke hvězdám

I když to tam nahoře

ledovou poušť připomíná,

člověk v tý krásný temnotě

na všecko ostatní zapomíná

Zavřela oči a přešla k refrénu:

Já a Jan, Jan a já,

každou noc,

každej den…

Jana ten text tak překvapil, že málem vypadl z rytmu. Píseň vyzněla tak, že s Rami chodí, ale tak to přece nebylo. Přestože znal její vůni, Rami se ho až do této chvíle nikdy ani nedotkla.

Když písnička skončila, Rami rovnou přešla k jiným akordům ve stejném rytmu. Naklonila se k mikrofonu, poprvé se podívala přímo do publika a řekla:

„Tahle písnička je o mý psycholožce.“

Jan si pak všiml, že se u toho usmívala.

Rami zahrála tvrdý riff a kývla na Jana, aby začal hrát.

Pak se napojila na rytmus bicích, opět zavřela oči a začala ze sebe prudce vyrážet slova:

Máš bič místo jazyka a páteř ze žiletek,

pár malejch ježků jsi vrhla

v tý nejhlubší studni

na dně svýho mozku

A když jsi pak na mě dostala vztek,

tak na to dno jsi mě svrhla!

Potom se nadechla a pustila se do refrénu, který ze sebe vyrážela ještě silněji:

Psycho, psycho, psychokecy!

Nekecej už, hubu drž!

Tak nech mě bejt!

Tento text pak opakovala stále dokola. Stála vzpřímeně a už nezpívala, jen vykřikovala slova: „Nekecej už, hubu drž!“ Už nehrála, její slova byla doprovázena jen pravidelnými údery Janových bicích.

Jan se rozhlédl po pacientech a personálu v místnosti – seděli jako začarovaní. Děti si přestaly šeptat a pozorně poslouchaly.

U dveří se vztyčila postava – Psychokecka. Netvářila se příjemně. S každým dalším Ramiiným slovem udělala krok směrem k mikrofonu. Nakonec se dostala do metrové vzdálenosti od Jana a půlmetrové od Rami. Ta si jí nevšimla, měla zavřené oči a stále vykřikovala: „Nekecej, hubu drž!“

Psychokecka ji popadla za rameno. Rami v tu chvíli otevřela oči, ale Psychokecky si nevšímala a křičela dál. Nyní to byly spíš hrdelní výkřiky:

„Nech toho! Nech toho! Nech toho!“

Psychokecka popadla stativ a vzala Rami mikrofon.

Ani pak nebylo ticho, protože Rami křičela i bez mikrofonu. Otevřela naplno ústa a zakřičela tak děsivě, až sebou posluchači na podlaze trhli dozadu.

„Chcípni! Chcípni!“ křičela Rami a vrhla se na Psychokecku jako dravec.

Rami s psycholožkou dopadly mezi děti a začaly se kutálet po podlaze; jejich sevření působilo dojmem, že jsou k sobě přilepené. Dvě zápasnice. Jan je sledoval a přitom dál bubnoval. Slyšel Ramiin křik a viděl ji, jak trhá a škrábe – ne ovšem Psychokecku, ale samu sebe. Škrábala se na předloktí tak, že na ni, na podlahu, na tvář a černé oblečení Psychokecky dopadaly cákance jasně červené krve.

„Alice, uklidni se!“

Ozval se zvuk běžících kroků. K Rami přiskočil Jörgen s jedním ze svých kolegů a chtěli ji odtáhnout pryč. Rami zatím dál křičela a divoce kolem sebe kopala.

„Přestaň bubnovat!“ zařval Jörgen na Jana.

Ačkoli toho Jan okamžitě nechal, v místnosti nebylo ticho – Rami stále křičela. Pečovatelé ji pevně sevřeli a táhli směrem ke dveřím. Jan slyšel, jak se její výkřiky ztrácejí na chodbě a pak utichají docela. Najednou všechno ztichlo, bylo slyšet jen čísi horečné oddechování. Psychokecka. Pomalu vstala a upravila si zakrvácený svetr. Jeden z kolegů jí podal kapesník.

„Viděls to?“ řekla Psychokecka. „Vzpomínáš si, jakou jsem jí stanovila diagnózu!“

Tím koncert skončil. Jan přesto ještě chvíli zůstal sedět u bicích – třásly se mu ruce.

Kluk v džínové bundě se s rozpačitým úsměvem rozhlédl kolem sebe. Pak došel k televizi a zapnul ji.

Jan vstal a jako jediný odešel z místnosti. Vzal si s sebou bicí soupravu a uklidil ji do skladu.

Původně se chtěl vrátit do svého pokoje a kreslit, ale když míjel zavřené dveře sousedního pokoje, zastavil se, zadíval se na ně a pak zaklepal.

Nikdo se neozval, a proto to zkusil znovu.

Nic.

„Není tam,“ řekl vysoký hlásek za jeho zády.

Když se otočil, viděl, že za ním stojí dívka. Jedna z mátoh.

„Cože?“

„Strčili ji do Díry.“

„Do Díry… Co to znamená?“

„Zavírají tam ty, co… co se perou.“

„A kde to je?“

„Ve sklepě,“ řekla mátoha. „Za dveřma, na kterých je strašně moc zámků!“

Díra?

Jan proklouzl do nemocničního sklepa, do těch dlouhých mlčenlivých chodeb. Našel dveře, které hledal, a zaklepal na ně. Ani tentokrát mu nikdo na zaklepání neodpověděl. Dveře byly vyrobené z oceli a zřejmě nepropouštěly žádný zvuk. Jan si ale všiml, že je pod nimi úzká štěrbina.

Vrátil se do pokoje pro tužky a papír. Nevěděl, co má Rami napsat, ale protože ji chtěl nějak povzbudit, rozhodl se pro tato slova:

LÍBILO SE MI, JAK JSME HRÁLI!

JAN

Prostrčil papír pode dveřmi, škvírou se mu podařilo protlačit i tužku. Uběhlo několik minut. Všude kolem bylo ticho. Pak se papír začal sunout ven.

Byla na něm jediná věta:

JSEM VEVERKA, KTERÝ SCHÁZÍ STROM A VZDUCH…

Jan se na papír chvíli díval a pak se dal do kreslení. Jeho obrázek představoval dívku s kytarou, která stojí na velkém jevišti před davem diváků a má zvednuté ruce. Jan se snažil zachytit Ramiin obličej, jak nejlépe uměl. Potom papír vsunul štěrbinou zpátky a rychle odešel.

Následujícího rána zaslechl z chodby zvuky – hlučné, rozhodné kroky a silné hlasy. Dveře Ramiina pokoje se otevřely a hned zase zavřely.

Poté, co se na chodbě opět rozhostilo ticho, se Jan tiše vyplížil z pokoje a zaťukal na dveře Ramiina pokoje.

„Kdo je to?“ odpověděla mu přes dveře Rami. Její hlas postrádal výraz a zaujetí.

„Jan.“

Několik vteřin bylo ticho a pak Rami řekla:

„Pojď dál.“

Jan otevíral dveře opatrně, jako by se každou chvíli mohly rozbít. V pokoji byla tma, ale to pro něho nebylo nic nového.

„Dík za tu kresbu!“ řekla Rami.

„Není zač.“

Rami ležela na posteli a upřeně se dívala do stropu. Jako nějaký zvířecí mazlíček vedle ní ležela kytara. Jan nedovedl posoudit, jestli je Rami k lůžku připoutaná. Neměl strach, ale přesto zůstal stát u dveří.

„Včera nám to šlo docela… docela dobře,“ řekl.

Rami zavrtěla hlavou.

„Musím odsud zmizet. Pandem mě ničí… Ty bys chtěl taky pryč, ne?“

Zvedla hlavu a zadívala se na něho. Jan nesměle přikývl, ačkoli Pandem ve skutečnosti opustit nechtěl. Nejraději by tu zůstal až do konce své školní docházky. Jedl by, spal, hrál ping pong s Jörgenem a doprovázel Rami na bicí.

Rami opět zvedla oči ke stropu.

„Nejdřív se jí ale musím pomstít!“

„Komu?“

„Psychokecce! To ona mě tam zavřela!“

„Já vím,“ řekl Jan.

„To nebylo to nejhorší,“ pokračovala Rami a pohodila hlavou k psacímu stolu. „Když jsem byla tam dole, čmajzla mi deník! Je mi jasný, že si ho teď čte! Od první do poslední stránky!“

Jan se zadíval k psacímu stolu. Rami podle všeho nelhala: deník, který tam vždycky ležel, byl pryč.

„Bude toho litovat!“ řekla Rami. „Ona i její rodina!“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

38

Jan si nevzpomíná, že by někdy promluvil se svými sousedy. Za celá ta léta, co bydlel v různých činžácích, se to nestalo ani jednou. Pokud někdy některého z nich potkal na schodech, možná ho pozdravil, ale nikdy se s ním nezastavil na kus řeči. Schodiště nepovažuje za vhodné místo pro schůzky, je to jen prázdný prostor, v němž se přes den ozývá jen bouchání dveří.

Ve Valle ale s jedním sousedem promluvil. A rád by se s ním setkal znovu.

Po návratu z návštěvy u Hanny opět položí Ramiiny knihy na stůl. Pak tvrdě usne.

Po probuzení je stále unaven. Jsou tu ale jisté věci, které musí udělat, a tak po snídani vezme z kuchyně prázdný hrneček a sejde o dvě poschodí níž. Zazvoní u souseda, na jehož dveřích visí jmenovka V. LEGÉN.

Než se dveře otevřou, uplyne téměř minuta. Do nosu ho udeří vůně tabáku a alkoholu. Přestože se na něho šedovlasý soused dívá prázdným pohledem, Jan nasadí široký úsměv.

„Dobrý den!“ pozdraví. „To jsem zase já. Ten, co peče o dvě poschodí výš… Neměl byste ještě trochu cukru?“

Zdá se, že ho soused poznává, na pozdrav mu ale neodpoví.

„Chcete zase moučkový?“

„To je úplně jedno.“

Legén pak beze slova vezme hrneček a otočí se. Nepozve Jana ani do potemnělé předsíně, ale on do ní stejně vkročí.

Pytel ze Svaté Patricie, který tu ležel minule, tu dnes není nikde vidět. Jan projde předsíní a nahlédne do kuchyně: na různých místech tu leží hromady talířů, na podlaze stojí shluky láhví a kanystrů, okna jsou zanesená filmem z prachu a mastnoty.

„Víte, já pracuju ve Svaté Patricii,“ řekne Jan Legénovým zádům.

Soused nezareaguje, stojí u kuchyňské linky a dál sype do hrnečku cukr.

„Vy jste tam taky pracoval, že?“ zeptá se Jan.

Přestože mu soused neodpoví ani nyní, Janovi se zdá, že krátce přikývl. Proto mu položí další otázku:

„V prádelně?“

Tentokrát Legén zřetelně přikývne.

„Jo.“

„Jak dlouho?“

„Osmadvacet let. A sedm měsíců.“

„Páni! Teď už jste ale asi v penzi…“

„Jo, to jsem,“ odpoví Legén. „Teď už jenom vyrábím víno.“

Jan se rozhlédne kolem sebe: ano, to by souhlasilo, kuchyň je plná láhví a kanystrů. Vůně ovocného alkoholu se nešíří ze souseda, ale z těch nádob.

„Určitě si ale pořád pamatujete, jak to tam vypadá… myslím na klinice,“ zeptá se Jan opatrně.

„Jo, trochu jo.“

„Jsou tam nějaké tajné chodby?“ řekne Jan a usměje se, aby tím dal najevo, že otázku myslí jako vtip, i když ve skutečnosti to tak není.

Legén přestane sypat cukr a zadívá se na něho.

„Rád bych si poslechl nějaké historky odtamtud. Tedy pokud byste měl chuť mi je říct,“ pokračuje Jan.

„A k čemu by vám byly?“ zeptá se Legén a zvedne hrneček.

„Víte, pracuju tam. Jen mě zajímá, jak to tam chodí… Nevím, jak tam vypadají ta oddělení, nikdy jsem je neviděl.“

„Ne?“ řekne Legén. „A kde teda děláte?“

Jana nenapadá žádná vhodná lež, a tak odpoví:

„Ve školce.“

„Ve školce? Žádná školka tam není!“

„Teď už ji tam mají,“ namítne Jan. „Je určena pro děti pacientů.“

Legén chvíli přemýšlí a nevěřícně zavrtí hlavou. Podá Janovi hrneček.

„Tak dobře. V tom případě bych to viděl na stovku!“

„Na stovku? Stovku čeho?“

„Něco vám teda řeknu, ale vy mi za to dáte sto kaček. Navrch ode mě dostanete ještě jednu láhev vína.“

Jan se zamyslí a pak přikývne.

„Povězte mi to hned, pro peníze skočím pak.“

Legén pomalu usedá ke stolu. Mlčí.

„Žádný tajný chodby tam nejsou,“ řekne po chvíli. „Nikdy jsem tam nic takovýho neviděl… Ale je tam něco jinýho.“

Legén chvíli šátrá mezi novinami a účtenkami, které pokrývají ubrus, až najde propisovačku a papír velikosti A5. Začne na něj kreslit čtverce a obdélníky.

„Co to je?“ zeptá se Jan.

„Prádelna.“ Legén nakreslí šipku. „Tudy se jde do sušárny… má velký široký dveře. Ty tam nevedou, je třeba dát se těmahle dveřma vpravo. Za nima je sklad.“ Legén jeden z obdélníků zakroužkuje silnými tahy. „… a za věcma, co jsou v něm složený, je to, díky čemuž se dá dostat nahoru.“

„Nějaké schody?“

„Ne,“ řekne Legén. „Starej výtah. Jezdí rovnou nahoru, prochází všema odděleníma. Ale moc lidí o něm neví. Dá se ovládat zvenčí i zevnitř, z kabinky.“

Jan si prohlíží ledabyle nakreslenou skicu.

„V prádelně se ale pohybují lidi. A hodně strážců…“

„O nedělích ne,“ řekne Legén. „To tam bejvá klid, není tam ani noha. Člověk pak může tím výtahem jezdit nahoru a dolů, jak chce.“

Legén se poprvé podívá Janovi do očí.

Jan se na něj dívá a domýšlí si, že soused právě mluví o sobě. Najednou se mezi nimi začne rodit jistý druh porozumění. Osmadvacet let ve Svaté Psycho, pomyslí si Jan. Člověk musí za ty roky znát na klinice každý čtvereční metr, všechny dveře a chodby.

Legén se také musel setkat s mnoha pacienty. Musel je vidět a přemýšlet o nich.

„Vy jste ten výtah taky používal?“

„Jo,“ odpoví Legén. „Občas.“

„Vždycky v neděli?“

„Občas.“

„Setkal jste se tam nahoře s někým?“

Legén přikyvuje. Zdá se, že mu ta setkání utkvěla v paměti.

„S nějakou ženou?“

Legén smutně přikyvuje.

„Byla krásná, nádherná… Ale její duši mělo v moci peklo.“

Jan se už dál neptá.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Světle zelené oči policejní inspektorky hleděly pronikavě a ani na chvíli neuhnuly. Policistka seděla za Nininým pracovním stolem a působila uvolněným dojmem. Rysa jako by od nynějška řídila ona, příslušnice policie. Jan se snažil, aby působil stejně klidně. Byl jen jedním z řady zaměstnanců, které policie vyslýchala.

„Viděl jste v lese někoho?“

„Myslíte… nějakého dospělého?“

„Dítě nebo dospělého,“ řekla policistka. „Myslím někoho, kdo do vaší skupiny a do skupiny vaší kolegyně nepatřil.“

Jan se na policistku zadíval a předstíral přitom, že přemýšlí. Mohl si vymyslet, že mezi stromy v lese zahlédl nějaký stín, postavu, která seděla na bobku a s upřenýma hladovýma očima se dívala na chlapce, ale protože věděl, že policie nyní pátrá po Williamově únosci, s nímž nechtěl být spojován, zavrtěl hlavou a řekl:

„Ne, nikoho jsem neviděl. Ale zaslechl jsem nějaké zvuky.“

„Jaké zvuky?“

Jan v lese samozřejmě žádné zvláštní zvuky neslyšel. Nezbylo mu než dokončit, co nakousl:

„No… Vrzání větví. Jako by se mezi těmi smrky někdo pohyboval. Myslel jsem si, že je to nějaké zvíře.“

„Jaké zvíře?“

„Nevím. Možná srnec. Nebo los.“

„Jinými slovy to bylo něco velkého.“

„Přesně tak. Velké zvíře… Ale dravec to nebyl.“

Policistka se na něho zadívala.

„Co myslíte tím dravcem?“

„Chci říct, že… taková zvířata přece v lese žijí,“ řekl Jan. „Člověk je moc často nepotká, protože jsou velmi plachá. Medvěd, rys, vlk… Vlk vlastně ne, ten tady na jihu nežije.“

Jan cítil, že začíná plácat hlouposti, a tak se odmlčel a poněkud nervózně se usmál. Policistka mu už žádnou další otázku nepoložila.

„Tak vám děkuji,“ řekla a poznamenala si něco do bloku.

Jan se zvedl.

„Budete dnes organizovat rojnice?“

„Zatím ne,“ řekla policistka. „Použijeme helikoptéru a chystáme také jistá zvláštní opatření.“

„Rád vám pomůžu,“ řekl Jan. „S čímkoliv.“

„Dobře.“

Jan vyšel z místnosti a podíval se na hodinky. Bylo čtrnáct dvacet. Od doby, co se William vplížil do bunkru a Jan ho tam nepozorovaně zavřel, brzy uplyne čtyřiadvacet hodin.

Připadalo mu to jako celý rok.

Nina a jeho kolegové z Rysa a Medvěda seděli v místnosti pro personál. Téměř mezi sebou nemluvili, jen čekali. Připomínalo to chvíli po pohřbu, kdy se všichni smuteční hosté sejdou nad šálkem kávy. Sigrid Janssonová už tu nebyla – poté, co ji policie vyslechla, si vzala zdravotní volno a odešla domů.

Ten pohovor s policisty, to byl přece výslech, nebo ne? pomyslel si Jan. Z otázek, které mu kladla policistka, byl zcela vyčerpaný. Věděl, že policie má v rukou dopis, který poslal Williamovým rodičům, a že nyní pátrá po únosci, přitom však doufal, že na něho podezření nepadlo.

Nalil si do hrnečku kávu, posadil se mezi ostatní a snažil se být klidný. Za oknem už nesvítilo slunce. Na soumrak bylo sice ještě brzy, ale blížil se.

Druhý soumrak, který William v lese zažije. Vystřídá ho večer, po němž přijde noc.

„Jane, je ti dobře?“ zeptal se ho jeden z kolegů tichým hlasem.

Jan zvedl oči.

„Ano.“

„Nebyla to tvoje chyba.“

„Díky!“

Nebyla to moje chyba. Byly chvíle, kdy si namlouval, že to tak opravdu bylo – že William prostě jen tak zmizel. Pak si ale uvědomil, jak to bylo ve skutečnosti, a udělalo se mu zle. Byl unaven, cítil porážku. Neměl dost síly.

Ve školce bylo bez dětí nesnesitelné ticho. Ticho a klid. Moc se tu toho nedělo: chodbou jen přicházeli a odcházeli další policisté. Jan z jejich zachmuřených tváří vyčetl, že Williama ještě nenašli.

Dopil kávu a opět se podíval oknem ven. Les za školkou potemněl.

Skonči to! říkal mu jeho vnitřní hlas. Měj rozum a ukonči ten rituál! Pusť toho chlapce ven!

Jan vstal.

„Musím jít.“

„Chcete jít domů?“ zeptala se Nina.

„Nevím… Možná se zajdu podívat do lesa.“

Podíval se na Ninu zoufalým pohledem, ale ta se zadívala jinam. Smutnýma očima pohlédla z okna a tiše řekla :

„Oni si myslí, že už tam není…“

„Chápu… Ale stejně – než půjdu domů, zaběhnu tam,“ řekl Jan. „Musím něco dělat.“

Několik kolegů z Rysa mu poslalo povzbudivý úsměv, ale Jan ho neopětoval.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

39

Když se Jan dívá na Mýtinu zpovzdálí, připadá mu velmi křehká. Je to dřevěná stavba, která byla postavena na zkušební dobu několika málo let, aby pak beze stopy zmizela. Blíží se zima a jediná silná bouře, která přijde od moře, by školce mohla strhnout střechu, narušit stěny, prohnat se místnostmi a vzít si s sebou jejich zařízení.

Svatá Psycho je zcela jiný případ. Šedivý kamenný dům tu stojí už sto let a jistě tu ještě dalších sto let vydrží.

Je sobota, Jan má noční směnu. Když otevírá dveře, očekává, že uslyší dětské hlasy, ale ve školce je ticho, je slyšet jen tiché cinkání z kuchyně. Zatímco si svléká bundu, vyhlédne odtamtud Hanna s nožem v ruce. Je běžný, kuchyňský – Hanna právě vyndává nádobí z myčky.

„Nazdar,“ řekne Hanna.

„Ahoj,“ pozdraví ji Jan. „Lilian dneska nepracuje?“

„Je nemocná.“

Jan se rozhlédne kolem sebe.

„A kde jsou děti?“

„U Miřiných nových pěstounů.“

„Aha… A kdy se vrátí?“

„Každou chvíli.“

Přestože ve školce nikdo není, Hanna se ohlédne a přistoupí těsně k Janovi.

„Hanno, to, o čem jsme se spolu bavili,“ řekne Jan tiše, „všechny ty intimní věci… Zůstane to jen mezi námi, viď?“

Připadá si dost hloupě. Hanna zatím kroutí hlavou a lesknou se jí oči.

„Ty tajnosti nás spojují,“ odpoví krátce.

„Přesně tak,“ přikyvuje Jan. „Uzavřeli jsme dohodu.“

Víc toho nestihne říct, protože najednou se otevřou vchodové dveře a do předsíně vstoupí dva pětiletí človíčkové v nepromokavých kombinézách. Mira a Leo.

Jakmile Mira zahlédne své učitele, radostně vykřikne, zatímco Hanna a Jan automaticky udělají krok od sebe. Před dětmi je třeba se tvářit jakoby nic.

Děti přivádí muž středního věku s modrou kšiltovkou, světlehnědou bundou a robustními botami. Tváří se klidně, vyrovnaně a mírně se usmívá. Podá ruku nejprve Janovi a pak Hanně a představí se jako „Miřin náhradní táta.“ Oba učitelé se na nového pěstouna také usmějí.

„Dneska všechno probíhalo bez problémů,“ řekne muž. „Jsou to báječné děti. Věřím, že se jim u nás bude líbit!“

„Určitě,“ řekne Jan.

Teď, když tu jsou opět děti, už s Hannou nemůže mluvit. Hanna končí s prací v půl sedmé a přesně v tu dobu také odejde. Předtím ještě dlouze objeme Miru a Lea a pozdraví Jana krátkým kývnutím hlavy.

Poté, co je Jan s dětmi sám, uvaří večeři a všichni usednou ke stolu.

„Tak co? Jak ses dneska měla, Miro? Bylo to prima?“

Mira přikyvuje.

„Budu bydlet na statku! Mají tam koníčky!“

„Vážně?“ řekne Jan. „A směla sis je pohladit?“

Mira, plná očekávání, že bude žít na venkově, pokyvuje hlavou. Jan jí hledí do očí a je také rád.

Pak se zadívá na Lea. Ví, že i on bude žít na jednom statku za městem, ale v chlapcových očích žádné očekávání nevidí.

„Tak co? Jste najezení?“ zeptá se Jan.

„Hm… Dostaneme něco sladkého?“ zeptá se Mira.

Ví, že je sobota.

Děti pak dostanou pár sladkostí, Jan jim přečte dvě obrázkové knížky a přes jejich obvyklé protesty je ve čtvrt na devět uloží ke spánku.

Pak se posadí do kuchyně a čeká. Přestože ho podzemní tunel do Svaté Psycho láká, dnes tam nepůjde. Vydá se tam až zítra večer – v neděli by tou dobou v prádelně nikdo být neměl, nebude tak hlídaná. Jan se dnes chystá jen na krátký výlet do návštěvní místnosti. Musí to riziko podstoupit.

V půl jedenácté vyjede nahoru výtahem a pootevře dveře kabiny. Návštěvní místnost je prázdná a je v ní zhasnuto.

Přestože se zdá, že se tu nic nezměnilo, poté, co se Jan rychlým krokem vydá k pohovce a nadzvedne matraci, najde pod ní další obálku. Tentokrát je světle modrá a slabší než jindy.

Když ji pak Jan v kuchyni otevře, objeví v ní osmnáct dopisů, ale pozornost upře jen na jeden z nich. Je adresován jemu, na obálce stojí: Jan. Hned obálku roztrhne, jako by rozbaloval vánoční dárek.

Je v ní jen malý kousek papírku, na němž je několik vět napsaných drobným, slabým písmem. Jan si ta slova čte stále dokola:

Jane, veverka si na Tebe pamatuje!

Je to jako sen, báseň nebo zářící mrak na obloze.

Já si na Tebe pamatuji. Pamatuji, pamatuji!

Stále čekám, až se dostanu ven ze zoo.

Můžeš mě v ní zahlédnout,

mám tu skvělý pelíšek.

Vyjdi z lesa a měj oči otevřené!

Odpověď. Odpověď od Rami. Nemůže to být nic jiného. Janova ruka s dopisem klesne, chvějí se mu prsty. Zadívá se na okno, na světla kliniky, ale nakonec touhu vyrazit hned ven do noci hledat Ramiin pokoj potlačí.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

40

„Něco mezi Keithem Moonem a Topperem Headonem, Jane!“ zakřičí Rettig. „Tvoje bicí zněj přesně tak!“

Jan přikývne a zahraje paličkami poslední virbl. Sedí za

bicími už skoro hodinu, díky hudbě zapomněl na dopisy z kliniky.

Rettig ho právě svým způsobem pochválil. Bylo to od něho hezké, a Jan proto váhá, jestli mu má sdělit špatné zprávy z Mýtiny.

Nakonec to udělá.

Když zůstanou ve zkušebně s Rettigem sami, řekne mu jakoby mimochodem:

„Ve školce se ruší noční provoz.“

Rettig dál uklízí nástroje a zeptá se:

„Od kdy?“

„Už od příštího týdne. Všechny děti už byly umístěny do pěstounských rodin.“

„O.K. Dobře, že to vím.“

„Je ti jasný, co to znamená?“ zeptá se Jan.

„Co jako?“

„Nikdo z personálu tam nebude přes noc… Vypadá to, že s předávkama dopisů budeme muset skončit.“

Rettig zavrtí nesouhlasně hlavou.

„Jane, přemýšlej trochu!“

„O čem?“

„O tom, že v noci tam bude zavřeno… Co to znamená, že je někde zavřeno?“

Jan vstane ze stoličky a odloží paličky. Držel je dlouho, na prstech se mu udělaly puchýře.

„Že se tam nikdo nedostane,“ odpoví Rettigovi. „Když je někde zavřeno, tak jsou tam zamčené dveře.“

„Přesně,“ řekne Rettig. „Klíče od školky ale pořád máš, ne?“

„Mám.“

„Nejdůležitější je to, že ve školce tou dobou nikdo nebude. Nebo snad jo?“

„To asi ne,“ řekne Jan.

„A když má člověk klíče od něčeho, co je zamčený, tak si může prostě odemknout,“ pokračuje Rettig. „Může jít dovnitř a dělat si tam, co chce, ne?“

„Hm,“ řekne Jan. „Pokud to ale není nějak střežené…“

„V noci se to nehlídá. Ostatně –já jsem vrchní strážce.“ Rettig zaklapne pouzdro s kytarou a dodá: „Ale jestli chceš, tak můžem s těma předávkama načas přestat. Za čtrnáct dní se bude v Patricii konat cvičnej poplach. Do tý doby, než se zase všechno usadí, tam bude trochu čoro moro.“

Jan mlčky přikývne. Vzpomene si na své zážitky z uplynulých týdnů. Na ty zvláštní zvuky ve sklepních chodbách.

„A co nemocniční sklep?“ řekne. „Chodí tam večer někdo?“

„Cože?“

Jan zaváhá, nechce se Rettigovi s ničím svěřit, a tak řekne jen:

„Když jsem s doktorem Högsmedem procházel klinikou, zmínil se mi o nějakých sklepních chodbách. Prý to tam dole není nic příjemného.“

„Högsmed je šéf, ví kulový,“ namítne Rettig. „Do sklepa zašel maximálně pět metrů.“

„Ale někdo tam chodí…,“ zapochybuje Jan.

Rettig přikývne.

„Jak se to vezme,“ řekne. „Sklep Patricie je něco jako prostor na hraní… Maj tam volnej přístup pacienti z otevřenejch oddělení. Je tam i bazén, malá kaple, bowlingová dráha…“

Jan se na něho zadívá.

„Z otevřených oddělení… Takže ti pacienti nejsou nebezpeční?“

„Většinou ne,“ odpoví Rettig. „I když občas je taky něco popadne… To si pak musíš dávat majzla!“

Jan přikývne – ví, že se musí mít na pozoru neustále. Jenže Rami se teď zdá být tak blízko! Proto musí Rettigovi položit ještě jednu otázku:

„Kdybys mě ve sklepě načapal, vyhlásil bys poplach?“

Rettiga otázka očividně nepotěšila.

„Jane, ty se dovnitř nikdy nedostaneš! Co bys taky v Patricii dělal? Zajímá tě, jak vypadá lidská psýché zevnitř?“

„Ne,“ pospíší si Jan s odpovědí. „Jen jsem tak přemýšlel… Kdybych se tam dostal, udal bys mě?“

„Jsme kámoši.“ Rettig kroutí hlavou. „Kámoš kámoše nepráskne. Nic bych neudělal, nechal bych tě jít…“ Pak se zadívá Janovi do očí. „Ale bacha: kdyby tě tam načapal někdo jinej, tak to bych tě v tom nechal! Všecko kolem těch dopisů bych popřel jako v tom americkým seriálu.“

Od Rettiga se nedá víc čekat.

„Jasně. Takže budu muset improvizovat.“

„V noci tam improvizujou všichni,“ poznamená Rettig.

„Jak to myslíš?“

Rettig pokrčí rameny.

„Denní program je v Patricii přesně nalajnovanej, všecko běží podle řádu. V noci už tam ale taková pohoda není. Může se přihodit cokoli.“ Rettig se usměje a dodá: „Zvlášť když je měsíc v úplňku!“

Jan se už na nic dalšího nezeptá a zamíří domů. Ať už si Rettig o jeho hře myslí cokoli, dnes večer moc dobře nehrál. Není typ, který se rád sdružuje.

V noci se mu opět zdá o Alici Rami, ale ten sen je hrozný. Kráčejí spolu po silnici, což by mělo být příjemné, ovšem když se Jan podívá pod sebe, vidí, že pes, který se jim plete pod nohama, není běžný pes.

Vlastně to vůbec není pes.

Je to divoké vrčící zvíře zlatohnědé barvy, cosi mezi rysem a drakem.

„Rössele, pojď za mnou!“ zakřičí Rami a rozběhne se silnicí.

Zvíře se na Jana posměšně usměje a vyrazí za Rami.

Jan zůstane sám ve tmě.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Tahle šílenost musí skončit, uvědomil si Jan.

Když odcházel ze školky, definitivně se rozhodl, že Williama pustí ven. Teď hned půjde a osvobodí ho. Z plánovaných čtyřiceti šesti hodin stráví chlapec v bunkru jen dvacet čtyři.

Zahnul z cesty pro pěší na stezku vedoucí do lesa a prodloužil krok.

Stezka byla během uplynulých dvou dnů udupána stovkami těžkých bot. Trochu se tím rozšířila, takže se po ní lépe šlo a Jan mohl jít rychleji. Když se pak octil v lese, viděl, jak je v něm udupaný podrost. Ještě se nestmívalo, bylo teprve čtvrt na čtyři.

Na dohled nikdo nebyl, nebylo slyšet ani vrtulník.

Zamířil do soutěsky a spěšně prošel starou brankou. Zpomalil až ve chvíli, kdy se přiblížil ke skále s bunkrem. Tady už se musel pohybovat s velkou opatrností.

Malé plechové dveře bunkru byly stále dobře maskovány. Když z nich odhrnul větve, zjistil, že jsou stále zavřené.

Oddechl si.

Nastal čas, aby se opět vrátil do role. Bude hrát bezúhonného učitele, který se vypravil do lesa a kterému se podařilo něco, v co už nikdo nedoufal: našel ztracené dítě. Čistě náhodou.

„Haló!“ zakřičel u dvířek s pečlivou výslovností. „Je tam někdo?“

Chvilku čekal, ale odpovědi se nedočkal.

Místo dalšího zavolání počkal ještě pár vteřin a pak otevřel.

Znovu zavolal:

„Haló!“

Ani teď mu nikdo neodpověděl.

Zamyslel se, ale zatím byl stále klidný. Sklonil se ke vchodu do tmavého bunkru a vsunul do něj hlavu.

„Haló!“

Uvnitř byl větší nepořádek než při jeho poslední návštěvě. Deky byly u stěny naházené na hromadu, vedle nich ležely otevřená balení sendvičů, limonád a sáčky od bonbonů. Na podlaze ležel také robot, ale byl rozbitý – měl prasklou hlavu a chyběla mu jedna ruka.

Williama nebylo nikde vidět.

Jan si lehl na břicho a vlezl dovnitř.

„Williame?“

Jeho jméno by správně vyslovovat neměl, ale v tu chvíli už začal být nervózní. Přestože chlapec neměl kudy z bunkru utéct, nebyl tady.

Pak si všiml červeného kbelíku na exkrementy. Stál u stěny dnem vzhůru. Proč?

Zadíval se na horní část stěny, v níž byl jeden z úzkých otvorů, kterými měl dovnitř proudit vzduch. Otvor se od posledně zvětšil. Někdo z něj vyhrabal hlínu, větvičky a spadané listí, takže nyní měl na výšku něco mezi dvaceti a třiceti centimetry. Dospělý člověk by se jím neprotáhl, ale pětileté dítě ano.

Williamovi se podařilo dostat ven. Zřejmě si chtěl s sebou vzít i robota, ale ten mu spadl na podlahu.

Jan se snažil zachovat klid. Věděl, co je třeba udělat, a dal se do práce.

Naskládal deky na sebe a pak na ně začal pokládat všechno, co v bunkru našel: jídlo, pití, hračky i kbelík. Deky potom svázal do velkého rance a vytáhl je ven. Tím po sobě v bunkru zametl všechny stopy. Starou matraci tam nechal – jejího původu se nemohl nikdo dopátrat.

Ranec s předměty rychle ukryl pod hustým smrkem nedaleko bunkru ve vzdálenosti rovných sto dvacet kroků. Chtěl se sem pro ně vrátit, až chlapce najde.

Rozhlédl se kolem sebe. Padal soumrak, nikde v lese nebyl vidět žádný pohyb.

Kde by jen William mohl být?

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

41

V neděli přišel Jan do práce dřív, aby se ke klinice dostal ještě před západem slunce. Jeho žlutý kotouč odpoledne září na tmavě modrém nebi. Na podzim mohou přijít i dny, kdy je jasno a svěží vzduch.

Sluneční svit přijde Janovi vhod – poté, co dostal odpověď od Rami, by rád viděl fasádu kliniky v denním světle.

Mám tu skvělý pelíšek, napsala mu. Vyjdi z lesa a měj oči otevřené.

Les roste za Svatou Patricií, Jan tedy musí jít oklikou. Tato cesta je kromě toho méně bezpečná, je nutné držet se mimo dosah bezpečnostních kamer a alarmů. Svah sbíhající k potoku, který protéká podél ohrady, je ale porostlý křovinami a hustými smrky, a Jan se tak může schovat v jejich stínech.

Zastaví se mezi dvěma smrky a zadívá se za ohradu, na zástupy oken.

Ze svého stanoviště na okraji lesa vidí, že na fasádě se něco změnilo: něco se tam ve větru třepotá.

Bílý praporek. Vypadá to, že je to utržený kus prostěradla nebo kapesník. Visí z jednoho okna.

Jan už chápe, co mu veverka chtěla sdělit: chtěla mu ukázat, kde má pokoj.

Dívá se na fasádu, jako by to byla mapa, a tiše počítá: čtvrtá řada odspodu, sedmé okno zprava. Polohu toho okna s praporkem si musí zapamatovat.

Za oknem sice není nikoho vidět, je tam úplná tma, ale Rami mu alespoň ukázala, kde přesně bydlí.

Teď už mu nezbývá než se tam vypravit. Jediná cesta k Rami ovšem vede sklepními chodbami.

Leo a Mira si před večeří hrají na doktora. Jejich hračky jsou nemocné, je nutné je léčit. Jan jim pomůže srovnat malé postele v ložnici a pak si také lehne, i on se stal pacientem.

Po jídle vezme děti na chvíli ven na zahradu, na studený vzduch. Zatímco se Leo s Mirou pohupují na houpačkách, Jan jako by nebyl zcela duchem přítomen. Poté, co děti rozhoupe, začíná pošilhávat po ohradě. Snáší se soumrak, reflektory se rozsvítily. Září nad vlhkým listím a ostrými dráty.

Přestože od doby Pandemu uběhlo patnáct let, Jan doufá, že Rami zůstala taková, jaká bývala. Že je to jeho Rami. Ta Rami, která krátký čas obývala sousední pokoj a která ho pustila k sobě dovnitř. Ta, které jako první z lidí připadal jako někdo, s nímž má smysl si povídat. Ne, Jan jí tak nepřipadal, jí s ním bylo dobře. To, že ho pak opustila a utekla jako veverka, už souviselo s něčím jiným.

Děti usnuly pozdě, až krátce před devátou.

Jan by se teď měl cítit uvolněně, ale není to možné. Leo špatně usínal a několikrát ho volal. Jan je už nyní nervózní – a to ho ještě v noci čeká daleký výlet. Daleký a nejistý, i když má známý cíl.

Čtvrté patro, sedmé okno zprava.

Ve čtvrt na dvanáct, ještě než se s Andělem u pasu vydá do sklepa, se jde znovu podívat na Miru a Lea. V ložnici je naprosté ticho, děti přes dvě hodiny klidně spí.

Otevře první dveře do krytu. Ty druhé jsou stále odemčené. Opře se do nich a vejde do tmy za nimi.

Znovu se tedy ocitne v nemocničním sklepě, ale tentokrát je lépe vybaven než minule – v Andělovi má nové baterie. Světlo jeho malé lampičky klouže po zašlých vykachlíčkovaných stěnách. Ačkoli už to pro něho není cizí prostředí, nedokáže se zbavit nervozity. Když tu byl posledně, jistila ho Hanna, dnes je tu sám.

Vykročí. V ruce drží také Legénovu narychlo vytvořenou mapku sklepa a nechává se vést šipkami, které jsou na ní nakreslené.

Pro případ, že by zabloudil, si s sebou vzal ještě něco: kapsu má plnou bílých papírků. Než se vydal do sklepa, sedl si v kuchyni ke stolu a několik listů papíru nastříhal na malé kousky. Nyní je vytáhl a trousí je za sebou ve dvoumetrových odstupech.

Označuje si cestu, kterou by použil při případném ústupu.

Když vejde do špinavých nemocničních sálů, zasune si svítilnu pod svetr, aby její světlo ztlumil – co kdyby se tu potloukal některý z pacientů? Pomalu se blíží k prádelně. Přestože mu Legén tvrdil, že o nedělích bývá zavřená, nechce, aby se o jeho příchodu dozvěděla celá klinika.

Zvedne oči ke stropu. Vinou se tam tlustí hadi – kabely elektrického vedení.

Tam někde nahoře jsou pokoje pacientů. Högsmed říkal, že pacientů je tu kolem stovky. Jan doufá, že ve čtvrtém poschodí je jedna z nich, Alice Rami.

Stojí před prádelnou. Dveře jsou zavřené. Jsou i zamčené? Vezme za kliku a stlačí ji. Dveře se sice pohybují ztuha, ale otevřou se.

Když tu byl minule, zářivky na stropě svítily, dnes je tu tma. Místnost vypadá jako černá jeskyně; ve tmě svítí jen pár červených světýlek elektroměrů a praček, které připomínají zvířecí oči. Jakoby z dálky se ozývá tlumený hukot větráků, je tu horký, těžký vzduch.

Jan vejde s mapkou v ruce dovnitř.

Pátrá po širokých dveřích, ale nechce si rozsvítit. Vlastně chce, jenže se neodváží. Pomalu kráčí přímým směrem a míjí řady plechových skříní s visacími zámky a stůl, na němž stojí plno špinavých hrnků od kávy. Pokračuje do menší místnosti, v níž není jediná lampa. Tady si musí opět posvítit.

Andělovo světlo dopadne na obrovskou pračku, která má uprostřed ocelového obličeje kulatá otevřená ústa. Podél stěn stojí dlouhé police, na nichž leží složené uzly s prádlem, a na stropě je připevněná jakási kolejnice. Visí na ní řada ramínek s košilemi, které vypadají jako malí bílí andílci.

Jan dál přejíždí svítilnou po místnosti a náhle narazí na široké černé plechové dveře.

Podle mapky by měly vést do sušárny. Několik metrů vlevo od nich jsou užší dřevěné dveře s kulatou rukojetí. Dojde k nim a otevře je.

Místnosti, které jsou součástí prádelny, se stále zmenšují. Právě objevil tu vůbec nejmenší: neosvětlený sklad s kamennými stěnami. Na zdi u dveří je starý vypínač. Otočí jím, aby šetřil Andělovy baterie.

Místnost bez oken osvítí zaprášená žárovka – odhalí, kolik je tu harampádí: staré dřevěné bedny, prázdné krabice od pracích prostředků a rozbitý věšák. Jan ale vedle jedné police zahlédne to, o čem mluvil Legén: výtahové dveře s kovovým madlem. Nejsou to dveře, spíše větší dvířka. Na šířku mají sotva metr a na výšku to nebude o moc víc. Když je otevře, zjistí, že nejde o osobní výtah, ale o dřevěný technický výtah na přepravu materiálu. Před mnoha desetiletími tu byl vybudován proto, aby jím byly do jednotlivých oddělení Svaté Psycho dopravovány koše s prádlem.

Jeho kabinka je těsná, člověk by se v ní nemohl postavit. Jan se dívá dovnitř a váhá. Pak se skloní a vsune dovnitř hlavu až po ramena.

Připadá si, jako by se dostal do zavazadlového prostoru v autobuse. Nebo do velkého kufru.

Přestože trpí klaustrofobií, nasouká se dovnitř.

Když se v kabině skládá, z rukou a kolen se mu snášejí chuchvalce prachu. Nemůže se postavit, ale po troše úsilí se mu podaří přetočit nohy a sednout si.

Než za sebou zavře dvířka, zadívá se na Anděla a napadne ho: co když se teď některé z dětí probudí a začne ho volat? Ne, na to teď nesmí myslet, Rami je příliš blízko!

Čtvrté patro, sedmé okno zprava.

Opět zapne svítilnu. Dřevěné stěny kabinky se na něho tlačí, na jejím stropě se chvěje jeho stín. Když si Andělem posvítí před sebe, všimne si řady černých bodů – je to sedm tlačítek. Jsou zašlá a popraskaná, zřejmě bakelitová. Na jednom z nich je napsáno: NOUZOVÉ ZASTAVENÍ. Na zbylých šesti jsou číslice. Poté, co zavře dvířka, zkusí stisknout čtvrté tlačítko zprava.

Ve výtahové šachtě nad ním něco zaduní a výtah se pak pomalu rozjede. Stoupá vzhůru. Dvířka před Janem zvolna klesají, výtah skřípe a chvěje se.

Jan stoupá vzhůru na kliniku. Není jisté, kam se dostane, ale doufá, že to bude čtvrté patro.

Zavře oči. Nechce si ten pocit připustit, ale v kabince výtahu si připadá jako ve dřevěné rakvi.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Po více než týdnu stráveném v Pandemu se Jan začal svěřovat, proč vlastně skočil do rybníka. Neřekl to žádnému psychologovi, ale Rami. Jeho zpověď byla dlouhá a odehrála se za zavřenými dveřmi jejího pokoje.

Rami byla ten večer celá nesvá. Skočila na svou rozestlanou postel, lehla si na záda a na obličej si položila polštář. Potom se zvedla, vzala kytaru a posadila se na okraj matrace. Dívala se na černé závěsy v pokoji, jako by před sebou měla publikum.

„Mám ráda chaos,“ řekla. „Chaos je pro mě svoboda. Když zpívám, vzdávám hold nejistotě… Jako člověk, kterej stojí na hraně pódia a občas z něj spadne.“

Jan seděl u postele na podlaze a nic neříkal. Rami se na něho nepodívala a rovnou pokračovala:

„Jestli někdy natočím desku, bude připomínat sebevrahův dopis na rozloučenou. Akorát tu sebevraždu vynechám.“

Jan chvíli mlčel, pak se zadíval na podlahu a řekl:

„Já jsem si ji vyzkoušel.“

Rami zahrála akord. Hlasitý a temný.

„Cože?“

„Chtěl jsem se zabít,“ řekl Jan. „Minulý týden.“

Rami zahrála další akord.

„Lidi by měli umírat kvůli muzice,“ prohlásila. „Písnička by měla bejt tak dobrá, aby při ní lidi chtěli umřít!“

„Než jsem se dostal sem, chtěl jsem umřít,“ řekl Jan. „A málem mi to vyšlo.“

Rami ztichla – nakonec zřejmě začala Jana poslouchat. Udělala několik kroků vzad a opřela se o stěnu.

„Takže tys chtěl umřít? Opravdu umřít?“

Jan nesměle přikývl.

„Chtěl… Beztak by se to stalo.“

„Proč?“

„Oni by mě zabili.“

„Kdo?“

Jan zatajil dech, na Rami se nepodíval. Už jen samotné vyprávění o tom všem mu připadalo těžké, přestože dveře pokoje byly zavřené a chránila ho ohrada. Měl pocit, že za zdí sedí Torgny Fridman a poslouchá.

„Jedna parta,“ řekl nakonec. „Kluci od nás ze školy… Chodí do devítky a říkají si – anebo jim tak říkají ostatní – Čtyřka. Ve škole, hlavně na chodbách, jsou kingové. Učitelům to vůbec nedochází. Nic s tím nedělají… Ostatní spolužáci Čtyřce akorát pochlebujou.“

„Ty ne?“

„Byl jsem hloupej, nemyslel jsem.“ Jan si povzdechl. „Torgny Fridman mi jednou, když jsme stáli frontu do auly, řekl, abych ho pustil před sebe. Jenže já ho neposlechl… Stál jsem dál na místě a pak k nám přišel jeden učitel a řekl mu, aby se postavil na konec fronty. Fridman mi to nikdy nezapomněl.“

Jan si znovu povzdechl.

„To, co pak následovalo, byl normální teror. Válka mezi mnou a Torgnym. Kdykoli mě potkal, chtěl mi něco provést… Buď na mě řval, že jsem zasraná nula, nebo mě povalil na zem.“

Jan se odmlčel.

„Proto jsem se tý partě vyhýbal. Počítal jsem dny, který zbývají do konce školního roku, a věřil jsem, že je přežiju ve zdraví.“

Pátek odpoledne, mrazivý březnový den. Poslední vyučovací hodinu byl tělocvik; právě skončil. Výuka tohoto týdne je téměř u konce. Probíhala poměrně klidně, k žádným konfliktům nedocházelo.

Jan zůstal sám v chlapecké šatně. Je sám patrně i v celé hale s tělocvičnou, která stojí asi sto metrů od školy. Ostatní už jsou pryč. Všichni kluci ve třídě počkali na své kamarády a odešli. Na Jana nečekal nikdo.

Nic s tím nenadělá, není to nic nového.

Jan vezme svůj neforemný ručník, ováže si ho kolem pasu a zamíří do sprch. Ve čtyřech malých kabinkách se ozývá kapající voda. Pověsí ručník na věšák a vejde do sprchy, která sousedí s dveřmi z borového dřeva – vedou do sauny.

„Sprchoval jsem se… Po tělocviku mě bolely nohy, měl jsem prázdnou hlavu,“ řekl Jan Rami. „Na nic jsem nemyslel. Když se člověk sprchuje, někdy si připadá trochu jako ve snu, nezdá se ti? Možná jsem právě myslel na víkend, na to, že budu doma sám. Táta s mámou měli někam jet… Když jsem se osprchoval, otočil jsem se a sahal po ručníku, ale najednou jsem ucítil cigaretový kouř. Viděl jsem, že před sprchou někdo stojí. Byl to Torgny Fridman.

Torgny už je kompletně oblečený – má džíny, džínovou bundu a zimní boty.

Stojí u Janovy kabinky a blokuje dveře. Dívá se na Jana a usmívá se.

Torgny není vůdcem party, chce jen udělat dojem na Petera Malma. To on stojí v jejím čele; na Jana si ale nic nedovoluje. Zato Torgny je nebezpečný.

Zdá se, že pohled na nahého osmáka mu působí náramnou radost.

Jan se také usměje, nic víc. Možná by se mohl narovnat a protáhnout se kolem Torgnyho, ale to by musel být někým jiným, ne Janem Haugerem.

Zůstane stát a usmívá se.

V nebezpečných situacích se vždycky usmívá, i když nechce. Čím víc se bojí, tím víc se usmívá.

Torgny, jistý si svým vítězstvím, se také usměje – se širokým úsměvem se Janovi dívá do tváře a cení zuby. Pak otočí hlavu doprava a na někoho zakřičí. Usměje se a zavolá několik jmen. Následuje několikavteřinové ticho.

Během něj se otevřou dveře sauny a vyjdou z nich tři Torgnyho kumpáni.

Celá parta – Čtyřka. V rukou drží zapálené cigarety.

Má Jan nějakou šanci proklouznout kolem nich a dostat se na svobodu?

Ne, už je příliš pozdě.

„Oni byli v sauně?“ podivila se Rami. „Proč?“

„Schovávali se tam před učiteli,“ vysvětlí Jan. „Kouřili tam. Topení v sauně bylo vypnutý, tak si tam sedli a čekali, až jim začne volno… Byli tam všichni: Torgny, Niklas, Christer a kápo Peter Malm. Když z tý sauny vycházeli, stáhl jsem se zpátky do kabinky.“

Ale kam by mohl Jan utéct? Stojí ve sprše v kaluži ledové vody. Vykachlíčkovanou stěnou, kterou má za zády, asi těžko projde.

Torgny vyřkne jediné slovo:

„Hauger.“

Vysloví je takovým tónem, jako by se Jan něčím provinil.

„Haugere, co tady děláš? Ty nás špehuješ!“

Jan neodpoví a dál se na Torgnyho usmívá, aby tím dal najevo, že partu nemíní nijak ohrozit. Jak by také mohl? Čtyři patnáctiletí kluci na jednoho čtrnáctiletého. Pro Čtyřku je to odpovídající protivník.

Torgny našel kořist a teď jí ukáže, zač je toho loket. Vloží si do koutku úst cigaretu, popadne Janovu ruku a botou ho kopne do lýtka. Jan na dlaždičkách uklouzne a spadne do vody.

Pokouší se vstát, ale cítí na sobě cizí ruce. Jejich sevření je pevné. Není to Peter Malm, ten se nenamáhá, jsou to ti tři ostatní. Svírají ho tři páry rukou.

Jana ve vodě svírá strach, ale přesto si dokáže uvědomit, kdo je vůdcem party. Peter je pán a ti tři jsou jeho zdivočelí psi. Jan se pokusí navázat s Peterem oční kontakt.

Nepouštěj je ze řetězu! přeje si v duchu.

„Co s ním uděláme?“ zeptá se Torgny.

„Něco cool,“ odpoví Peter.

Torgny přikývne a navrhne:

„Budem vo něj típat cigára!“

Peter stojí za nimi a dál pokuřuje. Jeho poddaní zatím jeden po druhém zamačkávají své cigarety o Janovu pokožku. Soutěží mezi sebou, kdo najde to nejcitlivější místo.

Christer si vybere Janovu hruď, cigaretu mu zamáčkne mezi bradavkami.

Niklas svou cigaretu zamáčkne o Janovo tříslo.

„Slyšeli ste to?“ křičí Niklas. „To cigáro zasyčelo! Slyšeli ste to?“

Peter Malm přikývne a kouří dál.

Torgny se usměje – dal si načas.

Nakonec si vybere místo, kde je kůže nejtenčí: krk.

Jan zavírá oči.

„Když jsi spálená cigaretama, nejhorší na tom není bolest,“ svěří se Jan Rami. „Samozřejmě že to bolí. Je to, jako když ti kůží projede hřebík… Ale to přejde.“

„A co je teda nejhorší?“

„Ten zápach. Toho se nezbavíš. Cítíš pach spálený kůže… Svý vlastní kůže.“

Když o tom Jan nyní mluví, ten pach se mu přesně vybaví – jako by se mu udržel v nose celý týden.

V té sprše si byl jistý, že umře. Byl tam jen on a Čtyřka. Neměl nejmenší šanci.

Cigarety jsou uhašeny. Jan má na kůži hnědočervené skvrny – vypadá to, jako by mu přibyla mateřská znaménka. Ruce, které ho držely, povolují stisk, prsty už začíná zmáhat únava.

Už to nebude dlouho trvat. Už brzy to skončí, pomyslí si Jan. Brzy odsud zmizí.

V tu chvíli se ozve další příkaz Petera Malma:

„Zavřete ho do sauny!“

„No jasně!“ řekne Torgny. „A pak ji zamknem!“

„Jak ji chcete zamknout?“ ozve se Niklas. „Na těch dveřích není zámek!“

Ve sprchách se vznáší zklamané ticho. Zticha je i Jan.

„To je fuk, stejně ho tam hoďte!“ řekne Peter. Tón jeho hlasu prozrazuje, že už ho to přestává bavit. „Šoupnem ho tam a padáme!“

Stisky rukou na Janově těle opět zesílí. Chlapci počítají s tím, že se Jan bude bránit, a on to skutečně udělá. Je to jejich poslední boj, v němž Čtyřka lehce zvítězí. Šest paží táhne Jana k sauně, Peter otevírá dveře.

Během přetahování zatlačí Janovo stehno na vteřinu do Torgnyho rozkroku. Jan ucítí, že Torgny má ztopořený penis.

Paže pak Jana hodí do sauny. Dopadne na záda, při pádu jeho těla na dřevěný rošt se ozve rána. Pak se zabouchnou dveře.

Ticho.

V sauně je světlo, na stropě svítí žárovka. Ve vzduchu je stále trochu cítit cigaretový kouř, který tu zůstal po Čtyřce.

Za dveřmi se ozývá její smích.

„A teď ti pěkně zatopíme, Haugere!“

Světlo vzápětí zhasne. Členové Čtyřky otočili vypínačem.

Torgny dál vykřikuje:

„Berem si tvoje hadry!“

Přidá se i Niklasův hlas:

„Haugere, naházíme je do rybníka, aby si lidi mysleli, že ses utopil!“

Jan neodpoví. Zůstane ležet, je jako myš ve tmě. Je potichu, vyčkává.

Ví, že členové Čtyřky teď sice dveře drží, ale že odsud musí brzy odejít. Dříve nebo později je trápení malého osmáka začne nudit, bude jim to připadat jako námaha a vzdají to. Na tu chvíli Jan čeká.

V agregátu s pláštěm z černého plechu začne cvakat. Janovi dojde, že chlapci skutečně provedli to, co slibovali, a otočili regulátorem u dveří. Jakou teplotu ale nastavili? Padesát stupňů? Šedesát? Nebo mnohem víc?

Je to jedno, Čtyřka stejně brzy odejde.

Za dveřmi už není nic slyšet, Jan se odváží pohnout.

Vstane. Vzduch v sauně se začíná ohřívat. Není tu ještě horko, ale teplo už ano.

Jan znovu nastraží uši a zapře se rukou do dveří.

„Nešly otevřít,“ vysvětlí Jan. „Čekal jsem, že to půjde, ale byly jako přibitý. Nějak je zvenku zaklínili. Takže jsem byl v sauně zamčenej a z agregátu bylo slyšet cvakání. Bylo tam čím dál větší vedro…“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Když před sebou zahlédl záblesky světel, bylo Janovi jasné, že se dostal na okraj lesa.

Tři čtvrtě hodiny pobíhal zmateně mezi stromy, seběhl dokonce k jezeru, ale po Williamovi nebylo nikde ani památky. Pětileté dítě se nemohlo dostat příliš daleko. Zato se ale mohlo vydat kterýmkoli směrem…

Jan přestal mít běh událostí pod kontrolou. Byl unavený a stále víc propadal zoufalství; také měl trochu vztek. Několikrát se mu zdálo, že se mu chlapec skrývá a že se na něho potměšile směje zpoza stromu.

Proč se chtěl William dostat z bunkru? Copak nechápal, že v něm bude ve větším bezpečí než venku v lese! Měl tam spoustu jídla a pití, byl by tam zavřený jen necelé dva dny a dvě noci. Jan by ho pak za všech okolností osvobodil.

Tak vypadal jeho plán. Jeho promyšlený plán.

Jan se zastavil mezi větvemi. Měl mokré boty, byl unavený, nic ho nenapadalo.

Zavřen v bunkru s jediným společníkem – robotem. Jan se ohlédl na les za sebou a najednou si uvědomil, kolika chyb se dopustil. To teď musí skončit. Musí přijít šťastný konec!

Dlouho stál na okraji lesa a váhal. Když byl skryt mezi větvemi, připadal si v bezpečí, ale nakonec z lesa přece jen vyšel do světla pouličních lamp.

Procházel čtvrtí s dlouhými řadami činžáků a velkými vyasfaltovanými dvory, které byly připravené na nadcházející zimu. V mnoha oknech se svítilo, ale ulice byly liduprázdné.

Zamířil na nejbližší chodník a ohlédl se. Napadlo ho, že by měl zavolat Williamovo jméno, ale rty nechal sevřené.

Kdyby mi bylo pět let, pomyslel si, a z lesa mě vyvedlo pouliční osvětlení, kam bych šel?

Domů – kam jinam. Když byl někdo zavřený a utíká, chce se dostat domů.

Jan věděl, kde William bydlí, ovšem byla to zcela jiná část města. Tam by William těžko trefil.

Poté, co ušel asi sto metrů, zahlédl průjezdní komunikaci a vydal se k ní. Vlastně by se také nejraději vydal domů a šel si lehnout, ale v tom případě by musel přestat Williama hledat. Nejen to, musel by ho opustit.

O kus dál viděl autobusovou zastávku, u níž posedávala skupinka náctiletých. Po chodníku na stejné straně ulice, která vedla do centra, také kráčela nějaká rodina – starší muž se dvěma dětmi. Ne, to nebyla rodina. Když k nim Jan přišel blíž, zjistil, že nejmenší postava není dítě, jak si myslel, ale pes s dlouhýma nohama, kterého muž vede na krátkém vodítku, a to druhé dítě… To druhé dítě byl světlovlasý chlapec.

Muž, který ho držel za ruku, vypadal jako jeho dědeček. Penzista s kšiltovkou se po asfaltovém chodníku pohupoval ze strany na stranu mezi dítětem a pudlem. Chlapec neměl čepici a byl oblečený do tmavě modré podzimní bundy s bílými reflexními proužky.

Jan ji poznal a rozběhl se.

„Williame!“

Chlapec se díky Janovu výkřiku zastavil a ohlédl. Muž ho táhl dál, ale chlapec se bránil, protože chtěl vědět, kdo na něho volá.

Jan, celý zadýchaný, doběhl až k nim. Sklonil se k Williamovi a řekl:

„Williame, poznáváš mě?“

Chlapec se na něho zadíval a nehýbal se. Všechno jako by se na okamžik zastavilo. Muž stál a překvapeně se díval na Jana, dokonce i pudl se otočil a zůstal stát jako opařený.

Pak William přikývl.

„Rys,“ řekl chraptivým hláskem.

„Přesně tak, Williame. Pracuji v Rysovi.“ Jan zvedl oči k penzistovi a snažil se, aby mluvil jako důvěryhodný člověk, který se zcela ovládá. „Jmenuji se Jan Hauger a pracuji ve školce, do které William chodí. Ztratil se… Nemohli jsme ho najít.“

„Vážně? Já se jmenuju Olsson.“ Zdálo se, že muž se uklidnil – přestal Williama držet za ruku a ukázal za sebe. „Před chvilkou, když jsme se tam s Charliem procházeli, se u nás ten chlapec najednou objevil… Napadlo mě, že zabloudil. Tak jsem mu řekl, že společně najdeme jeho rodiče.“

Jan se podíval na Williama, který měl oči sklopené k asfaltu. Vypadal trochu unaveně, ale jinak se zdál být zdravý, nebyl vysílený. V levé ruce držel plastovou ruku – část robota.

„To jste hodný,“ řekl Jan. „Ale oni odsud bydlí dost daleko… Myslím, že budeme muset někoho zavolat na pomoc.“

„Proč?“ podivil se Olsson.

„Měli bychom zavolat policii. Oni Williama hledají.“

„Policii?“ Muž viditelně znervózněl, ale Jan jen rozhodně přikyvoval a vytáhl mobil. Vyťukal číslo tísňového volání a čekal.

Muž s pudlem se měl k odchodu, ale Jan zvedl ruku.

„Musíte tady s Charliem zůstat!“ řekl rezolutně. „Policie si asi bude chtít promluvit i s vámi.“

Policie s penzistou pochopitelně mluvit chtěla. Jan toho starého muže z ničeho špatného nepodezříval, ovšem bylo mu jasné, že policie se zachová jinak. Místo toho, aby panu Olssonovi poděkovala za to, že se Williama ujal, ho pravděpodobně podrobí výslechu a bude ho podezřívat z únosu.

V Janově mobilu se ozvalo vyzvánění a hovor byl vzápětí přijat.

„Tísňová linka,“ řekl ženský hlas. „Co potřebujete?“

„Jedná se o zmizelého chlapce,“ řekl Jan. „Právě jsme ho

našli.“

Zatímco byl přepojován na policii, zadíval se na Williama. Usmál se na něho, chtěl působit klidným a spolehlivým dojmem. Také ho chtěl pohladit po vlasech, ale rozmyslel si to.

„Dobře to dopadlo,“ řekl. „Odteď už se budeme lesu vyhýbat!“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

42

Jízda starým rozvrzaným výtahem trvá snad hodinu – Janovi to tak aspoň připadá. Strachu z uzavřeného prostoru se brání tím, že zavře oči a představuje si Rami. Snaží se vybavit si její tvář, vzpomíná na její oči pod blonďatou ofinou. Pouze jí se mohl svěřit a vyprávět jí o Čtyřce.

Protože se podlaha a stěny kabinky otřásají, Jan si celou dobu dobře uvědomuje, kde je. Co kdyby se některé z ozubených kol rozbilo a výtah uvízl mezi dvěma poschodími? Ne, na to nechce myslet. V hlavě mu víří bubny.

Výtah se náhle prudce zastaví.

Všechny zvuky utichnou.

Jan vypne světlo na Andělovi a natáhne ruku k výtahovým dvířkám. Napoprvé se mu je nepodaří otevřít. Okamžitě se zachvěje strachy, ale dvířka pak přece jen povolí a zvolna se otevřou.

Po čtyřiceti nebo padesáti centimetrech se ale dvířka zarazí – v cestě jim stojí něco těžkého. Jan vyhlédne ven. Do očí mu padne slabé světlo, ale jinak nevidí vůbec nic, jen šedivý plech.

Pomalu se začne plazit z kabinky. Má pocit, jako by se probudil v rakvi v nějakém velkém domě, stejně jako Viveca v Ramiině knížce.

Dál se souká z výtahu, horní polovinu těla už má venku. Všimne si, že to, co blokuje dvířka, je plechová skříň. Místnost vypadá na sklad zdravotnického materiálu – na policích jsou tu roličky obvazů a krabičky s léky. Světlo sem dopadá malým skleněným okénkem ve dveřích.

Stále je všude ticho.

Jan opatrně položí nohy na podlahu vedle skříně. Pak se postaví a zadívá se ke dveřím. Udělá tři kroky a natáhne k nim ruku.

Jsou sice zamčené, ale jen na kličku, kterou lze otevřít zevnitř. Jan je pootevře na tři nebo čtyři centimetry. Cítí, jak sem zvenku proniká čerstvý vzduch. Nastraží uši, ale nic neslyší.

Svatá Psycho spí.

Pootevře dveře o něco víc. Vidí dlouhou, širokou nemocniční chodbu se světle žlutými stěnami. Na stropě jsou svítidla, ale ty svítí jen tlumeným žlutým světlem – zřejmě proto, že je noc. Nikde živá duše. Vznáší se tu svěží vůně čisticích prostředků, což dokazuje, že v Patricii pracují uklízeči.

A jsou tu také pacienti.

A samozřejmě i strážci. Rettig, Carl a jejich přátelé.

Jan se zkoncentruje a vykročí ze dveří.

Chodba s řadami zavřených dveří, umístěných naproti sobě, se rozbíhá na obě strany. Nad dveřmi místnosti, do níž Jan pronikl, visí velké kulaté hodiny. Černé ručičky ukazují tři čtvrtě na dvanáct.

Jan vezme několik papírků, které mu zbyly, a zasune je do mezery mezi dveřmi a zárubní, aby se dveře nezavřely.

Pak tak tiše, jak jen dokáže, udělá po linoleu na chodbě pár kroků.

Najednou má pocit, že je mu zase čtrnáct let, že se ocitl na chodbách Pandemu. Je tady stejné ticho, jsou tu stejně prázdné stěny a zástupy zavřených dveří.

Kupodivu zůstává klidný. V tomto království zavřených dveří si málem připadá jako někde, kde to důvěrně zná.

Bílé dveře nejsou nijak označené. Jan otočí hlavu doprava a začne je počítat. Sedmé dveře vypadají stejně jako všechny ostatní, ale Jan má za to, že jejich bílá barva svítí v porovnání s ostatními dveřmi jasněji a že na něho čekají. Dělí ho od nich sedm, osm metrů.

Vykročí a pomalu míjí ostatní dveře. Všechny mají kovovou kliku a malou plechovou schránku.

Jan je už nadosah dveří číslo sedm, které jsou stejně jako všechny ostatní zavřené.

Má na Ramiiny dveře zaťukat, nebo je má zkusit otevřít?

Rozhodl se, že zaťuká.

„Haló? Co jste zač?“

Jan sebou trhne.

Načapali ho! Na konci chodby otevřel dveře někdo ze zdravotnického personálu a teď se na něho upřeně dívá. Není to ale Rettig nebo Carl – je to starší paní.

Žena udělá několik kroků směrem k Janovi.

„Odkud jste?“

Jan nervózně zamrká a snaží se přijít na nějakou kloudnou odpověď.

„Z prádelny.“

„Tady nemáte co dělat!“ napomene ho žena. „Co tu chcete!“

„Spletl jsem si cestu,“ odpoví Jan.

Žena se na něho stále upřeně dívá, ale nic víc už neřekne. Pak se náhle otočí, vejde do dveří a někam odběhne. Běží pro pomoc?

Jan ví, že musí vzít nohy na ramena.

Ještě jednou se zadívá na Ramiiny dveře. Už je tak blízko! Nemůže ale nic dělat. Nemá s sebou nic, co by mohl Rami věnovat.

Ale ano, něco přece jen má.

I na těchto dveřích je schránka; Jan ji otevře. Nahlédne dovnitř – leží v ní jen dva listy papíru: jídelníček a informace ohledně blížícího se požárního cvičení.

Rychle si odepne Anděla, zasune ho do schránky a zamaskuje papíry. Pak schránku zase zavře.

Na chodbě se zatím nikdo neobjevil. Jan se vrací ke skladu. Vytáhne ze dveří papírky, které bránily jejich zabouchnutí, a jedním z nich zablokuje v zámku střelku.

Když pak za sebou tiše zavírá dveře, slyší, že se na chodbě ozývají kroky. Blíží se strážci.

Přestože výtah vedle skříně je stále stejně stísněný jako předtím, Jan se do něj bez váhání nasouká. Stiskne první tlačítko zprava. Výtah mu vyhoví a začne kodrcat směrem dolů.

Jan má během celé jízdy zavřené oči.

Poté, co výtah zastaví, otevře rychle dvířka. Půlnoc už dávno minula – je netrpělivý, méně opatrný, chce se dostat z kliniky tak rychle, jak je to jen možné.

Jde tápavým krokem, najde východ z prádelny a projde sálem. Nemá si už čím posvítit, ovšem kdesi v dálce před sebou vidí slabé mihotavé světlo.

Slyší také zpěv. Zní tady opět žalmy?

Opatrně našlapuje po dlaždicích a míří do těch míst.

Kde jsou nastříhané papírky? V té tmě žádné nevidí.

Prochází dlouhými chodbami. Světlo tu svítí silněji. Pak zabočí za roh a uvidí otevřené dveře. Za nimi je místnost, v níž plápolá světlo. Na zdech visí dřevěné svícny se zapálenými svícemi.

Překročí práh. Ocitne se v úzké místnosti s řadou dřevěných lavic, před které někdo naházel jakési šedé hadrové pytle. Je to malá kaple s oltářem, starým popraskaným obrazem, který představuje vlídně se usmívající ženu.

Jan udělá několik kroků k obrazu. Na rámu je hranatým písmem napsáno PATRICIE. Patricie – svatá ochranitelka.

V okamžiku, kdy se otočí a chce odejít, se pytle začnou hýbat.

Jsou to pacienti. Jan má před sebou tři muže v šedých teplákových soupravách se sinalými tvářemi. Jeden z nich je starší a má nápadné lícní kosti, zbylí dva jsou mladší a mají vyholené hlavy. Všichni tři se upřeně zadívají na Jana. Jejich oči se lesknou a mají prázdný výraz; možná za to mohou léky.

Nejstarší z nich ukazuje na oltářní obraz.

„Patricie chce mít klid,“ pronese mechanickým hlasem.

„My taky,“ dodá druhý muž.

„Já také,“ řekne Jan tiše.

„Ty jsi odsud?“ zeptá se jeden z pacientů.

„Ano,“ odpoví Jan. „Pracuji tady dole.“

Nejstarší z nich přikývne. Jan se kolem nich opatrně protáhne. Jde pomalu a obezřetně – má na paměti Rettigovo varování. Ale pacienti už zase sedí v naprostém klidu, ani se nehnou. Jan vyjde na chodbu.

Po chvíli zahlédne na zemi jeden ze svých papírků. A pak další. Nechá se jimi vést, pospíchá po bíle značené stezce. Slyší za sebou hlasy – muži v kapli začali opět zpívat žalmy. Zrychlí krok a spěchá na konec chodby.

Odtamtud pak vejde do další chodby, do labyrintu, který se několikrát láme. Konečně se dostane zpět do krytu.

Zavře za sebou ocelové dveře, projde důvěrně známou chodbou s obrázky zvířat a vyběhne po schodech. Tím jeho výlet končí.

Než zavře dveře do sklepa, zaposlouchá se ještě, jestli se z podzemních prostor neozývají nějaké kroky. Ne, nikdo ho nešel hledat.

Zamkne dveře a vydechne si, ale klidný není. Jde se podívat do ložnice na děti – a vtom se zarazí.

Z postelí vyčuhuje jen jedna hlavička – Leo. Miřina postel je prázdná.

Jan podlehne panice, stojí jako opařený. Ty zrádce! Už zase se ti ztratilo dítě! Je pryč! Je pryč!

Pak ale zaslechne, jak někdo v koupelně splachuje záchod.

Miře je necelých šest let, už se naučila, jak si má utírat zadeček, asistenci dospělého nepotřebuje.

Rozespalá dívenka se objeví ve dveřích koupelny a projde těsně kolem Jana. Toho, že byl do té chvíle pryč, si vůbec nevšimla.

„Dobrou noc, Miro,“ řekne jí za zády Jan.

„Mmm,“ odpoví Mira a jde si zase lehnout.

Uběhne několik minut. Mira podle všeho opět usnula a Jan si může zvolna oddechnout. Tiše se vkrade k dětem, vezme tam druhého Anděla a zamkne ho ve skříni. Pokud všechno půjde podle jeho představ, naváže díky němu spojení s klinikou. Anděl se stane poslem tajných vzkazů.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

43

„Cítíte se všichni dobře?“ zeptá se Marie-Louise.

„Hm.“

Všichni přítomní tiše zamručí. Zima je za dveřmi. Zatím je konec podzimu, nebe je šedivé a ve školce panuje únava. Pondělní ráno plné tmy a nedostatku světla.

Jan nic neříká, ale zdá se, že jeho mlčení si nikdo nevšiml. Před hodinou mu skončila noční směna, a přestože je unavený, zdržel se, aby se mohl zúčastnit ranního sezení. Zajímá ho, jestli byl jeho výlet na kliniku prozrazen. Jestli doktor Högsmed neposlal zprávu o tom, že někdo vnikl do jejích prostor. Ta žena, s níž se setkal na chodbě, od něho stála daleko – snad mu neviděla dobře do tváře. I když…

Marie-Louise se o ničem takovém nezmíní. Chová se normálně, jen je trochu skleslejší – to asi ta podzimní tma za oknem.

Nejunaveněji vypadá Lilian. Sklání hlavu k hrnečku s kávou tak hluboko, až jí rusé vlasy téměř zakrývají obličej, a málem usíná. Když ji ale Marie-Louise osloví, zvedne k ní oči.

„Lilian,“ řekne Marie-Louise opatrným tónem. „Copak to tady máš?“

Lilian zvedne hlavu. Jan si všimne, že jeho kolegyně má na tváři hada, své víkendové tetování.

„Tady na tváři… Ty sis tam něco namalovala?“

„Myslíte tohle?“ Lilian si prsty přejede obličej a mírně si tím začerní jejich konečky. „To je moje líčení kvůli jedné party… Zapomněla jsem si to umýt. Moc se omlouvám!“

Nahlas zakašle a potlačí říhnutí. Nad stolem se začne vznášet pach alkoholu. Marii-Louise se mezi obočím udělá vráska.

„Lilian, mohla bych si s tebou promluvit mezi čtyřma očima?“

Lilian zavře ústa.

„Proč?“

„Protože nejsi střízlivá!“

Hlas Marie-Louise přestal být vlídný. Lilian se na ni několik vteřin dívá, pak vstane a odejde se sevřenými rty od stolu. Cestou ke dveřím se otočí k ostatním a zamumlá:

„Nejsem opilá, mám akorát kocovinu!“

Marie-Louise za ní hned vyrazí.

„Hned jsem zpátky!“

Obě ženy zřejmě stojí v šatně, jejich hlasy se ozývají z těch míst. Rozhovor zahájí ztišenou výměnou názorů, ale jeho intenzita záhy zesílí. Zatímco Marie-Louise mluví tiše, Lilian jí odpovídá hlasitými otázkami.

„Copak člověk nemůže po práci chvíli vypnout, zpomalit! Nebo má dětem obětovat život, jako to děláte vy!“

„Lilian, uklidni se! Uslyší tě děti!“

„Jsem klidná, až to není hezký!“

U stolu v místnosti pro personál je ticho. Hanna a Andreas sedí se sklopenýma očima, Jan neví, co říct.

Za dveřmi se dál ozývá křik:

„Tohle je nemoc! Jsi zralá na léčení!“

Kdo to křičí? Lilian, nebo Marie-Louise? Jan to nepozná, protože hlas, který křičí, je příliš pronikavý.

„Zato vy jste dokonalá! Já už dál nedokážu bejt jako vy… Ať se psychouši o ty svý fakany staraj sami!“

Janovi už je jasné, že křičí Lilian. Marie-Louise odpovídá krátce a chladně:

„Lilian, jsi hysterická.“

Jan jako by slyšel hlas primáře Högsmeda: Hysterie už v dnešní době není považována za nemoc.

Na Andreasovi je vidět, že hádka za dveřmi mu nedělá dobře, zachvěl se. Vstane se slovy:

„Jdu se podívat na děti!“

Odejde do herny. Jan slyší, že tam dětem pustil z přehrávače veselé písničky, aby tím přehlušil křik v šatně.

Stejně jako většina hádek ani tato nemá dlouhého trvání. Po několika minutách se prudce zabouchnou vchodové dveře. Pak následuje ticho, které přeruší až návrat Marie-Louise do místnosti pro personál. Ředitelka se opět usmívá.

„Lilian šla domů, dneska už se nevrátí,“ oznámí. „Musí si trochu odpočinout.“

Zatímco Jan tiše přikyvuje, zadívá se Hanna na svou nadřízenou a vlídným hlasem se zeptá:

„Pomůže jí někdo?“

Marie-Louise se přestane usmívat.

„S čím?“

„Aby už tolik nepila,“ odpoví Hanna klidně.

Jan cítí v místnosti napětí. Marie-Louise si zkřížila ruce na prsou.

„Lilian není malá… Odpovědnost za sebe nese sama.“

„Ale zodpovědnost má i její zaměstnavatel,“ namítne Hanna. Její další slova znějí tak, jako by je citovala z nějakých zákonů: „Pokud někdo ze zaměstnanců příliš holduje alkoholu, je pro něho třeba vytvořit léčebný plán – měl by absolvovat rehabilitaci.“

„Rehabilitace,“ řekne Marie-Louise. „To nezní špatně.“

Hannu tím ale neukonejší.

„A Lilian má nějaký rehabilitační plán?“

Marie-Louise se na ni zadívá.

„Hanno, nezapomínej,“ řekne po chvíli, „že jsme tady jako pod drobnohledem.“

Potom se otočí a odejde z místnosti.

U stolu teď sedí už jen dva učitelé. Hanna se otočí k Janovi s očima upřenýma v sloup, ale on zavrtí hlavou.

„Tak teď to máš,“ řekne Hanně tiše. „Bude si teď o tobě myslet, že jsi potížistka!“

Hanna si povzdechne.

„Jde mi o Lilian,“ řekne. „Tobě je jedno, jaký má problémy?“

„Není… Jasně že není.“

„Tobě nebylo nikdy divný, proč tolik pije?“

Ne, o tom Jan nepřemýšlel.

„Protože chce být opilá,“ odpoví Hanně po chvíli.

„A proč?“ zeptá se Hanna.

Jan pokrčí rameny a řekne:

„Asi je nešťastná. Ale takových lidí je spousta, ne?“

„Nic nevíš… Nic nechápeš!“ řekne Hanna a zvedne se.

Jan také vstane. Je rád, že může odejít od stolu a že už brzy pojede domů. Tohle tedy nebylo příjemné pondělní ráno. Na sezení, při němž si měli navzájem sdělit, že se mají dobře, se dnes ukázal spíše opak.

Jan si nepřeje nic jiného než si jít domů lehnout. Chce být normální. Chce se dívat do budoucnosti, začít žít.

Už nikdy nechci být nikde zavřený, pomyslí si.

Nemá nikoho, kdo by s ním sdílel jeho život. To je na tom asi to nejhorší. Nejhorší není to, že zažil hrozné věci, ale to, že nemá nikoho, kdo by ho vyslechl.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Rami seskočila z postele a sedla si na podlahu k Janovi – příběh o Čtyřce ji zaujal.

„Oni tě v tý sauně zamkli?“

„To ne, sauna se nedala zamknout,“ řekl. „Ale něčím zabarikádovali dveře. Čím, to nevím, ale držely pevně, ani se nehnuly.“

„Takže byls zavřenej v tom hicu…,“ poznamenala Rami.

Jan přikývl.

„A jak ses dostal ven?“

„Já jsem se ven nedostal,“ řekl Jan. „Byl pátek, všichni odešli domů.“

Jan v sauně slyší jen ticho. Žádná bouchnutí dveří. Do koupelny nevsune hlavu školník a nezavolá: „Haló!“

Dveře drží jako přibité.

A v sauně už je vedro. Vzduch sice ještě není tak horký, jak by být mohl, ale už je hodně teplý. Jako na poušti. Čtyřicet, možná padesát stupňů.

Jediné, co Jan může dělat, je tápat ve tmě. Na podlaze z borového dřeva vrazí rukou do plastového kbelíku; zašplouchá v něm voda.

Sauna je samé dřevo. Prkna na podlaze jsou neopracovaná, u stěn jsou nad sebou umístěna dvě vodorovná prkna, na nichž se sedí při saunování; anebo se na nich tajně kouří.

Jan se na chvíli posadí na spodní lavici. Potí se.

Někdo sem přece musí přijít!

Jan už pak nepřemýšlí, má pocit, že na nic nepřijde, od sezení ho začne svědit zadnice. Přesto je teď klidnější – Čtyřka je pryč.

Nikdo jiný nepřichází. Za dveřmi je ticho.

Horko je stále intenzivnější.

Jan v té chvíli seděl se skloněnou hlavou. Rami ho vzala za ruku, cítil její blízkost, ale v duchu byl stále sám – vzpomínky ho vracely do sauny.

„Měl jsem smůlu,“ řekl Jan. „Byl pátek, hala s tělocvičnou byla až do pondělka zavřená.“

„Jak jsi to zvládl?“ zeptala se Rami.

Jan se na ni zadíval.

„Nevím.“

Moc si nepamatoval, ale nyní se nad tou otázkou zamyslel. Jak to vlastně zvládl? Jak se dá přežít několik dní v rozpálené sauně?

Zaboucháš na dveře. Opakovaně bušíš, dokud se nepřesvědčíš, že skutečně nikdo nepřijde. Peter Malm a jeho parta se nevrátí. Zablokovali dveře a táhli dál, zapomněli na tebe.

Můžeš volat a ještě chvíli bušit, ale pak to vzdáš. Ruce tě bolí, svědí, při bušení na dveře se do nich zaryly třísky.

Když tápeš ve tmě, uvědomíš si, že je tu přece jen trochu vidět: škvírou pode dveřmi sem proniká slabý pruh světla a nahoře u stropu světélkuje vzduchový ventil; díky tomu nemáš pocit, že nevidíš vůbec nic. Vidíš před sebou své ruce, které vypadají jako světle šedé skvrny.

Natáhneš je a šplháš nahoru. U stropu je stále větší horko. Tvé prsty najednou nahmatají něco okrouhlého, podlouhlého, co má hladký hliníkový povrch.

Plechovka od piva. V té tmě nelze přečíst, jaké značky to pivo je, ale když ji zvedneš, trochu v ní zašplouchá. Cítíš, že polovina plechovky je plná, jenže když ji zvedneš k nosu, udeří tě do něj odporný kyselý zápach, který se line se z jejího malého otvoru. Někdo ji tu zapomněl, leží tu několik dní, možná i týdnů.

Hned ji odložíš stranou. Posadíš se na horní lavici a přemýšlíš. Snažíš se přemýšlet. Jak se odsud dostat ven?

Nepočítej s tím, že se někdo ze Čtyřky vrátí a otevře ti. Oni by to nikdy neudělali.

Nepočítej ani s tím, že ti pomůžou rodiče. Jsou s tvým mladším bratrem na cestě k jedné z tetiček. Možná ti zkusí zavolat, ale když telefon nevezmeš, budou si myslet, že jsi jen někde u kamaráda, přestože žádného přítele, kterého bys navštěvoval, nemáš. Žijí v iluzi, že se ti ve škole líbí, a ty jim tu iluzi nechceš brát.

Ne. Smiř se s tím, že jsi tady zavřený a budeš tu muset zůstat zřejmě až do pondělního rána. Buď rád, že dnes v jídelně uvařili masové kuličky s bramborovou kaší. Posadil ses sám ke stolu a deset jsi jich snědl.

Víc toho k jídlu v následujících dnech nedostaneš.

Buď rád, že na sobě nemáš šaty. Když jsi stál ve sprše mezi členy Čtyřky nahý, zatímco oni na sobě měli drahé džíny a nové svetry, byl to hrozný pocit, připadal sis jako vystresované zvíře, které vedou na porážku. Tady oblečení nepotřebuješ.

Na horní lavici je horko, přímo vedro. Je stále větší a ty se stále víc potíš.

Přesuň se z horní lavice na dolní a posaď se na ni, polož chodidla na podlahu. Tam je horko o něco menší.

Seď se skloněnou hlavou.

Na nic nemysli, jen čekej.

Zavři oči.

Pořád čekej.

Zvedni hlavu a mysli na to, co by se stalo, kdyby v sauně došel vzduch. Špatně se ti dýchá… to kvůli tomu horku? Kdysi jsi někde četl, jak jednou kohosi pohřbili v dřevěné rakvi, ale ten člověk nebyl mrtvý a v té rakvi málem umřel kvůli nedostatku kyslíku. Sauna je také taková dřevěná rakev.

Natáhneš do nosu vzduch. Cítíš zápach? Zatím ne. Ventilem u stropu a škvírou u prahu sem proudí čerstvý vzduch. Sice ho moc není, ale ty doufáš, že to bude stačit.

Natáhni se na lavici.

Zavři oči.

Nemysli.

Jen čekej.

Čekej…

S trhnutím se probudíš. Spal jsi?

Je tu pořád tma. Jaká doba uplynula od chvíle, co tě tady zavřeli? Nemáš tušení. Hodinky s fosforovými ručičkami, které jsi dostal od babičky k desátým narozeninám, máš v zadní kapse u kalhot, ale ty zůstaly v šatně.

Pokud ti ovšem Čtyřka oblečení včetně hodinek a bot nesebrala a nenaházela do rybníka…

Topení v sauně je stále zapnuté.

Cítíš, jak se v tom horku potíš, máš šílenou žízeň.

Klesni na všechny čtyři a přesuň se ke kbelíku, který lidé, co sem chodí, používají k tomu, aby z něj na agregát lili vodu, která se má proměnit v horkou páru.

Na dně trochu vody zbylo. Štěrcháš kbelíkem a slyšíš, jak v něm šplouchá.

Dlouho váháš. Je to stejné jako s tou plechovkou od piva – nevíš, jak dlouho ta voda v kbelíku je. Každý cestovatel ví, že stojatá voda může být závadná. Přesto se nakonec napiješ. Voda je odporná, vlažná a zatuchlá, ale ty se přesto napiješ znovu. A pak ještě jednou. Potom kbelík postavíš na podlahu. Musíš zvážit své možnosti.

„Zvážit své možnosti.“ To zní, jako když se nějaký hrdina vrhá do dobrodružství, ale u tebe to tak není. Ty přece nemůžeš dělat vůbec nic, vždyť sotva dýcháš. Stočíš se na podlaze do klubíčka a čekáš. Nekonečné čekání. Hala stojí kus od školy na okraji města. Lidé sem nechodí, pokud nemusí.

Nic neslyšíš, jenom ti hučí v uších a z agregátu se čas od času ozve slabé cvaknutí. Přesto vstaneš a jdeš zabušit na dveře: střídavě bušíš a křičíš. Dveře jsou bytelné, nepohnou se ani o milimetr.

Pak se znovu schoulíš do klubíčka. Prkna na podlaze se ale stále více zahřívají… Pod lavicemi je betonová podlaha, tam by nemuselo být tak velké horko, jenomže tobě se tam vlézt nechce. Víš, jaký je tam svinčík. Na ten beton několik let stékal pot tisíců lidí, kteří tu seděli na lavicích. Plivali do jejich škvír, zahazovali pod sebe šňupací tabák, napadaly jim tam vlasy a lupy.

Musíš pryč od rozpáleného agregátu, takže nakonec na ten beton stejně vlezeš. Jsi jako malé holé prasátko, které se šourá do vlhké špíny pod lavicemi. Je tam o něco chladněji. Máš sice kolem sebe špínu, ale zato můžeš dýchat.

Ležíš na betonu a čekáš. Sníš o příteli. O nějakém srdnatém příteli, kterému už začíná docházet, že něco není v pořádku. Možná jste se s tím mužem dohodli, že se dnes sejdete ve městě v nějaké restauraci, a on se teď diví, proč jsi nepřišel. Nevíš, jak se ten člověk jmenuje, nemáš tu papír, na který si ho můžeš nakreslit, a přece si v duchu začneš představovat jeho tvář.

Říká si Plachý. Nechce být viděn, splývá s okolím. Když se dobře zadíváš, tak ho uvidíš, ale jinak se ti ztrácí v davu.

Teď již víš, že Plachý už nechce dál čekat. Vstane od stolu, zaplatí účet za whisky a vydá se tě hledat. Pak u něho dojde k proměně: stane se Mstitelem se žárem v očích a ocelovými pěstmi. Víš přesně, jak vypadá. Torgny, dej si na něho pozor!

Usneš, ale pak se opět probudíš.

Už se tolik nepotíš, ale pořád trpíš žízní. Plazíš se ke kbelíku a znovu se z něj trochu napiješ. Na jeho dně to šplouchá, zbylo tam deset, možná jedenáct doušků vody. Dáš si tři a potom znovu ulehneš na chladivý cement.

Zavřeš oči, sníš ve tmě.

Čas běží.

Občas zvedneš hlavu a skutečně věříš tomu, že Plachý je na cestě za tebou, věříš, že se mu podařilo vypátrat Čtyřku a dostat z nich, kam ukryli jeho nejlepšího přítele. Jindy – častěji – si ale uvědomuješ, že tě nikdo zachránit nepřijde.

Spíš a nemůžeš ovlivňovat své sny. Po probuzení nedokážeš říct, jestli jsi v nich opustil své tělo a vydal ses na poklidné výlety, anebo jsi měl noční můry. V nich se ti ale sotva mohlo přihodit něco horšího, než když teď bdíš nahý ve tmě.

Dříve či později se opět probudíš a jsi zcela dehydrovaný. Nemáš představu, jestli je ráno, ale přesto si dáš snídani: trochu vody z kbelíku. Voda na dně je kalná. Plavou v ní vlasy, ale ty se přesto napiješ. Vypiješ ji do poslední kapky.

Co to zahučelo? Postavíš kbelík na zem a nastražíš uši. Ne, to není on, dveře neotevírá Plachý. To jen asi kolem haly projelo auto. Umřeš tady. Teď už to víš. V kbelíku už nezbyla žádná voda. Máš pocit, jako bys ležel na poušti ponořené do tmy. V noci, v tropickém horku. Vysycháš.

Dá se pít pot? Už je to jedno, jsi tak dehydrovaný, že ses přestal potit. Na kůži se ti vytvořila jen jakási mastná vrstva.

Dá se pít moč? Jsi nahý a chce se ti močit, takže není problém si to ověřit – stačí si trochu načurat do dlaně.

Moč má hořkou chuť, ale ty ji přesto vypiješ. Jeden doušek. Víc do sebe nedostaneš.

Odplazíš se ke dveřím. Škvíra pod nimi je sice jen pár milimetrů široká, ale ty položíš hlavu a vidíš skrze ni. V koupelně je stále rozsvíceno. Nic se tu nezměnilo: na stropě svítí zářivky, dole se leskne podlaha. Svět za dveřmi vypadá tak, jako by se nic hrozného nestalo, Čtyřka jako by neexistovala.

Nakonec, když už téměř ztrácíš vědomí, se pomalu vyšplháš na horní lavici k plechovce od piva s neznámou tekutinou. Vypiješ i tu. Je teplá, kyselá a hustá, ale ty ji vyprázdníš až do dna. Na to, aby ses zajímal o to, čím si proléváš krk, máš příliš velkou žízeň.

Poté, co tu tekutinu dostaneš do žaludku, prudce polkneš.

Sevři rty! Nesmíš zvracet! Tu tekutinu musíš udržet v žaludku, jinak umřeš! Ale ty teď přece chceš umřít… Tak proč tomu v té tmě tady celou dobu, minutu za minutou, vzdoruješ?

Znovu si lehneš na podlahu. Je sobota, nebo neděle? Přestaneš se tím zabývat a zůstaneš dál ležet.

„Možná jsem tam na té podlaze umřel,“ řekne Jan. „Možná, že Pandem je nebe.“

Jan se položil na podlahu tak, že mu hlava spočívala na Ramiiných kolenou. Zadíval se jí do očí. Rami zavrtěla hlavou a řekla:

„To ne, neumřel jsi.“

Sklonila hlavu a otevřela ústa.

Jan zahlédl špičku jejího jazyka a očekával, že dostane druhý polibek, který kdy od nějaké dívky dostal, ale Rami nasměrovala jazyk k jeho očím.

Olízla mu nejprve pravé a pak levé víčko.

Když pak zavřel oči, zasunula mu jazyk do úst. Z tohoto polibku měl lepší pocit než z toho prvního; jako by se minutu proletěl nad oblaky. Cítil, jak se na něj tlačí její tělo – bylo měkké, ne tvrdé, jak si až dosud myslel.

Rami ho pak přestala líbat a s tichým povzdechem vydechla. Zadívala se na něho a zeptala se:

„Ale pak tě někdo vysvobodil, ne?“

Jan mlčky přikývl. Chtěl tu takhle zůstat ležet až do smrti, na saunu nechtěl myslet.

Nakonec se za dveřmi ozve nějaký zvuk. Nějaké bouchání v šatně.

Otevřeš oči. I když v sauně je stále stejné horko, tobě je zima.

Další zvuky. Po dlaždicích v šatně našlapují něčí boty.

„Haló?“ zavolá mužský hlas.

Pokoušíš se vstát – klekneš si na kolena, ale víc nezvládneš: skácíš se přímo na dveře. Pád sice zmírníš rukama, ale stejně se uhodíš do čela. Zůstaneš klečet opřený v předklonu o dveře. Zkusíš zaklepat.

Dveře se otevřou.

Stane se to tak rychle, že ztratíš rovnováhu a jak široký tak dlouhý se natáhneš na dlaždice přede dveřmi.

V koupelně je strašlivá zima. Způsobí ti tak velký šok, že proti své vůli opět ztratíš vědomí a upadneš do bolestné černoty. Trvá to ale jen několik vteřin, protože když opět přijdeš k sobě, ten muž nad tebou stále stojí. Tvůj zachránce.

Je to tenista. Má šedivé vlasy, hustý šedý knír a na sobě bílou teplákovou soupravu. V ruce drží smeták s dlouhou násadou. Pomalu ti dojde, že právě jím Čtyřka, než zmizela, zablokovala dveře.

Muž se na tebe překvapeně dívá, jako by ses v sauně ocitl nějakým kouzlem.

„Tys byl uvnitř?“ zeptá se.

Zakašleš, nadechneš se, ale neodpovíš – v krku máš příliš sucho – a plazíš se po dlaždicích kolem bílých bot svého zachránce. Pomalu se postavíš na nohy.

Vypadá to, že žiješ.

Dopotácíš se k umyvadlu vedle vstupních dveří a třesoucí se rukou otočíš kohoutkem se studenou vodou. Pak se napiješ: pět pořádných doušků a pak ještě šestý a sedmý. Pak tě začne bolet břicho – voda je příliš studená.

„Někdo tě tady zavřel?“

Opět ten tenista, nevzdává to.

Čeká, co mu odpovíš. Chce od tebe nějaké vysvětlení. Ty ale jen zavrtíš hlavou a vypotácíš se z koupelny.

Konečně jsi venku. Je ti taková zima, že se třeseš, ale na to, že bys šel do sprchy a pustil na sebe teplou vodu, nemáš ani pomyšlení. Zajímá tě jediné: nechali tu tvoje oblečení?

Nechali. Džíny, tričko, svetr a bunda visí ve skříni – Čtyřka si je neodnesla.

Začneš se oblékat. Nejprve tenké bavlněné tričko a pak vlněný svetr. Pak se natáhneš po džínech. Rychle si je oblékneš a vyrazíš ven na studený březnový vzduch. Nejdřív se ale chceš podívat na své náramkové hodinky.

Tenista vyšel ze šatny.

„Jak se jmenuješ?“

Ani teď mu neodpovíš. Místo toho se na něho zadíváš a chraptivým hlasem se zeptáš:

„Co je dneska za den?“

„Neděle,“ odpoví ti tenista. „Hrajeme tady dneska zápas.“

Podíváš se na hodinky: je půl druhé a pět minut.

Neděle, půl druhé odpoledne.

Zavři oči a počítej. V sauně jsi byl uvězněný skoro dva dny a dvě noci – celkem čtyřicet šest hodin.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

RYS

Mohli to všichni, kdo se zapojili do pátrací akce, považovat za šťastný konec? Jan měl za to, že ano. William Halevi byl nalezen a jeho rodiče si mohli po dvou dnech utrpení vydechnout.

Personálu školky se také ulevilo.

S výjimkou Sigrid, ta týden po Williamově zmizení prostonala. Jan se doslechl, že začala navštěvovat krizovou terapii.

Jan byl také znovu vyslýchán policií.

Policisté mu to sice přímo do očí neřekli, ale podezřívali ho. Den poté, co se William našel, ho navštívili dva policisté v civilu a prohlédli si jeho byt. Jan jim v tom nebránil – věděl, že nic nenajdou. Předešlého dne večer byl totiž v lese, bunkr znovu uklidil a veškeré věci z něj buď vyhodil, nebo spálil.

O dva dny později byl předvolán na policii.

Vyslýchala ho stejná policejní inspektorka, s níž mluvil v průběhu pátrání. Ani teď nebyla o mnoho pozitivněji naladěná.

„Pane Haugere, byl jste poslední, kdo toho chlapce v lese viděl,“ řekla policistka. „A také jste ho našel.“

„To ne,“ řekl Jan trpělivě. „Našel ho ten penzista… Jméno si nepamatuji.“

„Sven Axel Olsson,“ doplnila policistka.

„Ano… To on se Williama ujal. Teprve pak jsem je potkal.“

„A předtím?“

„Jak to myslíte?“

„Co podle vás dělal William v době, než jste ho našel?“

„Nevím… Nepřemýšlel jsem o tom. Asi bloudil lesem.“

Policejní inspektorka se na něho významně podívala.

„William říká, že byl zavřený.“

„Vážně?“ řekl Jan. „V nějaké místnosti?“

„Neřekla jsem, že to byla místnost.“

„Ne, ale dá se…“

„Nenapadá vás někdo, kdo by ho mohl někde zavřít?“

Jan zavrtěl hlavou.

„Vy mu věříte?“

Policistka neodpověděla.

Výslechovou místnost ovládlo nesnesitelné ticho. Jan se snažil, aby je nepřerušil nějakým plácáním a spekulacemi, které by si policie mohla vyložit jako jeho doznání.

Myšlenky, které mu vířily v hlavě, ho přesto nutily něco říct, a proto policistce položil otázku:

„Jak se Torgnymu daří?“

„Komu?“ zeptala se policistka. „Kdo je to Torgny?“

Jan se na ni upřeně zadíval. Spletl si jména.

„Williamovi, chtěl jsem říct Williamovi… Jak se mu vede? Je doma u rodičů?“

Inspektorka přikývla.

„Je na tom poměrně dobře.“

Inspektorka mu pak dovolila odejít. Nijak se neomluvila, jen mu na závěr věnovala dlouhý pohled.

Tím si Jan nelámal hlavu. William byl v pořádku a on sám byl volný.

Mohl policejní budovu opustit a vydat se, kamkoli chtěl. Přesto poté, co vyšel na čerstvý vzduch, pocítil jisté zklamání.

Všechno to trvalo tak krátce. Doba, s níž původně počítal, byla přece delší: mělo to trvat čtyřicet šest hodin.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

44

Legén upíjí víno žluté barvy z velkého bílého hrnku s prasklinou. Pořádný hrnek nalije také Janovi, který s ním právě sedí u stolu v kuchyni plné nepořádku.

„Tak prosím.“

„Díky.“

Jan má sice žízeň, ale na vlažné víno nemá chuť. Vezme si od Legéna hrnek a přemýšlí, jak ho vylít tak, aniž by si toho soused všiml.

Legénův byt je zašlý a neuklizený, ale to Janovi nevadí, ztišené chvíle, jako je tato, má rád. U sousedových dveří zazvonil cestou z práce, chtěl si s někým promluvit. Nakolik ale může Legénovi věřit? S čím vším se mu odváží svěřit?

„Myslím, že už brzo začne sněžit,“ řekne Jan.

„To jo,“ odpoví Legén a napije se vína. „Člověk by si už měl naštípat dříví, teda pokud nějaký má. Když jsem byl malej, měli jsme kůlnu, ale strkali jsme tam všechno možný, takže na dříví už nezbylo místo. Ale dalo se tam posedět a na chvíli vypnout…“

Víno sousedovi rozvazuje jazyk. Pak ale zmlkne, a tak se slova ujme Jan:

„V neděli jsem se byl podívat v nemocničním sklepě… Byli tam pacienti.“

„Tam se vždycky někdo motá,“ říká Legén. Dá si pořádný doušek a pokračuje: „Z toho jsem si nikdy nic nedělal. V prádelně jsme to bez problémů zvládali třicet let. Posílali nám dolů prádlo a my jim ho vraceli… Dalo se v něm najít všecko možný: peněženky, lékovky s tabletkama, všecko možný.“

„Ve sklepě je kaple,“ řekne Jan. „Víte o tom?“

„Vím, ale my tam nikdy nechodili,“ odpoví Legén. „Když doktoři odjedou domů, pacienti si tam dělaj, co chtěj.“

Poté, co se Jan vrátí do svého bytu, pokouší se chvíli kreslit – rád by dokončil ilustrace v Princezně a jejích sto rukou. Je to poslední knížka, v níž scházejí obrázky, jak se patří. Ramiina čtvrtá kniha.

Jan dokreslí čtyři obrázky a tři z nich vybarví. Potom knížku odloží a vezme si svůj starý deník.

Pomalu si v něm listuje a čte o tom, jak uvažoval ve svých čtrnácti letech. Docela dobře si na to pamatuje. Když otevře knížku uprostřed, najde starý obrázek, který si tenkrát vystřihl z místních novin.

I na tento výstřižek si pamatuje. Bylo to šest let po událostech v Rysovi, kdy si ve sportovní rubrice náhodou všiml článku o fotbalové soutěži juniorů. Po finálovém zápase byl vítězný tým vyfotografován – před fotografem se shromáždilo dvanáct jedenáctiletých chlapců. Uprostřed stál jejich brankář s míčem v podpaží a jeho oči pod ofinou se usmívaly na Jana.

Byl to William Halevi. Jeho jméno bylo zmíněno v popisku snímku, ale Jan ho poznal podle obličeje ještě dřív, než si popisek přečetl.

Jan si snímek dlouho prohlíží. William na něm vypadá šťastně, uvolněně, nezdá se, že by ho to, co zažil v lese, negativně poznamenalo. V době, kdy byla fotografie pořízena, mu bylo jedenáct, hrál fotbal a podle všeho měl spoustu kamarádů. V životě by se mu mělo dařit.

Jan nemůže vědět, zda to tak opravdu je, ale doufá v to.

Zvedne se.

V předsíni leží na polici Anděl. Jeden ze dvou Andělů – vysílač; přijímač zůstal ve Svaté Psycho. Je v pohotovostním režimu, dioda na tlačítku bliká jasným světýlkem – v přístroji jsou nové baterie. Jana už několikrát napadalo, že by Anděla mohl zapnout, ale pak si uvědomil, že je od přijímače příliš daleko. Musel by se k němu přiblížit na mnohem kratší vzdálenost.

Dívá se na Anděla a ještě asi minutu přemýšlí. Pak si vezme ruksak a oblečení na ven. Oblečení tmavé barvy.

Dnes večer nesedne na kolo ani nenastoupí do autobusu. Jde pěšky. Ke klinice míří stejnou cestou jako v neděli: nejprve jde dlouhou oklikou přes les a potom přejde potok, který protéká kolem areálu Svaté Patricie; zastaví se až u svahu, který se zvedá asi dvě stě metrů od ohrady.

Přes kliniku se valí mrak.

Jan je blízko. Je temný listopadový večer, není třeba se skrývat mezi stromy. Jan může vystoupat na kopec nad potokem. Může se tam prosmýknout jako rys.

Ohrada kolem Svaté Patricie je nasvícená reflektory jako jeviště, ale o kus dál, na nemocniční zahradě, jsou rozlehlé plochy, které tonou v černých stínech. V mnoha oknech svítí slabé světlo, ve většině z nich jsou stažené žaluzie. Pacienti se skrývají.

Jan má pocit, že ho někdo pozoruje – ne lidské oči, ale sama klinika.

Nehybná kamenná fasáda Svaté Psycho ho upřeně sleduje svým studeným pohledem. Jan zakašle. Přestože by se raději stáhl zpět do lesa, vykročí k jeho okraji, na velký skalní blok, který sem kdysi přivlekl ledovec. Je tady vyšlapaná cestička, což znamená, že lidé těmito místy u kliniky chodili mnoho let. Možná proto, aby se tu zastavili a přemýšleli o tom, jaké zrůdy jsou v ní drženy.

„Vy jste opicím nepřinesli žádný banány!“

Jan si vybaví, jak tato slova zakřičela Rami, když jednou večer přišla na exkurzi do Pandemu skupina starších mužů v černých oblecích. Patrně to byli politici. Kravaťáci se na ni vystrašeně podívali a pospíchali dál chodbou.

Pracovní dosah Andělů je tři sta metrů. Jan doufá, že vzdálenost, která ho teď dělí od kliniky, je kratší a že je přitom mimo dosah reflektorů.

Po levé straně, za klinikou, je školka, ale výhled na ni zakrývá ohrada a jehličnany. Jan se zadívá na hodinky: čtvrt na deset. Je čas pustit se do práce. Shodí ze zad ruksak, položí ho do brusinčí a rozepne zip. Pak z něj vyjme Anděla a uvede ho do pracovního režimu.

Nakloní se nad skalní blok a zamyslí se. Neví, co by měl do Anděla říct. Poslouchá ho vůbec Rami? Její jméno nesmí vyslovit – co když se druhý Anděl dostal do nepovolaných rukou?

Přiloží mikrofon k ústům.

„Haló?“ řekne potichu. „Haló! Veverko, jsi tam?“

Nikdo mu neodpoví. Nic se nestane.

Zadívá se ke klinice a mlčky počítá okna. Čtvrté patro, sedmé okno. Pokud se nezmýlil, je to jedno z oken, v nichž je rozsvíceno. Na stropě místnosti svítí bledé světlo, žárovka obklopená ochrannou mřížkou; má ji proto, aby ji nikdo nerozbil?

Jan se nadechne a zkusí se ozvat znovu.

„Jestli mě slyšíš,“ řekne, „tak mi to nějak naznač!“

Sleduje sedmé okno a očekává, že ve světle za okenní mříží spatří nějakou postavu, ale nikdo se neobjeví. Stane se ale něco jiného: světlo v pokoji náhle zhasne. Okno je na několik vteřin zcela černé. Pak se opět rozsvítí.

Jan cítí, jak mu po zádech přeběhl mráz.

„Veverko, to jsi udělala ty?“

Světlo znovu zhasne. Tentokrát jen na dvě vteřiny. Znovu se rozsvítí.

Jan zvedne Anděla blíž k ústům.

„Fajn,“ řekne. „Takže: když zhasneš jednou, znamená to ANO. Když zhasneš dvakrát za sebou, znamená to NE.“

Světlo opět zhasne. Spojení bylo navázáno.

„Víš, kdo jsem?“

Světlo rychle zhasne.

„Jan Hauger… To já ti psal ty dopisy. Kdysi jsem se léčil na dětské psychiatrii. V Pandemu.“

Světlo nyní nezhasne. Proč také, Jan se přece na nic nezeptal.

„A ty? Jsi Maria Blankerová?“

Světlo zhasne.

„Jmenovala ses dřív jinak?“ zeptá se Jan.

Světlo znovu zhasne. Ano.

„Alice Rami? Je to tak?“

Světlo zhasne.

Konečně!

Jan spustí ruku s Andělem k tělu. Nakonec si tedy s Rami promluvil, navázal s ní kontakt.

Co by jí tak mohl říct? Chtěl by se jí zeptat na spoustu věcí, jenže na žádnou z nich nelze odpovědět jen ano nebo ne.

Hodinky tikají, bubny bubnují. Jan je stresován vlastní nerozhodností. Vyhrkne do Anděla otázku:

„Rami, chceš, abychom se znovu sešli? Jen ty a já?“

Ohrada mezi nimi je šest metrů vysoká, je to absurdní otázka. Světlo v okně ovšem několik vteřin svítí a pak na okamžik zhasne.

„Tak dobře… Brzy se zase ozvu. Díky!“

Za co vlastně Rami děkuje? Jan se zadívá na všechna ta rozsvícená okna a pocítí chlad. Ze všeho nejvíc ho ale ovládá pocit outsiderství. Právě teď by nejraději byl tam uvnitř, u Rami.

Vejde do lesa, čeká ho zpáteční cesta. Vrací se domů, kde by rád dokončil kresby v knížkách, aby je později mohl ukázat Rami. Až se s ní setká.

Kým je teď Rami? Stvořitelkou zvířat. Stvořila Jana proto, aby se s jeho pomocí dostala z ohrady a z kamenného domu. Aby se dostala z opuštěného ostrova stvořitelky zvířat a z lesa, v němž ve své posteli umírá nemocná čarodějnice.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Jan seděl vedle Rami, která ho držela za paži v místech nad ovázaným zápěstím. Drželi jeden druhého. Jan jí dovyprávěl svůj příběh o tom, jak byl uvězněn v sauně a jak pak skočil do rybníka. Necítil se teď o mnoho lépe, ale aspoň to měl za sebou.

Rami mu naslouchala, jako by pro ni bylo jeho vyprávění důležité. Pak se ho tichým hlasem zeptala:

„Řekl jsi o tom někomu?“

Jan zavrtěl hlavou.

„Ale oni si to určitě myslí,“ řekl. „Jeden z nich, Torgny, mi sem před třemi dny volal. Měl strach, cítil jsem to. Oni si myslí, že jsem je prásknul, ale to není pravda.“ Jan se zadíval na podlahu a dodal: „Vím, že až se vrátím do školy, počkají si na mě… Budou v tom chtít pokračovat.“

Odmlčel se. Zůstal sedět a bál se na Čtyřku byť jen pomyslet. Byl schoulený za ohradou Pandemu a věděl, že chlapci ze Čtyřky se volně pohybují venku – vesele se procházejí po ulicích. Každý z nich patří do Čtyřky a má spoustu dalších kamarádů. On má jen Rami.

„Ale co, ať pokračujou,“ řekl. „Někdy si říkám, že by bylo fajn, kdyby existovalo nějaký tlačítko, který by to všechno ukončilo. Když mě strčili do sauny, moc jsem se nevzpouzel… Měl jsem pocit, že jsem si to zasloužil.“

„To ne!“ řekla Rami.

„Ale ano,“ oponoval Jan.

V pokoji bylo naprosté ticho, které přerušila až Rami, když najednou řekla:

„Já už si je vezmu do parády!“

„Co chceš udělat?“

„To ještě nevím. Uvidím, až se odsaď dostanu!“

„Kdy to bude?“

„Už brzo.“

Jan se na ni zadíval. Rami teď jistě neměla na mysli to, že bude propuštěna – mluvila o útěku.

„Jak to chceš provést?“

„Mám svý lidi.“

Rami se náhle zvedla a došla k jednomu z černých závěsů.

„Tohle jsem našla ve skladu,“ řekla.

Nadzvedla závěs. Jan zahlédl na podlaze za ním starý černý telefon.

„Funguje?“ zeptal se.

Rami přikývla.

„Chceš někomu zavolat?“

Jan zavrtěl hlavou. Neměl komu.

„Volám ségře do Stockholmu,“ pokračovala Rami. „Můžu zavolat, komu chci!“

Ramiina sebejistota se Janovi zamlouvala, byla nakažlivá.

„Mám ročenku všech tříd z naší školy,“ řekl. „Jsou v ní jejich fotky a taky jména a adresy.“

„Fajn!“

Nastalo ticho. Jan se na ni zadíval a chtěl říct něco hlubokomyslného a upřímného, ale Rami mluvila dál:

„Ty pro mě taky můžeš něco udělat.“

„Co?“

„Pojď, uvidíš!“

Vyvedla ho na chodbu, rozhlédla se a zamířila k místnosti pro personál. Bylo půl sedmé, nikdo ze zaměstnanců už tam nebyl, dveře byly zavřené.

Na stěně vedle nich visela řada barevných fotografií se jmény. Nad nimi byl nápis:

TAK TO JSME MY: ZAMĚSTNANCI ODDĚLENÍ Č.16!

Rami ukázala na fotografii usmívající se ženy s patkou a velkými brýlemi.

„Tak to je ona.“

Jan ji znal – byla to ta žena, které Rami říkala Psychokecka a poprala se s ní ve společenské místnosti. Pod fotografií stálo: Emma Haleviová. Psycholožka.

„Zkazila nám vystoupení,“ řekl Jan. „A zavřela tě do Díry.“

„Jo,“ řekla Rami. „A pak mi ještě sebrala deník!“

Jan přikyvoval – věděl, o čem je řeč.

„Ona ho četla,“ řekla Rami. „Měla jsem podobnej sešit, jako jsem dala tobě… Popsala jsem v něm padesát stránek. A ona mi ho ztopila!“

Jan si prohlížel fotografii. Do ucha mu proudil Ramiin tichý hlas:

„Zítra uteču. Až tady nebudu, můžeš Psychokecce něco províst… Můžeš se třeba tajně dostat do jejího kanclíku a vyčurat se jí na psací stůl. Nebo jí něco načmárat na dveře. Prostě ji nějak vylekat!“

„Jasně,“ řekl Jan.

„Uděláš to?“

Jan pomalu přikyvoval, jako by tím sliboval, že tento tajný úkol splní. Kvůli Rami Psychokecku pořádně vystraší.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

45

„Takže ty si myslíš, že bych měla pacienty litovat?“ zeptá se Lilian nad svou skelnicí piva a zasměje se. „Litujou se sami, to jim jde. Seděj za těma zdma tam nahoře a litujou se… A tvrděj, že jsou nevinný.“

„Fakt?“ zeptá se Jan.

„Jo. Všichni pedofilové a vrazi jsou přece úplně nevinný, to nevíš? Nikdo z těch, co jsou zavřený, si žádnou vinu nepřipouští!“

Jan s jejím tvrzením nesouhlasí, ale nijak je nekomentuje.

Večer toho dne, kdy se Lilian pohádala s ředitelkou školky, se Jan zastavil v baru U Billa.

Lilian tam samozřejmě byla, seděla u zastrčeného stolu vzadu a samozřejmě před sebou měla velkou sklenici piva. Způsob, jakým nad ní pokyvovala hlavou, připomínal pohyby hada před zaklínačem hadů a prozrazoval, že Lilian už tady sedí dost dlouho.

Když se posadil k baru, Lilian si ho nevšimla – nebyla tu sama: naproti ní seděla Hanna se sklenicí vody. Jako vždy se zdálo, že si obě ženy sdělují nějaké tajnosti – mluvily šeptem a měly k době skloněné hlavy.

Barman, který má dnes směnu, se jmenuje Allan. S Janem se nespřátelil – Janovi se ve Valle nepodařilo najít jediného přítele; když nic jiného, alespoň barmany U Billa už zná jménem.

Jan si u Allana objednal nealkoholické pivo. Poté, co mu barman podá sklenici, Jan přemýšlí, jak by se nepozorovaně posadil v lokálu někde stranou. Cestou ke stolu by si ho ale mohla všimnout Hanna. No a co? Proč by se měl schovávat?

Zamíří rovnou ke stolu, u něhož sedí jeho kolegyně.

„Nazdar,“ řekne jim.

„Jane!“

Lilian se na něho usměje, zřejmě je ráda, že bude její rozhovor s Hannou přerušen.

Z Hanniných lesklých očí nic nevyzařuje. Kolegyně jen krátce přikývne a Jan se posadí.

„Co to piješ?“ zeptá se Lilian.

„Nealkoholické pivo,“ odpoví Jan. „Ráno jdu do práce, takže nemůžu…“

„Cože?“ Lilian se chraptivě zasměje a zvedne svou sklenici. „Tohle přece není nealkoholický pivo!“

Jan si s ní nepřipije. Společně s Hannou sledují, jak Lilian zaklání hlavu dozadu a lije si do hrdla půl sklenice.

Lilian pak skloní hlavu. Jan si všimne, že je dnes večer zachmuřená. Lilian se upřeně dívá do sklenice a pak se rozhovoří o klinice – navazuje na to, co začala, když se s Janem setkala v baru U Billa poprvé a když kliniku označila za „luxusní hotel.“

„Když jsem sem přišla, zajímalo mě, co tam sedí za lidi. Ale nikdy jsem je nelitovala. Když někdo říká, že je nevinnej, že nikoho nezabil, na nikoho nezaútočil, tak potom fakt nechápu, jak ho můžou léčit!“

Jan ani Hanna jí neodpoví. Lilian se znovu napije. Její pohled Janovi připomíná oči pacientů zamlžené vlivem medikamentů, které viděl ve sklepě Svaté Psycho.

Lilian postaví sklenici na stůl.

„Musím na záchod.“

Těžko se jí vstává, okraj stolu ji nechce pustit, ale nakonec se vyprostí.

Jan s Hannou zůstanou sedět a dívají se za ní.

„Kolik těch piv vypila?“ zeptá se Jan.

„Nevím. Když jsem sem přišla, měla už něco vypito… Pak si dala ještě tři velký.“

Jan nic neříká, jen přikývne.

„Je mi jí líto,“ dodá Hanna.

„Mně taky… Ale nejen jí,“ řekne Jan. „Je mi líto Lea.“

„Já vím, to už jsi mi říkal.“ Hanna se na něho zadívá. „Ty na děti hodně myslíš, viď?“

„Záleží mi na nich.“ Jan si pak vzpomene, že Hanně vyprávěl o Williamově zmizení, a začne se bát, aby tím u ní nevzbudil podezření, a proto dodá: „Hanno, na dětech by mělo záležet každému z nás.“

„Vždyť mně na nich záleží!“

„To myslíš vážně? Já bych řekl, že tě mnohem víc zajímá Ivan Rössel…“

Hanna zavrtí hlavou.

„Ne. Nebo vlastně jo. Na Ivanovi mi záleží, ale… Jane, ty nechápeš, o co jde.“

„Ne,“ řekne Jan. „Vím, že ne o mě.“

Jeho sklenice je už prázdná. Jan se zvedne. Nejlepší asi bude, když půjde domů.

Hanna se ale zřejmě pro něco rozhodla. Nakloní se nad stůl a tlumeným hlasem řekne:

„Jde o Ivana Rössela a… o Lilian.“

„O Lilian?“

Výraz jejích očí signalizuje, že se Janovi chystá něco prozradit.

„Kontakt s Ivanem jsem navázala kvůli ní.“

Jan se znovu posadí.

„Promiň… Co jsi to říkala?“

„Ivan ví něco o… jistých věcech. Snažím se ho přimět k tomu, aby promluvil.“

„O čem?“

„Tak už jsem zase tady!“ zakřičí nějaký hlas. „Tak co, děti, stejskalo se vám po mně?“

Je to Lilian. Vrátila se ke stolu s dalším velkým pivem. Potácí se a usmívá se jako sluníčko.

„Na záchodě seděla nějaká holka a brečela jako blázen,“ řekne a posadí se vedle Jana. „Na dámských záchodech vždycky někdo sedí a bulí… Nemám pravdu, Hanno? Proč to tak asi je?“

Hanna opět mlčí. Blýskne po Janovi očima.

„Pojedeme domů!“

Lilian se zatváří překvapeně. „Už?“

Hanna přikývne. „Můžeš se svízt s náma… Objednám taxík.“

„A co to pivo?“

„My ti s ním pomůžeme.“ Hanna se natáhne po sklenici, upije pár doušků a podá ji Janovi. „Dej si.“

Jan sice nemá chuť, ale nakyslého piva se přece jen napije.

„Lilian, jdeme!“

O čtvrt hodiny později pomohou Jan s Hannou před barem Lilian do taxíku a pak všichni společně odjedou. Hanna řidiče naviguje k malému řadovému domku ve čtvrti severně od centra. V jeho oknech se svítí. Jan zahlédne, jak z kuchyně vyhlédne asi čtyřicetiletý muž, který pozoruje jejich taxi.

Jan ho poznává – tenhle člověk přece tenkrát večer doprovodil Lilian do školky.

„Vy jste moje zlatíčka… Fakt!“

Lilian několikrát poděkuje za svezení, objeme Jana, políbí Hannu na obě tváře a pak začne vrávorat ke dveřím domku.

„Tak to by bylo.“ Hanna se obrátí na řidiče. „Vrátíme se do centra… do Casina.“

„Do kasina?“ podiví se Jan.

„Ne, tohle není kasino. Jen se to tak jmenuje.“

Casino leží v jedné zapadlé ulici. V tomto podniku není tolik lidí jako v baru U Billa, dnes tu mají pánskou společnost. Jan odhaduje, že je to tu pravidlo. Několik padesátníků sedí se skrčenýma nohama před velkou obrazovkou u baru a sleduje přenos utkání dvou italských týmů. Muži se tváří nabručeně, jako by právě prohrávalo jejich vlastní mužstvo.

Hanna objedná dvě sklenky džusu a sedne si co nejdál od barového pultu, do rohu, kde nikdo jiný nesedí.

„U Billa si člověk nemůže bejt jistej,“ řekne Janovi. „Viděla jsem tam lidi ze Svatý Psycho.“

„Vážně?“ podiví se Jan. „Jak vypadají?“

„Jsou ostražitý.“

Hanna pak po chvíli ticha pronese:

„Ivan Rössel prostě chce být s někým v kontaktu… Co je na tom špatnýho?“

„Nevím. Asi nic,“ odpoví Jan. Náhle si vzpomene na výroky, které primář Högsmed řekl na adresu svých pacientů, a dodá: „Jenže… Když se někdo vydá za někým, kdo zabloudil v lese, může taky zabloudit.“

Hanna sevře rty.

„Já nikde nebloudím,“ odpoví po chvíli. „Vím, co dělám.“

„A to je co?“ zeptá se Jan. „Jak je to mezi tebou a Ivanem?“

Hanna se podívá stranou.

„Snažím se ho přimět k tomu, aby… Aby mi řekl, co ví.“

„Čeho se to týká?“

„Chci vědět, co ví o Johnu Danielovi.“

„To je kdo?“

Janovi je to jméno trochu povědomé, ale odkud? Z novin?

„John Daniel Nilsson zmizel před šesti lety,“ vysvětluje Hanna. „Chodil do posledního ročníku na gymplu v Göteborgu a jednou, když mu ve škole skončil taneční kroužek, se beze stopy ztratil. Od tý doby ho nikdo neviděl. Ale Ivan… Ivan říkal, že o něm něco ví.“

Jan přikyvuje, na tu událost si vzpomíná. V té době bydlel v Göteborgu, jen pět nebo šest ulic od místa, kde se ten taneční kroužek konal. Ze zmizení Johna Daniela tenkrát podezřívali Rössela, ale on se k tomu nikdy nepřiznal.

„Ale co máš s Johnem Danielem společného ty?“

„Já nic,“ odpoví Hanna. „Vždyť říkám, že jde o Lilian!“

Jan se na ni zadívá.

„Lilian je do toho zapletená?“

„John Daniel byl její mladší bratr,“ pokračuje Hanna. „Práci u nás ve školce vzala proto, aby se díky ní pokusila navázat kontakt s Ivanem Rösselem. Když mě pak poprosila o pomoc, nakonec se to povedlo… Ale deptá ji to.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

46

Jan si po návratu domů čte na internetu do půl třetí ráno články z kriminálních rubrik, aby se dozvěděl víc. Dočte se, že Johnu Danieli Nilssonovi bylo v době, kdy zmizel z tanečního kroužku, který se konal na okraji Göteborgu, devatenáct let. Jeho kamarád ho pozval k sobě na pašovaný alkohol, John Daniel se opil a udělalo se mu špatně. Půl hodiny před půlnocí se zvedl a šel ven – buď chtěl vystřízlivět, nebo jít domů; nikdo to s jistotou nevěděl. Od té chvíle už ho nikdo neviděl. Hledala ho rodina, policie, spousta dobrovolníků, ale po Johnu Danielovi jako by se slehla zem.

Byla to nevysvětlená záhada. Podezření padlo na Rössela, ale ten se k činu nepřiznal. Mlčel až doteď, kdy si podle toho, co tvrdí Hanna, začal myslet, že je poslední člověk, který Johna Daniela viděl naživu. Jan neustává ve čtení až do chvíle, než ho začnou svědit oči a místo tváře devatenáctiletého mladíka uvidí chlapecký obličej Williama Haleviho. Vypne počítač a jde spát.

Ráno odchází do práce s těžkou hlavou. Lilian do Mýtiny dorazila dříve než on, oba se navzájem pozdraví unaveným kývnutím hlavy.

„Jsi v pořádku, Lilian?“

„Mmm,“ vydá ze sebe Lilian místo odpovědi.

Přestože má jeho kolegyně nepochybně kocovinu, Jan se na ni dnes dívá jinýma očima. Lilian je sestra zmizelého mladíka. Je to oběť.

Jan s ní chce na toto téma opatrně zavést hovor, když vtom se z kuchyně ozve volání:

„Jane, nemohl byste zajet nahoru pro Matildu?“

Je to hlas Marie-Louise.

„Ano, jistě!“ odpoví Jan.

Ví, co obnášejí rutinní činnosti. Všichni musí být nějak zaměstnáni.

Odvádění dětí na kliniku a jejich vyzvedávání probíhá celý den. Janovi ty cesty po schodech do sklepa už málem připadají jako naprosto běžná věc. Jezdí s dětmi nahoru do návštěvní místnosti a nepřemýšlí u toho.

S Leem je to ale jiné, v jeho případě to nic rutinního není. Když s ním Jan jede výtahem nahoru, aby se Leo mohl na hodinu vidět s otcem, dotýká se prsty chlapcova ramene.

„Co dnes budete dělat?“ zeptá se chlapce.

„Hrát karty,“ odpoví Leo.

„Ty už to víš takhle dopředu?“

Leo přikývne.

„Táta chce vždycky hrát karty.“

„Požádej ho, aby ti něco vyprávěl,“ řekne Jan.

Leo sice přikývne, ale tváří se nejistě.

Jan se vrátí do školky a nepociťuje žádnou radost ani útěchu. Nemá šanci si dnes s Lilian promluvit. Lilian také nemluví, nedívá se na něho a celou dobu dělá společnost některému z dětí. Ale nehraje si s nimi, většinou sedí a pozoruje je unavenýma očima nebo je pohladí unavenou rukou po hlavě.

Hanna jako by se Janovi také vyhýbala, většinu času tráví v kuchyni. Pár slov s ním prohodí jen Marie-Louise.

„Také jste rád, že už to skončilo, Jane?“

„Co máte na mysli?“

„Noční směny. Jsem tak ráda, že jsou děti zabezpečené! Že jsme jim našli kvalitní nový domov.“

„Zvládnou to tam?“ zeptá se Jan.

„Určitě. Jsem si tím jistá.“

„Jenom Leo mi trochu dělá starosti. Je tak neklidný…“

„Leo to také zvládne,“ namítne Marie-Louise.

Jan se zadívá na svou nadřízenou. Opravdu se s tím všechny děti vypořádají? Většina z nich ano, ale ne všechny. Některé budou v dospělosti trpět psychickými problémy, některé upadnou do chudoby, jiné se vydají na dráhu zločinu. To tvrdí statistika, nedá se nic dělat.

Je tedy jejich práce v Mýtině zbytečná?

Je tři čtvrtě na šest a Jan stojí v kuchyni. Všechny děti už si někdo odvedl a on dnes naposledy umývá nádobí. Jeho pracovní den končí. Když zaslechne, jak Lilian zamyká skříň v šatně, pospíší si, aby byl s prací v kuchyni rychle hotov. Pak zhasne a asi o minutu později se mu podaří vyjít z kuchyně ve chvíli, kdy Lilian vyšla ven vchodovými dveřmi.

Jan školku zamkne a pospíchá za Lilian.

Venku je listopadová zima, fouká a vzduch je mrazivý. Postava v černé bundě směřuje do centra. Jan zrychlí krok a dohoní ji.

„Lilian?“

Kolegyně se ohlédne, ale nezastaví se. Má unavené oči.

„Co je?“

V první chvíli ho napadne, že by ji mohl pozvat k Billovi, ale vzápětí si to rozmyslí – ten bar už nechce navštěvovat.

„Nemůžeme si na chvíli promluvit?“

„O čem?“

Jan se ohlédne. Z ocelových dvéří u zdi kliniky vycházejí dvě postavy. Jan jim sice nevidí do tváře, ale tuší, že jsou to strážci z denní směny, kteří jdou domů. Na autobusové zastávce postávají další lidé. Oči, které se dívají, a uši, které jsou nastražené.

„Pojď, popojdem kousek dál,“ řekne.

Lilian se sice netváří příliš nadšeně, ale přesto ho následuje. Minou lidi čekající na autobus a kráčejí dál. Jan pak řekne:

„Chtěl bych si s tebou promluvit o školce… O tom, co můžeme udělat pro děti.“

Lilian se zasměje unaveným smíchem.

„Tak to ne, chci domů.“

„A kdybychom si promluvili o Hanně?“

Lilian neodpoví a jde dál po chodníku. Jan tedy dodá:

„Nebo o Ivanovi Rösselovi?“

Lilian se prudce zastaví.

„Ty ho znáš?“

Jan vrtí hlavou, ztiší hlas:

„Hanna se mi zmínila…“

Lilian mlčí a krátce se zadívá na kliniku.

„Tady nemůžu mluvit,“ řekne pak. „Teď ne.“

„Můžeme se sejít později…“

Lilian se zamyslí.

„Máš čas zítra večer?“

Jan přikývne.

„Tak přijď ke mně domů. Kolem osmý.“

„Takže si promluvíme?“ zeptá se Jan. „O všem?“

Lilian kývne hlavou a zadívá se na hodinky.

„Musím už domů, čeká na mě brácha. Můj starší brácha… S manželem už nejsem.“ Vykročí, ale pak otočí k Janovi hlavu: „Víš, proč jsme se rozvedli?“

Jan neodpoví. Lilian na to nebere ohled a dodá:

„Zdálo se mu, že to s tím svým zájmem o Ivana Rössela přeháním.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

47

První zimní vločky jsou velké a vlhké a nad Mýtinou se začínají snášet ve čtvrtek po obědě. Ztěžka dopadají na pozemek školky a vytvářejí na pískovišti a houpacích pneumatikách vrstvu podobnou světlešedému chmýří.

Jan pozoruje vločky přes okno, ale padající sníh v něm už nevzbuzuje takové očekávání, jako když byl malý. Zimní období znamená, že dětem bude třeba obléknout ještě více vrstev: trička, vlněné ponožky, nepromokavé kalhoty a čepice s klopami na uši. Vypravit je pro pobyt na zahradě mu bude zabírat stále víc času. Děti pak budou připomínat soudky, malé roboty, neohrabaně se potácející kolem školky.

Jan pomůže dětem s oblékáním a jde s nimi ven. Andreas a Marie-Louise stále tvoří tandem, stojí za Janovými zády, smějí se a žertují spolu.

Hanna a Lilian už na zahradě jsou, šly si zakouřit. Nesmějí se, jsou skloněné k sobě a šeptají si.

Marie-Louise a Andreas. Hanna a Lilian.

Jan do žádného z těchto spojenectví nepronikne, jako vždy se věnuje hlavně dětem.

„Jane, podívej!“ křičí jeho svěřenci. „Podívej se na mě!“

Děti mu chtějí ukázat, jak jim to jde: houpou se na pneumatikách, poskakují a stavějí křehké hrady ze směsi písku a napadaného sněhu. Jan jim pomáhá, ale občas přitom pošilhává po Lilian a Hanně a přeje si, aby slyšel, co si povídají.

Když pak Marie-Louise vejde na schody ke dveřím školky, Lilian a Hanna si přestanou špitat, uhasí cigarety a pomohou shromáždit děti. Janovi ale neunikne, že cestou do budovy si vymění rychlý pohled jako dvě spiklenkyně.

Marie-Louise si zřejmě ničeho nevšimla, stojí vedle Jana na schodech a usmívá se na děti, které vcházejí do dveří.

„Jsou moc šikovné,“ poznamená.

Pak se zadívá ke zdi, která obklopuje kliniku, a úsměv na její tváři zmizí.

„Míval jste někdy strach, když jste byl malý?“ zeptá se.

Jan zavrtí hlavou. Ne, jako dítě ne. Nikdy se nebál, dokonce ani atomové bomby. Strach poprvé pocítil až v době, kdy mu do života vstoupila Čtyřka.

„A vy? Vy jste ho mívala?“

Marie-Louise vrtí hlavou.

„Žili jsme na malém městě, lidé tam ani nezamykali domy,“ odpoví. „Nebyli tam žádní zloději a násilníci, žádní nebezpeční lidé. Každopádně o nich nikdo nemluvil. Ale byl tam ústav pro psychicky nemocné. Pacienti chodili občas ven na procházku, měli takové zvláštní oblečení, takže na nich bylo hned vidět, odkud jsou. Byli přátelští, a když jsem s nimi jela autobusem, vždycky jsem je pozdravila, líbilo se mi to a oni byli rádi, že si mohou s někým promluvit. Když do autobusu nastoupil nějaký starý pacient, všichni ostatní cestující seděli jako zařezaní a dívali se tupě před sebe, ale já ty pacienty měla ráda.“ Marie-Louise se zadívá na Jana a dodá: „A tak jsem je pokaždé pozdravila a oni mi s úsměvem odpověděli.“

„To je hezké,“ řekne Jan.

Marie-Louise se opět zadívá na vysokou zeď. Nyní jako by mluvila sama k sobě: „Zato teď je to hrůza… Po světě chodí tolik nebezpečných lidí!“

„A co když nám to tak připadá jen proto, že jsme se začali víc bát?“

Ředitelka to ale zřejmě přeslechla.

Ještě téhož dne večer se Jan znovu pokusí navázat spojení s Rami. Poté, co školka zavře, Jan vyrazí do tmy a předstírá, že jde k domovu, ale místo toho se projde vilovou čtvrtí a pak vyčká na chvíli, kdy začne být u kliniky klid. Pak se oklikou vydá na skalní blok nad potokem. Položí si ruksak na zem a s pohledem upřeným na kliniku z něj vyndá Anděla a zapne ho.

Čtvrté patro, sedmé okno. Právě se tam svítí, ale za mříží není nikdo vidět.

Jan se přesto pokusí o navázání kontaktu.

„Veverko?“ řekne tiše.

Žádná reakce. Světlo v pokoji svítí dál.

Jan zavolá ještě několikrát, Anděl samozřejmě mlčí. Jestliže tam Rami není nebo spí, proč se v místnosti svítí? napadne ho. To je tam rozsvíceno vždycky?

Nakonec Anděla vypne a z lesa nad ohradou odejde. Toho čtvrtečního večera si připadá neúspěšný a všemi zavržený. Možná ale, že ne úplně všemi – děti ho mají stále rády. Ale i tak: pokud si s nimi hraje až příliš, v očích ostatních působí divně.

Jan nechce, aby si o něm lidé mysleli, že je divný. Marie-Louise by ho pak sledovala stejně zkoumavýma očima, jakýma se teď dívá na Lilian.

Jan se v myšlenkách vrací k tichým rozhovorům, které spolu Hanna a Lilian tento týden vedly ve školce – vzpomíná, jak začaly šeptat, kdykoli za nimi vešel.

Z lesa se vrátí do města. Domů ale nejde, čeká ho přece návštěva u Lilian, na níž si s ní má promluvit o Ivanu Rösselovi.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

48

Jan zazvoní u dveří Lilianina domku a čeká. Nastraží uši. Zevnitř se ozývají nějaké hlasy, ale zní to, jako by pocházely z televize.

Otevřít nepřijde Lilian, ale její starší bratr. Jan jeho jméno nezná. Muž na něho kývne a potom zavolá přes rameno:

„Minti!“

Zvuk televize se ztiší. Lilianin hlas něco nezřetelně odpoví a její bratr dodá:

„Máš tady kolegu z práce!“

Pak se otočí, a aniž se na Jana znovu podívá, odejde z předsíně.

„Oni ti říkají Minti?“ zeptá se Jan Lilian.

„Někdy.“

„Proč?“

Lilian pokrčí rameny.

„Cucám peprmintový tablety, aby mi nebylo cítit z pusy.“

Lilian odpovídá ochablým hlasem, ale opilá není. Zavede Jana do kuchyně a otevře lednici. Jan si všimne zelených láhví, Lilian ovšem vytáhne krabici s mlékem.

„Nedal by sis horkou čokoládu?“

„Ano, díky.“

Lilian postaví kastrol s mlékem na plotnu a usadí Jana ke stolu. Dnes to není ta rozjívená Lilian z baru U Billa; když usedá ke stolu se dvěma hrnky čokolády v rukou, je unavenější než kdykoli předtím.

„Takže Hanna ti povídala o Ivanovi Rösselovi,“ řekne Lilian.

„Hm,“ odpoví Jan.

„Říkala ti taky to, že sedí ve Svatý Psycho?“

Jan přikývne.

„Taky jsem si o něm něco přečetl.“

„To se nedivím, je to celebrita…“ Lilian si povzdechne.

„Z pozůstalejch po obětech těch zločinů se nikdy známý lidi nestanou. Asi proto, že nikdo nemá zájem promluvit si s někým, kdo pořád jen naříká. A tak zatímco se my pozůstalí stahujem do ústraní a truchlíme, z vrahů se stávaj idoly.“

Jan na to nic neřekne. Lilian se ho zeptá:

„Mluvil jsi o tom někdy s Marií-Louise?“

„Ne. Jenom s Hannou.“

„To je dobře.“ Lilian jako by se díky tomu uvolnila, zvedne hrnek k ústům. „To jsem ráda… Kdyby věděla, co se chystá, okamžitě by vzbouřila celý vedení kliniky.“

V kuchyni zavládlo ticho.

„A co se chystá?“ podiví se Jan.

Zdá se mu, že Lilian si svou odpověď rozmýšlí.

„Schůzka,“ řekne nakonec. „Setkáme se s Rösselem. Zařídila to Hanna. Pomáhá jí jeden strážce z kliniky.“

„Schůzka? Čeho se bude týkat?“

„Chceme se Rössela na něco zeptat,“ odpoví Lilian. „Chceme, aby promluvil.“

„O čem?“

„O Johnovi Danielovi.“

„O tvém bratrovi…,“ doplní Jan tichým hlasem.

Lilian smutně přikývne.

„Už mezi náma není.“

„Já vím… Přečetl jsem si něco i o něm.“

Lilian zavzdychá.

„Chci vědět, proč se to stalo,“ řekne s očima sklopenýma na stůl. „Nikdo mi na to nedokáže odpovědět. Všechno je to… jakoby ve tmě. Je to jako sen. Před šesti lety, když John Daniel zmizel, se mi zdál několik měsíců. Když jsem si pak uvědomila, že to není sen a že už se bratr nikdy nevrátí, věřila jsem, že to přejde, ale nepřešlo to, pořád to ve mně hlodá… Nejhorší je to s tátou. Pořád věří, že bratr žije. Každý den sedí u telefonu a čeká, že mu John Daniel zavolá.“

Jan naslouchá, nechává Lilian mluvit. Připadá si jako psycholog. Jako Tony.

„Rössel se ale k ničemu nepřiznal, nebo snad ano?“ řekne potichu.

Lilian zavrtí hlavou.

„Je to psychopat. Není schopnej cítit vinu, takže se k ničemu nepřizná. Říká polopravdy a pak je zase popírá. Jde mu jen o to bejt v centru pozornosti… Je to pro něho taková hra.“

„Nenávidíš ho?“

Lilian se na něho podívá příkrým pohledem, jako by mu tím chtěla říct, že její odpověď je nasnadě.

„John Daniel umřel. Bylo mu dopřáno jenom devatenáct let života. A Rössela nestihl žádnej trest… Je o něho dobře postaráno, bydlí a jí v Patricii – a má to gratis. Žije si tam jako prase v žitě!“

Janovi se vybaví dlouhé nemocniční chodby.

„To to tam vážně mají tak hezké?“ zeptá se.

Lilian rozhodně přikyvuje.

„Jo, zvlášť známý lidi jako Rössel. Je tam jako v bavlnce: všemožně se o něho staraj, dostává léky, chodí na terapie a tak… Doktoři se chtěj na jeho slávě přiživit. A John Daniel zatím…“ Lilian se zadívá do stolu. „Byl zavražděnej, leží bůhvíkde. I mně se tím zkracuje život. To ten smutek a nenávist, ty z člověka dokážou vysát sílu…“

Jan má na jazyku otázku Tak proto tolik piješ, ale nevysloví ji. Tuší, čím si Lilian prošla a co si myslí o Rösselovi – při pomyšlení na Torgnyho Fridmana a na Čtyřku cítí něco podobného.

„Takže ve školce pracuješ kvůli Johnu Danielovi?“

Lilian přikývne.

„Myslela jsem si, že se s Rösselem spojím sama, ale nešlo to. Tak jsem poprosila Hannu. Byla úspěšnější.“

„Nemáš o ni strach?“

„Proč? Kvůli tomu, že chodí do špitálu?“ zeptá se Lilian. „Ona se s Rösselem osobně neschází, dopisujou si. Nic jí nehrozí.“

Jan nic nenamítne, a tak Lilian vypráví dál:

„Jedině Hanna to o mně ví… Ví, že jsem sestra Johna Daniela. Když se to stalo, neřekla jsem novinářům ani slovo, mluvili s nima rodiče. Stoupli si před fotografy, drželi před sebou školní fotky svýho syna a brečeli přímo do objektivů. Naléhavě prosili lidi, aby se ten, kdo by mohl něco vědět, přihlásil policii, ale to se nestalo. Jak říkám, teď už po nás ani pes neštěkne.“

Lilian si povzdechne.

Jan si v duchu zrekapituluje všechno, co mu právě řekla, a zeptá se:

„A o co vlastně Rösselovi jde? Chce se dostat na svobodu?“

Lilian sevře rty. Už se jí opět trochu vrátil elán.

„Nechceme mu pomoct utéct. Možná si to myslí, ale v tom případě se plete. Chceme jen, aby si s námi promluvil.“

„Kdy se s ním máte setkat?“ zeptá se Jan.

„Příští pátek. Ten den večer budou mít ve Svatý Patricii požární cvičení.“

Jan přikyvuje.

„Bude se nacvičovat evakuace,“ pokračuje Lilian. „Všichni pacienti budou muset opustit pokoje. Na chodbách bude pěkná tlačenice.“

Jan si představí staré pacienty, které viděl ve sklepě, a jejich prázdné pohledy.

„A jak to bude s Rösselem?“ zeptá se.

„Ten strážce, co ho Hanna kontaktovala, Carl, ho vyvede z oddělení do návštěvní místnosti.“

„A tam budete čekat vy…“

„Přesně tak. Tam se s Rösselem setkáme a promluvíme si s ním. Řekne nám, kde je John Daniel pohřben.“

„Ty tomu věříš?“

„Vím to,“ odpoví Lilian. „Hanna říkala, že jí to Rössel slíbil.“

Jan na to chce zareagovat, ale zaváhá.

„Mohlo by se to zkomplikovat…,“ namítne tiše.

„To je sice fakt, ale my jsme dobře připravení. Budeme na to čtyři: já, můj brácha a naši dva kamarádi. Všechno máme promyšlený. Už dvakrát jsem bráchu pustila do Mýtiny, aby prozkoumal terén.“

„Pokaždé to bylo večer, viď?“

Lilian přikývne.

„Tak v tom případě tvého bratra viděly naše děti.“

„Fakt?“

„Mira jednou v noci viděla, jak u její postele stojí nějaký muž… Nejste tak opatrní, jak si myslíte!“

„Já myslím, že jsme.“ Lilian se na něho zadívá. „Tak a teď už všechno víš… Půjdeš do toho s náma?“

„Já?“ podiví se Jan. „K čemu bych vám tam byl?“

„Mohl bys nám dělat zeď.“

„Uvidím,“ řekne Jan po chvíli. „Rozmyslím si to.“

Jan cestou domů myslí na to, co mu Lilian vyprávěla o požárním cvičení.

Pacienti opustí své pokoje. Na chodbách bude pěkná tlačenice. Stejně jako ostatní pacienti opustí svůj pokoj i Rami.

Následující ráno si Jan zamluví prádelnu. Sejde do sklepa a dá vyprat jednu pračku bílého a jednu barevného prádla.

Cestou vzhůru po schodech se zadívá na jmenovku V. LEGÉN a zastaví se. Přestože ví, že by už asi neměl souseda navštěvovat, uvědomí si, že si Legéna oblíbil. Ten muž je svůj.

Stiskne zvonek. Dveře se asi po minutě otevřou. Jan zvedne ruku na pozdrav.

„Dobrý den, to jsem jenom já, váš soused… Jak se máte?“

„Ujde to.“

Legén zůstane stát mezi dveřmi. Nezavře je, ale ani Jana nepozve dál.

„Nechtěl byste ke mně zajít na kafe?“

Tu otázku položil Jan. Má pocit, že je načase, aby sousedovi také něco nabídl. Legén se zamyšleně poškrábe na zátylku.

„Máte tmavě praženou?“

„Ano. Myslím, že mám,“ odpoví Jan.

„Tak dobře!“

Soused zvedne z podlahy igelitovou tašku a vyjde rovnou na chodbu, jako by na takové pozvání čekal už dlouho. Jan ho zavede po schodech do svého bytu.

„Moc místa tu teda nemáte,“ poznamená Legén a zvědavě si prohlíží nahromaděný nábytek.

Jan si povzdechne.

„To nejsou moje věci.“

Jan odejde do kuchyně a během deseti minut už kávovar běží naplno. Legén se usadil u stolu, Jan mu nabídl několik knäckebrotů.

„Co vaše víno?“

„Je silný… Bude silný.“

Legénův hlas zní spokojeně. Jan upije trochu kávy a přemýšlí o tom, kolik je asi sousedovi let. Odhaduje, že by mu mohlo být kolem sedmdesáti. Před čtyřmi nebo pěti lety přestal pracovat v Patricii a odešel do důchodu, takže by to odpovídalo.

Oba mlčky pijí kávu a Jan se pak zadívá na hodinky. Je pět minut po desáté – zapomněl na prádlo!

„Počkejte, prosím vás, hned se vrátím!“ řekne Legénovi.

Jan projde předsíní a otevře vchodové dveře. Vidí, že na schodišti někdo je – sousedka. Malá hubená starší paní nese v náručí přeplněný koš s prádlem. Je to jasné: má prádelnu zamluvenou po Janovi. Žena se zatváří hodně kysele.

„Mrzí mě to… Úplně jsem ztratil pojem o čase!“

Žena nic neříká, jen pokyvuje hlavou. Jan za sebou ještě ani nestihne zavřít dveře a z ženy náhle vypadne:

„Takže vy se s ním přátelíte?“

„S kým?“

„S Vernerem Legénem.“

„Zajímá vás, jestli jsme přátelé?“ řekne Jan tiše, aby to Legén neslyšel. „To nevím… Občas spolu prohodíme pár slov.“

„Ale byl jste v jeho bytě…,“ dodá sousedka.

„Ano, byl. Byl jsem si od něho půjčit cukr,“ vysvětlí Jan.

Usměje se, ale žena jeho úsměv neopětuje, jen se na něho zadívá a zeptá se:

„Má tam nějaký zbraně?“

„Zbraně?“

„Nože, pušky nebo tak,“ řekne žena. „Mít takovýho souseda je o strach!“

Jan nechápavě kroutí hlavou.

„No jo, on už je teď asi v klidu,“ řekne si žena pro sebe. „Vždyť už má taky svý léta!“

Na chodbě zavládne ticho. Žena vykročí a chystá se, že sejde dolů do prádelny. Jan zůstane stát ve dveřích. Nakonec mu to nedá a tichým hlasem se zeptá:

„Legén dřív míval nějaké zbraně?“

Žena se zastaví.

„Tady ne. Pokud vím, nikomu z domu nic takovýho neukazoval.“

„A někde jinde?“

Sousedka se na něho zadívá.

„Vy jste neslyšel o tom, co proved v Göteborgu?“

„Ne.“

„Zabil spoustu lidí. Normálně mu přeskočilo! Běhal po ulici a jednoho po druhým bodal nožem!“

Jan ji poslouchá, nic jiného mu ani nezbývá. Není schopen pohybu.

„Legén?“ řekne jen. „On někoho zabil?“

Žena přikývne.

„Všichni v baráku to vědí!“ Povzdechne si a dodá: „Nikdo z nás ho tady nechce! Měli si ho nechat tam, kde byl zavřenej předtím – ve Svatý Psycho!“

Jan nevěří svým uším.

„Ale on tam přece neseděl. Pracoval v prádelně…“

Sousedka opět přikývne.

„Jo, to až pozdějc! Co já vím, tak tam zaměstnávaj i bejvalý pacienty… Je to tam pěkná sbírka cvoků a doktorů!“

Žena si znovu povzdychne a sestupuje po schodech s košem v náručí.

Jan se vydá za ní a v prádelně si urychleně sebere své prádlo. Když se pak vrátí nahoru, zjistí, že dveře jeho bytu jsou pootevřené – zapomněl je zavřít.

Co Legén? Vyslechl si jeho rozhovor se sousedkou?

Jan se zastaví na prahu a přemýšlí, co má udělat. Nakonec vejde dovnitř.

Legén stále sedí u kuchyňského stolu, hrneček s kávou má opět plný. Otočí se k Janovi.

„Aha, tak už jste zpátky…,“ řekne.

Soused má také zapálenou dýmku, ale jeho spokojený výraz je tentam.

„Slyšel jsem, co ta ženská povídala,“ řekne Janovi. „Bylo to slyšet na celej barák.“

Jan přejde tiše ke stolu. Neví, co na to Legénovi říct. Nespouští oči z jeho rukou, které svírají hrnek s kávou. Z rukou, v nichž tenkrát, když pobíhal po ulici, držel nůž.

Jan se nadechne, a aby řeč nestála, zeptá se:

„Byl jste v Patricii spokojený?“

Legén neodpoví, jen potáhne z dýmky, a tak Jan pokračuje:

„Ptám se proto, že jste tam žil tak dlouho…“

„Celej život,“ doplní Legén. Vypustí obláček dýmu a dodá: „Ale nikoho jsem nezabil. No, ne, njet… Byl jsem tam kvůli mámě.“

Jan se na něho zadívá.

„Moje máti žila nemorálním stylem života, jak tomu tenkrát říkali… Ve třicátejch letech měla děti s několika chlapama. Hodně flámovala a nedělala si z toho hlavu. Pak ji poslali do Patricie, která tehdy fungovala jako odkladiště pro divný lidi, co se nehodili do společnosti. Já byl tehdy ještě dítě. Svezl jsem se s matkou, dalo by se říct… A už jsem tam zůstal.“

„Takže jste nikoho… neubodal?“

„To jsou jenom drby!“ řekne Legén. „Takový ty řeči, co se do zblbnutí opakujou.“

Jan mlčky přikyvuje. Věř mu! pomyslí si.

Posadí se ke stolu.

„Chtěl jsem se vás na něco zeptat,“ řekne. „Když je na klinice vyhlášen požární poplach, co se v tom případě děje v prádelně?“

„To máme natrénovaný,“ odpoví Legén, jako by v Patricii stále pracoval. „Dostali jsme k tomu příkazy… Jestli nás neudusí kouř, musíme vypnout mašiny a vyběhnout nahoru ke vchodu.“

„Takže výtahem byste nejeli…“

„Když hoří, výtah se nesmí používat,“ řekne Legén.

Ticho. Legén si vyndá dýmku z úst a skloní se ke své igelitce. Vyndá z ní litrovou láhev jasně žlutého vína a postaví ji před Jana.

„Tady máte jednu láhev. Není sice z nejlepší várky, ale není špatná… Ale co, nakonec se to stejně změní v moč!“

„Děkuju.“

Opět ticho.

„Chcete odtamtud někoho dostat?“ zeptá se Legén.

„Ne, vůbec ne,“ odpoví Jan bezděčně. „Chci jen…“

„Jestli to uděláte,“ přeruší ho soused, „tak si vyberte někoho, kdo si to zaslouží. Pár pacientů odtamtud by si mělo vyměnit místo s některejma bláznama, co běhaj tady mezi náma.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Ramiin útěk se nezdařil. Jan to pochopil, když z chodby zaslechl výkřiky a řinčení rozbitého skla.

Poslouchal ty zvuky, ale nic neudělal, zůstal sedět ve svém pokoji a dál kreslil seriál o Plachém. Po výkřicích se kus dál na chodbě ozvala rána a po ní klapot běžících bot.

Jan se postavil ke dveřím. Uslyšel další bouchnutí dveří a další silné hlasy. Byl jich celý sbor.

Pak nastalo ticho.

Jan pak ještě chvíli čekal a nakonec opatrně vyhlédl na chodbu. Nikde nikdo, všude byl klid. Když pak přešel k Ramiiným dveřím a zaťukal, nikdo se mu neozval.

Tentokrát už věděl, kam Rami odvedli, a tak zamířil do sklepa. K zamčeným dveřím do Díry.

„Rami?“ zavolal.

Za dveřmi se ozvala její tichá odpověď:

„Ano?“

„Co se stalo?“

„Jedna z mátoh mě zahlídla a práskla mě. Tak jsem ji praštila!“

Jan si domyslel, že Rami mluví o pobledlých dívkách z jejich oddělení.

„Takže pečovatelé veverku chytili…,“ poznamenal Jan.

„Měli mě hned,“ řekla Rami. „Nedostala jsem se ani na dvůr… Kousala jsem je, ale byli na mě čtyři. Přesně jako v tý tvý partě.“

Jan nevěděl, co říct.

Rami, nad ostatními se nedá zvítězit! Sám tomu věřil – zcela určitě do chvíle, než se setkal s Rami.

Nadechl se a zeptal se:

„Jak dlouho tady budeš zavřená?“

„To mi neřekli,“ odpověděla. „Možná několik let… Ale mně je to fuk, protože vím, co udělám, až mě odsaď pustěj!“

Jan už se dál neptal – věděl, že Rami se nikdy nevzdá. Zůstal sedět u dveří a čekal, byl cosi jako opora. Po chvíli řekl:

„Jestli to zkusíš znovu, tak do toho půjdu s tebou.“

„Vážně?“

„Jo.“

Nelhal. Útočiště v Pandemu se mu sice opustit nechtělo, ale s Rami by šel kamkoli.

„Víš, kam se chystám?“ zeptala se Rami.

„Kam?“

„Do Stockholmu. Musím tam… Za sestrou.“

„Tak dobře,“ řekl Jan.

„Založíme tam kapelu,“ řekla Rami. „Budem vystupovat na Sergelově náměstí a za peníze, co vyděláme, natočíme písničky na desky… Sem se už nikdy nevrátíme!“

„A co naše dohoda?“

Rami se zřejmě zamyslela.

„To, cos slíbil, splníš pozdějc… A já taky splním svůj slib. Musíš mi dát svoji adresu!“

„Fajn,“ řekl Jan. „Teď už ale musím jít… Mám pohovor.“

„S tím tvým Psychožvanilem?“

„Hm… Nevadí mi to. Zajímá se o to, co mu říkám.“

„To já taky,“ namítla Rami.

„Já vím!“

„Jestli mě pustěj, stavíš se u mě večer na pokoji?“

Jan zrudl. Byl rád, že ho teď Rami nevidí.

„Já…,“ řekl.

Nedokázal už ze sebe dostat ani slovo. Ta zbývající tři slova vyslovil jen v duchu:… tě miluju, Rami.

„Proč nás zamykáte?“ zeptal se Jan.

„Prosím?“ podivil se Tony.

„V té místnosti ve sklepě.“

„Tam zavíráme jen ty pacienty, kteří jsou agresivní. Aby si neublížili,“ vysvětlí Tony. „Jsou tam jen načas, tak dlouho, než se uklidní – stejně jako jste u nás na klinice všichni ostatní jen načas.“

Protože Jan neodpověděl, psycholog se k němu naklonil:

„Jane, jak se cítíš?“

„Dobře.“

„Našel sis tu nějaké kamarády?“

„Myslím, že ano.“

„To je dobře. A co myšlenky na to, že by sis ublížil, které jsi míval? Už je nemáš?“

„Myslím, že ne.“

„Tak to už bychom tě mohli propustit, co říkáš?“

Jan si uvědomí, že se ho chtějí zbavit. Všechno je jen načas. Zřejmě potřebují jeho pokoj pro někoho jiného.

„Já nevím.“

„Ty nevíš… Ale tady přece nemůžeš zůstat!“

Jan mlčel.

Kdyby Ramiin další plán na útěk nevyšel, pak by ho to, co právě Tony vyslovil, docela lákalo: až do smrti by zůstal za ohradou Pandemu a už nikdy by se nemusel vrátit zpátky do světa za ní. Už nikdy by nepotkal Čtyřku.

„Doma ti bude dobře, uvidíš,“ řekl psycholog. „Pojedeš domů a začneš zase chodit do školy… Najdeš si přátele a začneš žít. A přemýšlet o tom, čím bys chtěl být.“

„Čím bych chtěl být?“

„No ano. Jakému povolání by ses chtěl věnovat?“

Jan se zamyslí a zmíní jedno povolání, přestože do té doby o něm neuvažoval:

„Možná budu učitelem.“

„Proč zrovna učitelem?“

„Já… Chtěl bych se starat o děti a chránit je.“

Poté, co pohovor skončil, se Jan potuloval po chodbách. Blížila se doba večeře, z televize ve společenské místnosti se ozývaly nějaké hlasy. Jan sešel do sklepa. Dveře do Díry ale byly otevřené dokořán – Rami už pustili ven.

O čtvrt hodiny později vešla Rami do jídelny. Dostavila se jako poslední, Jan už seděl u stolu u okna. Rami si k němu ale nepřisedla, vybrala si volný stůl v rohu. Takhle to bývalo poslední dobou vždycky: čím víc se ti dva stýkali, tím méně často spolu sedávali v jídelně u jednoho stolu. Jako by měl být jejich vztah před celým osazenstvem Pandemu utajen.

Rami se na něho přesto chvílemi přes stoly podívala. Oba věděli, oč jde.

Po jídle se Jan vrátil do svého pokoje a díval se tam do bílé stěny. Už brzy pojedeš domů.

On ale domů jet nechtěl. Nečekali tam na něj žádní přátelé, jen Čtyřka.

Asi o půl hodiny později zaslechl, jak se dveře sousedního pokoje otevřely a vzápětí zase zavřely.

Vyčkával.

Úderem deváté začalo světlo na chodbě svítit tlumeně. Ve čtvrt na deset vyšel Jan z pokoje a opatrně zamířil k Ramiiným dveřím.

Zevnitř se ozýval tichý hovor – Rami telefonovala z odcizeného přístroje. Jan počkal, až hovor ukončí, a pak zaklepal.

Rami pootevřela dveře, aby zjistila, kdo je za nimi, a pak ho pustila dovnitř.

„S kým jsi to mluvila?“

„Se ségrou. Říkala, že na mě čeká. Potřebuje mě.“

„Takže utečeš do Stockholmu?“

„To už jsem ti přece řekla, ne?“

„Kdy?“

„Zítra brzo ráno… Půjdeš se mnou?“

Jan přikývl a podal jí kousek papíru.

„Tady je moje adresa,“ řekl. „Řekli mi, že budu muset odjet domů, pro všechny případy si ji vem. Už mě tu nechtějí.“

Rami si lístek zasunula do džínů.

„A ty bys tu snad chtěl zůstat?“ podivila se.

„Někdy mám ten pocit. Je tady takový klid… A jsi tady ty!“

„Pojď ke mně!“

Vztáhla k němu ruce a on ji objal.

„Vyřídíme si to s nima – s Psychokeckou i se Čtyřkou!“ zašeptala mu do ucha. „Slibuju ti to!“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

49

Dva mrtví u lesního jezera – vraždící šílenec

Jan sedí ve svém bytě a prohlíží si novinový výstřižek s tímto titulkem. Čte si ho stále dokola.

Vraždící šílenec. Jan o těch slovech přemýšlí. Kdo to je? Někdo jiný, šílený. Nejsem to já, kdo ta slova napsal, a nejsi to ani ty, kdo je čteš.

Je to někdo jiný. Ale kdo?

Je pátek večer, Jan se vrátil ze školky. Do požárního cvičení zbývá přesně týden. Lilian je pevně rozhodnutá, že uskuteční svůj plán promluvit si v návštěvní místnosti s Ivanem Rösselem. Ona a Lilian si teď šeptají také s Janem, nejen mezi sebou. Jan ví, co se chystá, a obě ženy zřejmě chtějí mít jistotu, že je s nimi na jedné lodi.

Jan jim ale neslíbil nic jiného, než že bude držet jazyk za zuby.

Když jel na kole ze školky domů, zahlédl primáře, jak dlouhými kroky prochází kolem betonové zdi. Högsmed ho poznal a zvedl ruku na pozdrav. Jan se na něho usmál a také mu zamával. Primář pak zmizel za ocelovou bránou. Možná měl namířeno do kanceláře, aby tam na někom dalším vyzkoušel svůj test s klobouky a čepicemi.

Jan si říká, že Högsmed je asi dobrý psychiatr, jen vůbec netuší, co se na jeho klinice v noci odehrává. Neví nic o tom, že ze školky se dá do Patricie proniknout sklepním průchodem, neví nic o tajných dopisech a schůzkách v návštěvní místnosti. Myslí si, že ve Svaté Patricii všechno běží tak, jak to společně s vedením naplánoval.

Porušovat zavedený pořádek je součástí lidské přirozenosti, pomyslí si Jan. Jak děti, tak dospělí se stále snaží obcházet pravidla.

Ještě týden. Čas nelze zastavit.

Tikot hodin – stejně jako tenkrát v Rysovi – Jana stresuje.

Zvedne se a jde ke krabicím pro starý deník – pro ten, co mu dala ve skladu v Pandemu Rami.

Zadívá se na jeho desky, na nichž je přilepená fotografie z Polaroidu, kterou vyfotila Rami, když se setkali poprvé. Překvapuje ho, jak na ní vypadá mladě a zdravě. Když si vzpomene na to, že čtyřiadvacet hodin předtím, než byl vyfotografován, byl tak blízko smrti… Nejprve téměř podlehl dehydrataci v sauně, pak se omámil tabletkami na spaní, pořezal si žíly žiletkami a nakonec se málem utopil v rybníku… Na snímku má přesto hlavu vzhůru a hledí přímo do objektivu.

Sešit neobsahuje jen poznámky s jeho vzpomínkami a úvahami, ale také několik složených novinových výstřižků; Jan si ho nechal možná kvůli nim. Čas od času, vždy pozdě večer, si je vezme a čte si je.

Na prvním z nich, kompletní dvoustraně z novin, je mimo jiné velká černobílá fotografie, na níž je zachycena několikametrová skála, jež se zvedá nad klidnou vodní hladinou. Pod velkým nápisem Dva mrtví u lesního jezera – vraždící šílenec je uveden podtitulek:

Dva chlapci, kteří si vyjeli stanovat, byli zavražděni.

Jan si tento článek pročítá už patnáct let a jeho text už zná skoro nazpaměť:

Dva chlapci ve věku patnáct a šestnáct let byli včera večer přepadeni a usmrceni neznámým pachatelem. Chlapci právě stanovali na skále nad lesním jezerem, které je vzdálené dvanáct kilometrů od Nordbro.

Podle informací policie vrah při útoku do obou chlapců bodal přes celtu a způsobil jim mnohočetná bodná zranění. Poté jejich těla i se stanem sroloval a shodil ze skály do vody. Těžce poranění chlapci se ze stanu nedokázali vyprostit a utopili se.

Článek pokračoval ještě dvěma sloupci, v nichž se k události vyjádřil policejní komisař a nastínil několik možných vyšetřovacích verzí.

Jan měl v deníku ještě jeden složený výstřižek – článek, který byl otištěn následujícího dne:

Nalezena třetí oběť.

U silnice byl nalezen chlapec

s vážnými poraněními hlavy.

Ve středu ráno byl v příkopu u silnice nedaleko Nordbro nalezen zraněný šestnáctiletý chlapec; pravděpodobně byl přejet neznámým vozem, jehož řidič však z místa nehody ujel. Chlapec byl v bezvědomí, měl poranění na hlavě, tržné rány a několikačetné zlomeniny nohou. Byl převezen na akutní příjem Západní nemocnice, ovšem zatím se neprobral z bezvědomí.

Policie nevylučuje, že tato tragická událost může souviset s vraždou dvou chlapců, o níž jsme psali včera; k ní totiž došlo u jezera vzdáleného jen asi kilometr od místa, kde byl zraněný chlapec nalezen.

„Tito tři mladíci zřejmě v noci, kdy na ně vrah zaútočil nožem, stanovali u jezera společně,“ říká komisař Hans Torstensson z krajského oddělení policie.

Je možné, že třetí z chlapců se pokusil utéct po silnici a byl někým přejet; k této verzi se však komisař nechce zatím vyjadřovat.

„Naše vyšetřování bude pokračovat tak dlouho, dokud případ nebude zcela objasněn,“ řekl komisař.

Jan si klade otázku, jestli si na tento případ kromě něho po patnácti letech ještě někdo vzpomene. Rodiny chlapců vzpomínají určitě, to je jasné, ale i ty se snad už přes tyto události nějakým způsobem přenesly. Rodiče a sourozenci obětí – pokud nejde o lidi typu Lilian – zatnuli zuby a svůj smutek v sobě pomalu zpracovali. Navzdory slibu komisaře Torstenssona policejní vyšetřovatelé případ nakonec odložili. Zločin nevyšetřili a všechny podklady k němu založili do desek, které skončily na polici v archivu.

Je tedy docela dobře možné, že smrtí těch chlapců si dodnes láme hlavu už jen Jan.

Dva mrtví, jeden těžce zraněný.

Kdo jim to udělal?

Tuto otázku si kladl dlouhé roky, v době, kdy už dávno necítil počáteční úlevu.

Protože si už asi týden do deníku nic nezapsal, nalistuje prázdnou stránku a začne si poznamenávat, jak se mu momentálně vede. Píše o Mýtině, o jejích zaměstnancích a o svých tajných výletech na kliniku. Na závěr uvede:

Přišel jsem do Vally, abych znovu navázal kontakt s Rami, ale nejen to: chtěl jsem také pracovat s ohroženými dětmi, pomoct jim, aby se jim vedlo dobře.

Přišel jsem sem také proto, abych začal skutečně žít a našel si přátele. Ale to se mi nedaří. Možná za to může Rami. Možná byla mým štítem vůči okolnímu světu…

Žádné z těchto přiznání by Rami do očí neřekl, ovšem promluvit si s ní chce, a to co nejdřív.

Zadívá se na hodinky: čtvrt na deset. Ještě není pozdě projet se na kole.

Stejně jako Lilian se i on připravuje na požární cvičení.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

50

Na noční obloze se shlukují černá mračna; visí nad klinikou a na les se z nich snáší slabý déšť. Jan si setře z čela ledově studené kapky, vplíží se do křoví a najde si úkryt pod břízou.

Pak si sedne na bobek a vezme do ruky Anděla. Před jeho očima se zvedá klinika, v níž má spřízněnou duši. Déšť a chlad mu nevadí.

„Veverko, jsi tam?“ zašeptá do mikrofonu a dívá se přitom na nehybnou fasádu budovy, k oknu ve čtvrtém patře.

Světlo v okně zhasne a pak se znovu rozsvítí.

Jasný, jednoznačný signál – Rami je v pokoji.

Jan zvolna vydechne a zeptá se:

„Pořád se chceš odsud dostat?“

Světlo znovu na okamžik zhasne a pak se rozsvítí.

Ano.

„Co nejdřív?“

Ano.

Oba signály následovaly hned po jeho otázce, beze stopy zaváhání. Takhle nereaguje žena, která je dezorientovaná nebo utlumená léky. Jan opět zvedne Anděla k ústům:

„Taky bych se s tebou rád setkal. Zajímalo by mě, co se s tebou stalo poté, co jsi utekla z Pandemu. Čekal jsem, že se ozveš, ale marně… Vím jen to, že jsi dodržela naši dohodu. Čtyřka díky tobě přestala existovat.“ Jan se odmlčí, chvíli se soustředí a pak pokračuje: „Ale jak jsi to udělala? Říkala jsi, že znáš někoho, kdo se o ně postará. Celé roky mi to vrtá hlavou… Kdo to byl?“

Plachý, říká si v duchu. Ale kdo to byl? Kdo byl Plachý?

Nedostane žádnou odpověď. V okně se stále svítí.

„Stejně… Niklase, Petera a Christera mi líto nebylo, nešlo mi to. Ze Čtyřky zbyl teď už jen jeden člen. Jmenuje se Torgny. Torgny Fridman. Před patnácti lety jsem ti o něm vyprávěl, je majitelem železářství v Nordbro. To je to místo, kde jsem vyrůstal. Má ženu a děti, žije si šťastným životem… Já mu ale pořád nedokážu zapomenout, co mi provedl.“

Světlo v okně nezhasíná. Jan přesto věří, že ho Rami dál poslouchá.

„Musím ti říct ještě něco: vystudoval jsem pedagogiku, už jsem deset let po škole a je ze mě učitel v mateřské školce. Pracoval jsem ve více školkách a na jedné z prvních jsem se setkal s malým chlapcem jménem William… Taky s jeho matkou. Byla mi povědomá. Víš, kdo to byl? Psychokecka z Pandemu! Ta tvoje psycholožka, vzpomínáš si? Chtěla jsi po mně, abych jí něco provedl. Říkala jsi, že ji mám vytrestat.“

Ticho. Jan se ve svém doznání dostal k tomu nejdůležitějšímu bodu. Původně zamýšlel, že ho pronese triumfálním tónem, ale jeho hlasu nyní schází síla, a tak to nakonec vyzní spíš jako omluva:

„Takže… Jednou, když jsme byli na procházce v lese, jsem Williama odlákal od ostatních dětí a zavřel jsem ho v jednom starém bunkru. Měl se tam dobře – v rámci možností. Jeho rodiče na tom byli hůř. Psychokecka zažila několikadenní stres.“

Jan se právě doznal, ale to není všechno – chce Rami sdělit ještě něco:

„A teď ti musím vysvětlit, jak se dostaneš ven!“

Zadívá se k oknu a pokračuje:

„Příští pátek večer se u vás bude konat požární cvičení. Strážci odemknou všechny pokoje a pacienti je budou muset opustit. Víš o tom?“

Světlo zhasne a hned se zase rozsvítí.

„Musíš se oddělit od ostatních pacientů,“ pokračuje Jan. „Na vašem oddělení je sklad. Jeho dveře nebudou zamčené, zámek jsem zablokoval papírkem. V tom skladu, za skříní, uvidíš starý výtah, o kterém už nikdo neví. Tím se dostaneš přímo do sklepa.“

Světlo zabliká, Rami rozumí.

„Budu tam na tebe čekat,“ slíbí Jan. „A pak společně utečeme.“

Opravdu to může Rami slíbit? Na to, co by se v pátek mohlo pokazit, nechce myslet. Čeká jen na její odpověď.

A ta skutečně přijde: světlo naposledy zhasne a pak se rozsvítí.

„Fajn… Tak brzy na shledanou, Rami!“

Jan Anděla vypne.

Je rád, že může odejít, les v něm vzbuzuje pocit osamělosti. Ale už to nebude dlouho trvat a osamělý nebude.

O dvacet minut později zazvoní u dveří Lilianina domku. Přijde mu otevřít Lilian, jejího bratra není nikde vidět. Lilian mu dovolí vejít dovnitř, ale jen do předsíně. Je nervózní, na nějaké vybavování nemá náladu.

„Tak už ses rozhodl?“

Jan si vzpomena na to, jak se Ramiino okno zhasínalo a rozsvěcelo, a přikývne.

„Ano.“

„Jdeš do toho s námi?“

Jan přikývne.

„Můžu hlídat ve školce,“ navrhne. „Zatímco vy půjdete za Rösselem do návštěvní místnosti, budu na vás čekat dole.“

„Budeme taky potřebovat řidiče,“ řekne Lilian. „Ty máš auto, viď?“

„Mám.“

„To se nám bude hodit,“ říká Lilian. „Svezeš nás do školky a zpátky.“

Lilian je soustředěná a střízlivá. Jan slyší, že v patře někdo chodí.

„Takže s Rösselem si promluvíte o tvém bratrovi,“ řekne. „O ničem jiném?“

„Ne.“

Lilian se mu podívá do očí. Jan udělá totéž a najednou si vzpomene na Högsmedova slova o tom, jak je léčba psychopatů obtížná.

„Jaký měl podle tebe Rössel důvod, když souhlasil, že se s vámi setká?“ zeptá se. „Chce se přiznat, aby se mu ulevilo? Aby se z něj stal dobrý člověk?“

Lilian skloní hlavu.

„Je mi jedno, co to s ním udělá,“ řekne. „Jde mi jen o to, aby nám řekl pravdu.“

Na pondělní ranní schůzce, když si zaměstnanci Mýtiny navzájem sdělují, jak se jim daří, Marie-Louise všem připomene, že se bude v pátek konat požární cvičení.

„Bude rozsáhlé – zúčastní se ho také policie a záchranáři,“ říká. „Ale celé to proběhne večer, takže nás se to týkat nebude. Školka bude jako obvykle zavřená.“

Ne tak docela, pomyslí si Jan.

Z protější strany stolu se na něho krátce zadívá Lilian. Tváří se zachmuřeně, unaveně. Z úst jsou jí cítit peprmintové

tablety.

Začíná nový pracovní týden. Dny běží jeden za druhým a najednou je tu pátek.

Poslední dítě, které Jan toho dne vyzvedává v návštěvní místnosti, je Leo.

Když se otevřou dveře výtahu, Jan na okamžik zahlédne jeho otce, nevysokého muže se silnýma rukama v bílé nemocniční haleně. Než muž zmizí za dveřmi, které vedou z místnosti do nitra kliniky, na okamžik se zadívá k výtahu. Nakonec ještě zvedne ruku, zamává Leovi a jeho syn mu jeho gesto oplatí.

Když se pak Jan vrací s Leem do školky, je chlapec klidný a nemluvný.

„Jsi rád, že se můžeš vídat s tatínkem?“ zeptá se ho Jan, když vystupují z výtahu do chodby.

Leo přikývne. Jan mu položí ruku na rameno. Doufá, že až Leo vyroste, bude nad ním bdít Patricie. Světice, nikoli klinika.

Jan potom Lea předá jeho pěstounům. Marie-Louise se na něho usměje a řekne:

„Líbí se mi, jak ty transfery s dětmi zvládáte. Nikdy nebýváte nervózní jako děvčata.“

„Jaká děvčata?“

„Hanna a Lilian… Vždycky, když se vracejí z návštěvní místnosti, jsou takové neklidné. Ani se jim nedivím.“ Znovu se usměje. „Nejsme na ten typ lidí zvyklí.“

„Typ lidí? Máte na mysli pacienty?“

„Ano,“ odpoví Marie-Louise. „Ty, kteříjsou tam zavření.“

Jan se dívá na její usměvavou tvář, ale sám se neusměje.

„Já na ně zvyklý jsem,“ řekne. „Vím, jací jsou.“

„Jak to myslíte?“

„Když mi bylo čtrnáct, taky jsem byl takhle zavřený.“

Marie-Louise se přestane usmívat a zatváří se nechápavě. Jan proto dodá:

„Léčil jsem se na psychiatrii. Říkali jsme tomu Pandem – Psychiatrická nemocnice pro děti a mladistvé. Bylo to léčebné zařízení obehnané ohradou, stejně jako Svatá Patricie. V Pandemu žili všichni pacienti pohromadě. Ti nebezpeční i ti vystrašení.“

Marie-Louise zavře otevřená ústa. Zdá se, že neví, co říct.

„A důvod?“ zeptá se nakonec. „Proč jste tam byl?“

„Byl jsem jedním z těch vystrašených,“ odpoví Jan. „Bál jsem se světa za zdmi nemocnice.“

V kuchyni nastane ticho.

„Tak o tom jsem nevěděla,“ řekne Marie-Louise po chvíli. „Jane, o tom jste se mi nezmínil!“

„Nikdy jsme se k tomu nedostali. Já se za to nestydím.“

Marie-Louise sice chápavě přikyvuje, ale jako by se teď začala na Jana dívat jinak: po zbytek dne po něm pošilhává, její pohled je ostražitý. Už mu zřejmě nedůvěřuje tak jako dřív. Jan svou nadřízenou zradil – odhalil jí svou popraskanou duši.

Ale teď už je to jedno. Prasklinami proniká světlo.

Poslední věc, kterou Jan během své pracovní doby udělá, je, že si z ruksaku vyndá Ramiiny knížky a svůj deník a zamkne je do své skříně. Přestože ji má plnou, jsou tu bundy, deštník a několik knih, knížky se mu do ní nakonec podaří nacpat.

Až se Rami v pátek večer dostane ze Svaté Psycho, skříň otevře a všechny knížky jí ukáže. Včetně ilustrací, které dokreslil tuší.

Jan musí Rami pomoct, musí ji dostat z kliniky. Tentokrát všechno půjde hladce, od začátku až do konce.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

PANDEM

Jan věděl, že z Pandemu se dá utéct jedinou cestou: oknem nad sporáky v kuchyni. To se občas otevíralo, zaměstnanci tak větrali pach z jídel. Kuchyň se nacházela v zadní části budovy a neměla na dveřích zámek; přes den v ní ale téměř vždycky někdo byl. Pokud tudy chtěl někdo utéct, musel si proto přivstat.

Jan se vzbudil v šest – měl nařízený budík. Když začal drnčet, Jan otevřel oči a uvědomil si, že vedle něho leží dlouhé štíhlé tělo. Byla to Rami a měla otevřené oči.

Jan rychle zasunul ruku pod sebe a šátral po prostěradle. Bylo suché.

Rami zvedla hlavu a políbila ho na čelo.

„Stockholm!“ řekla.

Jan chtěl zůstat ležet, ne utéct, ale přikývl. Oba vstali.

Nerozsvítili, oblékli se a vyplížili se na chodbu jako dva šedé stíny. Jan si nesl v podpaží brašnu, v níž měl prádlo, deník a přehoz z postele; za ním šla Rami se svou taškou a velkým černým předmětem. Jan poznal její pouzdro na kytaru.

„Ty si ji bereš s sebou?“ zašeptal.

Rami přikývla.

„Vždyť jsem ti to už říkala: ve Stockholmu budeme vystupovat na ulici a vyděláme si peníze.“

Jan zpívat neuměl, ale nic Rami neřekl a vydal se za ní.

Všechny dveře na chodbě byly zavřené. Platilo to i pro pokoj personálu na konci chodby. Když kolem něj procházeli, Jan se na jeho dveře dlouze díval.

Dveře do kuchyně byly otevřené; Jan hned viděl, že je za nimi zhasnuto, že tam tudíž nikdo není.

„Otevřu to okno!“ řekla Rami.

Položila pouzdro s kytarou na podlahu vedle dřezů a pak odsunula západky okenních rámů. Okno se otevřelo dokořán a dovnitř vtrhl ledový ranní chlad. Rami se zhluboka nadechla.

„Stockholm!“ řekla znovu, jako by to bylo nějaké magické místo.

Pak se rychle vyšplhala na plotnu a vyskočila z okna. Pod ním se rozprostírala kamenná veranda, na níž stál stůl a několik dřevěných židlí.

Jan se díval, jak si Rami bere jednu z nich a běží s ní přes trávu k ohradě. Když byla asi v půli cesty, ohlédla se. Jan na ni sice kývl, ale zůstal stát v okně.

Sakra! řekl si v duchu.

Bez rozmyslu se otočil a rozeběhl se zpátky do chodby.

Zabočil doprava k ložnicím a k místnosti pro personál. Zastavil se a třikrát silně zabušil na dveře. Pak se urychleně vrátil do kuchyně.

Rami na něho zatím čekala v trávě.

„Cos dělal?“

„Byl jsem na záchodě,“ zalhal.

Pak se protáhl oknem a vyskočil ven.

„Stůl!“ řekl.

Postupovali podle plánu: každý vzal stůl z jedné strany, odnesli ho k ohradě a Rami na něj postavila židli. Jan na ni vylezl a snažil se přes ohradu přehodit přehoz. Napotřetí se mu to povedlo: hnědá látka teď visela přes ohradu a zakrývala ostnatý drát.

Přestože u ohrady byla zima, Jan se potil. Krátce se otočil k Pandemu a zjistil, že ve všech oknech kromě jednoho je stále zhasnuto. Svítilo se v pokoji personálu.

Za oknem místnosti byly vidět dvě postavy: mladá asistentka, jejíž jméno Jan neznal, a Jörgen, který si rychle oblékal košili. Ti dva tam spolu jistě přespali, stejně jako Jan a Rami.

Jan se zadíval na Rami.

„Běž první!“ řekl.

Rami byla lehčí než on. Vyskočila ze židle na ohradu – proměnila se ve veverku a zachytila se drátěných ok ohrady pod přehozem. Nejprve si jednu nohu přehodila přes ohradu a pak se přehoupla celá.

Dívali se na sebe přes ohradu. Jan zvedl pouzdro s kytarou a podařilo se mu je přehodit Rami. Kývla na něj a řekla:

„Teď ty!“

Jan vyskočil na pletivo. Nebyl jako veverka, držel se na něm silou vůle. Ostnatý drát začal propichovat přehoz a škrábal ho do dlaní, ale nakonec se mu přesto podařilo vytáhnout se až nahoru a přeskočit na druhou stranu.

Vtom někdo zabouchal na okenní tabulku – byli přistiženi.

Otevřely se dveře, někdo za nimi volal.

Jan nervózně polkl, ale neohlédl se a klesl společně s Rami k zemi. Posbírali si za ohradou věci a bok po boku se rozběhli po cestičce. Bylo za deset minut sedm, nikde živá duše. Vycházelo slunce.

Už se neřídili plánem, jen utíkali, aby se dostali od Pandemu co nejdál. Kromě toho, co měl na sobě, neměl Jan žádné jiné oblečení a v kapse měl jen padesát korun.

„Jsme volní,“ řekla Rami a hned nato vykřikla: „Stockholm!“

Jan tady za ohradou viděl Rami poprvé nadšenou, téměř šťastnou. Dívala se na něho, její tváře hořely radostí. Jan se na ni také usmál. Najednou poznal, jaké to je být šťastný v přítomnosti milovaného člověka.

Bylo mu čtrnáct a byl zamilovaný až po uši.

Netrvalo to ani deset minut a měli personál Pandemu v patách. Po stezkách kolem nemocnice nikdo nechodil, Jan a Rami byli svým pronásledovatelům stále na očích.

Ranní ticho vystřídal zvuk motoru. Objevilo se auto – zpoza Pandemu se vynořil malý bílý volkswagen a namířil si to k uprchlíkům. Zrychlil. Rami se přestala usmívat.

„To jsou oni!“

Velké pouzdro s kytarou ji trochu brzdilo, předala je Janovi. Pak se dali na úprk. Pěšina se nejprve stáčela doleva, potom stoupala a sledovala malou říčku. Asfalt a voda se společně klikatily asi sto metrů, pak se objevil úzký dřevěný most.

„Tudy!“ zakřičela Rami.

Za mostem se rozkládal malý lesík, za nímž už bylo možné zahlédnout centrum města.

Jan nemusel nic říkat, společně s Rami doběhl k mostu a potom přes něj.

Rami utíkala rychleji, byla už skoro mezi stromy, když vtom na druhém břehu říčky začalo brzdit auto. Jan byl pomalejší, nesl příliš velký náklad. Ohlédl se a viděl, jak se od volantu prudce zvedá Jörgen a ze sedadla spolujezdce vstává – i když váhavěji – ta mladá dívka.

Plachý by můstek vyhodil do vzduchu, ale Jan to udělat nemohl, neměl dynamit.

Jörgen už byl uprostřed mostu, jeho kroky byly v porovnání s těmi, kterých byl schopen Jan, dvakrát tak dlouhé

Blížil se konec, útěk měl skončit neúspěchem. Jan to věděl celou dobu.

„Rami!“

Nezastavila se, jen trochu zpomalila a otočila se k němu. Rami – štíhlá postava v ranním světle, jeho životní láska.

Nemohl popadnout dech, nezbývaly mu už skoro žádné síly, a přesto udělal ještě deset nebo dvanáct dlouhých kroků a doběhl ji.

„Na, vem si to!“ vydechl a podal jí pouzdro s kytarou. Pak si zasunul ruku do džínů a vytáhl padesátikorunu. „A tohle si vem taky… Utíkej!“

Nebyl čas, ale Rami se k němu přesto naklonila, přitiskal mu tvář na tvář a zašeptala:

„Nezapomeň na naši dohodu!“

Pak s čerstvě nabytou energií proletěla trávou a zmizela v lesíku. Kytarové pouzdro jako by najednou nic nevážilo.

Jan sice ještě udělal několik kroků, ale pak se zastavil. Chyběla mu síla i vůle. Jen o pár vteřin později mu ramena sevřel pár rukou.

„Už to vzdej!“

Byl to Jörgen. Podle toho, jak oddechoval, byl i on po sprintu vyčerpaný; jeho stisk byl ale pevný. Jan ho následoval k mostu, čekala je cesta zpět do Pandemu.

„Zavřete mě teď do Díry?“

„Do jaké díry?“

„Do tý cely ve sklepě… jak do ní zamykáte pacienty.“

„Ne, to nebude třeba,“ řekl Jörgen. „Tu máme pro pacienty, kteří škrábou a koušou… A ty se přece nepereš, viď?“

Jan zavrtěl hlavou.

„To tys nám zabouchal na dveře?“ zeptal se Jörgen.

Jan přikývl.

„Proč jsi to udělal?“

„Nevím.“

Jörgen se na něho zadíval.

„Neříkej! Jane, tys chtěl, abychom tě chytili, viď?“

Jan neodpověděl.

Přešli most a zamířili k autu. Jan se celou dobu ohlížel. Jörgenova kolegyně byla stále v lesíku.

Jörgen posadil Jana na zadní sedadlo, znovu přešel most a začal na dívku volat.

V autě bylo ticho, Jan slyšel jen svůj vlastní dech.

Chtěl jsi, aby tě chytili? tázal se sám sebe. Chceš, aby chytili i Rami?

Asi po minutě vyšla dívka z lesa a kroutila na Jörgena hlavou; pak spolu několik minut mluvili u mostu. Jan sledoval, jak Jörgen vytahuje mobil a někam volá. Potom se s dívkou vrátili k autu.

„Pojedeme,“ řekl Jörgen.

Tak se také stalo. Vraceli se do Pandemu. Do jistoty za ohradou.

Jan byl uvězněný a šťastný.

Věděl, že Rami je stejně šťastná proto, že se dostala na svobodu.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

51

Čekání ve tmě, patnáct let po útěku z Pandemu.

Jan je sám, ale to už se brzy změní. Čeká v nemocničním sklepě na Rami. Prošel prádelnou a stojí ve skladu se starým výtahem.

Je pátek večer, devět hodin čtyřicet minut. Jan by správně měl být nahoře ve školce, jak s tím počítá Lilian, ale je to jinak: Jan Mýtinu opustil a přes kryt se dostal do sklepa v Patricii. Už se tady přece vyzná. Když dorazil do prádelny za podzemními sály, nikdo v ní nebyl – Legén měl pravdu. Jedinou změnou od chvíle, kdy tady byl naposledy, bylo to, že malé žluté lampy na zdi blikaly – zřejmě signalizovaly blížící se požární cvičení.

Jan nastraží uši – neozvou se ve sklepě za jeho zády plíživé kroky nebo zpěv z kaple? Ne, v podzemí dnes panuje hrobové ticho. Je tu jen on a brzy sem přijde i Rami. On v to každopádně doufá. Stojí u výtahu, a když zavře oči, slyší její píseň: Já a Jan, Jan a já, každou noc, každej den…

Několikrát zamrká a otřese se – chce být bdělý, připravený.

Když před půlhodinou vezl svým autem do Mýtiny Lilian a tři muže, v hlavě mu bušily bubny.

Jedním z těch mužů byl Lilianin zamlklý starší bratr. Druzí dva muži se nepředstavili; vypadali o několik let mladší než Lilian. Jan se proto domníval, že to jsou přátelé Johna Daniela, Lilianina zmizelého bratra.

Hanna s nimi dnes večer není a Lilian je v její nepřítomnosti obzvlášť nervózní. Jan si všiml, že má na ústech rudou rtěnku a na očích tmavé stíny. Působí to podivně. Kvůli komu se takhle nalíčila? Kvůli strážci Carlovi, nebo snad kvůli Ivanu Rösselovi?

Jan zaparkoval ve stínu pod velkým dubem nedaleko školky, mimo dosah nemocničního kamerového systému.

Když vystoupili, nikdo z nich nepromluvil.

Lilian si venku rychle vykouřila poslední cigaretu, pak odemkla školku a vešla dovnitř. Jan a ostatní muži ji následovali.

Vešli do tmy, nerozsvítili. Lilian se na Jana obrátila se slovy:

„Jane, ty zůstaneš tady, ano?“

Jan přikývl.

„Kdyby sem někdo přišel, hned volej!“

Jan znovu přikývl a Lilian se nervózně usmála. Pak došla do kuchyně pro kartu, otevřela dveře do sklepa a sešla po schodech.

Tři mlčenliví muži ji následovali. Jan za nimi dveře zase zavřel.

Ti čtyři by se teď tedy měli v návštěvní místnosti setkat s Ivanem Rösselem. Když ho tam Carl nepozorovaně vytáhne z uzavřeného oddělení, bude Rössel v podřízeném postavení. Jan doufá, že Lilian a její doprovod se s ním skutečně setkají a že ho přimějí k tomu, aby promluvil; sám to ale nemůže nijak ovlivnit. Myslí na svou schůzku.

Poté, co Lilian a muži odešli, čekal čtvrt hodiny v šatně. Během té doby se vůbec nic nestalo. Přešel k oknu a zadíval se na kliniku. Svítilo se tam, ale nikde nebyly vidět žádné postavy.

Nakonec šel do kuchyně pro rezervní kartu a otevřel dveře do sklepa. Stále se tam svítilo.

Přišel čas.

Jan stojí v prádelně a nehýbe se. Přemýšlí o tom, co by měl Rami říct, až se otevřou dvířka výtahu.

Ahoj, Alice! Vítám tě zpátky z Díry!

A co dál? Má jí říct, že na ni celá ta léta myslel? Že byl do ní už od prvních dnů v Pandemu zamilovaný? Ano, miloval ji, ale zároveň se tak bál světa mimo nemocnici, že se toho rána, kdy utíkali, snažil, aby je personál nemocnice zadržel.

Jeho chytili, ale Rami se podařilo utéct. Patrně se jí podařilo odjet vlakem k sestře do Stockholmu – během dalšího týdne, kdy Jan ještě v Pandemu pobyl, se do nemocnice nevrátila.

Nikdo o ní ani nemluvil – personál už ji zřejmě pustil z hlavy.

Týden po pokusu o útěk byl Jan z Pandemu propuštěn. Neabsolvoval už žádný pohovor s Tonym, najednou ho prostě pustili; Tony ho tedy musel prohlásit za vyléčeného.

„Pojedeš domů.“ To bylo vše, co mu Jörgen řekl, když otevřel dveře jeho pokoje.

Jan si pak musel sbalit věci. Oblečení a také sešit, který dostal od Rami, a rozpracovaný komiks o Plachém.

Bicí soupravu musel samozřejmě vrátit do skladu, paličky si ovšem nechal.

Když vyšel se svou malou brašnou v ruce ven, čekal na něho otec.

„Tak co? Už tě rozebrali?“ Víc synovi neřekl.

Jan neodpověděl. Po cestě domů v autě oba mlčeli.

Následující týden v pondělí se Jan vrátil do školy. Tu noc předtím téměř nespal, ležel a myslel na školní chodby a na Čtyřku, viděl se, jak běží podél stěn jako malá myška.

Stejně jako předtím šel do školy sám. Stále neměl žádné kamarády, ale nezabýval se tím.

Spolužáci ve třídě na něho upřeli pohledy, ale nikdo z nich se ho nezeptal, jak se mu daří, a kde strávil posledních pár týdnů.

Možná to všichni věděli. I to mu bylo jedno.

Věděl, že dříve či později se na chodbě setká se Čtyřkou, ovšem z nějakého důvodu se už nebál. Bylo jaro, konec dubna, do konce pololetí už zbývalo jen několik týdnů. Jan bral dny tak, jak přicházely, jeden po druhém. Po večerech si tiše bubnoval paličkami do telefonních seznamů nebo pokračoval v práci na komiksu o Plachém.

Rami o sobě vůbec nedala vědět – nezavolala, dokonce ani ze Stockholmu neposlala pohlednici.

Poslední květnový týden byl věnován tradičním aktivitám konce školního roku, žáci devátých tříd vyrazili na výlety a na pobyty v přírodě.

Když Jan přišel ve čtvrtek do školy, viděl, že na chodbách postávají skupinky žáků. Žáci si šeptali o něčem hrozném, o nějakém vraždícím šílenci.

„Je to pravda?“ nese se chodbou. „Fakt je to pravda!“

S Janem si o tom nikdo nepromluvil, ale on i tak pochopil, že v lesích za městem se něco stalo. Někdo zemřel. Byl zabit.

Jeden z učitelů pak třídě sdělil, že byli zavražděni dva chlapci z deváté třídy. Fáma o vraždícím šílenci, která stále nabírala na síle, se dostala do novin. Trvalo to až do začátku letních prázdnin.

Jan se k těmto událostem stavěl s jakýmsi zachmuřeným podivem. Podivem nad tím, že Čtyřka téměř zmizela ze světa – zbyl z ní pouze Torgny Fridman.

Měl přece s Rami dohodu. A Rami ji nějakým způsobem dodržela – splnila, co slíbila.

Přesto se mu už nikdy neozvala. Trvalo to pět let, než zahlédl jméno RAMI za výkladem jediného obchodu s deskami v Nordbro. V té době vyšlo její debutové album. Když si je Jan kupoval, všiml si, že jedna z písní na něm se jmenuje Jan a já.

Rami mu tím dávala znamení. Určitě to tak myslela.

Jan v té době začal pracovat ve školce jménem Rys, a když pak na podzim téhož roku viděl, jak ke školce přichází psycholožka Emma Haleviová se synem Williamem, okamžitě si vzpomněl na Pandem a na Psychokecku.

Tím, co pak udělal, splnil to, co slíbil.

Při vzpomínkách na svá školní léta si Jan ve sklepě kliniky uvědomí, že si během podzimu ani jednou nepoložil otázku, proč je Rami zavřená ve Svaté Psycho.

Co provedla, že se ocitla na uzavřeném oddělení tohoto

ústavu?

Jan to neví a teď na to nechce myslet. Nemůže nic dělat, jen tu na ni čekat.

Do ticha se začnou vkrádat kvílivé zvuky. Sirény. Blíží se ke klinice. Ozývají se z ulice, jsou stále hlasitější a pronikají silnými zdmi Patricie.

Hasičské vozy?

Jan si všimne, že na stěně se rozsvítila další malá lampa – ve tmě pod žlutým světlem bliká červený bod. Co to je? Signalizuje to poplach?

Zadívá se na hodinky. Je tři čtvrtě na deset. Požární cvičení zřejmě začalo o něco dřív.

Jeho mobil začne vyhrávat melodii. Jan sebou trhne a rychle telefon vyndá z kapsy.

„Haló?“ řekne tiše. Očekává, že uslyší Lilianin hlas. Co jí řekne!

Není to Lilian, je to jiný ženský hlas. Je neklidný.

„Dobrý večer, Jane… Tady Marie-Louise.“

„Haló, Marie-Louise?“ řekne Jan své nadřízené a sevře mobil silněji. „Je všechno v pořádku?“

„Není… Něco… se stalo. Obvolávám teď všechny od nás ze školky, ale skoro nikdo mi to nebere. Prosím vás, neviděl jste Lea? Myslím našeho Lea, Lea Lundberga.“

„Ne… Proč?“

„Utekl od svých nových pěstounů!“ řekne Marie-Louise. „Večer byl na tom jejich statku… hrál si venku, pak se setmělo… Když za ním vyšli na dvůr a chtěli ho zavolat dovnitř, byl pryč!“

Jan poslouchá a neví, co říct. Dětmi z Mýtiny se právě teď nechce příliš zabývat. Přitom ví, že něco říct musí.

„Leo byl můj oblíbenec.“

Marie-Louise na to nijak nereaguje, jako by mu nerozuměla, ale pak řekne:

„Musí se najít! Kde jste teď, Jane? Jste doma?“

Jan má pocit, jako by jeho přítomnost ve sklepě byla prozrazena, a ztlumí hlas ještě víc:

„Ano, jsem.“

„Dobře. Takže teď už víte, co se stalo. Pátrá po něm i policie. Kdybyste něco… viděl, ozvěte se jim nebo mně!“

„Samozřejmě. Ozvu se!“

Jan hovor ukončí, může si oddechnout. Vzpomene si na Leův neklid a nervozitu. To, že chlapec utekl, není dobré, ale policie už zahájila pátrání a on sám teď stejně nemůže nic dělat. Může jen zůstat ve sklepě a čekat. Dělá to přece kvůli Rami.

Jen o několik málo minut později zaslechne další zvuk: v podzemí něco zabouchá. Zvuk stále sílí.

Přichází z výtahové šachty.

Janovi se zrychlí tep. Udělá dva kroky k širokým dvířkám výtahu. Nehýbají se, zato dunivý zvuk ještě zesílí. Výtah sjíždí do sklepa.

Kabina se zastaví, ozve se mírný náraz a po něm ve skladu nastane ticho. Dvířka se otevírají. Ve výtahu někdo je. Někdo, kdo se chce odtamtud dostat ven.

Janovi prudce tluče srdce. Vykročí.

„Jsi na místě!“ řekne. „Vítám tě…“

Z výtahu se vysune ruka, pak celá paže a nakonec noha v džínech. Nehýbou se. Paže a noha visí bezvládně z výtahu, jako by v nich nebyl žádný život.

„Rami?“

Jan udělá ještě jeden krok ke dvířkám a natáhne ruku… A potom všechno vezme tak rychlý spád, že se ani nestačí zorientovat: dvířka se prudce rozletí a bouchnou, Jan nestihne uhnout a dostane ránu do prsou. Ucítí palčivou bolest a klesne k zemi.

Něco zasyčí, ve vzduchu se objeví bílá mlha. Jan najednou nemůže dýchat.

Zavře oči, rozkašle se a couvá. Podlomí se mu nohy a skácí se na záda.

Slzný plyn! Stihne si uvědomit, že mu ho někdo stříkl do obličeje.

Z výtahu vypadne lidské tělo. Je těžké a nehybné, přistane vedle Jana jako pytel písku.

Jan zamrká slzícíma očima a pokusí se otočit hlavu. Vidí, že vedle něho leží tělo se zcela strnulým obličejem.

Je to nějaký muž. Strážce. Na krku má širokou jizvu – někdo mu ho podřízl.

Jan se těla dotkne. Přes prsty mu začne téct horká krev.

Už ví, o kterého strážce se jedná: je to Carl. Bubeník z The Bohemos, který měl dnes doprovázet Ivana Rössela. Umírá.

„Carle?“

Zřejmě už vypustil duši. Nehýbe se a silně krvácí z krku. Jeho krev jako by měla černou barvu, stéká mu přes tričko.

Jan přimhouří očí – přestože v nich má slzný plyn, snaží se svůj pohled zaostřit. Ve výtahu nad mrtvým tělem jako by se něco pohnulo. Nějaký stín. Je to nějaký člověk. Někdo, kdo se společně s mrtvým strážcem nacpal do výtahu a sjel dolů.

Stín se vysouká z kabiny a postaví se na nohy. Je to člověk vysoké postavy, který má na sobě erární oblečení: šedou teplákovou bundu, plátěné kalhoty a bílé sportovní boty.

Pacient.

Ovšem Alice Rami to není. Tahle postava je příliš vysoká, silná, má tmavé vlasy.

Je to muž.

Skloní se nad Janem, který stále leží na betonové podlaze. Z muže je cítit kouř, slzný plyn a ještě něco – nějaká hořlavina nebo benzin.

Muž náhle udělá prudký pohyb, něco Janovi obtočí kolem rukou a prudce zaklapne.

„Zůstaň v klidu,“ řekne muž tiše.

Jan nemůže hýbat rukama. Kolem zápěstí má něco z plastu, zřejmě pouta.

Muž zastrčí do kapsy sprej a pomůže Janovi na nohy. Do tváře mu padá stín, ale Jan si všimne, že kromě slzného plynu má ještě další zbraň: v pravé ruce drží krátký nůž.

Ne, to není nůž, je to břitva. Břitva s potřísněným ostřím.

„Vím, kdo jsi,“ říká muž. „Ty jsi ke mně mluvil a já poslouchal, co říkáš.“

Má ochraptělý hlas, ale jinak mluví klidně a zřetelně. Rychlé a trhavé jsou jen pohyby jeho rukou, když popadne Jana.

„Pomůžeš mi dostat se odsud pryč!“

Jan nic neřekne, jen zamrká.

„Kdo jste?“

Muž rychle zvedne levou ruku k bradě. Ozve se cvaknutí.

„Tak se podívej!“

V přítmí se rozsvítí bílé světlo a odhalí mužův obličej. Jan ho poznává.

Muž s Andělem v ruce je Ivan Rössel. Je o několik let starší než na novinových fotografiích, na protáhlé tváři má černé vrásky. Kudrnaté vlasy mu sahají po ramena a jsou tmavě šedé.

Jan zakašle a přivře oči.

„Rami,“ zašeptá a zadívá se na Anděla. „Chtěl jsem ho dát Alici Rami.“

„A dal jsi ho mně,“ řekne Rössel.

„Rami sem měla přijet a…“

„Dneska večer už sem nikdo jiný nepřijde,“ přeruší ho Rössel. „Jsme tu sami. Jen ty a já.“

Pak do Jana strčí a zvedne břitvu k jeho krku.

„Tak pojď, kamaráde,“ řekne. „Odcházíme… Ale nejdřív tady toho schováme do výtahu!“

Rössel ukazuje na Carlovo tělo.

„Vezmi ho za ruce!“

Rössel do Jana znovu šťouchne a přiměje ho k pohybu. Jan je jako v mrákotách – natáhne spoutané ruce a uchopí horní polovinu strážcova těla. Nadzvedne ji a pak posune Carla k výtahu.

„Nacpi ho tam!“

Jan se skloní ke kabině a snaží se do ní nacpat Carlovo těžké tělo. Bezvládně visící paže a nohy. Dovnitř je třeba dostat všechno.

Všimne si Carlova opasku. Držák na slzný plyn má sice prázdný, ale vedle něj visí bílá plastová pouta. Je jich tam víc a jsou připravená na to, aby někomu spoutala zápěstí.

Jan natlačí tělo do výtahu a současně několik plastových pout z opasku odtrhne.

Vmžiku si je zastrčí pod svetr, Rössel si toho nevšimne. Pak udělá krok vzad a Rössel zabouchne dvířka.

„Jdeme!“ zavelí Janovi.

Jan nemůže nic dělat, Rössel ho tlačí před sebou k podzemním sálům. Jan musí stále jít, Rössel ho opakovanými krátkými údery do zad postrkuje, kdykoli pohne pravou rukou, Jan ucítí na krku špičku jeho břitvy.

Jan je nucen projít sklepem – je jako náměsíčník, svědí ho oči, má zakrvácené ruce.

Co se stalo? Co se vlastně stalo!

Ivan Rössel byl s Carlem vměstnaný ve výtahu. Carl byl mrtvý, Rössel ho oddělal.

Ale co Rami? To ona sem měla přijet, jenže…

„Ať nezabloudíš!“ nabádá ho Rössel, když procházejí jedním z dveřních otvorů. „Jestli si nebudeš jistý, jdi podle těch papírků, co vidíš na zemi!“

Jan se i tak ve sklepě vyzná. Cestou nikoho nepotkají, míří rovnou do krytu, projdou jím a pak už se před nimi objeví spojovací chodba. Na stropě svítí zářivky.

Jan se zastaví u dveří výtahu. Otočí hlavu k Rösselovi.

„Oni tam nahoře na tebe čekají,“ řekne. „To přece víš, ne? Jedna rodina… Chtějí s tebou mluvit o Johnu Danielovi. O tom zmizelém chlapci.“

Rössel zavrtí hlavou.

„Ne, oni se mnou nechtěj mluvit,“ namítne. „Chtěj mě zabít. Takový měli plán. Podplatili Carla. Podrazili mě!“

„To ne! Oni by jen rádi věděli…“

„Já vím, že mě chtěj zabít.“ Rössel strká Jana ke schodišti do Mýtiny. „Spoléhám jen na tebe, kamaráde! A teď zmizíme!“

Rössel stále mluví tichým a zřetelným hlasem učitele, který je zvyklý organizovat a vysvětlovat.

Tlačí Jana do schodů, ke dveřím do školky.

„Otevři!“

Jan zaváhá, ale pak vyndá z kapsy kartu a odemkne.

Rössel dveře otevře a donutí Jana projít školkou. Cestou míjejí Janovu skříň, v níž jsou schované Ramiiny knížky. Jan jí je dnes chtěl ukázat, bylo to jeho velké přání.

Na věšáku visí oblečení, které si tu nechal Andreas: pláštěnka a kšiltovka. Rössel si je spěšně oblékne.

Pak prudce otevře vchodové dveře a vyvede Jana před budovu. Noční vzduch je studený – víc, než si Jan pamatoval. Díky němu ho alespoň tolik nesvědí oči.

Jan několikrát zamrká, čímž se zbaví slz, a ohlédne se za sebe. Na parkovišti před klinikou blikají červená a modrá světla: policejní a hasičské vozy a sanitky. Požární cvičení je v plném proudu. Pokud ovšem jde jen o cvičení… Rössel je cítit kouřem.

Rössel se nezastaví a na vozy se ani nepodívá. Položí Janovi stručnou otázku:

„Máš auto?“

Jan přikývne. Jeho volvo stojí na dohled od školky a je odemčené.

„Jdeme!“

Rössel mu pak u auta prohledá kalhoty a vezme mu mobil. Zasune si ho do bundy.

Potom svou břitvou udělá rychlý pohyb. Jan má najednou opět volné ruce.

„A teď nasedat, kamaráde!“

Rössel otevře dveře na místě pro řidiče, nacpe Jana k volantu, na sedadlo vedle něj hodí Anděla a dveře zase zavře. Pak otevře zadní dveře a sedne si za Jana.

Autem se začne šířit pronikavý Rösselův pach – směs benzinu a slzného plynu.

„Jeď!“ poručí Rössel Janovi.

A Rami? pomyslí si Jan a zadívá se na své ruce na volantu. Nadechne se a řekne:

„Nemůžu jet, vidím rozmazaně.“

„Na silnici snad vidíš, ne?“ namítne Rössel. „Jedeme! Dokud ti neřeknu, pojedeš rovně!“

Jan se ještě jednou pokusí dopátrat toho, co se stalo.

„Kde je Rami?“

„Zapomeň na ni!“ řekne Rössel. „Na klinice žádná Rami není… Mluvil jsi se mnou. Jen se mnou.“

„Ale Rami asi…“

Rössel přitiskne břitvu na jeho krční tepnu. Čepel se chvěje.

„Říkám ti jeď!“ poručí Rössel. „Jinak dopadneš jako Carl. Rozříznu tě od ucha k uchu!“

Jan už mlčí. Nastartuje a sešlápne plynový pedál.

Rössel mu dál drží břitvu pod bradou. Právě kvůli strachu z ní se Jan vzdaluje od Svaté Patricie, od betonové zdi a od školky. A také od možnosti setkat se znovu s Alicí Rami.

Ze světel města míří do tmy.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

52

Jan veze vraha nocí. Vraha, který mu sice drží u krku břitvu, ale zároveň dbá o jeho pohodlí. Rössel natáhne druhou ruku k ovladači teploty, nastaví ho na vyšší hodnotu a zeptá se:

„Není to moc?“

„Ne.“

Ve ventilátoru hučí, ten zvuk by člověka uspal. Na ulicích je chladno jako v zimě, ale ve voze je teplo jako v létě. Rösselova ruka s břitvou neklesá.

„Tady odboč!“ řekne Janovi na jedné křižovatce.

Jan zahne doprava. Oči ho sice stále svědí, ale už vidí mnohem ostřeji. Na ulicích není téměř žádný provoz, za celou dobu potkají jen dva taxíky.

„Jeď pořád rovně,“ rozhodne Rössel a Jan ho poslechne.

Vzdalují se od centra a vjíždějí do liduprázdného průmyslového předměstí. Jan řídí a na nic nemyslí. Po chvíli najede na dálnici směřující ke Göteborgu. Ani po ní nejedou žádná auta.

„Přidej plyn!“ poručí Rössel.

Když vyjíždějí z města, zahřmí kolem nich náklaďák. Mezi smrky po obou stranách dálnice se míhají světla statků, jediné známky lidské existence. Je pátek, lidé sedí doma. Na dálnici není jediná policejní hlídka.

„Tak… jsme venku z města. Jedeme do divočiny,“ říká Rössel.

Jan mu na to nic neřekne, udržuje stále stejnou rychlost. Asi po deseti minutách se k němu Rössel nakloní a dá mu další příkaz:

„Zajeď tamhle!“

Má na mysli odpočívadlo, jehož vjezd a výjezd jsou osvětleny dvěma lampami; nestojí na něm žádný vůz.

Jan zastaví hned za vjezdem – chce, aby jejich volvo zůstalo v dosahu světla lamp. Rössel neprotestuje, jen dá Janovi další pokyn:

„Vypni motor!“

Jan poslechne. Na parkovišti se rozhostí ticho. Naprosté ticho.

Ozve se jen Rösselův hluboký povzdech a po něm slova:

„Ten pach – pach špitálu – je pryč.“

Jan přesto stále cítí z jeho šatů nakyslý zápach slzného plynu a hořlaviny.

„Co se stalo na klinice?“ zeptá se Rössela tichým hlasem.

Rössel se nadechne.

„Skutečně tam hořelo,“ řekne. „Podařilo se mi z malírny propašovat ředidlo a zapalovač. Vylil jsem je na chodbu a zapálil.“

Když Rössel odpovídá, jeho ruka s břitvou poklesne o několik centimetrů. Jan mu položí další otázku:

„A co bylo dál?“

„Nastal chaos, co jiného. Už to nebyl jen cvičný poplach. Když nějaký plán selže, nastane vždycky chaos. Ale já jsem byl v klidu a šel jsem do toho skladu… Byl otevřený, stačilo jenom vejít. Svůj plán jsem ale musel na poslední chvíli trochu pozměnit.“ Povzdechne si. „Někdo mi ho chtěl zhatit.“

„Jmenuje se Carl,“ řekne Jan.

„Já vím. Teď už žádné jméno nepotřebuje.“

Jan mlčí. Uvědomí si, že ani jeho neoslovil Rössel jménem. Ani jednou.

Rössel si znovu povzdechne a ošije se.

„Tak jsem se zbavil toho smradu! Špitál čpí samotou… Jsou jí tam plný chodby. Jako v klášteře.“ Nahne se dopředu. „A co ty, kamaráde? Ty seš taky sám?“

Jan se zadívá na prázdné parkoviště. Kdyby mohl jednat spontánně, zavrtěl by hlavou, ale neudělá to, protože Rösselovu břitvu má příliš blízko u krku.

„Někdy.“

„Jenom někdy?“

Jan mu na to může říct cokoli, ale odpoví podle pravdy:

„Ne… Často.“

Zdá se, že Rössela ta odpověď uspokojila.

„Myslel jsem si to… Je z tebe cejtit samota!“

Jan opatrně zavrtí hlavou. Dává si pozor, aby neudělal nějaký prudký pohyb.

„Dneska jsem čekal na někoho jiného,“ řekne. „Jmenuje se Alice… Alice Rami.“

„Žádná Rami na klinice není.“

„Je tam vedena jako Blankerová… Maria Blankerová. Je na čtvrtém patře.“

Rössel si rozzlobeně poposedne.

„Nic nevíš,“ řekne. „Maria Blankerová není Rami, je to její sestra. A je na třetím patře.“

„Ramiina sestra?“

„Já vím všechno,“ říká Rössel za Janovými zády a jeho hlas zní velmi přesvědčivě. „Poslouchám, co říkají ostatní, čtu dopisy, všechno si to skládám dohromady jako puzzle… Vím všechno o všech.“

„Psal jsem Marii Blankerové dopisy,“ namítne Jan. „A ona mi odpovídala.“

„Kdo může vědět, kam se jeho dopisy dostanou…,“ řekne Rössel. „Psals jí dopisy, ale ve skutečnosti jsem si je přečetl já. Dával jsem Carlovi nějaké peníze, aby mě nechával číst cizí dopisy. Četl jsem je, pěkně jeden po druhém… Ty tvoje dopis byly jiné, začals mě docela zajímat, a tak jsem ti odepisoval. A potom jsem tím hadříkem označil, kde mám pokoj. Tys mi pak nechal ve schránce tady ten malý přijímač, zavolals mi a já ti odpovídal tím rozsvěcením a zhasínáním. Blik, blik. Vzpomínáš?“

Ano, Jan si vzpomíná. Jeho mozek začíná Rösselova slova zpracovávat.

Takže to nebyla Rami… Celou dobu s ním tedy komunikoval jen Rössel. Co všechno v těch dopisech vlastně napsal? A co navykládal do Anděla?

Všechno. Myslel si, že mluví s Rami, a proto se zmínil o všem.

„A teď to tedy skončilo,“ řekne Rösselovi.

Je unavený, nemyslí. Nehýbe se – Rössel mu stále drží pod pravým uchem břitvu.

„Ne, vůbec to neskončilo,“ řekne Rössel. „Budeme pokračovat!“

Rössel náhle povolí levou ruku – tu, kterou drží břitvu. Jan už ji nevidí, mizí z jeho zorného pole. Slyší, jak si Rössel vydechl a tiše, jakoby pro sebe, říká:

„To je pocit! Tahle široká dálnice, co vede do noci, ta svoboda… Pět let jsem měl kolem sebe jenom stěny a betonové zdi! A teď jsou pryč, zbavil jsem se jich!“

Jan pootočí hlavou o několik centimetrů.

„Takže jsi opustil i ty, kteří ti psali dopisy?“

„Samozřejmě.“

„I Hannu Aronssonovou?“

„Hannu? Tu taky,“ odpoví Rössel spokojeně. „Dneska tu není, co? Je teď někde jinde.“

Janovi je to jasné: Rössel je podvedl všechny.

Je to psychopat, který není schopen cítit žádnou vinu, tak nějak ho tenkrát popsala Lilian. To, co ho žene kupředu, je touha přitáhnout na sebe pozornost.

Jan se pokouší představit si, jak asi Rössel působil jako učitel. S takovým příjemným hlasem si musel získat důvěru svých studentů. Nejen to – jako důvěryhodný člověk musel působit i na mnohé z lidí, které potkával na ulicích, na silnicích, při svém kempování. Jako člověk, od něhož by nikdo nečekal nic špatného.

Ahoj! Já jsem Ivan. Jsem učitel, užívám si prázdniny… Ty, nemohl bys mi pomoct odnést tenhle stolek do přívěsu? Stojí tamhle trochu stranou, vidíš? Jo, ten stolek – jestli mi pomůžeš, budu moc rád, kamaráde… Já vím, že už je dost pozdě, ale nedal by sis se mnou trochu kávy? Nebo něco ostřejšího? Mám tady pivo i víno… No jistě, běž dál. Běž první! Dávej pozor, je tady tma, člověk málem nevidí na krok! Jen běž, rovnou za nosem…

Přestože je v autě teplo, Jan se zachvěje.

Rössel na zadním sedadle se pohne a řekne Janovi do ucha:

„Brzy si vyjedeme. Když je teď na silnici tolik místa… Vyjedeme si spolu na výlet.“

Jan nepochybuje o tom, co by bylo jediné správné, a také to Rösselovi řekne:

„Měli bychom se vrátit na kliniku!“

„Proč myslíš?“

„Protože… Když jsi teď na svobodě, budou mít v Patricii obavy.“

Rössel zakašle, možná se ale spíš přidušeně zasměje.

„Ti teď mají v hlavě jiný věci než mě!“ Chvíli mlčí a pak řekne: „Před chvílí jsem mluvil o tom, že si teď můžu vybrat, co udělám. Mám tady totiž něco na práci. Budu psát knihy, přiznám se k tomu, co jsem udělal… Slíbil jsem, že řeknu… že ukážu, kde je ten ztracený kluk. To přece víš, ne? Tohle bych přece měl udělat, co říkáš?“

„Ano,“ řekne Jan. „To bys měl.“

„Případně,“ pokračuje Rössel, „můžeme stihnout ještě něco. Něco, o čem člověk nerad mluví. Něco, na co myslíš celé roky.“

Jan má sucho v ústech, vnímá Rösselův vlídný hlas a cítí, jak se do něho jeho slova vpíjejí. Nakonec se ale otočí dozadu a řekne:

„Neznáš mě.“

„Ale znám! Znám tě! Řekls mi o sobě všechno… Což je fajn. Je fajn, že jeden před druhým nemusíme nic tajit.“

„Nic jsem…“

Rössel ho přeruší:

„Teď si budeš muset vybrat!“

„Vybrat? Z čeho?“

„Něco bys přece chtěl udělat, ne?“

„Jak to myslíš?“

„Chceš, aby se tvé představy staly skutečností,“ řekne Rössel a ukáže na Anděla na předním sedadle. „Řekls mi, co bys rád udělal… Když jsi byl malý, někdo ti strašně ublížil. Od té doby se mu chceš pomstít.“

Jan se zadívá na prázdnou dálnici. Rösselův hlas mu říká do ucha:

„Kdyby sis měl vybrat mezi dobrem a zlem… Mezi tím, abys nezničil jednu rodinu, nebo se pomstil za to, co se ti stalo, co by sis vybral?“

Jan mlčí. Má pocit, že v autě je najednou zima a že tma za okénky se chce natlačit dovnitř.

„Příležitost dělá mstitele,“ pokračuje Rössel. „Ale než ta příležitost nastane, musíš si to umět představit. A to ty dokážeš!“

„Ne.“

„Ale jistě! Sníš o tom, že někoho zavřeš. Chceš zavřít jednoho kluka!“

Jan rychle zavrtí hlavou, ale nic neřekne.

Černá tma. Silnice a noc lákají.

„Ne, chlapce ne.“

„Ale ano,“ trvá na svém Rössel. „Ty představy ti běží hlavou jako film, viď? Každý člověk o něčem rád fantazíruje!“

Jan přikývne. Ví, že Rössel má pravdu.

„Ty představy jsou jako droga,“ pokračuje Rössel tichým hlasem. „Jsou droga. Čím víc se jim člověk oddává, tím větší sílu mají. Má chuť někomu ublížit. Provést ten hrozný rituál. Dokud ho nevykoná, těch myšlenek se nikdy nezbaví.“

Rössel se opět nakloní dopředu.

„Tak co si vybereš?“ zeptá se. „Uděláš to, co je dobré, nebo to zlé?“

Mám si vybrat?

Jan sklopí oči.

„Já si nedokážu vybrat…“

„Ale teď musíš!“ říká Rössel. „Co chceš? Smír, anebo pomstu? Podívej se na tu silnici: už brzy přijedeme na křižovatku. Teď si budeš muset vybrat!“

Jan přivírá oči. Zadívá se na černou dálnici. Pak zavře oči.

Tak si tedy vyber! pomyslí si.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

53

Jan ani nemusí šlapat na plyn nebo držet volant, volvo beztak poslušně uhání vpřed. Vůz se nese na hřebenu černé vlny. Vzdaluje se po širokých silnicích od Svaté Psycho a míří na východ.

Jan a Plachý projíždějí kolem švédských vesnic, jejichž jména zní trochu jako dětská říkanka: Vara, Skara, Hova, Kumla, Arboga. Jehličnatý les po stranách silnice je stále hustší.

Jan během jízdy Plachému vypráví o tom, jak vypadala pomsta Čtyřce. Myslí si, že už ví, jak se události seběhly:

Bylo to před patnácti lety, na konci jara… Vzal sis přívěs, projížděl jsi lesy směrem do vnitrozemí. Hledal jsi místo, kde bys ho mohl nechat stát – nějaké odlehlé, jako vždy. Pak jsi najednou uprostřed hlubokého lesa objevil jezero. Jedinou známkou přítomnosti lidí tu byl malý stan na protějším břehu.

Nechal jsi tam přívěs stát a vydal ses na obhlídku okolí. Pak ses posadil do přívěsu; možná jsi i něco vypil, smrákalo se… Jak jsi tak popíjel, začalo tě zajímat, kdo to tam vlastně stanuje. A tak ses tam šel podívat.

Zjistil jsi, že jsou to tři chlapci, kteří sem přijeli oslavovat konec školního roku. Řekl jsi jim, že jsi učitel, zkusil jsi s nimi navázat kontakt, ale oni se ti smáli a měli nějaké poznámky o pedofilovi. Proto ses loudavým krokem vrátil k přívěsu a pil jsi víc než předtím. Potom jsi dlouho ležel na lůžku a myslel na ty chlapce. Mezitím padla tma. Po půlnoci ses k tomu stanu vrátil, ovšem tentokrát jsi měl s sebou nůž…

Plachý mlčí a poslouchá, jak Jan líčí jeho útok na dva chlapce a to, jak se třetí z nich pokusil utéct po silnici lesem; Plachý pak nasedl do auta a dohnal ho.

„Na tohle si nevzpomínám,“ říká mu Plachý. „Ale možná to tak bylo.“

„Ano, bylo.“ Jan na potvrzení svých slov přikývne. „Jenže jeden ze Čtyřky stále žije.“

„Žije,“ zopakuje Plachý a zvedne ruku s břitvou. „Zatím.“

Jan jede bez zastavení až do chvíle, kdy se začnou blížit k Nordbro. Sjede na jedno parkoviště a vypne motor. Několik hodin pak oba v autě spí. Nikdo je nevyruší.

Nad obzorem se začíná rozjasňovat. Přichází svítání a po něm ráno.

Jan, který spal vsedě u volantu, se probouzí. Vzbudí Plachého a nastartuje.

Když vjíždějí do města Janova dětství, je půl desáté. Venku je mráz, ulice jsou prázdné. Je sobota ráno.

Jejich auto směřuje do centra. Jan přibrzdí u velké tabule s nápisem SEVER a zahne doleva. Ví, kudy má jet, točí volantem, auto projíždí městem, jako by se pohybovalo po kolejích. Jana a Plachého nemůže nikdo zastavit.

Jsou na místě. Na jedné tabuli stojí: Pozor, hrají si tu naše děti! Jsou na obyčejné ulici ve vilové čtvrti, v níž bydlí Janův nepřítel se svou manželkou a malým synkem.

Cihlový dům číslo 7. Hnědá krabice, stejná jako všechny ostatní domy v okolí.

Jan otočí vůz a zastaví u protějšího chodníku. Vidí odtud do kuchyňského okna vily. Uvnitř se svítí, ale je vidět jen jedna osoba – žena v županu sedí se skloněnou hlavou u snídaně.

Manželka Torgnyho Fridmana neví nic o tom, jaké to je, když člověka mučí představy a když se nervově zhroutí. Žena dál snídá a je sama.

„Propásli jsme ho, není tady,“ říká Plachý.

Jan znovu nastartuje a vrátí se do centra; tentokrát jede podle ukazatelů.

V hlavě mu znějí bubny.

Zaparkují na ulici, která je kolmá na třídu, na níž je Fridmanovo železářství. Jan udělá všechno, jak se patří: zaplatí parkovací poplatek a upraví si bundu a vlasy, aby vypadal k světu.

Plachý si stáhne kšiltovku do čela a nastaví dlaň.

„Dej mi klíčky od auta. Pro případ, že bysme odsud potřebovali rychle zmizet!“

A Jan mu je dá. Společně pak projdou dlouhou ulicí plnou obchodů. Zahnou k železářství. Když vejdou, zvoneček na dveřích vesele zacinká. Žádné hlavy se za nimi neotáčejí – je dopoledne a v obchodě je jen jeden stálý zákazník.

Je tu také prodavač. Za pultem stojí Torgny Fridman a nabízí tomu zákazníkovi různé typy hrábí na listí – drží je v rukou a dělá směšné drobné pohyby, aby mu předvedl, jak se používají.

Jan zabočí doprava, kde je vystaveno větší nářadí z oceli a ze železa. Zbraně, jsou to samé zbraně. Koutkem oka vidí, že Plachý prochází dál do obchodu a míří k loveckým nožům.

K mání je tu sedm kusů největšího typu sekery, jejíž topůrko má bezmála metr. Jan natáhne ruku a jednu ze seker uchopí a potěžká ji. Je z oceli, váží hodně.

Představy o tom, jak bude vypadat poslední zúčtování se Čtyřkou, mu hlavou běžely mnohokrát, ale hlavní roli v nich měl vždycky Plachý – ovšem jen do této chvíle.

Vezme sekeru, přistoupí k pultu a v klidu vyčká, až zákazník zaplatí a odejde, což trvá asi minutu. Jan pak se sekerou v ruce stojí tváří tvář Torgnymu. Ten se na něho mírně usměje – tak, jako se usmívá na všechny zákazníky.

Jan se neusmívá. Před Torgnym se už v životě plazil až příliš.

„Vezmu si tuhle.“ Víc neřekne a položí sekeru na pult.

Torgny přikývne.

„To jste si vybral dobře, pane,“ dodá. „Potřebujete naštípat dříví na zimu?“

Víc toho říct nestihne, protože za Janovými zády se náhle ozve zvuk běžících bot. Malých dětských bot.

„Tati! Tati! Už jsem namaloval ty kočky!“

Jan otočí hlavu a uvidí malého chlapce. Přibíhá Torgnyho syn se skicákem v ruce.

„To je bezva, Filipe,“ řekne Torgny. „Za chviličku se na ně podívám!“

Torgny opět na Jana kývne hlavou a položí mu obvyklou otázku:

„Bude to všechno?“

„Ne.“ Jan položí na sekeru ruku. „Ty už si na mě nepamatuješ?“

Torgny je v rozpacích.

„Nějak si…,“ začne, ale Jan mu skočí do řeči:

„Jan Hauger.“

Torgny pokyvuje hlavou.

„Takže to bude tři sta devadesát devět korun.“

Vytahuje tašku s logem obchodu, do které chce vložit sekeru, ale Jan ji přidrží na pultě.

„Raději jsem chtěl umřít než se s vámi znovu setkat!“

Čím déle Jan mluví, tím více z Torgnyho tváře padá maska majitele obchodu. Za ní se objevuje především zmatek. Jan by chtěl, aby odhalila patnáctiletého Torgnyho, chlapce, který ho šikanoval – tam uvnitř přece musí někde být.

Jan dál drží ruku na sekeře a dál mluví tónem, jako by hovořil s dítětem:

„Ty a ta tvoje parta jste mě pálili cigaretami.“

Torgny ho sice poslouchá, ale nic na to neřekne.

„Pak jste mě zavřeli do sauny a pustili topení.“

Majitel obchodu se nakonec nadechne a řekne:

„To že jsem udělal? Já!“

„Ty a ti tři ostatní.“

„Ale proč bych to dělal?“ zeptá se Torgny.

Jan neodpovídá. Bubny bubnují.

„Jí vím, že si na mě pamatuješ,“ řekne po chvíli. „Udělal jsi to ty a taky Peter Malm, Niklas Svensson a Christer Vilhelmsson.“

Torgny přikyvuje.

„Tví kamarádi…,“ dodá Jan. „Tenkrát zemřeli v lese.“

„Vzpomínám si,“ říká Torgny. „A vím, jak se to stalo.“

Jan pošilhává po Plachém – tuší, že stojí někde za ním.

„Christer ubodal Niklase a Petera, byli ve stanu,“ pokračuje Torgny tiše.

Jan se mu podívá do očí. Torgny trochu zvýší hlas a mluví rychleji:

„Byl poslední týden školy, vyrazili stanovat. Nejel jsem s nimi, takže všechny detaily neznám… Ale tuším, že se kvůli něčemu pohádali. Mohl za to Peter, ten vždycky podroboval lidi zkouškám. Chtěl ty dva srazit na kolena. A Christer to nezvládl. Zlomilo ho to. Měl s sebou nůž… a Niklase a Petera ubodal ve spánku. Pak odtamtud utíkal lesem a vběhl pod auto.“

Jan zavrtí hlavou.

„Ne, neudělal to Christer Vilhelmsson. Byl to…“

„Christer,“ řekne Torgny. „Je fakt, že všude chodil s námi, ale byl to takový otloukánek, vždycky všechno schytal. V naší hierarchii stál nejníž.“

„Ne, nejníž jsem byl já,“ namítne Jan.

„Ne,“ vrtí Torgny hlavou. „Ty jsi pro nás absolutně nic neznamenal. Jen ses nám připletl do cesty.“

Jan se nadechne – a náhle se otočí. Plachý někam zmizel.

Torgny se také rozhlíží po obchodě.

„Filipe!“ zavolá. „Kde je Filip?“

Jan pustí sekeru a couvá od pultu. Zády do někoho vrazí, ale je to jen další zákazník. Nezastaví se a utíká pryč.

Vyběhne do podzimního chladu. Po ulicích teď sice chodí víc lidí, ale jsou to samé neznámé tváře. Pak zahlédne své volvo – právě vyjíždí z parkoviště. Za volantem sedí Plachý. Na sedadle spolujezdce vykukuje malá hlava. Pětiletý kluk.

Jan se rozběhne ještě rychleji. Běží přes asfalt, volá a mává, ale Plachý se na něho ani nepodívá. Auto vjíždí do jízdního pruhu, řadí se mezi ostatní vozidla a odjíždí.

„Rössele!“

Zdá se, že chlapec Janovo volání zaslechl: otáčí hlavu, jejich oči se setkají, ale vůz jede dál.

Janovi je jasné, kam má Plachý namířeno: k bunkru u jezera. Zavře tam chlapce mezi betonové zdi. Ne na dva dny a na dvě noci, ale na mnohem delší dobu. Na týdny, měsíce, možná navždy. O tom Jan přece snil, nebo ne? Takhle měl vypadat závěrečný díl pomsty Čtyřce – únos jednoho z jejích dětí.

„Rössele! Zastav!“

Lidé se za Janem otáčejí, ale on si toho nevšímá. Ještě zrychlí – běží po chodníku, jak nejrychleji dokáže. Vidí, že Plachý trochu zpomaluje a zastavuje – ale jen kvůli semaforu na křižovatce. Volvo bliká. Brzy odbočí doprava a pak s Torgnyho synem navždy zmizí. Beze stopy.

Jan nemůže zasáhnout a všeho lituje. Všechno, co si představoval, bere zpátky. Zavře oči a jeho jediná myšlenka je:

Tohle nebyla správná volba.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

54

Jan řídí a sleduje přes čelní sklo ubíhající dálnici. Pro cestu nocí, kterou si právě představil, se nerozhodl, zvolil si jinou. Do Nordbro s Rösselem nepojede, s Torgnym se nesetká a jeho syna neunese.

Před chvílí sice popustil uzdu své fantazii, ale nyní už touhu po pomstě vůbec necítí. Ví, že pokud se fantazie, v nichž se člověk dopouští násilí, stanou skutečností, plodí vždy totéž: strach, hrůzu a samotu.

S Rösselem, který Jana naviguje, už jedou po dálnici skoro hodinu, právě projíždějí předměstím Göteborgu. Poté, co si Jan vybral cestu, mu Rössel přestal držet pod krkem břitvu.

„Já věděl, že se takhle rozhodneš,“ říká Rössel.

Stále sedí na zadním sedadle jako král. Nakloní se k Janovi a řekne:

„Jedem správným směrem. Teď spolu zajdeme do lesa a najdeme tam… hrob. Splním, co jsem slíbil.“

„Dobře,“ říká Jan. „Ale co potom? Vrátíš se na kliniku?“

„Samozřejmě.“

„Určitě máte ve Svaté Patricii psychology,“ řekne Jan. „Mohli by ti pomoct.“

Rössel se zasměje.

„Psychologové!“ řekne tónem, jako by mluvil o škodné. „Chtěli by vědět to, co se nikdy nedozví. Vyptávají se mě na moje dětství, na to, jestli některý z mých příbuzných neměl psychickou poruchu… Rádi by měli nějaké kloudné vysvětlení pro to, proč jsem o prázdninách jezdil s přívěsem a lákal do něj mladé lidi. Jenomže já k tomu žádný důvod neměl. Svět je nepochopitelný… Chtěl bys vědět, proč jsem to dělal?“

„Ne,“ odpoví Jan. „A nechci…“

„Samozřejmě proto, že jsem mizera,“ pokračuje Rössel. „Zplodilo mě peklo, chci se stát pánem nad životem a smrtí! Možná jsem to dělal proto, že ti, které jsem si zvolil, byli opilí a nemohli se bránit, zatímco já byl silný a střízlivý!“ Nahne se k Janovi. „Takže jsem možná bez viny! Kdo ví? Kdo si počká, ten se dočká!“

Jan už jeho ironické poznámky nechce poslouchat. Zadívá se do zpětného zrcátka.

„Nedostal ses někdy s přívěsem do lesů v okolí Nordbro?“ zeptá se.

„Nordbro? Ne, tak daleko na sever jsem nikdy nezajel.“

Jan by rád věděl, jestli Rössel mluví pravdu. Pravděpodobně ano. Možná stručná odpověď, kterou v Janově podvědomí vyřkla jedna z postav, souhlasí: dva chlapce ze Čtyřky zabil jeden z jejích členů.

Svět je nesrozumitelný a černý jako noc. Jan jede dál a oběma rukama pevně svírá volant. Ukazatel stavu benzinu se blíží k červenému poli – Jan před jízdou nenatankoval. Když pak u dálnice zahlédne poutač STATOIL, ukáže na něj a řekne:

„Musíme natankovat.“

Ze zadního sedadla se neozve žádná odpověď. Jan se podívá do zpětného zrcátka: vidí, že Rössel si opřel hlavu a zavřel oči. Břitvu nechal ležet vedle sebe, jednu ruku má položenou na spreji se slzným plynem.

Janovo volvo zamíří k benzínce a pomalu vjede mezi dva kamiony. Zastaví pod studenými neonovými světly u stojanu.

Jan si vyndá z peněženky platební kartu a vystoupí z auta do zimy.

Ucítí přitom na břiše plastový předmět – stále tam má pouta, která vzal v prádelně Carlovi. Měl by je teď použít na Rössela, pokud k tomu bude mít příležitost?

Co kdyby se tu teď objevilo policejní auto? Měl by spustit povyk? V tom případě by byl Rössel zadržen a on volný.

To by pak ale nebyl nikdy nalezen Lilianin bratr.

A kvůli němu tu přece jsou.

Jan uchopí hadici a začne tankovat; opakovaně přitom vrhá krátké pohledy na auto. Rösselovu hlavu zakrývá střecha vozu, je vidět jen jeho tělo a šedivé kalhoty. Nehýbá se. Že by opravdu usnul?

Jan dál tankuje a rozhlíží se kolem sebe. V neonovém světle stojí v pozoru řada lesklých stojanů, o něco dál s hukotem odjíždí kamion.

V čerpadle zacvaká, nádrž je plná. Jan zavěsí hadici zpět na stojan.

Pak se znovu rychle ohlédne k autu a strne: zadní sedadlo je prázdné.

Rössel zmizel a s ním i břitva a slzný plyn.

Jan se rozhlíží po parkovišti – není tu nikoho vidět, jen kamiony. Jsou zaparkované o deset nebo dvanáct metrů dál; stojí vedle sebe tak těsně, že na asfaltu vytvářejí bludiště.

Neschoval se Rössel mezi nimi?

Jan se opatrně vydá od auta ke kamionům.

Dřepne si a nahlíží pod jejich podvozky, ale šedivé nohavice nikde nevidí.

Žaludek mu sevře pocit beznaděje. Pomalu se vrací k autu.

„Tady jsem!“ uslyší za zády Rösselův hlas.

Jan se prudce zastaví a otočí se.

„Ty sis myslel, že uteču?“

Jan zavrtí hlavou. Oba vědí své. Čeká je teď cesta ke hrobu, ani jeden z nich se z ní nevykroutí. Co bude následovat pak, se uvidí.

„Kdes byl?“

Rössel drží pod paží dvě lopaty se špičatými pláty. Ve druhé ruce nese něco blýskavého. Láhev.

„Obchodoval jsem,“ řekne. „Byl jsem tady v krámku, koupil tyhle lopaty a pak jsem šel ke kamionům. Jsou z celé Evropy… Kamioňáci s sebou často vozí alkohol, tak jsem si od nich koupil jeden kousek.“

Zvedne ruku s láhví. Jan vidí, že je to vodka.

„Ale čím jsi zaplatil?“

„Tvými penězi.“ Rössel Janovi podá malý předmět – peněženku. „Zapomněl sis ji v autě.“

Jan si ji mlčky vezme.

„Žádný alkohol nepotřebuju.“

Rössel otevře láhev a lokne si. Neusmívá se.

„Ale jo. Dnes večer budeme potřebovat nejen lopaty, ale taky alkohol.“

Jedou dál nocí. Rössel má nyní méně elánu, ale stále Jana naviguje ze zadního sedadla. Zvedne ruku a ukazuje:

„Tady zaboč doleva!“

Kruhový objezd, pak užší silnice. Göteborg je velký a Jan tuto část města nezná; v dálce však zahlédne zubaté kopce a podle toho usoudí, že projíždějí severovýchodně od centra, nedaleko Utby.

„Teď zahni doprava,“ řekne Rössel a lokne si vodky. „A tady zase doprava.“

Jan ho poslouchá. Jedou po dlouhé rovné silnici, kolem níž postupně ubývá světel i domů; minou ceduli se jménem komunikace: Drozdí. Tato tabule je poslední známkou toho, že nedaleko odsud leží město. Domy pak zmizí a zůstane jen silnice, která přejde ve stoupající lesní cestu. Kolem se zvedají prudké svahy porostlé stromy a keři.

„Tady,“ řekne Rössel tiše. „Dál se už zajet nedá… Zaparkuj tady!“

Jan zastaví. Vypne motor a rozsvítí vnitřní osvětlení.

Ve zpětném zrcátku vidí, jak si Rössel otevírá láhev a dává si pořádný hlt. Má přitom zavřené oči.

„Medicína,“ řekne a podá láhev Janovi.

Jan si dá jen malý doušek. Zadívá se do přihrádky v levých dveřích, kde má uložené propisovačky a několik listů papíru. Dostane nápad. Vytáhne jednu propisovačku a papír a podá je Rösselovi se slovy:

„Nakresli mapu!“

„Mapu?“

Jan přikývne.

„Pro případ, že bysme v lese zabloudili.“ Vzpomíná si, jak si před devíti lety ukládal do paměti terén kolem bunkru u jezera, a řekne: „Cestu k hrobu si přece pamatuješ, ne?“

Poprvé Rössela o něco prosí. Mlčky čeká na jeho reakci.

Rössel kroutí hlavou.

„Nemůžu… Neumím kreslit.“

„Ale já ano,“ řekne Jan. Vezme papír, nakreslí na něj dvě souběžné čáry a připíše k nim: Drozdí. „Takže teď jsme tady. Kam odsud půjdeme dál?“

Rössel váhá.

„Nakresli stezku,“ řekne nakonec. „Tady… po levé straně. Stoupá vzhůru.“

Jan dál kreslí. Čára postupuje, vine se a klikatí, Rössel mu radí, jak označit výškové rozdíly, potoky a větší skály. Jan se nemýlil: Rössel má celou oblast uloženou v hlavě. Na tohle místo se často v myšlenkách vracel.

„Tady… Tady na té plošince udělej křížek!“ Rössel se teď zdá být horlivější. Ukazuje na mapu: „A napiš k tomu ještě, že… že jsem na toho chlapce narazil, když seděl na lavičce v parku, že jsem ho vylákal do lesa a jeho tělo pohřbil nahoře ve skalách.“

Doznání, pomyslí si Jan. Lilian a její rodina se nakonec dočkají písemného doznání.

Jan dopíše a ukáže mapu Rösselovi.

Ten si ji prohlédne a přikývne.

„Fajn,“ řekne Jan tiše a položí ji na sedadlo.

„A teď můžeme jít!“ rozhodne Rössel.

Vystoupí z auta, Jan udělá totéž. Čeká je noční práce.

Čekají také lopaty. Jan obejde auto a otevře kufr, v němž lopaty leží na staré dece.

Vezme s sebou všechno včetně malého Anděla – na cestě jim poslouží jako zdroj světla.

Rössel se napřímí, působí teď ještě rozhodnějším dojmem. Vede Jana přes příkop; cestu nechají za zády a procházejí mezi skalami porostlými smrky.

Poslední záblesky světel zůstaly za nimi, vstupují do divočiny.

Po přibližně třech stech metrech chůze mezi stromy dorazí ke změti ostrých stínů. Jan zvedne Anděla výš a spatří lesklé žulové bloky, které sem před tisíci lety zavlekl ledovec a nechal je tady pod kolmou skalní stěnou ležet naházené jeden přes druhý.

„Budeme tedy šplhat nahoru?“

„Ne, tudy to nejde.“ Rössel zavrtí hlavou. „Musíme to obejít… Svah na druhé straně je mírnější.“

Najdou úzkou cestičku vedoucí kolem bloků a začnou stoupat šikmo vzhůru. Rössel Jana vede, jako by šel podle své mapy uložené v paměti. Když se předkloní a má vykročit do svahu, neváhá.

Jan se za ním drží ve vzdálenosti několika metrů. Vrací se mu pohled na mrtvého Carla a chce, aby šel Rössel před ním – jistě má u sebe břitvu.

Po dvaceti metrech stoupání se Rössel zastavuje a nabírá dech.

„Jeho tělo jsem celou cestu nesl,“ říká. „Byla to fuška.“

„Byl tehdy John Daniel už mrtvý?“ zeptá se Jan. „Nebo jsi ho zabil až tam nahoře?“

„Já ho nezabil.“ Rössel se otočí na Jana a dodá unaveným hlasem: „Umřel v autě. Mohl za to ten alkohol, který do sebe během večera nalil. Zatímco ležel v kufru, udusil se vlastními zvratky. Za to jsem nemohl!“

Jan se na něho zadívá.

„Kdybys ho nechal na pokoji, mohl žít jako ostatní.“

Rössel pokrčí rameny.

„Měl zůstat střízlivý!“

Víc toho neřekne. Rössel se během stoupání neustále ohlíží, jako by se obával, že je stopuje nějaký nepřítel.

O několik metrů výš se rozkládá plošina, Rösselova postava na chvíli mizí za hranou terénu. Jan několik posledních metrů vystoupá v předklonu.

Svah se tu láme do široké rovné plochy, která se zvedá vysoko nad lesem a je součástí většího skalního masivu.

Rössel s lopatou v ruce čeká, až ho Jan dojde. Pak udělá několik kroků vpřed a zadívá se na osamělou borovici na plošině.

„Tenkrát v noci jsem došel sem,“ říká. „Dřív jsem tady často trampoval, tuhle oblast dobře znám. Když jsem tu byl naposled, bylo to po silné zimní bouři, všiml jsem si, že se tady nahoře vyvrátila borovice i s kořeny. Udělala se pod ní jáma.“

Jan zvedne Anděla a zjistí, že plošina je patnáct nebo dvacet metrů široká. Má ostrý okraj, pod ním leží sráz se žulovými bloky.

Rostou tu nízké keře a uprostřed také ona borovice, jejímž kořenům se podařilo udržet v prohlubině plné hlíny. Žádná jáma po vyvráceném stromu tu není vidět. Borovice roste rovně vzhůru, ovšem jehličí v její koruně nevypadá příliš zdravě.

„Kde leží?“ zeptá se Jan.

„Tady!“ Rössel přistoupí k borovici. Jeho hlas teď zní strojově: „Jeho tělo jsem přinesl sem a hodil je do té jámy pod kořeny… Pak jsem borovici srovnal do svislé polohy. Tělo pod ní zmizelo.“

Jan si na strom posvítí Andělem.

„Umírá.“

„Teď ano.“

Jan nic víc neřekne, jen mlčky sleduje, jak Rössel odstupuje od borovice a rozbaluje deku.

„Začni tady… Těsně u kmene!“

Jan si prohlíží zvlněnou půdu. Myslí na kořeny, tajnosti a možnosti volby.

Pak zvedne lopatu, zaboří ji do země a začne rýt. Cítí, že má teď v sobě hodně energie. Musí ji mít, protože půda je tvrdá. Není sice příliš kamenitá, ale je udusaná. Lopata musí přetínat houževnatou spleť kořenů.

Rössel nadzvedl svou lopatu, ale do práce se nehrne a dívá se kamsi za borovici.

Jan proniká stále hlouběji, vedle kmene se vrší hromada hlíny. Začíná se objevovat široký otvor.

Jan si do něj občas posvítí Andělem, ale nic v něm nevidí.

„Ryj dál!“ řekne mu Rössel a Jan poslechne.

Některé kořeny jsou tak silné, že je nedokáže přetnout, proto ryje kolem nich. Dobývá se do stále větší hloubky.

Když si pak udělá přestávku a zadívá se na hodinky, zjistí, že je tři čtvrtě na jednu. Navzdory tomu, že ho bolí ruce, se znovu chopí lopaty a ryje dál.

Ze země vykoukne další slabý kořen – Jan si to alespoň myslí až do chvíle, než pochopí, že jde o něco jiného.

Je to zažloutlá kost.

Přestane rýt a upřeně se na to místo zadívá. Vezme Anděla a v jeho světle uvidí další kosti. Kosti a kousky roztřepené látky.

Rössel se na ně také dívá a přikyvuje.

„Dobře! Pokračuj!“

Jan zaváhá.

„Nechci mu ublížit…“

„Ne jemu, ale tomu,“ řekne Rössel. „Je to jenom tělo.“

Jan mlčí, skloní se a pokračuje v práci. S největší opatrností ryje v hlíně kolem kostí. Postupně se objevují další kousky. Zvolna odhalují nataženou kostru, kterou už během let prorostly kořeny. Mnoho kostí se za tu dobu zlámalo nebo zmizelo.

Asi po půlhodině se z vlhké stěny jámy uvolní velký šedivý kámen a skutálí se na dno.

Ne, není to kámen. Je to lebka. Jan si ji nechce prohlédnout zblízka, ale i tak vidí, že jsou na ní zbytky kůže připomínající starý papír.

Rössel beze slova sestoupí do jámy a rychle začne kosti sbírat. Jednu po druhé je podává Janovi a ten je opatrně pokládá na deku. Přiloží k nim i kulatou lebku.

Po chvíli už mu Rössel nemá co podat.

„Hotovo?“ zeptá se Jan.

„Vypadá to tak,“ odpoví Rössel a ještě jednou si přihne z láhve. „Teď to tady ještě dokončíme!“

Vyhoupne se z hrobu, opře se o lopatu a usměje se na Jana.

„Dokončíme?“ nechápe Jan.

Na svou otázku nedostane odpověď. V křoví za ním zapraská.

Ozve se zvuk těžkých bot.

Rössel se podívá k těm místům.

„Vítám tě!“ řekne.

„Ahoj, Ivane!“ pronese tlumený hlas ve tmě.

Jan se otočí a zvedne Anděla. Do svahu stoupá někdo, koho zná.

„Ahoj, Jane.“

Je to Hanna Aronssonová. Stoupá pomalu a něco nese v náručí – malé bezvládné tělo se zavázanýma očima.

Dítě. Buď spí, nebo je něčím omámené.

Malý chlapec.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

55

O patnáct vteřin později už Jan leží na skále schoulený do klubíčka.

Rössel ho povalil, šlo to rychle. Stačil jediný vířivý pohyb lopatou tmou – ve chvíli, kdy byl Jan ještě na nohou, upřeně se díval na Hannu Aronssonovou a snažil se pochopit, co tu jeho kolegyně dělá. Ale co je to za chlapce?

Rössel udělal krok dopředu a namířil lopatou na Janovu pravou nohu. Trefil ho pod koleno, Janovi se smekla noha a upadl na zem. Skácel se bolestí a chtělo se mu zvracet.

Jeho vnímání slábne.

Běží vteřiny, možná minuty.

Slyší, jak se Rössel ptá:

„Šlo to dobře?“

A Hannin hlas mu odpovídá:

„Ano. Ale musela jsem chvíli počkat, až tam bude sám.“

„Dobře,“ říká Rössel.

Hlasy a chlad Jana pomalu probouzejí. Když zvedne oči, zahlédne slabé světlo.

Leží před ním Anděl, svítí. Hanna a Rössel, kteří stojí o několik metrů dál, v jeho světle připomínají jen dva stíny.

„Neviděl tě někdo?“ ptá se Rössel.

„Ne, nikdo.“

Rössel spustil lopatu k tělu; zdá se, že se teď trochu uvolnil. Udělá tři kroky k Hanně, políbí ji na tvář a dotkne se jejích světlých vlasů.

„Toužil jsem po tobě,“ říká.

Ale pohybuje se tak nějak strnule, jeho ruce zřejmě nejsou zvyklé na dotyky.

Jan už teď také vidí, koho Hanna drží v náručí: je to Leo. Leo Lundberg z jejich školky. Pětiletý chlapec, který se ztratil, a nyní ho všichni hledají. Jan si vzpomene na večerní rozhovor s Marií-Louise, kdy mu řekla, že Leo zmizel ze statku svých pěstounů.

Leo má přes oči širokou černou pásku. Dýchá, ale není v bdělém stavu, na Hanniných pažích visí bezvládně.

Jan sleduje, jak Rössel Lea přebírá z její náruče a pokládá ho k borovici na okraj jámy.

„Uložíme ho sem!“ říká.

Janovi to připomíná stínové divadlo. Je jako omráčený a od té scény vzdálený, současně ho ale pomalu opouští bolest v lýtku. Zvedne horní polovinu trupu.

Rössel si toho všimne a otočí hlavu.

„Nehýbej se!“

Jan sice pomalu kroutí hlavou, ale stejně se posadí. Snaží se zachytit Hannin pohled.

„Co to provádíte?“ ptá se. „Proč jste sem přinesli Lea?“

„Ne, sem jsme ho nepřinesli my,“ říká Rössel. „To ty!“

Jan se na něho nechápavě zadívá.

„Já?“

„Tohle je místo činu, sem povedou všechny stopy,“ vysvětluje Rössel. „Dokonce sis nakreslil mapu, jak se sem dostat. Mapu, na které se přiznáváš k tomu, co jsi spáchal. Leží v autě a čeká, až ji tam objeví policie!“

Jan ho poslouchá, ale už se přitom nedívá na Rössela. Obrací se na Hannu, chce s ní navázat kontakt.

„Hanno, co tady děláš!“

Hanna se na něho zadívá, ale jen velmi krátce, pak odvrátí oči. Světlo Anděla prozrazuje, že se lesknou a jsou prázdné.

„Je mi to líto,“ řekne Hanna a oči sklopí. „Ale příliš ses nám hodil… Jestli vezmeš zločiny, ze kterých je podezřelý Ivan, na sebe, osvobodí ho.“

„Nic na sebe nevezmu!“

Jan už rozumí. Hanna si ho vybrala pro svůj plán: teď z něho bude vrah, kterého policie najde mrtvého vedle jeho někdejší a poslední oběti. Ona s Rösselem mezitím utečou. Rössel by se mohl během hodiny dostat na kliniku; pokud budou mít štěstí, tak si v Patricii nikdo nevšimne, že byl nějakou dobu pryč.

Folie à deux. Sdílené šílenství. Anebo láska, které stojí v cestě zeď. Jan si vzpomene na varování primáře Högsmeda, že dostat se příliš blízko k psychopatovi může být nebezpečné. Zadívá se na Hannu a řekne:

„Zabloudila jsi v lese.“

Hanna zavrtí hlavou.

„Já dobře vím, co dělám,“ řekne. „Jde mi o to, aby se Ivan dostal na svobodu… Ty bys pro tu svou Rami udělal totéž.“

Jan neodpovídá.

Myslí jen na Lea. Jak by ho mohl zachránit?

„Hanno, udělej to!“ říká Rössel a podává Hanně lopatu. „Ukaž, jak jsi silná!“

Hanna se na ni dlouze dívá a pak zavře oči. Nepohne se.

„Nemůžu,“ řekne tiše.

„Je to jen tělo,“ namítne Rössel a stále jí podává lopatu. „Nic neucítí!“

„Já to nedokážu…“

Na Lea se v tu chvíli dívá jen Jan. Chlapec leží na okraji jámy. Jan si najednou díky Andělovu světlu všimne, že se hýbe. Kvůli pásce, kterou má přes oči, sice nevidí, ale ať už ho Hanna uspala čímkoli – byl to chloroform, nebo něco jiného? –, začíná se probouzet.

Nedaří se mu to tak rychle, jak by bylo potřeba, a tak musí Jan ještě mluvit:

„Hanno, Rössela nemůžou osvobodit,“ řekne. „Na útěku zabil jednoho ze strážců. Podřízl krk Carlovi.“

Hanna se okamžitě zadívá na Rössela.

„Je to pravda?“

„Musel jsem to udělat,“ odpoví Rössel Hanně. „A teď je řada na tobě!“

Hanna se bez hnutí dívá na lopatu.

„To nejde.“

„Ale jde!“ řekne Rössel silnějším hlasem.

Leo se ve stínech na zemi pohne. Není ještě zcela probuzený, Jan ale vidí, že se ta chvíle už blíží.

Asi metr od Janovy nohy leží Anděl, jediný zdroj světla na skále. A ještě blíž, těsně u sebe, má Jan svou lopatu.

Rössel si povzdechne a opět sáhne po láhvi. Lokne si a přikývne.

„Udělám to sám!“

Jan natáhne všech pět prstů a uchopí jimi násadu lopaty. Hanna v té chvíli sleduje Rössela.

„Ivane, nemusíme…“

Rössel ji drsně přeruší:

„Ne, udělám to!“

Přichází Janova chvíle, čas pustit se do akce. Jediným rychlým pohybem si klekne a současně oběma rukama zvedne lopatu – poslouží mu jako štíhlá palice.

„Leo!“ zakřičí na chlapce. „Uteč odsud! Utíkej!“

Hanně je hned jasné, co se děje, Rössel otáčí hlavou – ale Jan už svou lopatu nadzvedl.

Leo stojí na nohou. Začíná se také dávat do pohybu.

Jan udeří.

Plech lopaty narazí tvrdě na skálu, ozve se rána. Andělova svítilna praskne a zhasne.

Skálu obklopí podzimní noc, je tma černá skoro jako uhel. Jediné světlo, které sem dopadá, přichází ze vzdálených domů. Jan pustí lopatu a znovu zakřičí:

„Leo! Utíkej k těm světlům!“

V hlavě mu buší bubny s frekvencí několika úderů za vteřinu. Není času nazbyt.

Vidí, že se tmou pohybuje malá postava: Leo si strhl pásku z očí a běží pryč.

„Tak utíkej!“

Jan se znovu chopil lopaty a zvedá se s její pomocí na nohy.

„Ani se nehni!“ vykřikne Rössel.

Stojí před Janem jako černý stín s lopatou na rameni. Pak udeří – silně, jako tenista. Dva tvrdé údery násadu Janovy lopaty rozvibrují. Třetí úder už Jan neustojí a násadu pustí. Lopata spadne a s rachotem odskáče po zemi.

Rösselova lopata je ale také k nepotřebě – násada v polovině praskla a zlomila se. Rössel ji tedy zahodí a z kapsy vytáhne něco jiného. Vytrčí ten předmět před sebe.

Jan vidí, že slzný plyn to není. Je to břitva.

„Skoč!“ zavelí Rössel.

Jan couvá a zvedá ruce, nohy ho stále bolí a stále ho příliš neposlouchají. Zakopne o nějaký kámen nebo kořen a přiblíží se k okraji srázu. Rád by si vsugeroval, že všude kolem něho je pevná zem, ale stejně má závrať.

Rössel s břitvou vyrazí vpřed. Rychle jí sekne. Janova ruka začne pálit. Krvácí – Rössel ho řízl do hřbetu, odneslo to několik žil.

Rössel zvedne břitvu ještě výš.

„Skoč!“ zopakuje. „Možná to přežiješ!“

Ale Jan už necouvne. Sleduje Rösselovu napřaženou ruku s břitvou a přitom šátrá pod svetrem. Žádnou zbraň tam samozřejmě nemá. Chce nahmatat pouta, která vzal Carlovi. Slabá, ale pevná oka, která mohou pevně chytit a nepustit.

Vytáhne jedny z nich a natáhne se k břitvě.

Rössel nestihne zareagovat.

Jan mu zaklapne ruku do jednoho oka a do druhého uvězní svou ruku. Stačí zatáhnout za plastový pásek a jeho zápěstí je připoutáno k Rösselovu. Jan teď může kontrolovat pohyb břitvy a držet si ji od těla.

Rössel ve tmě ztěžka funí, cuká sebou, táhá za pouta. Rád by si břitvu přehodil do levé ruky a pouta rozřízl, ale Janovi se podaří chytit ho i za druhou ruku.

Jan s Rösselem se teď drží za ruce jako taneční pár. Už není úniku: Jan drží Rössela a Rössel drží Jana.

Jan zavře oči. Doufá, že se Leovi podařilo utéct, že slyšel to, co na něho volal, že se dostal pod sráz a doběhl ke světlům.

„Vzdej to! Chcípneš!“

Rösselův hlas už není ani trochu příjemný. Projevil se dravec, který se skrýval za maskou vlídného učitele.

Jan nedokáže udržet rovnováhu a Rössel ho nemůže pustit.

Otevírá oči.

Oba se pomalu blíží k okraji srázu. Jan a Rössel v pevném objetí. Dýchají zhluboka a ve stejném rytmu.

„Tak co, kamaráde!“ zakřičí Rössel.

Jan svůj boj prohrává. K tomu, aby byl uvržen do prázdnoty, chybí jen málo. Není tu nic, čeho by se mohl chytit, jen Ivan Rössel.

Jan se otočí za sebe, potřeboval by něčí pomoc. Leo je pryč, na skále už zůstala jen jedna postava. Hanna stojí strnule u borovice a dívá se na ně. Je jako opařená, nic neudělá.

Leovi se podařilo uprchnout. Utekl před dravcem, dostal se z lesa. Je silný, zvládne to.

Jan má z tohoto vítězství radost.

Cítí, že už jsou s Rösselem na samé hraně srázu. Neváhá – teď už stačí, aby udělal jen malý krůček do temnoty, kterou má za zády.

Udělá ho a strhne Rössela s sebou.

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

56

„Cítíte se všichni dobře?“ zeptá se Marie-Louise.

Otázka, kterou pronesla tichým hlasem, zůstane bez odpovědi.

Hanna sedí bez hnutí u stolu v místnosti pro personál a mlčí stejně jako ostatní. Nemá slov. Ráno přišla do práce, a přestože teď sotva dýchá, snaží se navenek působit klidným dojmem. Tolik toho selhalo! říká si. Má pocit, jako by kolem ní zuřila bouře. Neví, kdy přejde.

Je středa. Mýtina je od chaotického požárního cvičení zavřená a o tom, co se stalo ve Svaté Patricii, kolují různé fámy. Objevily se v novinách i v rozhlase, v televizních zprávách byly odvysílány záběry na zavřenou bránu kliniky.

Marie-Louise se už na nic dalšího nezeptá. Otočí hlavu a řekne:

„Navštívil nás tady pan primář Högsmed. Chce nás informovat a vysvětlit jisté nejasnosti. Myslím, že bychom všichni rádi dostali nějaké…“ Nenachází slova, a tak ztichne a dodá jen: „Prosím, pane primáři!“

„Děkuji vám, Marie-Louise.“

Högsmed až do této chvíle seděl u stolu se skloněnou hlavou, jako by v uplynulých dnech téměř nespal. Nyní se ale narovnal a začal mluvit:

„Ano… Minulý víkend začal dramaticky. Dramaticky a tragicky. Jak víte, v pátek večer se u nás konalo velké požární cvičení. Nakonec bylo mnohem komplikovanější, než jsme očekávali – těsně před jeho začátkem totiž vypukl ve čtvrtém poschodí skutečný požár.“

Primář se na chvíli odmlčí.

U stolu by bylo slyšet spadnout špendlík. Hanna se dívá na betonovou zeď Svaté Psycho za oknem.

„Požár,“ pokračuje Högsmed, „vyvolal chaos. Nebylo jasné, zda jde o skutečný poplach, nebo o pouhé cvičení. Ostraha některých oddělení dosti selhala, následkem čehož se tam mohli pacienti volně pohybovat. Ve čtvrtém patře došlo, patrně následkem chaosu, k útoku na jednoho ze strážců, který měl pro tohoto muže smrtelné následky. Kromě toho všeho člověk, který požár založil, uprchl. Byl to jeden z našich nejnebezpečnějších pacientů.“

Ivan, pomyslí si Hanna. Byl nebezpečný? Ano, byl. Ale možná také zamilovaný a citlivý. Hanna sedí bez hnutí u stolu. Kromě ní je tu jen Andreas – jsou to jediní dva zaměstnanci školky, kteří dnes přišli do práce.

Obě židle vedle Hanny jsou prázdné.

Na jedné z nich sedává Lilian, ale ta je momentálně na neschopence.

Druhá židle patřila Janu Haugerovi.

Hanna byla svědkyní toho, jak se Jan s Ivanem zřítili ze skály nad lesem. Dvě postavy zaklesnuté jedna do druhé. Ani jeden z mužů svůj stisk nepovolil.

Stála jako zkamenělá a se zavřenýma očima čekala, až se ozve tupý náraz obou těl na kamenné bloky pod srázem. Stalo se.

V lese se rozhostilo ticho. Ve tmě pak bylo slyšet nějaký zvuk. Pod skálou se ozývalo skučení.

„Ivane!“ zakřičela Hanna z okraje srázu.

Nářek se ozýval dál, ale znělo to jako Janův hlas. Pak utichl.

Hanna se otočila a utekla. Lea, který předtím uprchl do tmy, nechala běžet. To, aby ho unesli a pokusili se z toho obvinit Jana Haugera, nebyl její nápad, ale Ivanův. Nakonec byla ráda, že se Leovi útěk zdařil.

Sestoupila lesem ke svému vozu, který měla půjčený z půjčovny, a po dálnici se vrátila do Vally.

Domů dorazila kolem třetí hodiny. Zamkla za sebou a spláchla do záchodu všechno, co nějak souviselo s chlapcovým únosem: rukavice, injekční stříkačku a ampulky s valiem.

Pak si lehla a rychle za sebou si pořád dokola opakovala:

Nic nevím. Nevím nic o požáru, nic o Ivanu Rösselovi. Nevím nic o Janu Haugerovi a jeho touze setkat se s Alicí Rami.

Ale co bude dál? Sžírala ji nejistota.

V sobotu ráno zvedla telefon a zavolala Lilian.

Zatímco jí Lilian odpovídala skleslým hlasem, Hanna se snažila, aby zněl její hlas normálně. Zeptala se Lilian, jak to probíhalo v pátek večer.

„Nijak,“ řekla jí Lilian. „Nic z toho nebylo. Rössel ani nikdo jiný z kliniky do návštěvní místnosti nepřišel. Tak jsme se zase vrátili domů.“

„To mě fakt mrzí,“ řekla Hanna.

Nevěděla, co by ještě měla říct. S Lilian vlastně vůbec mluvit nechtěla, jen se jí na něco potřebovala zeptat.

„Volala ti policie?“

„Ne,“ řekla Lilian. „Pryč by mi měli volat? Myslíš, že mě z něčeho podezřívají?“

„Ne, to ne,“ odpověděla Hanna rychle.

Ve skutečnosti si ale myslela, že se policie Lilian ozve. Hrob jejího bratra je nyní otevřený. Jestliže policisté našli těla Ivana a Jana, objeví jistě i ostatky Johna Daniela a budou kontaktovat jeho rodinu; ta se tedy konečně dozví pravdu. Hannu teď nezajímalo nic jiného, než aby do celé věci nebyla nijak zapletená.

Nic nevím. Nic!

Lilian chvíli mlčela a pak pokračovala:

„V pátek mi volala Marie-Louise. Tobě ne?“

„Jo, taky,“ řekla Hanna.

„Takže víš, že se Leo Lundberg ztratil…“

„Vím.“

Lilian mlčela.

„A co ty, Hanno? Máš něco novýho?“

„Ne, nic,“ řekla Hanna.

Poté rychle položila sluchátko a oddechla si.

Nic.

Byla sama ve svém bytě, ležela v posteli a myslela na Ivana. Toužila po něm několik měsíců, snila o tom, že mu pomůže, že ho za každou cenu dostane z kliniky. Nakonec si ale jen několikrát promluvili v návštěvní místnosti za přítomnosti úplatného Carla. Za celou tu dobu se jedinkrát milovali na matraci ve sklepním krytu.

A teď Ivan zmizel. Hanně se po něm stýskalo.

Uvědomila si, že jí chybí i Jan Hauger.

Högsmed právě udělal ve svém informačním proslovu další pauzu. Tiše se nadechuje a pokračuje:

„Během toho večera tedy došlo k několika závažným incidentům. Nakonec jsme ale situaci zvládli, všichni pacienti jsou opět ve svých pokojích… Chci říct všichni kromě uprchlíka, který byl nalezen mrtvý spolu s…“ lékař otočí hlavu k Marii-Louise, „… osobou, o níž se domníváme, že mu k útěku napomohla. Mluvím o vašem kolegovi, Janu Haugerovi. Je stále hospitalizován. Utrpěl sice vážná zranění, ale přežil.“

Opět nastane ticho. Zdá se, že všichni zatajili dech – včetně Hanny.

Jan žije.

Hanna slyší, jak si primář hluboce povzdechl.

„Za to, které pracovníky zaměstnáme, nesu osobní zodpovědnost,“ pokračuje Högsmed, „a proto také zodpovídám za to, že jsme Haugera přijali.“

Marie-Louise se zadívá do stolu a přeruší primáře poznámkou:

„Dalo se to těžko poznat,“ říká. „Jan působil v mnoha ohledech spolehlivě. I když jisté… varovné signály tu byly. Nedávno mi třeba říkal, že prý měl kdysi jakési psychické problémy. Ve čtrnácti se léčil na psychiatrii.“

Primář Högsmed pokračuje ve své řeči. Vypráví o tom, jak v pátek večer Leo Lundberg beze stopy zmizel ze statku svých pěstounů a jak byl pozdě v noci nalezen u jednoho statku nedaleko Göteborgu. Od pěstounů tedy neutekl, někdo ho odtamtud unesl v autě.

Na závěr jim primář sdělí, že Jana Haugera našla policie – ležel v bezvědomí pod skálou, ve stejném lesním komplexu, v němž našli Lea. Pod Janem ležel pacient, jemuž pomohl uprchnout – byl mrtvý. Muži nechali stát své auto na lesní cestě a zanechali v něm písemné doznání k činu.

„Domníváme se, že je to de facto sebevrahův dopis na rozloučenou,“ říká Högsmed. „Hauger a ten pacient v lese vykopali hrob. Chlapce propustili a pak se společně vrhli ze skály.“

Znovu ticho. Přestože všichni z Mýtiny už tyto informace znají, jsou, jak se zdá, šokováni. Andreas se tváří naprosto zničeně a Hanna doufá, že nasadila podobně zasmušilý výraz.

„A jak je na tom Leo?“ zeptá se Marie-Louise.

„Neutrpěl žádná zranění. Příliš si toho nepamatuje, což je asi ta nejlepší varianta,“ odpoví jí Högsmed. „Vzpomněl si pouze na to, že se na statku houpal na houpačce a někdo ho zezadu chytil za ruce. Lékaři našli na jeho paži vpichy, jednalo se zřejmě o nějakou drogu… Ale jak říkám, je na tom relativně dobře.“

Hanna pod stolem svírá ruce v pěst. Kolik toho asi Leo řekl policii? Co si pamatuje z toho, co se dělo v té tmě na skále? Byl pod vlivem drog, měl zavázané oči… Snad si nevzpomene, že tam byla i ona! A co Jan? Až se probere, bude mluvit? Uvěří mu někdo?

Hanna se nakloní nad stůl, cítí, že teď musí něco říct.

„Na něco jsem si vzpomněla.“

Všichni k ní otáčejí hlavu.

„Jan Hauger mi jednou vyprávěl takovou věc… Nevím, jestli je to tak důležité, ale… Říkal mi, že vzal kdysi s sebou na výlet do lesa jednoho chlapce a nechal ho tam.“

„Skutečně?“ vyhrkne Högsmed. „A kdy se to stalo?“

„V době, kdy pracoval v jiné školce… Myslím, že od té doby uběhlo už hodně let.“

Marie-Louise se na ni dlouze zadívá.

„Ale Hanno, tohle jsi mi měla říct dřív!“

„Já vím. Jenomže já myslela, že… že to myslel jako nějaký zvláštní vtip. Jan přece působil jako důvěryhodný člověk, ne? Děti ho přece měly rády…“

Högsmed se na ni podívá a odkašle si.

„Správně bych o tom neměl mluvit, protože se jedná o důvěrnou informaci, ale…,“ řekne, „policie o víkendu prohledala Haugerův byt a našla tam řadu podivných věcí, mimo jiné komiksy, které si kreslil. Je to prý rozsáhlý seriál plný násilí a myšlenek na pomstu… Kromě toho je jeden z Haugerových sousedů bývalý zaměstnanec naší kliniky. Hauger se ho zřejmě vyptával na únikové cesty.“

Opět nastane ticho. Hanna skloní hlavu.

„Chudák Jan,“ pronese tichým hlasem.

Ostatní k ní otočí hlavu a zadívají se jí do očí.

„Chtěla jsem říct, že… Že potřeboval pomoc. Měli jsme být všímavější.“

„Antisociální poruchy osobnosti se odhalují jen velmi těžko,“ namítne Högsmed. „Stanovit tuto diagnózu se někdy nepodaří ani nám odborníkům.“

Poslední dlouhé mlčení. Primář se zadívá do svých papírů.

„Takže… to je asi všechno, co jsem vám chtěl sdělit.“

„Děkujeme vám, pane primáři,“ řekne Marie-Louise. Pak sepne ruce a usměje se na své podřízené, Hannu a Andrease. „Určitě máte nějaké otázky, ale necháme to na později. Musíme se teď zaměřit na to, co nás čeká… Za chvíli tu budou děti!“

Hanna se rychle zvedne. Předstírá, že dnes prožívá běžný pracovní den.

A takový den to pro ni skutečně je – pracovní den na začátku dlouhé zimy. To, že jsou Jan a Ivan pryč a že je Lilian nemocná, na tom nic nemění.

Když vychází z místnosti, zaslechne bouchnutí vchodových dveří.

Děti, pomyslí si a chystá se, že začne hrát svou roli hodné paní učitelky.

Do Mýtiny vchází malá Josefine; má na sobě silnou tmavozelenou zimní kombinézu s kapucí a za ruku drží jednoho ze svých pěstounů. Když Hanně věnuje široký úsměv, ukáže se, že přišla o další z horních předních zubů.

„Sněží!“ zakřičí.

„Opravdu?“

Hanna se zadívá z okna. Ano, venku skutečně padá sníh – k zemi se pomalu snášejí velké vločky. Tentokrát snad sněhová pokrývka nějakou dobu vydrží.

„Tak fajn,“ řekne a usměje se na Josefine. „Až přijdou ostatní děti, budeme si moct jít hrát ven… Můžeme ve sněhu dělat andělíčky! Ale zatím běž do herny, ano?“

Josefine ze sebe shodí kombinézu a zmizí za dveřmi místnosti.

Hanna se nyní cítí uvolněněji.

„Promiňte,“ ozve se jí za zády. „Neviděla jste tady nějaké podomácku vyrobené knížky?“

Hanna se otočí.

„Prosím?“

Tu otázku Hanně položila žena, která je pěstounkou nebo opatrovnicí malé Josefine. Je jí asi třicet, stojí ve dveřích, do čela má naraženou šedivou vlněnou čepici a na očích má brýle s úzkými černými obroučkami.

Hanna si ji zvědavě prohlíží. Zahlédla ji tu jen párkrát, Josefine většinou vyzvedával a odváděl starší muž.

„V létě jsem tady nechala několik knížek,“ říká žena. „Takové čtyři slabé knížky to byly… Napsala jsem je pro svou starší sestru, ale ona si je nesměla vzít, zakázali jí to.“

Hanna ví, o čem je řeč – o Janových ilustrovaných knížkách. Přesto zavrtí hlavou.

„Bohužel. Nevzpomínám si, že bych je tu někde viděla… Ale pojďte, můžete se po nich podívat sama!“

„Vy byste mi to dovolila?“

„Jistě. Pojďte dál!“

Žena se zuje a rozepne si bundu.

Hanna se na ni podívá a zeptá se:

„Nejste vy Alice Rami?“

Žena přikývne a narovná se. Zpozorní, neuhýbá očima.

„Jak to víte?“ zeptá se.

„No, protože… slyšela jsem o vás.“

„Vážně?“

Žena se neusměje. Hanna přesto mluví dál:

„Vy jste byla zpěvačka, že?“

Alice Rami přikývne.

„Jenom chvíli, už je to spousta let.“

„Proč jste přestala zpívat?“

Rami si povzdechne.

„Tolik se toho stalo… Sestřina nemoc se stále zhoršovala a ani mně nebylo dvakrát dobře. Tak jsem přestala vystupovat.“

Hanna se dovtípila, že žena mluví o své starší sestře. O Marii Blankerové.

„Setra se ale stále léčí, že?“ zeptá se Hanna.

Alice Rami přikývne. Hanna se nechce zeptat, proč je Maria zavřená v Patricii, byla by to příliš intimní otázka. Raději se zeptá:

„Myslíte, že už ji brzy propustí?“

„Ano,“ odpoví Rami tiše. „Doufáme, že ano. Taky kvůli Josefine…“

„To je dobře,“ řekne Hanna a chápavě přitom pokyvuje

hlavou.

„Vím, jaké to je, když člověk na někoho čeká.“

„Také čekáte?“ zeptá se Rami.

„Teď už ne,“ odpoví Hanna. „Ale dřív jsem čekala na jednoho muže… Na jednoho velmi zvláštního muže.“

Nastane ticho. Za Hannou se náhle ozvou hlasy. Otočí hlavu. Z kuchyně právě vyšli Marie-Louise s Högsmedem. Primář se Marie-Louise ptá na skříně zaměstnanců a ona mu

odpovídá:

„Ano, měl svou skříň… Máme od ní rezervní klíče.“

Hanna se znovu zadívá na Rami. Tak to je ona – žena, na kterou tu Jan Hauger celý podzim čekal. Až na to, že na nesprávném místě. Jaká ironie…

Navázat kontakt s Alicí Rami se Janovi nepodařilo. Na své otázky odpovědi nedostal. Co kdyby se o to teď pokusila Hanna? Jestliže je její přátelství s Lilian v troskách, nemohla by se stát Ramiinou přítelkyní? Hanna si teď připadá tak osamělá. Opuštěná.

„Pojďte za mnou,“ řekne Hanna. „Jestli chcete, pomůžu vám hledat!“

Hanna uslyší za zády tupou ránu.

Ohlédne se a vidí, že ti dva otevřeli Janovu skříň.

Marie-Louise odemkla zámek a z přecpané skříně vypadlo několik věcí na podlahu: pláštěnka, pumpička na kolo a pár knih.

Hannu ty věci nezajímají, a tak se znovu otočí k Alici Rami a navrhne:

„Můžeme se podívat do bedýnek v herně… Chcete?“

Rami ji už ale zřejmě neposlouchá. Upřeně se dívá do jednoho místa vpravo za Hannou.

„Tamhle jsou!“ řekne.

Hanna se ohlédne. Zjistí, že se Rami dívá na knížky, které leží na podlaze před Janovou skříní. Když se na ně Hanna podívá zblízka, pozná je. Stvořitelka zvířat, Nemoc čarodějnic, Viveca v kamenném domě a Princezna a jejích sto rukou.

Čtyři pohádky o lidské osamělosti.

Hanna zůstane stát v předsíni, nestihne Rami zabránit, aby vstoupila do místnosti pro personál a došla ke skříni. Rami se skloní mezi Högsmedem a Marií-Louise a knížky jednu po druhé sesbírá ze země. Začne v nich listovat.

„Někdo do nich kreslil,“ řekne tiše. „Nevíte kdo?“

Rami zvedne oči, ale Hanna jako by ztratila řeč. Přestože před sebou jasně vidí obličej Jana Haugera, dokáže jen zavrtět hlavou.

Na podlahu před chvílí spadla ještě jedna, pátá knížka; ležela úplně vespod. Tu Hanna nikdy předtím neviděla.

Je to starý sešit s černými deskami, na nichž je izolepou přilepena fotografie. Vybledlý snímek z polaroidu. Chlapec s blond vlasy, který se ze svého nemocničního lůžka upřeně dívá na fotografa.

Rami zvedne i tento sešit.

Napřímí se a dlouho si ho prohlíží.

„Tohle je mi taky povědomé,“ řekne po chvíli. „Tuhle fotku jsem fotila já… ale je to už hodně dávno.“

Otevře sešit a přečte jméno:

„Jan Hauger.“ Rami zvedne oči. „On tady pracuje?“

Marie-Louise se zatváří ustaraně.

„Ne,“ odpoví tiše. „Bohužel už ne… Vy jste ho znala?“

Rami mlčky přikývne.

Hanna je nervózní, sevřel se jí žaludek. Chtěla by něco říct, ale Rami si jen dál zamyšleně listuje Janovým deníkem a prohlíží si kresby a hustě popsané strany.

Aniž by sešit odložila, usměje se.

„Ano, znala. Jan a já… jsme byli přátelé.“

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

Table of Contents

Část první

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Část druhá

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=

===xcoTL0CS8I7EVsrrhYuWC8lOCoT+4E+jz9BXZtk9pJU=