Chirurg

Alain Thiéry

(2002)

Štítky:

Romány, Literatura světová

Pierre jako malý ambiciózní medik je zaslepen touhou stát se jednou uznávaným chirurgem. Netuší původně ani v nejmenším, jak obludnou překážkou pro něho bude na cestě za tímto velkým snem jeho původ. Pierre totiž pochází z velmi nuzných poměrů – a chirurgie je povolání pouze pro vyvolenou elitu. Sňatkem s bohatou Clarie si Pierre přece jen dokáže zajistit místo na výsluní a cesta k jeho snu je zdánlivě volná… Pierrův další život se však podobá krkolomné jízdě na horské dráze: strmá stoupání, prudké pády, napětí, láska i zrada – a nakonec trpké vyústění v podobě závažného obvinění ze smrti pacienta..

ALAIN THIERY

Chirurg

Nakladatelství SFINGA

Ostrava

Copyright Belfond, 1993

Translation Jan Machač a Jiří Lesník, 1994

ISBN 808549180X Sfinga

ISBN 8085597233 S Aktuell

Pierre Dalban je mladý ambiciózní medik. Jeho snem je stát se chirurgem. Netuší, že toto povolání je pouze pro vyvolené, ale profesor Noblecourt mu dá jasně najevo, že syn obchodního cestujícího narozený kdesi na Montmartru, nemá mezi lékařskou elitou co dělat. Pierre Dalban je ale paličák. A skvělý, i když nelítostný profesor Noblecourt má krásnou dceru Claire. Pierru Dalbanovi se to podaří. Sám už potom neví, zda si bere Claire jen z lásky, nebo i kvůli kariéře. Dalban se stává úspěšným lékařem, otevírá si soukromou ordinaci a začíná se věnovat plastické chirurgii, krášlí ženám tvář a poprsí. I když má s Claire dvě krásné děti, jejich manželství spěje k rozpadu kvůli nepochopitelnému chladu Claire. Pierrovo místo mezi vyvolenými je znovu ohroženo, když se rozvede: v tradičně smýšlejících kruzích lékařské pařížské smetánky je to něco neslýchaného a Dalbanův bývalý tchán dělá všechno, aby úspěšného rivala znemožnil. Pierrův nový sňatek s americkou miliardářkou Joan si všichni vysvětlují jako „sňatek s penězi“, ale krátké štěstí, které tato dvojice spolu prožije, je hluboké, i když končí tragédií. Dalban je již na vrcholku svého oboru, bohaté operuje pro peníze a publicitu, v nemocnicích se pak věnuje nemajetným. Jeho popularita je trnem v oku jeho kolegům, stejně tak jim vadí peníze, které získal svazkem s Joan. V pádícím čase se Dalbanův život podobá jízdě na horské dráze: strmá stoupání úspěchů, prudké pády proher, nařčení a závist, láska, zrada, sex a dramata každodenního napětí při operacích. Jedna z nich z nevysvětlitelných příčin končí katastrofou, mladá pacientka umírá po zcela běžné rinoplastice, úpravě nosu. Dalban najednou musí čelit tolika protivenstvím, že to je k neunesení. Snad jediný, kdo mu věří, je jeho syn, jenž již také kráčí ve šlépějích svého děda a otce jako medik. A kdesi v dálce, právě prostřednictvím syna, se znovu objevuje Claire jako naděje.

Martině S.

Román Chirurg vznikl

díky jejím nápadům,

našemu přátelství

a mnoha společným setkáním.

ALAIN THIERY

Atraktivní příběh předního

Pařížského plastického chirurga

První část

MONIQUE

Byl jsem velmi dojat, když jsem se přibližoval k pacientčině posteli. Víc, než jsem předpokládal. Můj první příjem. Podle průkazu totožnosti šlo o sedmdesátiletou ženu, kterou sebrala policie na rohu jedné ulice blízko náměstí Pigalle. Mysleli si, že je opilá, protože nedokázala stát na nohou. Zlomila si jen krček stehenní kosti, jak to potvrdil i rentgenový snímek.

„Vy jste paní Rose Poussinová?“

Podívala se na mě šedozelenýma očima. Její pohled prozrazoval, že požila utišující prostředky. Vydala ze sebe zvuk podobný jakémusi mlasknutí, který jsem považoval za souhlas.

„Narodila jste se v Paříži v roce 1885 a bydlíte v ulici dés Abesses číslo 19?“

Ozvalo se ještě silnější mlasknutí než předtím. S mým prvním kontaktem s pacientkou jsem byl velmi spokojen. Ale i tak jsem se bál chvíle, kdy jí budu muset dávat otázky, na něž jsem neznal odpověď.

„Paní, byla jste již operovaná?“

Nepozorovaně zvedla pravé víčko. Ale těžko se dalo říct, zda to znamenalo souhlas. Zopakoval jsem otázku trochu hlasitěji v domnění, že mě snad dobře neslyšela.

„Pane Dalbane!“

Vyskočil jsem a rychle jsem se otočil. Byl jsem tak zabrán do rozhovoru s pacientkou, že jsem ani neslyšel, kdy přišel. Profesor Charles Noblecourt, přednosta kliniky, se usmíval. Měl na sobě bílou košili s rubínovými manžetovými knoflíky a klubovou kravatu. Byl velmi elegantní.

„Ano, pane?“

„Asi jste si nevšiml, že nemocná trpí ztrátou řeči, pane kolego. Brocovou afázií. Tento detail je zapsán v jejích papírech, které jsme dostali z domova důchodců v Clichy, kde naše pacientka bydlí. Měl jste si je projít.“

Cítil jsem, jak se začínám pod ironickým a pronikavým pohledem jeho modrých očí červenat. Věděl jsem, že za chvíli ztratím řeč a zároveň pocítím vnitřní chvění. Mé začátky na jeho oddělení nebyly nejslavnější! Teď se už utvrdil ve svém pohrdavém mínění o nafoukancích v medicíně a udělal si o nich definitivní úsudek, jenž mi dal patřičně pocítit už při našem prvním setkání asi před měsícem.

Právě jsem udělal konkurs na externa, a protože jsem se umístil na prvním místě, mohl jsem si vybrat, na kterém oddělení chci pracovat. Takový byl zvyk.

Ten den jsem si vzal otcovu starou kravatu, která mi hrozně svírala krk. Byla šedá s černými proužky. Byla asi stejně směšná jako můj konfekční oblek, který jsem si koupil, když se ženil bratranec. Zkrátka a dobře, tak vystrojený jsem vypadal na to, čím jsem byl: naparáděný chudý člověk, nebo spíš naparáděný ubohý člověk. Toto setkání mi zařídil doktor Levy, otec mého přítele Andrého. Doporučil mi, abych byl čistě oblečený a přesný.

Čistý jsem byl. Pokud jde o přesnost. K tomu, abych vystoupil na stanici metra Bac, jsem měl ještě hodně času. Charles Noblecourt bydlel asi padesát metrů od zastávky. Byla to krásná budova. Její fasáda připomínala nádheru Louvrů. Viděl jsem před sebou neustále peníze, peníze a zase jen peníze jiných, zatímco já jsem je neměl. Nezáviděl jsem. Trápilo mě hlavně to, že když jsem procházel kolem výkladů, musel jsem odvrátit zrak, abych nepodlehl pokušení.

Po trpělivém vyčkávání až do tři čtvrtě na šest jsem vešel do pasáže Escurial na rohu bulváru Saint Germain a ulice Bac. Neznal jsem tuto čtvrť. Já, chlapec z Montmartru, jsem se málokdy vypravil z Latinské čtvrti, kde jsem chodil na lékařskou fakultu, ke kostelu Saint Germaindes Prés. To už byla pro mě vzdálená země.

Ve Francii je na lékařské fakultě jiný systém studia. Extern je medik, který je na stálé praxi v nemocnici.

Když jsem zazvonil, musel jsem zatáhnout za pozlacený bronzový kroužek, a ne stisknout obyčejný zvonek. Otevřel mi sluha v pruhované vestě. Zdvihl obočí a změřil si mě od hlavy k patě.

„Pane?“

„Jsem Pierre Dalban. Mám schůzku s profesorem Noblecourtem.“

„Vím o vás. Přijme vás mezi konzultacemi. Pojďte za mnou, nebude to dlouho trvat.“

Překročil jsem slaměnou rohožku, na níž bylo červenými písmeny napsáno „Pr.N.“, a vešel jsem do rozlehlé haly potažené šedým sametem. Bylo tam několik dveří. Do tohoto vchodu by se vešel celý náš byt v Simartově ulici. Možná i několikrát.

„Jdu vás ohlásit.“

Konečně jsem se ocitl v salóně. Jeho tři francouzská okna s dvojitými krvavě rudými závěsy vedla na bulvár Saint Germain. Nábytek sestával z několika pohovek ve stylu Ludvíka XV., ze dvou lenošek a piana. Nad krbem trůnil portrét muže, který byl pohroužen do obrázků z anatomie. Obraz mohl být z konce 19. století.

„Můj otec, profesor Henri Noblecourt. Byl jedním z průkopníků moderní ortopedické chirurgie.“

Stál tu přede mnou. Malý, šedivé vlasy, studené modré oči, jakoby originál portrétu.

„Pane profesore.“

Strašně jsem se toho člověka bál, vykreslovali mi ho jako nejdůležitějšího mezi nejdůležitějšími. A přece jsem se mu chtěl podobat.

Podal mi ruku a trochu se pousmál. Nebyl to srdečný úsměv, ale vzbuzoval důvěru.

„Až se znovu uvidíme, neříkejte mně už pane profesore. Tak mě oslovují pacienti. Říkejte mi zkrátka pane.“

Zavedl mě do své pracovny. Tady byl zase nábytek ve stylu Ludvíka XVI. a knihovna obložená dřevem. Dvojité záclony byly zataženy, aby tlumily hluk dopravy na bulváru.

„Posaďte se. Tak vy jste byl v konkursu první.“

„Ano, pane.“

Podíval se na papír, který měl před sebou, pak si všiml mé kravaty a usmál se.

„Vy nejste z lékařské rodiny, Dalbane, ne?“

„Můj otec je obchodním zástupcem, pane. Matka nepracuje.“

„Zástupcem?“ Snad ne v obchodě s košilemi, myslím si. „Dobře, pane Dalbane. Máte už nějakou matnou představu o tom, co byste chtěl dělat?“

„Ano, já…“

Gesto, kterým mě přerušil, jeho nezájem o moji odpověď, všechno naznačovalo, že je přesvědčen o své upřímnosti. „A jakou specializaci máte na mysli?“

„Chirurgii, pane.“

Řekl jsem to jedním dechem. Čím dál tím víc jsem se necítil ve své kůži. Věděl jsem, že Noblecourt vládne francouzské medicíně, že člověk není ničím, když není synem někoho, ale snažil jsem se, abych to pochopil.

„Chirurgie. Muži v bílém, život lidí závisí na jejich skalpelu. Možná je to trochu přehnané, připouštím, mladý příteli. Ale cesta je dlouhá, velmi dlouhá, a lůžka na klinice jsou drahá. Peníze, to je válka nervů, Dalbane.“

„Myslel jsem.“

„Myslel jste! Vždyť můžete přemýšlet i o venkovu. Podívejte se, pane Dalbane. Zkušenost mě naučila, že nejlepší nejčastěji pocházejí z lékařských rodin. Právě ti pak získají místa asistentů. A to není náhoda. Znají to prostředí a vědí, jak budou později žít. Ale vy, pane Dalbane. Vy.“

Tehdy jsem ještě nevěděl, jak nazvat třídní uvědomění. Věděl jsem až moc o tom, že existují chudí a bohatí. Jen jsem ještě nechápal, čím je třeba být, abychom se bohatými stali. Brutální a cynický Noblecourt přede mnou neskrýval nic.

Dopřál mi trochu oddychu, abych mohl strávit jeho slova, a pokračoval: „Bývá zvykem, že extern, který skončí v konkursu jako první, se neodmítá. A já si až moc vážím tradice, abych ji porušil. Ucházel jste se o místo externa na mém oddělení, budete ho mít. Nakonec, Noblecourtovi mají v nemocnicích už pěknou sbírku externů. Ale jak vám napadlo přijít za mnou, když nikoho neznáte?“

Cítil jsem se jako ten divoch v povídce Strýček Tom v zemi mandarínů. Já, který jsem nikoho neznal, jsem zaklepal na ty pravé dveře. Určitě jsem měl neuvěřitelné štěstí, ale bylo tu i rozumnější vysvětlení.

„Pracoval jsem se synem dr. Alaina Levyho. Setkali jsme se při jednom nebo dvou případech. On mi doporučil, abych se na vás obrátil.“

„Levy?“

Nejprve divoch, pak Žid. Měl jsem pocit, že mě Noblecourt svým pohrdavým pohledem probodne. Mýlil jsem se. Velký chirurg nebyl antisemita. Více jeho blízkých kolegů s nimiž jsem se později seznámil byli Židé. Jen si na něj prostě nemohl hned vzpomenout.

„Ach ano, dobrý lékař. Má ordinaci vedle Montmartru, že?“

Montmartre, obchodní zástupce ne v obchodě s košilemi, že? Obvodní lékař. Byli jsme od čtvrti Saint Germain daleko a já jsem si zachoval respekt před Charlesem Noblecourtern Všemocným jen z tradice.

Vstal a podal mi ruku. V téže chvíli se objevil u dveří pracovny i komorník. Jako by celou dobu číhal jen na to, kdy se profesor objeví.

„Dobře, pane Dalbane. Budu vám držet místo. Podejte si úřední žádost jako ostatní a uvidíme se v pondělí, 15. května.“

Přede mnou kráčel sluha a já jsem znovu přešel tou velkou halou. Navzdory jeho rezervovanosti a to bylo slabé slovo, jsem získal místo, po jakém jsem toužil. Byl to jen první krok.

Podruhé jsem se se Všemocným setkal v předvečer oficiálního přijetí do funkcí externů a internů. Žena, která měla na starosti prádlo, dala mně i ostatním bílé bavlněné zástěry, které na první pohled rozlišovaly externy od stážistů, k nimž jsem ještě před několika dny patřil i já. Pak jsme se shromáždili ve velkém sále, kde se konaly šéfovy přednášky.

Medik, který po jisté praxi jako extern udělá konkurs na interna asistuje lékařům.

Charles Noblecourt nám představil výkvět oddělení, ty myslící hlavy a šiřitele vědy. Pět nebo šest šéfů klinik s motýlky a profesora Balfleaua, zástupce oddělení. Zběžně představil skupinu ošetřovatelek, „nenahraditelných spolupracovnic“, a nakonec se obrátil k ženě, která stála vedle něho. Šedivé vlasy měla sčesané dozadu a stažené do uzlu. Na hlavě měla bílou čapku, na níž byly tři hvězdičky označující důležitost jejího postavení. Mohla mít asi padesát roků. Anebo, přesněji řečeno, neměla věk.

Některým ženám se léta hádají těžko.

„To je paní Jeansonová, vrchní sestra na oddělení. Bude takovým zprostředkovatelem mezi vámi (myslel tím externy, kteří stáli v hloučku u dveří) a mnou. Paní Jeansonová je mi velmi oddaná.“

Tato poslední věta vyvolala smích. Stejně jako všichni šéfové potřeboval i Noblecourt šedou eminenci, aby byla zachována jeho autorita i během jeho nepřítomnosti. A právě to bylo úlohou této nepřívětivé ženy.

Uběhlo několik dní a zdálo se, že Charles Noblecourt na mou první chybu, jíž byl svědkem, zapomněl. Ve společných místnostech jsme se potkávali zřídka. Velký šéf šel rovnou na operační oddělení do své pracovny a na chodbách se nezdržoval.

Asi za týden se celý můj svět najednou zřítil. Bylo to po jednom telefonním hovoru.

Otec mi volával pravidelně každý druhý den, když jezdil po venkově. Oznamoval mi, co je nového, upřesňoval přijaté objednávky, které pak matka předávala firmě, kde pracoval. Ale dnes večer mnohem víc sípavě dýchal.

Věděl jsem o jeho třech krabičkách gauloisek, které denně vykouřil a jejichž kouř statečně vdechoval do plic. I o prvních varovných příznacích, kdy už se nemohl obejít bez nitroglycerínu. Vzpomněl jsem si na jeho ranní záchvaty kašle i na to, jak se dusil, opřený o dveře komory. Dobře jsem si pamatoval i přednášky o angíně pectoris, které jsem navštěvoval během roku na fakultě.

„To nic není, jen jsem se nachladil.“

„Koncem května?“

„Ano, mám trochu těžkosti s dýcháním, moc kašlu, ale nic mě nebolí. Když jdu do schodů, necítím nejmenší bolest. Prostě se zadýchám!“

I pro mě se stala diagnóza jednoduchou. Tentýž večer jsem odcestoval do Vannes a v Bretani jsem byl kolem šesté ráno. Bydlel v trochu neútulném pokoji ve druhém poschodí v mizerném hotelu, určeném pro obchodní cestující.

Navzdory svým obavám jsem se těšil na společný návrat naší starou dvěstětrojkou, která už jevila známky únavy. Mého otce okamžitě přijali k profesoru Clermontovi. Bylo to v desátém poschodí nemocnice, kde jsem pracoval.

Kardiolog Verdier, který ho vyšetřoval, s jistotou prohlásil: „Aurikulární fibrilace. Netypický infarkt, který pacient nezpozoroval. Necháme si ho.“

Profesor Clermont mu dal zvláštní pokoj a přikázal mi, abych otce navštěvoval každé ráno, když nebudu mít momentálně co dělat u Charlese Noblecourta. Zdálo se mi, že je vše pod kontrolou a na nejlepší cestě.

Asi po třech týdnech jsem měl jako první z externů službu na operačním sále. Napsal jsem své jméno do seznamu na dveře inspekční sestry, ale zpráva se i tak po oddělení rychle rozšířila.

„Dalbane, ty dnes asistuješ šéfovi. Dávej si pozor na matku Jeansonovou! Doufám, že víš všechno o dezinfekci!“

Bastien, který mě právě oslovil, byl jedním z nejoblíbenějších Noblecourtových internů. Důvod této náklonnosti nebylo těžké uhádnout. Stačilo zalistovat v seznamu a hned jste narazili na jméno profesora Bastiena, neurologa, přednostu oddělení v nemocnici Lariboisire. Navzdory tomuto původu jsme vůči sobě chovali vzájemné sympatie.

„Nedělej si starosti! Budu vynikající!“

Profesor Noblecourt se v polobotkách s měkkou podrážkou přiblížil nehlučně tak, jak to měl ve zvyku. Moje poznámka mu ale neušla. Ironicky se usmál.

„Ještě si počkáte, můj malý Dalbane. A teď se připravte.“

„Můj malý Dalbane“ trochu zmírnilo uštěpačnost jeho slov. Při mých 193 centimetrech by se musel Všemocný postavit na špičky, aby mi mohl položit ruku na rameno. Bastien kromě toho věděl, že vybuchnout smíchem při nejhorších šéfových vtipech znamenalo v tomto prostředí jeden z nevyhnutelných úspěchů. Brzy jsem to pochopil i já.

Všichni tři jsme vstoupili do části oddělení, kterou jsem ještě neznal. Ocitli jsme se v jakési chodbě. Stěny byly celé okachlíkovány modrým fajánsem, byla na nich připevněna velká umývadla s kohoutky, které se ovládaly pákami na zemi.

„Můžeme ho uspat, pane profesore?“

Madeleine Jeansonová přistoupila k profesorovi. Podívala se na něho pohledem, jenž jen potvrzoval klepy, které se šířily na oddělení, že spolu něco měli, když byl Noblecourt ještě mladým asistentem a ona začínající sestrou.

„Ano. Řekněte to Bernsteinovi. Jdu se připravit. Vy se postarejte o Dalbana.“

Postarat se znamenalo říkat mi do nekonečna o dezinfekci, kterou byli posedlí šéfové, chirurgové a vrchní sestry na celém světě. Už začala:

„Víte, pane Dalbane, někdo ji považuje za důležitou, někdo ne. Ale zde, na tomto místě, je dezinfekce velmi důležitá. Jste na nejlepším oddělení ortopedické chirurgie a váš šéf je nejlepší chirurg.“

Tvrdila to s takovým přesvědčením, že by s ní souhlasili i ti posluchači, kteří už i tak o tom přesvědčení byli. Aby si však zachovala reputaci, nikdy nepromeškala příležitost jim to připomenout.

„Buď se naučíte mýt ruce, pane Dalbane, nebo nikdy nevejdete na operační sál! Mikrobi jsou neviditelní. Představte si, že vypadají jako velmi jemný černý uhelný prach.“

Představoval jsem si to, zatímco ona s nadšením kývala ukazovákem pokrytým obrovským množstvím malých částeček špíny.

„Jakmile se této špíny dotknete, přilepí se vám na kůži a všechno, čeho se jen dotknete, bude špinavé. Princip dezinfekce spočívá v tom, že nikdy nesmí přijít do styku sterilní předmět s nesterilním.“ Matka Jeansonová triumfovala. Magickou silou slova vyvolala u mladého externa, kterého jí svěřili, třes před ohyzdným strašákem, který se jmenoval kontaminace. Zatvářil jsem se přesvědčivě, abychom přešli k další přednášce.

„Teď se půjdete obléct, abyste mohl operovat. Všechny nástroje a prádlo se sterilizovaly v tlakovém hrnci, aby se zničily mikroby. Otevřete ho!“

Rozkaz nepatřil mně, ale sestře, která držela válcovitý sterilizační buben, na němž bylo třeba otočit víkem, aby se mohlo sundat.

Měl jsem z něho už jen vytáhnout poskládanou košili, ale musel jsem si dávat pozor, abych se dotkl jen vnitřku nádoby. Bylo to banální, mechanické, každodenní gesto, které mi přikázala udělat aspoň dvanáctkrát. Až pak byla spokojená.

Když se dnes usmívám nad puntičkářstvím tohoto obřadu, musím uznat, že byl nezbytný, protože si ho každé ráno připomínám.

Po košili přišly na řadu rukavice. Dotknout se jich jen zevnitř a vrátit je z vnější strany.

Pak jsem si začal mydlit a drhnout prsty, ruce, předloktí. Přesně pět minut. Takový byl předpis. A pět minut je dlouho, strašně dlouho.

Bastien vedle mě dělal téměř stejné pohyby. Všechno to vypadalo směšně, ba dokonce velmi směšně, ale muselo to tak být.

Už od svého přijetí na fakultu mě překvapovalo, jaký důraz se v lékařském světě klade na tradice a zvyky. Na jedné straně jsem požíval výhody ze svého prvního umístění v konkursu na místo externa, ale zároveň jsem byl i obětí. Chtěli, abych pochopil, že nejsem k ničemu, protože z nich nepocházím, přesněji z jejich rodu, z rodu lékařů a profesorů. Zkrátka jsem do jejich kasty nepatřil.

Bylo to hanebné, pokrytecké, ale bylo tomu tak. Začal jsem ohýbat záda, tlumit údery, ale musel jsem připustit, že nestačilo být nejlepší, abyste dosáhli úspěchu. Zároveň jste museli být synem, bratrancem nebo zetěm někoho, který byl dobrý před vámi. Dura lex, sed lex. Takhle jsem si pravidelně opakoval latinu. Vzdělání těžce nabyté ve školních lavicích se mi vracelo v podobě mrtvých jazyků nebo matematiky a fyziky.

„Dura lex, sed lex.“

„Teď na to není čas! Jsi hotový, nebo ne?“

Bastien se na mě obrátil s rukama ve vzduchu, aby mu voda nestékala od lokte k prstům. Prošel dvojitými dveřmi a já za ním.

Byli jsme v jakémsi modravém akváriu. Uprostřed místnosti stál ortopedický operační stůl, skutečné středověké mučidlo. Na stole ležel na břiše nahý muž. Na bederní oblast mu svítily lampy. Bylo to poprvé, co jsem vstoupil do operačního sálu. Sál měl v sobě něco tajemného, studeného. Bylo tam skutečně chladno, sotva patnáct stupňů, čtyři siluety v zeleném v tichosti vykonávaly přesné a vypočítané pohyby.

U pacientovy hlavy seděl na stoličce anesteziolog doktor Bernstein. Sledoval přístroje a manipuloval černým gumovým vakem napojeným článkovanou hadicí na sondu, kterou měl operovaný v ústech.

„Dalbane, posuňte se!“

V kruhu světla se zjevila Madeleine Jeansonová. Ukázala na kout v místnosti z druhé strany dýchacího přístroje. Tam jsem se uchýlil, zatímco Bastien natíral pacientova záda hnědožlutou tekutinou. Byl to jódový líh.

„Dalbane, oblečte se!“

Ta babizna mě probodla očima. Natáhl jsem si blůzu a rukavice, které mi podala sestra.

„Monique, teď mu ukážete, jak se dělají tampóny. A ať jsou bez chyby!“

Pochopil jsem, že skutečná moc Všemocného nespočívá jen v jeho absolutní moci na oddělení, ale i v tom, že považuje za normální všechny ty „mánie“. Bastien dál natíral pacienta a tiše se chechtal, když viděl, jak jdu k sestře, aby mě to naučila.

„Připravte tampóny pro šéfa. Dobře se dívejte, tyhle jsou na osušení zevnitř.“

Vzala kotouč vaty a odmotala z něho asi dvaceticentimetrový pás.

„Nejprve ho namočíte do fyziologického roztoku. Pak ho vyždímáte, tak, jak je třeba. Když zůstane v tampónu vody mnoho, je vlhký a nesaje. Když je příliš suchý, zchlupatí a mohou z něho v těle pacienta zůstat vlákna.“

Musel jsem uznat, že to dělala dokonale. Vždyť je pro Charlese Noblecourta každé ráno připravovala dvanáct let. Namočila pás vaty, rozprostřela vyždímanou vatu na stůl jako těsto na koláče a začala ho stříhat na malé čtverečky. Ale ty nemohly být ledajaké.

„Dobře je odměřujte, pane Dalbane. Stříhejte tampóny pečlivě. Musí mít 3 x 3 cm a tloušťku l cm. A přesně. Ne od oka.“

Všechno mi ukazovala na nesterilním stole vzadu v místnosti. Nezbývalo mi nic jiného, než se pustit do stříhání malých čtverečků. Anesteziolog se na mě se sestrou dívali. Pod maskou, která jim halila tvář, jsem nemohl jejich posměšný úsměv vidět, ale stačil mi jejich pohled.

Jestliže má extern pomáhat při operaci na oddělení ortopedické chirurgie jen tak, skoro jsem litoval, že jsem sem přišel.

„Claude, můžeme začít?“

„U mě je všechno v pořádku,“ řekl Bernstein.

Musel jsem se postavit na špičky i když jsem byl vysoký dost, abych mezi skloněnými zády chirurga, interna a sestry uviděl malý nažloutlý pruh kůže na pacientových zádech. Noblecourt jediným a přesným pohybem udělal řez. Ve zlomku vteřiny plnila instrumentářka jeho stručné příkazy. Zdálo se, že dokonale zná nejen průběh zákroku, ale i příkazy.

„Kleště, roztahovač.“

Já jsem dále odměřoval tampóny a chirurg všechno komentoval. Spíš pro sebe, než pro interny. Vždyť to byla jeho operace.

„Jsme u kosti, dláto.“

Najednou na mě přišla nevolnost. Měl jsme studené čelo a tekl po mně pot. Neviděl jsem skoro nic, jen vlhké nástroje rudé od krve a do koše odhozené obvazy.

„Odsávejte, Bastiene. Laminektomie (Operativní odstranění zadní části obřadového oblouku.) je hotová. Rozříznu vazivo. Tampóny!“

Teď jsem byl na řadě já. Čím dál tím víc jsem pociťoval slabost v nohou a pomalu jsem nedokázal rozumně uvažovat. Instrumentářka vzala ze stolu tampóny a vrhla na mě krátký pohled.

„Všechno v pořádku, pane Dalbane?“

„Děkuji, ano.“

Noblecourt bral tampóny jeden po druhém a zkrvavené je zahazoval do koše.

„Vaše tampóny jsou výborné, Dalbane. Pojďte sem, ukážu vám to.“

Byla to více než náklonnost. Byla to zřídkavá pocta, kterou mi Všemocný prokázal. Pochopil jsem to až později. Ale v této chvíli jsem měl chuť od toho stolu odejít.

„Pojďte, Dalbane. Byla to hernie meziobřadové plotýnky. Dalo se to předpokládat i podle rentgenových snímků, na nichž se ukázalo, že jsou plotýnky sevřené. Stlačením kořene se bolest šířila do oblasti sedacího nervu. Teď plotýnku oškrábu. Vraťte se na své místo.“

Popošel jsem trochu blíž, naklonil jsem se nad šéfova záda. Díval jsem se na malé krvavé kousky masa, které chirurg s internem drželi konci kleští. To, co jsem viděl, nemělo nic společného s čistými Rouvierovými schématy nebo s obrazy lidského těla v posluchárnách anatomie.

A ještě ten odporný zápach éteru. Nechtěl jsem zdrhnout jako nějaký chudák. Aspoň dnes ne. To by se chechtalo celé oddělení, kdyby extern omdlel. V tom případě by mi šéf zakázal přístup. A hlavně by to zkompromitovalo mou kariéru chirurga, v níž jsem chtěl pokračovat.

„Necítíte se dobře, pane Dalbane?“ zeptala se Madeleine Jeansonová. Jak na takovou otázku odpovědět? Co by řekli ostatní? Nebylo to poprvé, co tak zarýpala, kráva stará.

Zaváhal jsem. Chtěl jsem říct ne paní, nebo nemám to v úmyslu. Jedna odpověď hloupější než druhá, ale Noblecourt mě předběhl.

„Ale ne, ale ne. Ještě jednou se na to podíváme a půjdete to s Bastienem zašít.“

To už nebyla čest, kterou mi prokázal. To ještě nikdo nezažil. Na sále nastala revoluce a v mém žaludku taky. Měl jsem pocit, že bílá káva a dva krajíce chleba s máslem a medem, které jsem měl na snídani, mi stoupají až do krku. Zhluboka jsem se přes masku nadechl a znovu jsem popošel blíž ke stolu, kde mi šéf udělal místo.

„Nit nulku, Monique!“

Bastien se snažil Charlesu Noblecourtovi podobat dokonce i tónem, kterým dával příkazy. Do pravé ruky vzal velmi dlouhou jehlu s pohyblivým ouškem a do levé kleště, aby zachytil svaly.

Stehy jsem ještě dělat neuměl. Měl jsem na starosti jen vtáhnout konec nitě do jehly pomocí velmi dlouhého a jemného nástroje.

Nakonec šlo všechno velmi dobře. Seděl jsem na vysoké chirurgické stoličce. Bylo to pohodlnější než stát. Soustředil jsem se na každý internův pohyb.

Charles Noblecourt, který asi před deseti minutami odešel, se znovu vrátil na sál.

„Dalbane, chtěl bych s vámi okamžitě mluvit. Bastiena nechejte, dokončí to sám.“

V životě existují určité nevysvětlitelné úkazy, jakási tušení. Nemusel říct ani slovíčko, pochopil jsem.

„Buďte silný, Pierre, právě jsem se dozvěděl…“ Poprvé mě oslovil křestním jménem. Byl bych raději, kdyby mi řekl „můj malý Dalbane“.

Opustil jsem společně s ním operační sál.

Myslím, že mi v duši převládal pocit vzpoury. Jalové vzpoury proti osudu. Podobný pocit jsem už měl, když jsem se vracel z Vannes.

Uklidnil jsem se poté, když mi doktor Verdier řekl přesnou diagnózu a že se otcův stav zlepšuje, ale nesmí kouřit. Už jsem ho viděl, jak brzy opustí nemocnici zbavený kuřáckého zlozvyku a vrací se do Bretaně s kolekcí knoflíků pod paží.

„Buďte silný, Pierre.“

Ale když člověk nemá ani dvaadvacet let, není ani silný, ani odvážný. Je zbabělý, ustrašený, podrážděný. Má chuť křičet, někomu jednu vrazit, daleko odejít, jen ležet na posteli se zavřenýma očima přikrytý plachtou. Měl klidný výraz. Vypadal, jako by spal. Ale on nespal klidným spánkem. On byl mrtvý.

Za mými zády někdo zakašlal. Přišli Clermont a Verdier. Primář ke mně přistoupil jako první. Položil mi ruku na rameno a řekl pár útěšných slov. Clermont byl asi upřímně dojat. Možná, že v něm smrt jednoho z jeho pacientů ještě pořád vyvolávala pocity smutku a ani třicet let působení ve zdravotnictví na tom nic nezměnilo. A možná ke mně cítil jistou náklonnost. Ale já jsem ho nenáviděl. Nenáviděl, protože nedokázal to, co jsem od něho očekával.

Ještě víc jsem nenáviděl Verdiera: „Dr. Verdier, kardiolog.“ Neschopný, hloupý.

„Netrpěl. Navzdory lékům proti srážlivosti došlo k celkové plicní embolii.“

Netrpěl! Co o tom mohl ten hlupák vědět? Byl tady, u postele, když se sraženina v plicích uvolnila a zablokovala cirkulaci v plicích? Cítil prudkou, nesnesitelnou bolest? Pocit strašné úzkosti z nedostatku vzduchu? Zažil těch pár jasných vteřin, kdy poznal, že zemře? Sevřené čelisti, ruce, které se křečovitě zaťaly do plachty. Bože můj! Měl jsem ho znova před očima, jak se na této posteli usmívá a pomalu chodí za sestrami.

„Pokusili jsme se o všechno: nitrosrdeční adrenalin, masáž. Opravdu jsme udělali všechno.“

Nic nepomohlo. Zemřel za čtvrt hodiny, mezi dvěma vizitami, zatímco jsem já o několik poschodí níž bojoval na operačním sále s nutkáním ke zvracení.

Nemohl jsem nic udělat, jen se na něj dívat. Hledal jsem v paměti slova z modliteb. Chtěl jsem, abych necítil nic, jen prázdnotu v duši.

„Necháme vás, pane Dalbane. Protože jste příbuzní, požádal jsem, abyste ho nemusel identifikovat.“

Odmlčel se. Slovo pitva nechtěl vyslovit. Konečně, můj otec nebude rozřezán na kusy, protože příčina smrti byla jasná. Vykoktal jsem poděkování. Clermont se svým asistentem vyšli z pokoje.

Kdo to oznámil mé matce? Mělo by to být automatické. Telefonovali jí a věděla to dřív než já. Pomalu otevřela dveře. Viděl jsem její nehybnou tvář. Vrhla se mi do náruče. Nedokázala už déle dusit v sobě vzlyky a najednou se rozplakala.

Nyní jsem se musel o matku starat. Museli jsme si život zařídit nově, bez otce. Všechno se zkomplikovalo. I když jsme nebyli bohatí, nic nám nechybělo. Ale teď? Matčina reakce mě překvapila. Myslel jsem si, že je slabá, lehce zranitelná. Nedovedl jsem si ji představit bez něho, bez jeho pravidelných telefonátů, na něž vždy netrpělivě čekala. Bez jeho pátečních příjezdů, které pro ni byly svátkem. Asi nikdy nepoznáme ty, které milujeme. Moje matka Jeanie Dalbanová v sobě skrývala sílu. Dřív by na to přišel cizí člověk než já. Měla plačtivé chvíle, ale ne chvíle beznaděje. Byl to smutek, který nepřipouštěl porážku.

Bál jsem se té čtvrti. Pohrdal jsem jí od dětství, kdy jsem si hrával na chodníku s domovníkovými dětmi, a později na základní škole. Bylo to pohrdání vším, co existovalo za Clichy a Clignancourt a nebylo pařížské.

Necítil jsem se dobře ani na hřbitovech, v těch parcích bez laviček a hrajících si dětí.

Říkám to proto, protože když jsem procházel alejemi hřbitova Bagneux se starým senilním knězem, necítil jsem se ve své kůži. Za svého života se otec do detailů o všechno postaral. Zaplatil si dvojhrob číslo 298 úplně na konci aleje K, téměř v rohu u zdi.

Byl to pohřeb druhé kategorie. Dubová rakev s kovovými postříbřenými držadly, dva květinové věnce z růží, karafiátů a gladiol.

Musel jsem aspoň deseti lidem podat ruku. Otcovým kolegům, mému příteli André Levymu, sousedům, a políbit špatně oholenou dědečkovu tvář.

Obřad byl skutečně krásný. Bylo jasno, svítilo slunce a já jsem se potil v modrém námořnickém saku z česaného kepru, který jsem nosil od chvíle, co jsem navštívil Charlese Noblecourta.

Všemocný se na pohřeb přijít nenamáhal.

„Želbohu, mnoho práce, můj drahý Pierre!“ Ale poslal aspoň navštívenku s několika banálními frázemi. Byly však napsány jeho rukou.

Jeho nesourodý rukopis jsem znal. Nebylo to pečlivé písmo jeho sekretářky.

„Kdybyste měl během těchto dní nějaké povinnosti, já to uznám, drahý Pierre.“

A život šel dál. Matka zabalila otcovy věci do krabic a chtěla je dát dobročinným ústavům. Aspoň se tak tvářila. Ale ve skutečnosti se s nimi nemohla rozloučit.

Po vzpouře a nepochopení přišel smutek. Třebas jsem bojoval s výčitkami, chtěl jsem zapomenout. Rodinné úspory rychle mizely a léto v Paříži bylo úžasné.

Daleko, na druhé straně Středozemního moře, od Dunkeru po Tamanrasset se dále bojovalo. Politici v soukromí čím dále častěji vyslovovali slovo dekolonizace. Považovali ji za neodvratnou, ale na druhé straně ji nechtěli připustit.

Bardotová vytvářela v kinách Paříže nový image ženy, zatímco Romy Schneiderová tančila na rakouském dvoře v krinolíně v úloze Sissy.

Já jsem měl jednadvacet a půl roku. Měl jsem odklad základní vojenské služby, byl jsem externem pařížských nemocnic, momentálně na oddělení ortopedické chirurgie u profesora Charlese Noblecourta. V říjnu jsem složil písemku na místo interna, ztratil jsem otce, měl jsem trochu strach z budoucnosti a hroznou chuť vyspat se se sestrou z operačního sálu.

Velká týdenní vizita, která se na oddělení konala pro dobro nemocných každý úterek, byla víc než zvykem. Byl to rituál, skutečný obřad pokaždé téměř do puntíku stejný.

Za feudalismu měla nejvyšší postavení armáda a duchovenstvo. Zde kralovalo vedení nemocnice. Přednosta byl v tomto světě všemocným a absolutním pánem. V doprovodu celého svého „dvora“ proběhl pokoje na poschodích, letmo nahlédl do chorobopisů a laskavým pohledem se podíval na nemocné.

Nevěnoval jsem tomuto kultu patřičnou pozornost, protože jsem se stále ještě nedovedl vzpamatovat z otcovy smrti. Ale během těch dvou hodin, co velká vizita trvala, se mi navždy vryly do paměti obrazy života a smrti.

Všichni jsme se shromáždili na hlavní chodbě oddělení u zavřených dveří apartmá, za nimiž byl pán nás všech Charles Noblecourt se svou suitou. Šeptané rozhovory připomínaly konec bohoslužeb, když se už po slovech ne misa est začalo mluvit o tom, jaké koláče se koupí k obědu.

Najednou nastalo ticho. Někdo ze službukonajících spatřil, jak se pohnula klika dveří.

Zjevil se Charles Noblecourt. Pozdravil mírně zdviženou rukou své ovečky, což vzbuzovalo úctu. Modrý plášť nosil s co největším šarmem a okázalostí. Měl sice nemocniční střih, ale byl ušit na míru v salóně Burberrys z nejjemnějšího kašmíru.

Za ním šla vestálka a ochránkyně chrámu Madeleine Jeansonová, profesor Balfleau, šéfův zástupce, a tři primáři. Bylo tu celé vedení oddělení. Nikdo nevěděl, o čem hodinu v šéfově pracovně diskutovali. Nakonec to nebylo podstatné. Podstatný byl ten jeho rezolutní výraz.

Noblecourt vyšel na chodbu. Na zdvořilé pozdravy odpovídal krátkým kývnutím hlavy. Chtěl jsem být vedle Bastiena, s nímž jsem se spřátelil. V případě, že by mi Všemocný dal nějaké otázky, pomohl by mi. I když vizita neudělala nemocniční prostředí lidštější, měla tu výhodu, že se člověk mnoho naučil.

Noblecourt dával otázky, externi na ně odpovídali. Probíhalo to velmi rychle. Bylo si třeba všechno vyslechnout, zaznamenat, aby z toho člověk měl co nejvíc. Noblecourt nikdy nevysvětloval. On zpřesňoval. To byl ten rozdíl. Neopakoval se a tím si posluchače získal.

V téměř posvátném prostředí luskla paní Jeansonová prsty. Přišla jedna ze sester a na tácku, který byl asi ze stříbra, nesla skleněnou lahvičku a několik ručníků, aby se Všemocný mohl umýt.

Pak se skupina pohnula. Bál jsem se, abych nenarušil hierarchii, a tak jsem se přidal k internům, kteří měli mnohem větší vědomosti než já.

Všechno mi připadalo trochu zkostnatělé. To skličující ticho, dokonale seřazení lidé ve stereotypních uniformách, kteří nechtěli, aby je považovali za jedince, ale za jistý spolek, z něhož vyšli. Na nás se dívali shora. Takové byly lékařské zvyky a tradice už dlouhé roky. A hlava tohoto „řádu“ Charles Noblecourt byl pokračovatelem a úzkostlivým strážcem tohoto dogmatu.

Vpravo na chodbě se nacházel společný pokoj žen. Bylo v něm na třicet lůžek umístěných na jedné i druhé straně. Jednotlivá lůžka odděloval jen nuzný noční stolek a rozvrzaná židle. Všechno bylo obsazeno. Nemocnice měla úspěch.

Šéf se zastavil u prvního lůžka a ostatní udělali totéž. Madeleine Jeansonová se podívala do svého seznamu a zašeptala šéfovi jméno externa, který měl na starosti pozorování tohoto případu.

„Poslouchám vás, pane Cressey,“ řekl Noblecourt a ani se neobrátil.

Oliver Cresey byl sympatický malý brunet, který se v konkursu neumístil nijak zvlášť dobře, ale byl synovcem vynikajícího pediatra. Zkrátka byl členem klanu. Seriózně si svoji řeč nabifloval, stejně jako všichni ostatní. Před šéfem se nesměla udělat ani nejmenší chybička. Museli jsme být jasní, srozumitelní a schopní na všechno odpovědět, abychom se příliš nelišili od internů.

„Zlomenina zápěstí, pane. Přijata byla před pěti dny. Pád ze schodů. Pacientka předtím neměla žádnou závažnou chorobu, ani se nepodrobila žádné operaci.“

Cressey si nepočínal špatně. Popravdě řečeno, nedalo se o tom mnoho povídat, ale muselo se to říct správně.

„Repozici provedl intern Tanguy.“ dořekl Olivier.

Extern svůj výklad skončil a na scénu nastoupil intern Tanguy. Měl modrý plášť, ale ne z kašmíru, a tvářil se velmi moudře.

„Banální zlomenina zápěstí. Nebyly žádné problémy. Udělali jsme to ihned po přijetí.“

V té chvíli jsem se podvědomě podíval na pacientku. Zlomené zápěstí měla v sádře. Otevřela velké udivené oči a poslouchala, o čem si o ní povídali odborníci, třebaže ničemu nerozuměla. Čekala, že se o ní budou zajímat.

„Dělali jste kontroly?“

Hra pokračovala. Noblecourt kladl otázky a ostatní na ně odpovídali. Sestra přivezla na vozíčku chorobopisy a snímky hospitalizovaných pacientů.

„Kloubní dutina je v ose, styloid na svém místě,“ komentoval Všemocný a díval se na snímky umístěné na negatoskopu. „Dobře, Tanguy.“

Intern se začervenal. Nestávalo se často, aby šéf někoho pochválil.

Noblecourt se k pacientce otočil zády a ani se na ni nepodíval. Pak pokračoval:

„Paní určitě netrpí.“

„Vůbec ne.“

„Tím lépe.“

Tečka, konec. Skončilo první dějství. Opona spadla. Intern potvrdil, že pacientka netrpí, a vše bylo v tomto zářivém nemocničním světě v nejlepším pořádku. Určitě jsem byl jediný, kdo si pomyslel, že se snad měl zeptat jí. Ale raději jsem nic neříkal. Vždyť obyčejný extern svůj názor vyslovit nesmí, a hlavně před ním.

I když se Noblecourt dotkl jen pacientčiných snímků, i tak si postříkal ruce alkoholem s levandulovou vůní a utřel si je ručníkem, který mu pak Madeleine Jeansonová vzala z rukou.

Ti dva spolu tvořili jakýsi mystický pár, který spojovala vášnivá láska k práci. Jako Pierre a Marie Curierovi. Ne, nebylo to až tak vášnivé. Dbali o to, jak vyzdvihnout toho druhého. Ale v tomto duetu hrála nejčastěji druhé housle mamka Jeansonová. A přece se mi zdálo, že jsou úzce spjatí a že je nic neoddělí. Možná to byla otrocká poníženost jednoho vůči druhému. Nad tím musím popřemýšlet, až mě eventuálně bude čekat profesionální kariéra.

Bastien mě surově zatahal za rukáv. Zůstal jsem u lůžka té ubohé ženy se zlomeným zápěstím sám. Noblecourt se svou suitou už přicházel k dalšímu. „Sníš?“ zašeptal můj zachránce.

Ano, snil jsem. Představoval jsem si, že jsem Všemocný a dělám vizitu na svém oddělení, představoval jsem si, že jsem k pacientům lidštější a víc pozorný. Zkrátka předběhl jsem události o dobrých dvacet let. Protože jsem byl pověrčivý, zaťal jsem v kapse pěst.

Stál jsem v první řadě mezi interny. Zachytil jsem pohled modrých Noblecourtových očí a poslouchal jsem, co se říká o tomto případě.

„Ischiatické bolesti v oblasti L5 před čtyřmi lety,“ upřesnil extern. „Následkem léčby a cvičení četné krize ustoupily.“

Stejně jako předcházející pacientka i tato poslouchala muže v bílém, jak hovoří v nesrozumitelných termínech o jejím utrpení. Bavili se o ní bez ní.

„Před týdnem příznaky paréze (Oslabení činnosti některých částí těla.) v boční části končetiny.“

Šéf, který do této chvíle externova slova příliš neposlouchal, najednou zbystřil pozornost. Vertebrální problémy byly jeho doménou. Byl průkopníkem v chirurgii meziobratlových plotének. Pomalu sklopil zrak a podíval se na ženu ležící na posteli. Byla ještě mladá. Mohla mít čtyřicet let. Byla rozcuchaná a v tváři měla něco vulgárního, ale milého.

„Kde je paní zaměstnaná, co dělá?“ zeptal se Noblecourt a natáhl ruku k Madeleine Jeansonové.

„Jsem prodavačka, pane profesore. Pracuji v obchodě s obuví u náměstí.“

Když zahlédla pronikavé pohledy všech asistentů stojících v první řadě, najednou se odmlčela. Otázka nepatřila jí. Musela se spokojit s tím, že je jen zajímavým případem.

„Je prodavačkou, pane,“ řekl extern.

Noblecourt kývl spokojeně hlavou. Pak vzal reflexní kladívko a přistoupil k pacientce.

Byl jsem tímto divadlem překvapený, znechucený, ale zároveň fascinovaný. Zajímal se jen a jen o chorobopis. Pacientka udělala velkou chybu, že se ozvala, když ji o to nikdo nežádal. Bylo to nepřístojné a dal jí to patřičně najevo.

Mamka Jeansonová luskla prsty. Sestra, která měla na starosti toto lůžko, odhrnula přikrývku a odkryla pacientčiny nohy. Paciantka si zakryla stehna bavlněnou košilí s nemocničním označením.

„Ale, ale, podívejme se!“

Nemocná zavřela oči. S vykasanou košilí si připadala jako nějaká kurvička. Třebas jsem nic neviděl, necítil jsem se nejlépe.

Profesor Noblecourt rychle okomentoval, co zjistil při prvním vyšetření.

„Zvýšená dráždivost doprovázená oslabením svalového tonusu. Charakteristické, pánové!“

Náš pán triumfoval. Byl šťastný jako dítě o Vánocích. Pak se obrátil přímo k pacientce.

„Je tu velký tlak v rovině SI, který je třeba odstranit. Musíme vás rychle operovat, paní.“

Třebaže smysl prvních slov nezachytila, slovo operovat mělo magický účinek. Svraštila tvář a rozvzlykala se. Ale proč? Vždyť jí Všemocný řekl několik slov, tak v co ještě doufala?

„Při vyšetření byly zjištěny chorobné změny i z gynekologické stránky,“ pokračoval extern. „Děložní fibrom, který už několik dní silně krvácí.“

Můj kámoš měl s tímto případem štěstí. V chorobopisu toho bylo tolik, že se tím šéf zabýval celé dopoledne.

„Fibrom?“ vykřikl Noblecourt. „Rukavici!“

Na pokoji zavládlo jisté vzrušení. Obyčejné fraktury u nás byly běžným jevem, ale tohle! Bastien vedle mě přešlapoval z nohy na nohu. Já jsem dělal totéž. Už jsem necítil soucit, ale vzrušení. Tahle prodavačka obuvi nebyla ničím. Ale díky narušené ploténce a děložnímu fibromu se stala případem.

Nějakým případem.

Ale mohla z toho mít radost? Nakonec to nebyla moje věc. Příliš jsem přemýšlel. Musím se soustředit jen na jedno. Neustále pracovat. Noblecourt se obrátil k Madeleine Jeansonové, která plnila všechna jeho přání. Zdvihl pravou ruku, ukazovák a prostředník měl vztyčené, jako by naznačoval vítězství a natáhl si gumovou rukavici. „Je to fibrom!“ řekl ještě jednou.

Madeleine Jeansonová znova luskla prsty, sestra přiskočila k nemocné a vyhrnula jí košili, aby bylo vidět ohanbí.

„Rozkročte nohy, paní.“

Noblecourt se přiblížil jako blesk. Žena zbledla. Měla pocit, jako by ji znásilňovali. Ale v očích těchto mužů neviděla ani soucit, ani slitování. Nakonec ani v mých ne.

Jeansonová přinesla v nádobce vazelínový olej, aby jím potřela rukavici. V nemocnici přece nejsou netvoři a všechno se dělá jen pro pacientovo dobro. No ne?

Všemocný vnikl dvěma prsty do vagíny. Levou rukou jemně ohmatával pokožku a stlačil pacientčino břicho. Chirurgova tvář neprozrazovala nic kromě soustředění. Za chvíli se zvedl a s úsměvem se osopil na externa, který za tento úsek odpovídal.

„Doufám, že jste ji vyšetřil?“

Extern zčervenal. Profesor byl mazaný. Nikdy netrefoval do prázdna.

„Ne, pane. Přijali jsme ji se zánětem sedacího nervu.“

Všemocný nad neschopností svých žáků pokrčil rameny. Přelétl je ironickým a chladným pohledem svých modrých očí, jako by hledal někoho, s kým by si mohl popovídat. Jeho pohled spočinul na mně, vlastně na mé bílé haleně, které se vyjímala mezi modrými plášti internu.

„Slyšel jste svého kolegu, Dalbane? Dozví se o fibromu, a není ani tak zvědavý, aby si to ověřil!“

Šéf se ke mně přátelsky obrátil. Co jsem na to měl odpovědět? Vetřel jsem se do jejich řad a uzurpoval jsem si právo na společenskou třídu, do níž jsem nepatřil. Bylo normální, že jsem byl za to potrestán. Protože tento požadavek nebyl nic jiného, než taktní připomenutí řádu. Rozzlobený Noblecourt si našel nový objekt, a tím jsem byl já. Anebo si nedokázal vzpomenout na jméno jiného externa?

„Neexistuje deset druhů lékařství nebo chirurgie, pane Dalbane! Lidské tělo je jeden celek. Vy jste na ortopedickém oddělení z protekce. Ale dřív, než se člověk stane chirurgem specialistou, musí být zkrátka chirurgem! Navlečte si rukavici a popište, co cítíte!“

Z protekce. Hanbou jsem zčervenal. Cítil jsem, jak mi hoří tváře. Matka Jeansonová mi podala rukavici a nádobku s vazelínou. Popošel jsem k posteli. Žena na ní nehnutě a nevkusně ležela. Ještě před několika minutami jsem ji přirovnal ke kurvičcce s vyhrnutou košilí. Teď bylo to přirovnání příliš slabé. Odteď byla jen kusem bezvládného masa a svalů, který sloužil jako předmět ke klinické demonstraci. Komplex ochabujících orgánů a vnitřností. Bože můj! Když si představím, že by to byla moje matka. Styděl jsem se. Nikdy předtím jsem nebyl tak v rozpacích. Ale zároveň jsem cítil šílenou radost, že stojím na správné straně.

„Doufám, že jste již…“ začal Noblecourt.

„Ne, pane, ještě nikdy jsem neprováděl vaginální vyšetření,“ vykoktal jsem.

Chirurg byl zákeřný a jeho „poddaní“ se dvojsmyslným narážkám přihlouple usmívali. Když se hovořilo o sexu, medici ožili. I to patřilo k tradici. A Noblecourt, vznešený měšťák, jí nepohrdal, naopak, chtěl ji udržet.

Jako extern jsem teprve začínal. A i když jsem byl v konkursu lepší než ostatní, neměl jsme mnoho příležitostí dělat gynekologická vyšetření.

„Pomalu do ní vnikněte, Dalbane.“

Ten chlap byl oplzlý, nebo se oplzlým stal. Až později jsem pochopil, že ty nechutné žerty také patřily k morálce.

Smích nad Noblecourtovými žerty pomalu utichl a přešli jsme k vážnějším věcem.

Přibližoval jsem se prsty k ženinu pohlaví. Nevím, co bych za to dal, kdybych byl někde jinde. Ale paradoxem bylo, že bych za nic na světě s nikým neměnil. Zmocnil se mě zvláštní pocit. Bylo to znásilnění, zákonné znásilnění pro dobro vědy.

Pacientka měla zavřené oči. Myslím, že bych její pohled nesnesl. Přinejmenším bych nesměl dát najevo své pocity. Nebyla to moje matka, bylo to cizí žena, pacientka.

Jemně jsem do ní vnikl.

„Dobře,“ řekl Noblecourt. „Cítíte vzadu velmi jemný výběžek? Cítíte ho?“

Prohrabával jsem se dvěma prsty v tom teplém otvoru jako veterinář v útrobách krávy. Ale necítil jsem nic, jen měkké stěny, které klesaly pod mými tlaky. Žádný výběžek.

Žena se trochu pohnula a zavzdychala. Ach Bože, jen abych jí neublížil!

„Cítíte něco?“ opakoval Všemocný.

„Ano, pane.“

Že by to byla ta nejtvrdší část vzadu? V duchu jsem si představoval anatomická schémata, ale nesouhlasilo to. Bylo to teplé a pod rukou se to pohybovalo.

„To je krček dělohy. Teď vnikněte hlouběji. Musíte nahmatat něco, co se podobá míči. Potlačte tu hmotu rukou, tam, v břišní oblasti.“

Levou ruku jsem jí položil na břicho a byl jsem fascinován tím, co jsem objevil. Měl jsem ho. Okrouhlý výčnělek pohybující se pod kůží.

„Mám ho!“

Řekl jsem to takovým tónem jako nějaký chudák, který vyhrál v tombole na jarmarku panenku na klíč oblečenou v cikánských šatičkách. Ale já jsem nevyhrál panenku, já jsem našel fibrom.

„Tento balon,“ vysvětloval šéf, „je děloha zvětšená fibromem. Cítíte, jak se pohybuje?“

Žena zatínala ruce do zmuchlané pokrývky při každém pohybu, jak jsem jí stláčel břicho. Znovu zasténala, otevřela oči a nechala se znásilňovat mými prsty, které do ní tvrdě vnikaly.

„Dalbane, uvolněte místo Weilovi.“

Stáli jsme tu v řadě jako výrostci čekající před kinem na odpolední představení, se zdviženým ukazovákem a prostředníkem s navazelínovanou rukavicí, abychom se hrabali v útrobách té ženy. Nebyla tu tlačenice ani nervozita, jen dva prsty na jednu osobu. Vystřídali jsme se všichni. Ona neřekne nic, protože je velice spokojená, že se o ni starají.

„Cítíte to, Weili? Typický školní případ, že?“

Přednosta kliniky spokojeně pokýval hlavou. Takovýto fibrom se musí nahmatat. Měli bychom ho dát do operačního programu. U postele se vystřídali čtyři externi a tři stážisté. Každému z nich ukázal šéf nějaký detail a upřesnil ho.

Zdvíhal se mi žaludek, a přitom mi rozum říkal, že je to nevyhnutelné. V našem vyšetřování nebylo ani trochu něhy a myslím si, že na to nikdo z nás nezapomene. Jakou cenu má vlastně tato mladá žena?

Madeleine Jeansonová se vyzývavě podívala na hodinky, což znamenalo přejít k druhému lůžku. Noblecourt dal souhlas. Otočil se, a dříve než přešel k další posteli, namočil si prsty do lihu. Nikdo se o nešťastnici nestaral, jak zůstala s rozkročenýma nohama, s vyhrnutou košilí až na břicho a od vazelíny se lesknoucím ohanbím. Byla jen předmětem krátkodobé pozornosti.

Sestru ani nenapadlo, aby jí upravila přikrývku. Měl jsem špatné svědomí a chtěl jsem jí aspoň říct milé slůvko, abych jí vrátil důstojnost. Ale nevím, jestli by slyšela. Zavřela oči a nepřetržitě něco koktala.

Vizita pokračovala na mém oddělení, ve velkém společném pokoji.

„Dalbane, teď jsi na řadě ty,“ zašeptal kdosi.

Noblecourt se zajímal o křivku teploty pacientky, kterou jsem měl na starosti. Zařadil jsem se do první řady mezi asistenty a začal jsem. Chtěl jsem, aby můj hlas vyzněl co nejpevněji.

„Fraktura klíční kosti u šedesátileté ženy. Fixaci provedl pan Bastien. Žádné komplikace. Nedávno se objevila horečka, zřejmě vyvolaná původními těžkostmi.“

„Propustit do ambulantního léčení,“ řekl Všemocný. „Upozorněte doktora Clermonta. Nemůžeme si dovolit blokovat jedno lůžko. Pokračujeme.“

Společným pokojem jsme jen proběhli, jako by chtěl Noblecourt získat čas, který ztratil u ženy s fibromem. Poslouchal jen na půl ucha, co mu říkali externi, a lakonicky rozhodoval o případech. Bylo vidět, že chorobopisy zná výborně.

I to patřilo k jeho vlastnostem. I když se ve svém oboru vyznal od základů, tvářil se, ať už to myslel vážně nebo ne, že objevuje pořád něco nového.

Připravené chorobopisy, reflexní kladívko, jež mu Jeansonová v pravou chvíli podala, myslelo se na všechno. Všechno probíhalo hladce a bylo pečlivě uváženo. Žádné improvizace, ale fantasticky zorganizovaná práce, kde se téměř nic neponechalo náhodě. Charles Noblecourt mě stále více udivoval a já jsem mu skoro prominul některá nelidská gesta.

Zapomněl jsem na prodavačku obuvi znásilněnou těmito nestydatými prsty. Chtěl jsem si zapamatovat jen Všemocného slova o jednotlivých případech. Chtěl jsem, aby se mi navždy vryly do paměti! Nechtěl jsem dál myslet na ruce, které se křečovitě držely přikrývky, ani na tvář se zavřenýma očima poznamenanou bolestí a ponížením. Chtěl jsem myslet na vzrušující případ. Co záleželo na tom, že na lůžku číslo dvě fňukala anonymní osoba?

„Pane Dalbane, určitě.“

Stalo se to už potřetí, co mě přistihli, jak během vizity sním. Tentokrát to byla osobně Madeleine Jeansonová, která mě na to upozornila.

S úsměvem jsem zástup na chodbě dohonil. Po vizitě ve velkém společném pokoji jsme přešli do pokoje mužského. Bylo tu také třicet lůžek a třicet případů. Je třeba zapomenout na člověka a myslet jen na chorobopis.

Velká týdenní vizita profesora Charlese Noblecourta, muži v bílých halenách a modrých povlávajících pláštích, se shromáždila uprostřed pokoje.

„Poslouchám vás,“ řekl šéf.

Od otcovy smrti uplynuly už tři měsíce. Paříž byla slavnostně osvětlená a turisté se hrnuli na terasy kaváren. Svět, který se mi jednoho červnového dopoledne zřítil na hřbitově Bagneus, už neexistoval. Život šel dál. Jako by se nic nezměnilo.

Pocity paniky, které se mě zmocnily při prvních kontaktech s operačním sálem, vystřídalo nadšení. Přál jsem si, aby to nikdy neskončilo. V bílém světle operační lampy a v ledovém chladu, který způsobila klimatizace, jsem se cítil dobře. I když se mně z vůně éteru zdvihal žaludek. Byl jsem ve svém každodenním reálném světě, a ne ve světě, o němž jsem snil.

Mělo to i jisté výhody. Například sestra z operačního sálu. Jmenovala se Monique. Byla Polka a mohla mít třicet let. Ve skutečnosti nebyla krásná, ale měla jistý půvab. Občas jsem na ni myslel, když jsem dělal běžné zákroky.

Díval jsem se na ni, když stříhala vatu nebo připravovala obvazy. Zdvihla oči. Neusmála se. Byla nesmělá jako panna. O Polácích se přece ví, jak jsou nábožní!

Ale já jsem ji chtěl. Nejen proto, abych respektoval tradice, podle nichž si má medik se sestrami z oddělení užívat, já jsem na ni měl chuť. Chtěl jsem ji popadnout a zavléct do prázdného pokoje, jak to se sestrami dělali někteří interni. Také těžili z privilegovaného postavení v hierarchii.

Odvolali mě na septické oddělení k amputaci. To nebyla ta pravá chirurgie. Dokonce i profesor Balfleau, který měl případ odoperovat, odvrátil oči, když uviděl kamionem rozdrcenou nohu se začínající gangrénou.

„Uřízneme ji nad kolenem,“ upřesnil Balfleau.

„Jak se cítí?“

„O K.“

Lakonický a flegmatický anesteziolog byl přesvědčeným anglofilem a zdálo se, že ho nic nedojme. Určitě byl jediným z týmu, který na sobě nedal nic znát, i když šlo o vážný případ.

„Ale proč se tak dlouho čekalo? K čertu! Odkud je ten chlapík?“

Nikdo nedovedl dát vyhovující odpověď. Možná chybná diagnóza, možná nedostatečná léčba, a tak začala noha odumírat.

„Pustíme se do toho. Jste připraven, Tanguy?“

„Ano, pane.“

Z lékařského hlediska to byl nevyhnutelný zákrok. Jinak by pacient nepřežil. Ale na druhé straně zůstala jen zmrzačená noha, kterou nemohly nahradit ani nejmodernější protézy. To nebyla medicína.

Chirurg za Tanguyho asistence určil místo amputace. Asi dvacet centimetrů nad kolenem. Rychlým pohybem rozřízl kůži tak, aby z ní mohl udělat okraje kyptu. Tanguy pomocí tampónů odstraňoval krev, která vytékala z rány. Bylo mi na zvracení a začal jsem se hrozně potit.

„Monique, prosím vás.“

„Ano, pane Dalbane.“

Bylo to poprvé, co se na mě obrátila a oslovila mě jménem. Úplně mě to vyvedlo z míry.

„Mohla byste mi utřít pot? Už mi začíná kapat z čela.“

Profesor Balfleau znervózněl. Okolo svalů nasadil stahovač, kterým uvolnil kostní osu stehenní kosti, a chystal se zaříznout do kosti, manipuluje s pilkou jako opravdový stolař. Na oddělení se říkalo, že se ve volných chvílích věnuje uměleckému stolařství. Jak jsou si tato dvě řemesla blízká. Vždyť používají stejné nástroje, jen zpracovávaný materiál je jiný.

Kost pod zuby pilky skřípala a vrzala. Bylo to něco mezi řezničinou a zpracováním uhynulých zvířat. A já jsem musel být při tom.

Váha, kterou jsem pocítil v rukou, se najednou zdvojnásobila a já jsem držel kus lidské bytosti, tuto od těla oddělenou nohu. Nezapomenutelný zážitek. Zůstane mi navždy v paměti. To už ani nebyl člověk, ale na řeznickém pultě rozřezaná ovce.

„Jinak to nejde, Dalbane!“

Oddělením zněl drsný Balfleaův hlas. Ale já jsem neříkal nic. Chirurg si má počínat tak, aby si byl jist, že se rozhodl správně.

„Jsem hotov!“

Zákrok netrval déle než dvacet minut, ale měl jsem pocit, jako bych strávil na operačním sále celou noc. Do nevýrazné vůně odumírajícího masa se mísily éterové výpary a mně se zdálo, že amputace nikdy neskončí.

„Všechno v pořádku, pane Dalbane?“ zeptala se Monique.

Hledala mě, jinak to není možné. A našla mě.

Stál jsem opřený o autokláv a čekal jsem, až se operační sál vyprázdní. Balfleau se teď musel věnovat čistě administrativní práci. Tanguy už za necelých deset minut asistoval při dalším zákroku.

„Pomohu vám, Pierre.“

Už jsme byli u křestních jmen. Naše vztahy dostávaly rychlý spád. Sotva s ní udržím krok. Šla na to zhurta! Čekala na to, až mi pomůže rozvázat uzly na operačním plášti. A já jsem pod ním neměl nic.

Hraničilo to se znásilněním. Chtěla mě znásilnit sestra, kterou jsem považoval za kus ledu jen proto, že nereagovala na mé úsměvy. Přece se nebudeme milovat na těchto studených kachličkách nebo na ortopedickém stole? To by bylo bláznovství. Vždyť by každou chvíli mohl někdo přijít a překvapit nás.

Zvažoval jsem všechny pro a proti. Nakonec měli jsme před dalším zákrokem několik minut času. A má touha byla nejmíň tak silná jako její. Tak proč ne? V konečném důsledku jsme měli právo se po nervovém vypětí během amputace uvolnit.

Chtěl jsem ji pomilovat i z jiného důvodu. Napadlo mi, i když se k tomu přiznávám nerad, že Monique musela během desetileté praxe lékařské prostředí i s jeho fintami dobře znát. A já jsem se chtěl dozvědět, jakým způsobem si může mladý extern, nabitý vědomostmi, ale s prázdnými kapsami, vydělat pár korun, aby mohl dál studovat.

Neumím si představit, jak jsme na operačním sále vypadali. Určitě ne jako zamilovaní líbající se na lavičkách. Objevil jsem sex. Bylo to něco mezi erotikou a tvrdým sexem. Nemělo to nic společného s flirty na střední škole. Z Monique vyzařovala ženskost. Její trochu silná muškátová vůně mě lákala víc než její vlhké tělo. Její těžká prsa, široké boky a pohlaví jako u malého děvčátka mě nesmírně přitahovaly. Monique, cudná jako panna a nenasytná jako profesionálka. Prostě žena.

Rozkoš dávat a přijímat. To bylo heslo, jímž jsme se instinktivně řídili. Možná s ní jsem objevil nebo jsem si uvědomil to, co už ve mě existovalo předtím, úžasnou chuť po pohlavní lásce.

Miloval jsem ženy, vždyť ve dvacíti je to normální, ale začínal jsem tušit ohromné možnosti, které se přede mnou otevíraly. Ženy mi mohly zabezpečit úspěch. Bez nich, bez jejich rad a pomoci, jsem nebyl ničím. Díky nim něčeho dosáhnu. Tak jako přede mnou mnozí.

Zazvonil nástěnný telefon. Rychle jsme od sebe odskočili.

Monique běžela zvednout telefon a já jsem s rozrušenou myslí odešel ze sálu. Otevíral se přede mnou nový svět.

Monique mi našla místo nočního ošetřovatele v jedné porodnici v Boulogne, protože jedna její přítelkyně zrovna dala výpověď. Nepodařilo se jí najít pro mě nic lepšího.

Dva dny volna a pak jsem pět nocí v kuse od sedmi rána do sedmi do večera běhal na pronikavé zvonění mladých rodiček, které chtěly lipově mátový čaj. Podal jsem jim šálek a ubezpečil je o zdravotním stavu jejich novorozence. Nemělo to nic společné s medicínou a nemocniční svět mi ukázal druhou stranu mince. Byl jsem děvče pro všechno, vydaný na milost a nemilost, a to za mizerný plat!

Ale bylo to, bohužel, nezbytné. Matka se mi přiznala, že malý důchodek, který pobírá, na slušné živobytí nestačí. Jednoho červnového dne se tento problém stal realitou. Nic se nezměnilo, ale všechno mohlo ztroskotat na penězích. Matka si chtěla najít nějakou práci. Ale koncem léta v devětapadesátém ji nikdo nepotřeboval. Uměla jen přebírat vzkazy, které jí do telefonu diktoval otec. Na čtyřicetiletou ženu to bylo velmi málo. Chtěla se spojit s továrnou, kde byl zaměstnán můj otec, ale tam nikoho nepřijímali, natož právě ji! Byl jsem nakonec rád. Nechtěl jsem, aby se kvůli mně namáhala. Studium, do něhož jsem se pustil, musím dokončit a sehnat si na ně prostředky. Chvíli jsem váhal, ale po setkání s Monique Sidkowskou jsem se rozhodl, že ji požádám o radu.

Porodnice Toupard byla pojmenována podle svého zakladatele. Nebyla tak elegantní jako známá klinika Belvedere. Byl to velmi jednoduchý pavilon postavený vzadu v parku v Boulogne u Billancourtu.

Tato čtvrť neměla dobré spojení. Dostavil jsem se pozdě, i když jsem už od zastávky metra utíkal. Sestry, které měly denní službu, pomalu končily. Rozdaly večeře a v nemocnici všechno utichlo.

„Všechno je v pořádku, pane Dalbane.“ Byla to otřepaná písnička. „Jen pacientka na čísle 9 je trochu rozrušená, ale není to vážné.“

Měl jsem službu ve druhém poschodí. Dostal jsem formální příkaz upozornit službukonající porodní asistentku v přízemí, kdyby se něco stalo. Dvanáct pacientek, které tu ležely, právě porodilo a chystalo se v následujících dnech porodnici opustit.

Všechno se odehrávalo jen v přízemí. Tam jsem hovořil s pacientkami, které v noci přivezla sanitka nebo přijely taxíkem. Hned se jich ujaly porodní asistentky nebo porodník. Během mé služby mě vyrušilo jen zvonění některé z pacientek, která se probudila a chtěla bylinkový čaj, aby mohla znovu usnout.

Druhého nebo třetího dne, přesněji noci, jsem scházel krátce po přijetí akutního případu širokým schodištěm porodnice. Vtom mě zastavila porodní asistentka.

„Co tu děláte? Máte nějaký problém? V tom případě je třeba zatelefonovat.“

„Ne, já. Možná byste mě potřebovala. Jsem externem v Beaujone.“

„Externem v Beaujone? Tady jste noční služba. Nepleťte se. A teď se vraťte.“

Jako bych dostal studenou sprchu a dobře mířený spodní hák. Vysmívala se mi do tváře. Těžko jsem si tuto skutečnost uvědomoval. Tady jsem byl jen noční službou. Nakonec ani v Beaujone jsem neznamenal o mnoho víc. Ano, byl jsem externem, ale ne předurčený „věštci z oddělení“ k vyššímu místu. Vyšší místa byla pro jiné, pro ty, kteří patřili k jejich klanu. Já jsem byl dobrý jen na místo obvodního lékaře jako otec mého přítele André Levyho, jenž mi zprostředkoval setkání s profesorem Charlesem Noblecourtem.

Obvodní lékař. Jednoduchá a věrná klientela. Rýmy, angíny, dětské příušnice a čas od času nějaký zajímavý případ, který budu muset rychle poslat ke kompetentnímu odborníkovi, bývalému internovi v pařížských nemocnicích.

„Noční služba“ šla pomalu po schodech nahoru a měla chuť poslat všechny k čertu. Měl jsem přestat, aby ten pád nebyl příliš nesnesitelný. Okamžitě jsem měl utéct.

Neudělal jsem však nic. Vtom zazvonila žena ze čtyřky. Jakoby ženskou intuicí něco vycítila. Vzal jsem láhev s infuzí a s co nejmilejším úsměvem jsem k ní šel.

Byla celá vylekaná. Měla těžké sny a chtěla své miminko.

„Je na kojeneckém oddělení, uvidíte ho zítra.“

„Ne, teď. Musím…“

„Spěte. Zítra ráno.“

Kolik mohla mít roků? Mohla být o čtyři pět let starší než já. Manžel, teď dítě a spořádaný život. Začal jsem jí závidět. A já jsem se své nejisté budoucnosti doslova bál.

Utahaný, nevyspalý, s kruhy pod očima jsem okolo půl sedmé vystoupil na zastávce metra Jules Joffrin. Myslel jsem si, že těch pár metrů do naší ulice ani neujdu. Matka mi připravila snídani. Automaticky jsem ji do sebe naházel. Mohl jsem si ještě půl hodiny odpočinout, ale pak do Beaujonu. Madeleine Jeansonová, Charles Noblecourt a ostatní se tvářili, že na mně únavu nevidí. Všichni věděli, kde trávím noci. Na tomto malém uzavřeném ortopedickém oddělení se nic neutajilo, i ta nejmenší novinka se rozhlásila a Monique držet jazyk za zuby nedovedla. Byl to z jejich strany takt, nebo lhostejnost vůči finančním těžkostem? Raději jsem to nechtěl vědět. Důležité bylo, že mi nepozornost způsobenou únavou pardonovali.

Půjde-li všechno hladce, budu mít před semináři na fakultě několik hodin odpočinku. Odpolední byly povinné. Na přednášky jsem chodíval málo. Šel jsem jen na ty nejlepší. Jinak mi ke zkouškám stačila skripta.

Musel jsem si na toto tempo zvyknout aspoň do poloviny října, kdy budu mít písemku na místo interna. Nesměl jsem to promeškat. Byla to jediná anonymní část konkursu a daly se tam získat body, které pomohly při ústní zkoušce. Při ústní mělo větší váhu kandidátovo jméno než jeho vědomosti.

Vyšel jsem do třetího poschodí jako nějaký stařec. Na schodech bylo cítit zelí. Ta vůně mě pronásledovala od dětství. Byla mi tak důvěrně známá, že když jsem ji necítil, byl jsem úplně nesvůj.

Matka mě čekala s horkou kávou a chlebem s máslem. Vypadala stejně unavená jako já. Byli jsme jak staří manželé. Dívali jsme se na sebe a říkali totéž. Ona byla malá a křehká a já navenek silný.

„Pierre, kvůli té práci si zničíš zdraví!“

Byla na můj zevnějšek náramně pyšná! Byl jsem pro ni géniem. Já jsem se sám sobě nelíbil. Byl jsem vysoký a atletický typ. Husté, nepoddajné vlasy, velmi tvrdé, strohé až asketické rysy, černé, trochu strnulé oči, oči Picassa, tvrdila Monique, mi dodávaly drsného, až skoro nesympatického vzhledu. Hlavní věc, že se líbím ženám, a je třeba uznat, že je i přitahuji. A z toho musím těžit.

Po snídani jsem si dopřál půlhodinový odpočinek a udělal jsem si denní rozvrh. Vypracoval jsem si podrobný plán, abych mohl denně zvládnout hory učiva. Jen ti, co se připravovali na tento druh zkoušek, věděli, jak je to nesmírně náročné. Kromě hodin, které jsem strávil v porodnici nebo v nemocnici, neměl jsem na starosti nic jiného, jen se nazpaměť naučit všechno, co jsem považoval za důležité. Všeobecné lékařství a biologické výzkumy mě nezajímaly, ale musel jsem se jim věnovat právě tak jako svým oblíbeným předmětům.

Kdybych měl dobrou paměť a velkou schopnost koncentrace, cítil bych se jako nějaká odborná příručka. Dával jsem přednost takové oblasti, která vyžadovala puntičkářství a přesnost. Proto jsem měl rád chirurgii. Tady je výsledek okamžitě hmatatelný. Zlomená noha je napravená, znetvořená tvář se znovu stává lidskou. Je to něco konkrétního.

Síla a vědomosti, manuální zručnost a trpělivost, záliba v operování a smysl pro rozhodnost. Myslel jsem si, že jsem v sobě našel všechny kvality, které má mít dobrý chirurg. Musel jsem však tyto předpokládané schopnosti dokázat. A proto jsem se musel učit a učit, zdolat všechny překážky, aby mě jmenovali internem, a vyzrát nad profesorem Charlesem Noblecourtem.

„Nechceš ještě kávu?“ zeptala se matka.

„Ne, děkuji.“

Měl jsem před sebou dlouhou cestu a za několik minut jsem musel jít do Beaujonu.

Madeleine Jeansonová stála před Noblecourtovou pracovnou jako hlídací pes. Zarazila každého externa nebo interna z oddělení, který se jen odvážil přiblížit ke dveřím. Násilím se usmála na Phillipa Weila, jednoho z přednostů kliniky, a řekla:

„Oni vás čekají.“

„Oni“, znamenal Noblecourt, jeho zástupce profesor Balfleau, doktor Bernstein, oficiální anesteziolog Všemocného, a dva přednostové kliniky. Třetí byl na operačním sále.

„Ach, Weile! Sedněte si. Promluvíme si o externech. Víte, že už máme září?“

Weil se nenápadně usmál. Byl teprve na začátku své kariéry a nemohl si dovolit odlišovat se od svého šéfa.

Září. Ano, pořád tentýž problém. Každý rok to začínalo znovu. Šéf, který operoval i na soukromé klinice, si chtěl mezi interny vybrat jednoho, který měl to privilegium a asistoval mu v Hortensias. Ale jaképak to bylo privilegium! Šťastlivec, kterého vybrali, musel vstávat za svítání a jako blázen pracovat za mizerný plat. Jedinou výhodou bylo to, že se učil na živém člověku, a takové možnosti mu žádná univerzita nedala. Asistovat Noblecourtovi u jeho soukromé klientely byla záviděníhodná čest.

„Jsem ve slepé uličce, chápete, Weile? Tanguy jde na vojnu a Bastien brzy odejde z oddělení. Tak kdo? Mám dojem, že jsou rok od roku horší.“

Mezi nejbližšími spolupracovníky byl Všemocný úplně jiný člověk. Byl lidštější, zábavnější, jeho uštěpačný humor se neprojevoval jen na úkor studentů, dokonce mu nepřekáželo, když byl sám terčem.

„Nevím, jestli stárnu, ale zdají se mi čím dál tím ubožejší! Je to směšné.“

Bylo zvykem, že jeden z asistentů bude studenty bránit. Ve skutečnosti to tak Noblecourt ani nemyslel, ale čas od času se chtěl ujistit, že na oddělení všechno funguje.

Jacques Balfleau se podíval na ostatní a řekl: „Charlesi, prosím vás. Neříkám, že všichni vynalezli střelný prach, ale na vašem oddělení se naučili mnoho.“

„Děkuji, Jacquesi. Napadlo vás nějaké jméno?“

Weil se znovu ubránil úsměvu, i když si Noblecourt jejich názory vyslechl, stejně si nakonec vybral sám. Při výběru mu pomáhala matka Jeansonová, která znala kvality a nedostatky studentů lépe než chirurgové.

„Snad Dalban,“ odvážil se říct Balfleau.

Všemocný se opřel o opěradlo křesla. Letmo se podíval na fascikl, který měl před sebou na stole.

„Dalban? Obyčejně beru interny. A pak, není z našeho světa. Chci říct, on.“

Bylo to zbytečné. Všichni pochopili. Pierre Dalban byl schopný, to bylo neoddiskutovatelné. Ale bydlel v 18. obvodu, jeho otec byl obchodní zástupce a jeho jméno nikomu nic neříkalo.

Šéf si odkašlal. Trochu ho mrzelo, že se tak projevil. Kdyby byli na jeho místě druzí, uvažovali by stejně. Ale teď projevili jistý nesouhlas.

„Nemyslíte si, pánové, že bychom se neměli držet starých zvyků?“

Weil byl stejně jako anesteziolog Claude Bernstein Žid, pocházel z lékařské dynastie a na oddělení prosazoval pokrokové myšlenky. Noblecourt Weilovy kritické poznámky toleroval, tak jako akceptujeme výstřelky vynikajícího a vrtošivého děcka.

„Možná máte pravdu. Všimli jste si, jak je v poslední době unavený?“

„Ubližuješ mu, Charlesi. Dalban pracuje v noci, aby si vydělal peníze. Že je vyčerpaný, je normální. Na jeho místě bys byl taky.“

Bernstein, který jediný šéfovi tykal, ztichl. Rozhovor byl zbytečný, protože Noblecourt se už rozhodl. Bude to Dalban.

„Je nejlepší,“ podotkl Balfleau. „Doufám, že ho budete seriózně platit, aby mohl uživit sebe i svou matku.“

Všemocný zčervenal. Mizerné výplaty, které svým praktikantům dával, byly pověstné. Weil řekl poslední slovo:

„Jeho osud je zpečetěn!“

Charles Noblecourt se usmál a přešel k vážnějšímu tématu. „Co si myslíte o tomhle?“

Vytáhl ze zásuvky Figaro a přečetl první řádky z úvodníku. „Necelé dva roky po jmenování generála Salana hlavním zmocněncem vlády a hlavním velitelem jednotek po povstání v hlavním městě za francouzské Alžírsko se objevily nepokoje mezi oběma komunitami, které…“

Byla tam i fotografie: ulice v Alžíru zatarasená křížem přes ulici zaparkovaným autem.

„Tato válka je šílenství,“ zabručel Weil.

Přednosta kliniky si byl vědom, že by to mohlo zajít příliš daleko. Balfleau se naopak ničím netajil. Před čtyřmi lety blahopřál Tunisku a Maroku k nezávislosti a vůbec neskrýval své přesvědčení, i když Všemocný měl na tuto věc opačný názor.

„Odejdeme z této země s dlouhým nosem. Proč posílat chlapce do toho krveprolití? Vždyť jsou tam už od roku 1956. Celé čtyři roky! A alžírští partyzáni jsou na svém území.“

Noblecourt udělal zoufalou grimasu a pokrčil rameny. Balfleau s ním už pracoval skoro deset let. Pocházel také z lékařské rodiny, ale Noblecourt věděl, že je někdy mezi nimi velká propast, a tou byla odpovědnost. Jacques by si tyto sarkastické soudy nedovolil, kdyby měl na starosti oddělení.

„Můj ubohý Jacquesi, nikdy se nezměníte? Vaše svědomí vás zničí. To by nebylo tak hrozné, ale aby to všechno neskončilo katastrofou. Politika mě vždycky nudila. I když nemám rád válku, nejsem přesvědčený, že by útěk z ní byl nejlepším řešením.“

Alžírsko otravovalo s rodící se válkou Francouzům život už několik let. Rozdělilo hlavní město. Byla to otevřená rána, kterou chirurgie vojenských lékařů nedokázala vyléčit. Noblecourt představoval většinu Francouzů, pro něž dané slovo, velikost Francie a čest něco znamenaly. Na druhé straně Balfleau, Weil, které teď nazývali intelektuály, čímž se rozumělo levičáci, a vláda prosazovali pokrokové myšlenky a vycházeli z historických faktů.

Charles Noblecourt přerušil ticho, které se rozhostilo v pracovně. Dva ze tří lékařů vypadali inteligentně, ale byli zde příliš krátkou dobu na to, než aby vyslovili svůj názor. Pokud šlo o Bernsteina, ten se raději komentáře zdržel. Poznal na vlastní kůži potupu německých koncentráků a tetování na levém předloktí má dodnes. .

„No dobře, všichni souhlasíme: vezmu Pierre Dalbana. Doufám, že nebudete litovat, že jsem vás poslechl.“

Madeleine Jeansonová mě chytila u vchodu do chodby, kde dělala rozpis služeb. Oznámila mi prostě: „Pan Noblecourt vás chce vidět.“

„Ale chorobopisy, pacienti…“

„To počká!“

Bylo strohá a nepřívětivá jako stará panna. Neuměl jsem si ji představit jako vdanou a sexem opojenou v mužově náručí. Když se dveře šéfovy kanceláře otevřely a ven vyšli Balfleau, Bernstein a další tři lékaři, zmocnila se mě zlá předtucha. Ode dne, co jsem po nocích pracoval v porodnici Toupard, vypadal jsem unaveně a vyčerpaně. To mě bude stát místo externa. Byl konec snům. Tečka za budoucností, o níž jsem přemýšlel.

Přísný Balfleau mně kývl hlavou na pozdrav. Jedině Weil ke mně promluvil:

„Víš, Dalbane, zvěsti se šíří rychle. Má dobrou náladu, využij toho a jednej s ním o odměnách.“

Jaké odměny? Co tím chtěl Weil říct? Matka Jeansonová vešla do pracovny, já za ní. Noblecourt poskládal Figaro a hned nato spustil:

„Dalbane, máte s porodnicí Toupard smlouvu?“

On o tom věděl. Všichni věděli o mých nočních službách.

Přesně toho jsem se obával. Ale vždyť co je na tom ponižujícího, když si člověk musí vydělávat na živobytí? Oni také pracovali, i když nepochybně na jiné úrovni.

„Ne, pane.“

„Výborně. Předpokládám, že vás příliš nebaví sedět u rodiček? Zítra ráno začínáte se mnou v Hortensias. V sedm. Nějaké otázky?“

„Ne, pane.“ Dřív než jsem stačil poděkovat, mě Madeleine Jeansonová mile hnala z pracovny ven. Šéf jen mávl rukou. Citové výlevy neměl rád. Poškozovaly jeho reputaci přísného člověka.

Přišel jsem do společného pokoje a začal jsem vypisovat chorobopisy přijatých pacientů. Klinika Hortensias. Mezi studenty se o ní mnoho mluvilo. Byla jakýmsi mýtem, jakýmsi eldorádem chirurgie, kam měli přístup jen ti nejlepší. Tanguy a Bastien Noblecourtovi u soukromé klientely asistovali střídavě, ale navzdory tomu, že jsme byli přáteli, nechtěli o tom obyčejně mluvit. Bylo to profesionální tajemství. Vešli do světa určeného jen prominentům.

Věděl jsem o tom, že Tanguy v říjnu musí jít na vojnu a že Bastien po osmnácti měsících u Noblecourta odchází na jiné oddělení, ale nikdy jsem se nezeptal na to, kdo přijde na jejich místo. Takové místo, takové privilegium mohl mít jen někdo, kdo k nim patřil.

A přece ne. Noblecourt si zkrátka vybral mě. Chtělo se mi radostí skákat, ale bál jsem se, že by to nebylo hodné role, která mi připadla. Už jsem nemusel připravovat tampony, ani podávat nástroje nebo držet háky. Stal jsem se prvním Noblecourtovým pomocníkem, kterému Všemocný dal důvěru. „Dokončete zákrok.“

Tohle povýšení mi přišlo úžasně vhod. Myslel jsem si, že je to zásah osudu. Za tři týdny jsem měl písemku na místo interna. Když s těmi vědomostmi, které získám od šéfa, propadnu při ústní, pak nejsem k tomuto povolání stvořen.

Můj pacient, čtyřicetiletý zedník, který spadl z lešení, mi už potřetí vykládal, jak se mu to stalo. Já jsem si na papírek načmáral jen jeho věk. Nechápal, co pro mě znamená klinika Hortensias. Jemu to neříkalo nic. Přál si jen jedno. Jít znovu do práce a odejít z nemocnice.

Odejít z nemocníce? A já jsem chtěl obětovat všechno pro to, abych tu strávil celý život. Někdy jsem ty pacienty nechápal.

„Pád ze šesti metrů, doktore.“

„Doprčic! A nic jste si nezlomil?“

„To musíte zjistit vy, doktore, vždyť jste tady od toho. Ševče, drž se svého kopyta, ne?“

„Samozřejmě, samozřejmě.“

Jaký může být v Hortensias operační sál? Výborně zařízený a prostorný jako železniční hala? Zítra ráno jej uvidím, já, nový asistent profesora Charlese Noblecourta.

V šest ráno jsem byl na zastávce metra Porte dés Ternes. Měl jsem skoro hodinu čas a klinika už nebyla daleko, tak tři sta metrů. Ale za nic na světě jsem nechtěl přijít pozdě, a hlavně ne poprvé.

Ještě hodinu. Za hodinu stanu na prahu operačního sálu profesora Noblecourta. Okýnkem předsálí uvidíme na stole uspaného pacienta, kterého pečlivě pozoruje anesteziolog. Těžký případ. Bude vyžadovat pozornost obou. Chirurga i jeho asistenta.

A tím asistentem jsem byl já!

Léto se přetáhlo až do konce září. V zahradách kolem soukromých budov do babího léta vykukovaly vrcholky stromů. Peníze vynaložené na tyto budovy mi už nepřipadaly jako zbytečné. Jednoho dne opustím osmnáctý obvod a dvoupokojový byt v Simartově ulici a budu žít zde, několik metrů od Boulogneského lesíku. Ráno, dřív než odejdu do nemocnice nebo na kliniku, vyvenčím psy.

Ulice byly pusté a ve vzduchu bylo cítit vůni květů. Už jsem zapomněl na noci probdělé v porodnici Toupard, na strach z blížící se písemky, na obavy, že mi Všemocný nebude důvěřovat.

Všechno se rozplynulo. Cítil jsem jen nesmírně vzrušení.

Hned, když se na oddělení roztroubilo, že jdu na Hortensias, povyprávěl mi nadšeně Bastien o jistých důvěrnostech a popsal mi některé delikátní zákroky, které s Noblecourtem prováděl.

„Budete tvořit tým, starochu, tým! Má vědomosti, ale potřebuje tebe, aby je uplatnil v praxi.“

„Přece si nemyslíš, že já…“

„Noblecourt se nikdy nemýlí!“

Jak jen byla krásná ta slepá důvěra v našeho dobrého šéfa. I to svědčilo o jeho velikosti! Možná, že to jednoho dne řekne některý student o mně. To je perspektiva!

Hortensais byla velká, honosná budova s nevkusnými věžičkami.

Dal ji postavit jeden zbohatlík v době mezi oběma válkami. Později se z ní stala soukromá klinika. Šéf byl jedním ze tří spolumajitelů. Pacienti ze soukromé kliniky tu za operace platili drahé peníze.

Považoval jsem za normální, že se snažil o finanční efekt. Vždyť přijímal ty nejlepší a nejbohatší. Alespoň pak mohl v nemocnici operovat zadarmo. Bastien mi důvěrně sdělil sumy. Dlouho jsem o nich přemýšlel. Za běžnou operaci požadoval Noblecourt, nepočítaje do toho výdaje spojené s hospitalizací, takovou sumu, která se rovnala téměř dvojnásobnému platu sestry. To byla poloviční cena běžného, sériového auta. „Při těchto taxách mnoho lidí mít nemůže!“ Bastien se jen zasmál a řekl:

„Seznam čekatelů je tak dlouhý, že pacient přijde na řadu až za měsíc. Uvidíš. Jen trpělivost!“

Na konci asi padesát metrů dlouhé vyasfaltované aleje se otevíraly dveře do vstupní haly. Za přijímacím pultem seděla sestra v brýlích. Byla to přesná kopie Madeleiny Jeansonové. Noblecourt měl asi v oblibě dračice.

„Jsem Pierre Dalban. Přišel jsem asistovat na operační sál profesoru Noblecourtovi.“

Nadzvihla si brýle, aby si mě prohlédla. Byla krátkozraká a šilhala. Myslím si, že mě viděla jen mlhavě.

„Přišel jste brzy. Pan profesor má vizitu. Jděte nahoru do druhého poschodí a zeptejte se ho, zda se máte připravit, nebo máte počkat.“

I když byl Hortensais o mnoho luxusnější a známější než porodnice Toupard, přece se jí podobal. Stejné úzké chodby s dveřmi, a personál nebyl téměř vidět. Uklízečka, která leštila zábradlí schodiště, mi řekla:

„Pan Noblecourt? Měl by být u pacientky na čísle dvacet dva, vzadu, vlevo.“

Dříve, než jsem vešel do velkého pokoje zaplaveného světlem z oken vedoucích do parku, taktně jsem zaklepal. Všemocný si to přál. Charles Noblecourt se skláněl nad sádrou na ženině noze, která seděla v lenošce. Debatovali spolu a smáli se. Poškrábal jsem se na krku.

„Co je, Dalbane! Co tu děláte? Neslyšel jsem vás klepat!“ Když jsem uslyšel ten tón, hned jsem věděl, že jsem udělal chybu. Hortensias nebyla Beaujon a mladá dáma s diamantem na prstě nebyla prodavačka v obchodě s obuví. Snažil jsem se přihlouple omluvit. Nechtěl jsem si přiznat chybu. „Ale pane, já…“

„Je to krajně nepříjemné, Dalbane. Jděte ven!“ Chirurg se obrátil k pacientce, kterou vůbec nepřekvapilo, že jsem vešel.

„Můj nový asistent, madam. Nezlobte se na něj, není…“ Otevřel jsem dveře, abych nemusel vyslechnout větu, kterou jsem nenáviděl. „Není z našeho světa.“ Žádná výchova, pravdu říci, vychovala ho ulice. Je to mladík, kterého jsem vzal na oddělení spíš ze soucitu, a pak, byl to nejlepší extern. Ať to všechno trefí šlak! Dnes jsem byl proletářský extern, a zítra? Kdoví, že by nová Lidová fronta? Na druhém konci chodby dál uklízečka leštila měděné koule.

Byl jsem pro ni rovněž cizincem. Nepatřil jsem do jejího světa. Ať jsem dělal, co jsem dělal, osciloval jsem mezi dvěma světy. Mezi světem, z něhož jsem vyšel, a světem, do něhož jsem se dostal. Pro ten první jsem byl příliš vzdělaný, pro ten druhý jsem neměl výchovu. Nikdy se mi nepodaří dostat se do něj.

Noblecourtova nedokončená věta ve mně vyvolala zmatek, ale potřeboval jsem ho. Musel jsem mlčet a polknout hořkou pilulku.

Za chvíli mě Noblecourt dohonil.

„Nezlobte se, Dalbane. Naši pacienti jsou velmi nároční. Jděte do přízemí na operační sál a připravte se. Budu tam za deset minut. Jsou velmi nároční, víte.“

Vadilo mi, když se Všemocný choval jako nějaký hoteliér, kterého mínění hostů viditelně znepokojuje. Hortensias však nebyli nemocní, ale jen pacienti, téměř přátelé, kteří za ranní vizitu Charlese Noblecourta draze platili.

Jedním slovem chirurg se snížil na jakéhosi šmelináře, a přitom já jsem mu od našeho prvního setkání prokazoval zbožnou úctu. Prodával své vědomosti a svůj talent jako jiní prodávají bifteky, nebo boty. Možná právě tím se dalo vysvětlit ponížení a lhostejnost vůči ženě z Beaujonu, kterou prstem zneuctila polovina oddělení. Tak jako policejní uniforma dodá jejímu nositeli pocit důležitosti a nadřazenosti, tak Noblecourta opravňoval bílý plášť ke zneužití svého postavení.

I když jsem si o tom myslel své, bylo to normální. Všechno bylo v pořádku. Neexistovaly dvě medicíny, jedna pro bohaté a jedna pro chudé. Byla jen jedna. Umění Všemocného na operačním sále v Beaujonu nebo Hortensias, jen „podávané“ různým způsobem a prodávané za různé ceny. Tak jako se stejné pomeranče prodávaly u Fauchonů dvakrát dráž než na trhu v ulici de Buci.

„Vy jste novým internem pana Noblecourta?“

Nepotřeboval jsem před starou sestrou upřesnit své postavení. Protože si mě Všemocný vybral, abych mu asistoval, stal jsem se jeho novým asistentem. Toto lichotivé povýšení jsem si vysvětlil jako zásah osudu před nadcházející písemkou.

Otevřel jsem dveře s nápisem Vstup zakázán, operační sál a ocitl jsem se v malé místnosti, která byla zároveň šatnou i pracovnou. Oslovila mě sestra v zelených kalhotách a košili.

„Boty a zástěry jsou vlevo v zastavěné skříni. Nemám pro vás čepici, dáte si na hlavu toto.“

Vzala kolo elastického obvazu, odtočila z něho asi čtyřicet centimetrů a podala mi ho. Připadalo mi to jako přátelské gesto, jako by mi chtěla zalichotit. Mile jsem se na ni usmál:

„Co budeme dnes dělat?“

Její gesto jsem si však vyložil špatně. Byla asi tak milá jako cerberus u vchodu nebo matka Jeansonová.

„Doktor Bernstein vám to řekne. Už uspává,“ řekla arogantním tónem.

A otočila se ke mně zády. Bylo to zvláštní. Třebaže mě pokládali za svůdce, důkazem toho byla i bezmezná Moniqueičina oddanost, neměl jsem žádný úspěch u žen nad padesát. Možná se ty zatrpklé báby oddané tělem i duší medicíně bály, že do jejich řad vnikne mnoho mladých. Možná právě tam byly kořeny konzervativismu, který se nemocničnímu světu vyčítal.

Nereagoval jsem hned na jméno, které sestra vyslovila. Bernstein. Byl to osobní anesteziolog Všemocného v Beaujonu, který následoval chirurga i na soukromou kliniku. Ohromně jsem se zaradoval. Tento lékař v Noblecourtově věku, bývalý vězeň koncentračního tábora, který si vybral těžkou specializaci anesteziologa, mi byl velmi sympatický.

Oblékl jsem se a vešel jsem do operačního sálu a zůstal jsem překvapeně stát. Neměl nic společného s prostrannými operačními sály v nemocnici. Byla to malá, úzká místnost, kam se vešli čtyři, nejvýš pět lidí. Celý zbylý prostor zaplňoval ortopedický stůl a Bernsteinovy přístroje. V tomto malém prostoru se těžko dalo vyhnout aseptickým nedostatkům, na něž se tak zaměřovala matka Jeansonová. Bylo to až neuvěřitelné, že taková pověstná osobnost jako Charles Noblecourt dělala zákroky na takovémto místě.

„Dobrý den, Dalbane,“ řekl anesteziolog. „Čekám vás, že ji položíte na stůl.“

Nikdy jsem to nedělal. V Beaujonu to měli na starosti svalnatí nosiči raněných. A už vůbec jsem si v této roli nedovedl představit doktora Clauda Bernsteina. Staré paní padala hlava. Bylo ji třeba zvednout z kolečkových nosítek a položit na operační stůl.

„Dávejte pozor na pravou stranu, Dalbane. Má zlomeninu krčku!“

A já jsem snil o případu, při němž se budu moci na této klinice zaskvět. Nemohlo už být banálnějšího případu než zlomenina krčku stehenní kosti u více než osmdesátileté ženy! Bernstein ji uspal a ještě na nosítkách jí vložil do úst dýchací trubici.

„Tak, a do toho. Raz, dva, tři,“ začal počítat.

Bože, jak byla těžká. Těžší, než jsem si myslel. Konečně byla na operačním stole. Umyl jsem si ruce a začal připravovat nástroje. Všechno bylo stejné jako v nemocnici, jen sál byl menší.

Asi za čtvrt hodiny vešel Všemocný.

„Všechno je připraveno? Výborně. Svorky, prosím.“

Na dvou místech označil kůži. Jednu značku udělal nad třísly a druhou na boku, na kyčelním výběžku.

„Hned uděláme snímky, abychom zjistili polohu. Musíme to reponovat. Když půjde všechno hladce, dáme tam hřeb.“

Rentgen udělal snímek zepředu a zboku. Bylo na nich zřetelně vidět kovové svorky.

Noblecourt udělal skalpelem přesný řez. Nejprve v úrovni trochanteru oškrábal okostici. Snažil jsem se předstihnout jeho pohyby a oddělit maso od kosti. Pomocí tamponů, které jsem držel v kleštích, jsem odsával vytékající krev.

Pokaždé, když jsem se Všemocným operoval, skromněji řečeno, když jsem mu asistoval při zákrocích, mě fascinovaly lehkost jeho pohybů, jeho fantastická přesnost a fakt, že neponechal nic náhodě. Nezáleželo mu na tom, jaký byl operační sál, tým a personál. Důležité bylo jen jedno: Noblecourt operoval a zázrak se opakoval.

Vzal do ruky hřeb a kladívko, aby udělal otvor do kosti.

„Podívejte se, můj malý Pierre! Osu a dráhu dláta reponuji pomocí svorek. Podejte mi sponu!“

V zápalu práce jsem byl opět jeho „malým Pierrem“. Už se zapomnělo na můj nevhodný vpád do pokoje bohaté nemocné pardon, pacientky. Pomocí ruční vrtačky zasadil do otvoru kovovou tyč. Všemocný byl tak šikovný a měl s podobnými zákroky takové zkušenosti, že by je dovedl udělat i poslepu.

„Snímek, prosím!“

Na snímku bylo vidět kovovou tyč, která procházela reponovaným krčkem stehenní kosti. Šéf uchopil dutý hřeb, který mu umožňoval klouzat po sponě sloužící jako vodidlo v kostním tkanivu. „Zatlač hřeb! Kladívko!“

Snažil jsem se jeho rozkazy předvídat. Podobných zákroků jsem viděl v Beaujonu aspoň deset, ale ani jeden nebyl hotový tak rychle.

Hřeb se pomalu dostal na místo. Už vyčnívala jen hlavička:

„Kladívko!“

Noblecourt vytáhl sponu a odstoupil od stolu. Byl se svým dílem viditelně spokojen.

„Z principu to ještě naposledy zkontroluji, a pak to zašijeme!“

Snímek ukazoval stín kovové tyče procházející ohniskem zlomeniny a spojující okraje kostí.

„Výborně! Dokončete to, Pierre.“

To byla slova, která jsem tak hodně chtěl jednoho dne poslouchat. Charles Noblecourt se na mě spolehl. Prošel předsálím, které oddělovalo operační sál od šatny, a slyšel jsem, jak hovoří s lékařem, který právě vyšetřoval novou pacientku. Bernstein vyprazdňoval vak a čekal, dokud se pacientka nevzbudí. Pozoroval každý její pohyb.

Poznámka autora: Chirurgická technika popisovaná v této knize je z období, kdy jsem knihu psal. Centromedulární spojování hřebem už dnes nahradily modernější postupy, např. totální nebo polototální kyčelní protézy.

Představoval jsem si chvíli, kdy podá Všemocnému podrobnou zprávu. Snažil jsem se této staré dámě udělat tak krásné stehy, jaké ještě žádný chirurg učeň nedokázal. Měl jsem na sešití rány dost času. Kdyby bylo třeba, strávil bych tu i celý den. Nezáleželo mi na tom, jen aby bylo všechno v pořádku. Poprvé jsem byl s pacientem sám uprostřed operačního sálu soukromé kliniky. A jen Bůh ví, co to pro mne znamenalo.

Profesor se na moji práci diskrétně podíval a souhlasně kývl hlavou. Krček stehenní kosti byl ráno jeho jediným zákrokem. Po polední vizitě na klinice odjede do Beaujonu.

„Bylo to výborné, Dalbane. To je pro vás.“ V šatně mi podal zavřenou obálku, kterou jsem si strčil do kapsy. Ani jsem ji neotevřel. Třebas jsem neměl ani vindru, byl bych raději platil já. Jen proto, že jsem se mohl zúčastnit ranní operace. Naučit se to nejlepší od toho nejlepšího bylo k nezaplacení. Obálka s několika franky neznamenala nic proti komplimentu, který jsem od Všemocného dostal.

Noblecourt mi rukou kývl na pozdrav a odešel. Práce skončila a propast mezi námi se opět prohloubila. Ale na tom nezáleželo. Byl jsem nesmírně vděčný a zapomněl jsem na všechno kvůli patnácti minutovému zákroku, který jsem považoval za mistrovské dílo.

Jen si zvykej, Dalbane! Jako by mi schválně chtěli přistřihnout křídla. A byla to jen shoda náhod, smůla, že jsem měl den před písemkou službu. Po bezesné noci se zítra ráno o půl deváté budu trápit tématem z anatomie.

Snažil jsem se vysvětlit, o co jde, chtěl jsem, aby mě zastoupil jiný extern, který neměl druhého dne zkoušku. Ale u Noblecourta to nebylo zvykem. „Tady úlevy nedáváme, pane Dalbane!“ Suchopárná přísnost Madeleine Jeansonové mi byla směšná. Vždyť všem, kteří jsme byli na oddělení chirurgické ortopedie, se nějak pomohlo. Tak proč ne teď, když k tomu byl důvod?

Ale nestál jsem na tom a už vůbec nic jsem se neodvážil říct Všemocnému. Ode dne, co jsem mu asistoval v Hortensias, měl jsem s ním velmi dobré vztahy, tak proč bych si je kazil. Vždyť šlo jen o jednu probdělou noc. Zažil jsem jich mnohem víc. Narychlo jsem zhltl večeři v menze a zavřel jsem se v malém kumbálku pro externy. Naposled jsem si přečetl několik stran a upřesnil jsem si detaily. Natáhl jsem se na postel a papíry jsem položil před sebe. Ani jsem se nesvlékl. Před očima se mi míhala anatomická schémata. Každý druhý řádek jsem přeskakoval. Nemohl jsem se soustředit. Zmocnily se mě strach a úzkost. Bylo to horší než před zkouškou na externa. V mysli jsem si opakoval stejná slova, která jsem často říkal mámě: Uspět v konkursu na poprvé je velmi těžké, a hlavně bez podpory. Ale byla to slabá útěcha, že ostatní přede mnou propadli. Na ty kašlu. Pro mě to bylo životně důležité! Takový asistentík, i když nezíská majetek, dostává alespoň tolik, že slušně vyžije. Ty dva papíry, které mi Noblecourt každé ráno, když jsem odcházel z Hortensias, dával v obálce, stačily sotva na večeři ve slušné kavárně. A já jsem měl už po krk všelijakých břeček.

Náhle ke mně dolehly, navzdory silným stěnám, tóny jazzbandu, které se do obvyklého nemocničního ticha nehodily. Asi mají interni nějaký mejdan. Na tento večírek jsem zapomněl. Nepozvali mě na něj, protože jsem asistoval Bastienovi, který měl službu.

Strach, hudba a Monique. Zaslechl jsem slabé škrábání na dveře, které mě upozornilo na její příchod. Dveře se pomalu otevřely a v nich stála Monique. Byl jsem rád, že ji vidím, jasně, ale ne tu, ne dnes večer, když se připravuji na zítřejší zkoušku!

„Co tu děláš?“ Zeptal jsem se drsně. Choval jsem se hulvátsky. Zamračil jsem obočí a strčil jsem nos do přednášek. Ale i tak jsem neuměl zatajit radost, když jsem ji uviděl.

„Přišla jsem se na tebe podívat, Pierre. Vím, že máš zítra konkurs, a chtěla jsem ti popřát, chtěla jsem ti říct, do prčic, co jsem ti vlastně chtěla říct?“

Byla milá. Bylo to skutečně zlaté děvče a mně bylo líto, že jsem k ní nebyl tak něžný, jak ona ke mně. Třebaže jsem po ní toužil, neměl jsem ji rád. Miloval jsem jen její tělo, které mě před konkursem uklidnilo. Ale to, co vkládala do našeho vztahu ona, to jsem jí nebyl schopen dát. Monique byla pro mě jen jednou epizodkou v životě a nechtěl jsem, aby se ke mně příliš připoutala. Dřív než začnu přemýšlet o dlouhodobějším vztahu, musím uspět, musím tvrdě pracovat, abych se stal tím, o čem jsem sníval.

Monique přede mnou stála a doufala, že jí něco naznačím. Bůhvíco. Vzít ji do náručí? Poslední rozptýlení před bojem? Ne, skutečně jsem na to neměl náladu.

„Víš, Monique, musím ještě chvíli pracovat.“

„Aha.“

Pomalu ale jistě začínala chápat, že nepřišla asi příliš vhod. Vzpřímila se, lítostivě se na mě podívala tmavýma očima a poodešla ke dveřím. Zastavila se u nich, znovu se ke mně obrátila, jako by chtěla něco říci.

„Dobrou noc, Monique.“

Sklonila hlavu a beze slova vyšla. Vtom mi přeletělo myslí, že ji asi ztratím. Měl jsem pocit, že se potřebuji nadýchat čerstvého vzduchu. Na druhé straně jsem si o sobě myslel tak mnoho, že jsem si byl jistý, že ji získám zpět.

Sestra odešla a mé úvahy se rozplynuly. Protože jsem už skoro vše uměl, otevřel jsem dveře na inspečáku internu. Asistentské mejdany v nemocnici byly pokaždé příležitostí k nemírnému pití a oslavy byly tak pověstné, že o nich medici mluvili z generace na generaci a k popukání se jim smáli.

Byl tam i Bastien. Opíral se o stůl uprostřed místnosti a potácel se. A přitom měl službu! Nedovedl jsem si představit, že by vzal do ruky ostrý skalpel a po tolika sklenicích bowle.

Hned, jak mě uviděl, začal hulákat.

„Vítej, Dalbane! Dej si skleničku.“

Byl to druh pohanských orgií. Tři děvčata s odhalenými prsy kolébající se za zvuků jazzbandu, alkoholické výpary a opíjení se. Bylo to nevyhnutelné jako chlípné Noblecourtovy žerty během vizity.

Tři neoholení chlapi, vřískající nemravné kuplety, byli budoucností medicíny. Tito špičkoví lékaři, zavalení povinnostmi bez ohledu na svých pětadvacet let, nutně potřebovali chvíle, kdy bylo všechno dovoleno. Museli se čas od času uvolnit. Zítra ráno budou zase čerstvě oholení, budou mít vyžehlené košile a stanou se ochránci života.

Celé oslavy měl na starosti Jean Joly. Byl to ohromný chlap. Byl i autorem „uměleckých“ fresek, které zdobily stěny. Na několika čtverečních metrech byla celá řeckořímská mytologie, kterou nezohyzdily ani zříceniny Pompejí. Až na výjevy páření, které připomínaly spíše kresby z veřejných záchodků. Bylo to ohromně nevkusné, ale momentálně se to hodilo. „De profundis morphionibus,“ začal Joly. I já jsem s ostatními sborově zpíval píseň, kterou už po staletí do omrzení medici zpívali. Někdo mi podal sklenici bowle, kterou jsem vypil na jeden doušek, abych se jim přizpůsobil. Ve dvaceti letech jsme žili ve světě, nad nímž se stále vznášel stín smrti. Museli jsme na to občas zapomenout. Chtěl jsem zapomenout i na strach před zítřejší zkouškou, na scénu s Monique. Nejraději bych se s ní teď vyspal na stole. Takže všechno je jen shoda okolností.

Přijít na konkurs a mít opici by nebylo nejvhodnější. Skončil jsem s pitím při čtvrté bowli.

„Dalbane, ty už nepiješ?“ byl překvapen Bastien a slezl se stolu.

„Mám službu.“

„Já taky, já taky. No a co!“

Ponořil prázdnou sklenici do mísy, kde ještě plavaly kousky ovoce, a začal znova s ostatními falešně hulákat.

Možná, že měl nakonec pravdu. Právě když jsem lovil na dně nádoby poslední kapky bowle, vešla do místnosti službukonající sestra. Ve své uniformě byla perfektní. Vypadala jako postava z antické tragédie uprostřed vaudevillu, který jsme podnapilí hráli my. „Naléhavý případ, pane.“

Bylo čtyřiadvacet hodin a deset minut. Měl jsem sice dost času, abych si odpočinul, ale nevyužil jsem ho. Nálada na inspečáku však stála za to. Vždyť se uvidí.

Šlo skutečně o naléhavý případ. Přijela dvě policejní auta a na chodbách byl neobvyklý ruch. Tentokrát to bude asi vážné. Určitě nepůjde o zašití hlavy nebo o obvázání nějaké boule.

Policajt ke mně přistoupil. V rukou měl blok a odpovídal na pozdrav kolegovi.

„Vy jste chirurg? Právě jsme ho sebrali z kavárny Levallois poblíž Clichy. Dávka ze samopalu. Určitě nějaké vyřizování účtů mezi Araby. Asi pro to, co se teď děje v Alžíru.“

Poctivý strážce pořádku vyslovil svůj názor. Bylo třeba rychle jednat, jinak ten rozstřílený Arab zkolabuje.

Nazdvihl jsem deku, kterou byl zakrytý. Rukou si křečovitě držel břicho a zakrýval si jí rány, které silně krvácely. Měl přivřená víčka, oteklou tvář a vzdychal. Na nosítkách působil tak bezbranně, že i když měl možná na svědomí mnoho věcí, vypadal teď nevinně.

Koneckonců kdo mohl vědět, co se za tímto vyřizováním účtů skrývalo? To věděl jen on, jemuž už docházel dech, a ti, kteří ho přišli zabít. Válka a násilí v Alžíru všechny nečekaně zaskočily.

Dal jsem sestře první instrukce.

„Změřte mu tep a tlak. Pak mu dejte infuzi. Upozorním interna. Převezte raněného na operační sál. A, samozřejmě, nic nesmí pít!“

Jen aby nebyl Bastien moc namazaný. Bowle a chirurgie nejdou moc dohromady.

Na inspečáku internu zábava pokračovala. Bastien slabě pokyvoval hlavou a klečel před holkou vystrkující prsa. I ta byla podnapilá.

„Pojď, je to vážné! Rozstřílený chlapík.“

Jean Joly to slyšel a udělal Bastienovi silnou kávu.

Prošli jsme nemocničním dvorem. Svěží noční vzduch ho trochu probral. Konečně jsem ho dovlekl k operačnímu sálu.

„Vyšetřils ho?“ zeptal se. Zdálo se, že trochu vystřízlivěl.

„Jen narychlo! Ztratil mnoho krve. Dávka ze samopalu do břicha. Je to vážné.“

„To je vojenská chirurgie, s tím nejsou žerty. Zavolám Weila, má dnes službu.“

Bastien se za chvíli vrátil, měl chladný výraz.

„Weil nemůže přijít. Šéf ho tento rok dává do seznamu, tak se dře. Řekl mi, že si poradím i bez něho. Ty máš zítra ráno zkoušku z anatomie, že? Nebudeš moc fit, starochu!“

Že mě ale povzbudil! Tento klacek mi byl velmi sympatický a měsíce, které jsem spolu strávili, jen naše skutečné přátelství upevnily. Měl jsem pocit, že se bojí.

„Máš strach, Bastiene?“

„Ale co by! Kdybych si ve čtvrtém ročníku neuměl s něčím takovým poradit, to by bylo špatné. Ale přece, dávka ze samopalu. Weil má zkušenosti z Alžíru. Dobře, jdeme na to!“

Bastien rozřízl kůži. Nedalo se déle čekat. Chlapík měl v břišní dutině aspoň dva litry krve. Rentgenové snímky ukazovaly tři malé kousky olova, které vnikly do břicha víc než třistametrovou rychlostí za sekundu. Jen tři kulky. Bez náznaku černého humoru jsem si pomyslel, že měl chlapík štěstí.

„Odsávání!“

V odsávací ocelové kanyle bylo slyšet zvuk podobný srkání a hladina krve v odsávací baňce začala stoupat.

„Je to v pořádku?“

Sestra napojila na každou paži raněného dvě láhve krve, aby se deficit rychle nahradil. Pokývala hlavou, ale nadšená nebyla.

„Zatím ano. Znovu jsem mu změřila tlak, ale je třeba rychle zjistit, odkud krvácí, nebo tlak znovu klesne.“

Na první pohled se zdálo, že krvácení je nejsilnější v oblasti sleziny. Je třeba s tím něco udělat, pak se uvidí!

Bastien rychle odstranil slezinu, ale tlak stále klesal. Ukázal jsem mu na zadní část pobřišnice, která se vzdouvala. „Co to znamená?“ Bastien zbledl jako stěna.

„Uvidíme. Krevní výron se zvětšuje. Jestli kulka zasáhla břišní aortu, máme to prohrané. Nedokážeme to.“

Bastien byl velmi milý, když mě takto do zákroku zapojoval. Popravdě řečeno moje asistence při tomto naléhavém případě se omezovala na to, že jsem si všeho jen pozorně všímal, a kdyby bylo třeba, pomohl bych.

Snad nám ten Arab nezhebne pod rukama. Jen to ne! To by bylo před mou písemkou zlé znamení.

Bastien vzal do ruky pitevní nůžky a razil si cestu ke zdroji krvácení. Já jsem měl na starosti odsávač. „Už to mám! Je to ledvina!“

Z přeťaté tepny vystříkl proud krve až do středu operačního sálu. Snažil jsem se zůstat klidný. Bastien přiložil kleště na tepnu a vyšetřil oblast ledviny.

„Porušená je i stopka. Je na kaši. Musíme odstranit ledvinu.“

Chudák Bastien, nic jiného mu nezbývalo. Minuty plynuly v rytmickém šumu anesteziologického vaku. Srdce pracovalo, tlak se zvyšoval. Na pár minut se mně zmocnila panika, ale pak jsem se uklidnil, když jsem viděl, že Bastien je úplně klidný.

„Dostaneme se z toho, Dalbane! Kdybys po tom všem při konkursu pohořel, museli bychom pochybovat o zdravém rozumu našich drahých profesorů!“

Bylo to milé, ale stupidní. Naši drazí profesoři, jak říkával Bastien, se za celý život nedozvědí, že jsem jednu říjnovou noc strávil při Arabově operaci. Oni nás z tohoto hlediska neposuzovali. Záleželo jím především na našem zevnějšku a na známostech.

Svítalo. Beaujonský dvůr byl slabě osvětlený. Šest hodin ráno. Pochmurné podzimní ráno. Za dobré dvě hodiny nám rozdají témata na konkurs. Ostatní budou čerství, dobře vyspaní a bez problémů se soustředí na otázku. Ale já nevím, jestli budu schopen vůbec něco napsat.

„Zapálíš si?“

Bastien si vedle mě zapálil cigaretu. Přivřel oči a potáhl z ní. Byl se svou prací spokojený. Že jsme se ale nadřeli! Chlap žije, ještě žije, a jeho šance, že se z toho dostane, se zvětšují.

„Fakt měl štěstí,“ řekl Bastien. „Jeden z nábojů jen o několik milimetrů minul pravou pánevní arterii. Buď pozdraven, Mohamede!“

Buď pozdraven, Mohamede. Fakt, skutečně měl štěstí. Ale i při vší skromnosti je třeba uznat, že jsme si při této dvojnásobné operaci počínali dobře, tři vyňaté náboje, poraněný močový měchýř a další ani nevzpomínám.

Byli jsme na úrovni. Nebyl jsem na zkoušku extra připravený. Abych řekl pravdu, zachránilo by mě jedině to, kdybych dostal otázku o anatomii ledviny. Znova jsem konstatoval, že knižní věda se diametrálně liší od operační reality. Tady se nepochybně vyžaduje také talent.

Ať už je tomu jakkoli, bylo by ohromné, kdybych dostal při písemce ledvinu.

Měl jsem právě tolik času, že jsem se stačil osprchovat a převléct.

„Nejprve si dáme kávu. Dopoledne na tebe budu hodně myslet.“

Bastien byl trochu pokrytecký, ale ohromně fajn. První, co udělá, že se zavře do některého z inspekčních pokojů, aby se několik hodin prospal. A já se zatím budu potit nad písemkou.

Vypil jsem tři pořádně silná expressa. Neměly nic společného se zbarvenou vodou, kterou podávali v Beaujonu. Byla to moje jediná naděje, jak přemoci spánek.

Ale nebyla to anatomie ledviny u muže. Změnilo se jen pohlaví. Téma znělo: Upevnění močového měchýře u ženy. Ohromné téma. Hrozně jsem se bál jedné z těch neobvyklých otázek, které zkoušející tak pečlivě připravili, že dokonce jako by už vše bylo řečeno v obsahu. Mně spíš vyhovoval jednoduchý text.

Po mé pravé straně seděl Jean Dalayrac, syn profesora Dalayrace, lékaře pařížských nemocnic a přednosty endokrinologické kliniky Necker. Byl pokaždé podle abecedy přede mnou. Spiklenecky na mě mrkl. Sympatizoval jsem s ním už během zkoušky na externy, kterou jsme taky dělali společně. Na tomto konkursu byl poprvé, tak jako já. Ale on si mohl být dobrým umístěním v konečné klasifikaci jistý, vždyť byl s „vyvolenými“ v přímém příbuzenském vztahu.

Přívětivý Jean se divil, když viděl mé kruhy pod očima a tvář vyčerpanou únavou. Než jsme si sedli, vysvětlil jsem mu, proč tak vypadám. Z kapsy vytáhl malou krabičku s pilulkami a dával mi ji:

„Vezmi si jednu! Můj otec tvrdí, že proti únavě není nic lepšího.“

U konkursu nebyli studenti většinou solidární. A to na něm bylo sympatické. Ale posilňující lék? Překvapilo mě, že profesor Dalayrac podporuje svého syna, aby se nadopoval. Povzbuzující prostředek při písemce! Zažil jsem už všelicos, ale toto. Pilulka se mi rozplynula na jazyku. Měla na mě blahodárný vliv. Chtělo se mi smát. Když rozdali témata, mrkl jsem na Jeana. Půjde to. S pomocí pilulky to půjde. Zkrátka, téma mi vyhovovalo. Probral jsem ho asi dvacetkrát. Vůbec jsem si nemusel namáhat paměť, abych ho pěkně vypracoval. Mohl jsem si jen gratulovat, že jsem chodil na přednášky. Ten, kdo s námi otázku probíral, nám vysvětlil, na co se máme v práci zaměřit, aby nás porota uznala jako nového chirurga.

„V anatomii jste se dočetli, že ženský měchýř je upevněn na dvou důležitých místech: za močovým měchýřem a nad ním. A to je božská děloha. Když ji chcete odstranit, měli byste vědět, kudy procházejí arterie a kde začíná močový měchýř. A tak se vyhnout blbostem. Jasné?“

Skutečně dobré téma. Byl jsem schopen dát si je svázat! Po mé levici seděl Pierre Antoine de Darnal. Už začal na tématu pracovat. Kromě jeho křestního jména jsme nic společného neměli. Byl synem někoho. A kromě toho mi šprt Darnal nikdy neodpustil, že jsem se na konkursu externů umístil jako první. Myslel si, že to bude on.

V lékařském prostředí patřilo k bontonu mít aspoň tolik nesmiřitelných nepřátel jako věrných přátel. Přizpůsobil jsem se mu a začal jsem ho ignorovat, přestože mi byl předtím sympatický. I když jsme byli diametrálně rozdílní, patřili jsme ke stejné kastě, která měla jen jeden cíl – úspěch!

Když Pierre Antoine zdůrazňoval své křestní jméno, navzdory výhodám, které mu přinášelo jeho známé příjmení, tak to bylo jen proto, že se chtěl stát někým víc než synem někoho. Já jsem chtěl zase zapomenout, že jsem synem nikoho. Každý jsme nějaký.

Když jsem vyšel ze zkušebního sálu, myslel jsem jen na jedno: osvobodit se od toho tlaku. Byl jsem tak vynervovaný a rozrušený, že jsem si nedovedl představit, jak dojdu do Simartovy ulice a konečně si lehnu do postele.

Monique. Vím, že jsem ji včera poslal k čertu, ale nemyslel jsem to špatně. Nebyla mojí jedinou možností. Čas od času jsem se chtěl flákat po bulváru Saint Germain, nebo si sednout na kávu a číhat tam na nějakou dobrou kost. Studentku, nebo cizinku. Ale raději cizinku. Tu bych lehčeji přesvědčil, aby se se mnou vyspala. Byl jsem ztělesněním french lover, suvenýr na Paříž. Úsměv, v pravou chvíli podaný zapalovač a několik banálních slov. Pak už je to jen věc nápadu nebo prostředků: hotel nebo pokoj v univerzitním městečku. Výsledek byl stejný.

Změnit postel, změnit tělo,

na co že to všechno bylo,

když jsem zradil sebe.

Někde jsem ty verše četl nebo slyšel. Napadly mě pokaždé, když mě sžírala touha. Zradil jsem. Přesněji řečeno, zradil jsem svou tvář. Byl jsem jen šprt, který se zajímá jen o svou budoucnost.

Můj stín tě vysvléká

Ve stejných náručích děvčat,

A věřil jsem, že najdu domov.

Podstatné bylo „ve stejných náručích děvčat“. Byly úplně rozdílné a zároveň zcela stejné, protože jsem ani jednu nemiloval. Nebyl jsem žádný sukničkář ani mnohonásobný úspěšný svůdce, i když se to o mně na fakultě už říkalo. Nedovolilo mi to svědomí. Měl jsem tělesnou lásku rád, ten kontakt pokožek, těla, která se v přítmí hledala v posteli, šeptaná slova, která oscilovala mezi upřímností a touhou zalíbit se. Měl jsem to rád, ale nebyl jsem naivně důvěřivý. Vysvlékal jsem jen svůj stín, svého věrného dvojníka. Rozkoš, poznávání, všechno se smíchalo do baletu čtyř rukou a dvou pohlaví. A já jsem z toho chtěl vyjít bez újmy.

Monique po noční službě spala. Dlouho jsem u dveří garsonky na náměstí Clichy vyzváněl. Konečně mi otevřela. Měla na sobě nevkusnou růžovou noční košili z krajkového nylonu. „Co tu děláš?“

Řekla to ještě nepříjemnějším tónem než včera v kumbále v Beaujonu. Položil jsem jí ruce na boky. Rychle couvla dozadu. Byla nepřístupná.

„Chtěl jsem…“

„Pierre, zmizni! Už tě nechci vidět!“ Zdráhala se a pokoušela se zavřít dveře. Její tvář unavená po probdělé noci se změnila v agresivní úšklebek.

„Odejdi, prosím tě!“

Zahrála mi velkou scénu s chvějícím se hlasem a s bolestí v hrudi; Strčil jsem mezi dveře pravou nohu a začal jsem jí hladit šíji. Jen něžně, Pierre, a začni, jak to máš ve zvyku, s přemlouváním, pomyslel jsem si v duchu. Monique se už příliš nebránila. Byla ještě pořád trochu omámená uspávacími prášky, které si vzala po odchodu z Beaujonu. „Pierre.“

Už jsme zapomněli na hněv. Necítil jsem se v této pokrytecké úloze svůdce nejlépe, ale měl jsem na ni chuť, potřebu oddat se jí v posteli. Kdybych ji jen trochu víc miloval, věděl bych, že se do mě zamilovala. A já jsem toho využíval. Byl jsem myslím podlý jako všichni muži, ale ne odsouzeníhodný. Já jsem pociťoval rozkoš a ona štěstí.

Proč se mám ospravedlňovat? Ve dvaceti je cynický každý. Citová zralost přichází až později, s prvými zklamáními. To přece každý ví.

Co nejmileji jsem se na ni usmál a položil jsem jí ruku na prsa. Nylonová košile nepříjemně šustila a na konci prstů jsem cítil statickou elektřinu.

„Pojď. Rychle pojď,“ šeptala.

Dosáhl jsem vrcholu. Monique byla jako ostatní ženy dojatá něžností, kterou muži nešetřili. Možná to jenom předstírala, možná to byla pravda.

Rozkročená a oddaná blekotala slova, kterým jsem nerozuměl. V rytmu milování vydávala hrdelní zvuky. Byla to slova hrozby, nebo lásky? Nevím. Najednou byla násilnická jako při našem prvním milování ve sterilizačním sále operačního oddělení v Beaujone.

Pomalu se uklidnila. Cítil jsem k ní jistou něžnost a náklonnost, která se měnila podle mé touhy, ale nechtěl jsem se k ní připoutat. Řekl jsem jí, že z mé strany o lásku nejde. Na lásku ještě čekám a hledám ji. Doufám, že přijde. Čekal jsem na ni s otevřenou náručí a rozervaným srdcem.

Ne, Monique nebyla láska.

Natáhl jsem se k ní právě,

v tom bordelu na divanu,

Za zvuků piana.

Ale garsonka na náměstí Clichy, kromě sametových červených záclon, ničím bordel nepřipomínala. Ani zvuky piana nebyly slyšet. Nebyla tu žádná hudba, jen rytmus jazzbandu, který mi bušil ve spáncích a mísil se s přerývaným rytmem našeho dechu. Představoval jsem si opilého Bastiena, jak pokyvuje hlavou a klečí před zmalovanou kurvičkou, kterou si najal na večer. Myslel jsem na Araba rozstříleného kulkami ze samopalu v kavárně Levallois. Měl jsem před očima krev, která stříkala z proťaté ledvinové arterie. Takový byl život.

Nesmíš být naivní, dávej si pozor! Spávej se ženami, jak jen můžeš. Ber si rozkoš a dávej ji, ale pokaždé si ponechej určitý odstup. Snad je to v tom těžkém životě jediné útočiště. Vstal jsem. Zase se mi vybavily slova písně Stejná náručí děvčat. Dál jsem snil. Snil jsem o tom, že mě někde na světě někdo čeká, kdo je bude mít jiné.

Podíval jsem se na ni. Můj pohled nebyl laskavý, ani odmítavý. Měla vlhké oči a přivřená víčka. Pomalu se probírala z rozkoše. Určitě jsem jí měl říct něco milého. Nakonec jsem se přinutil:

„Jak se cítíš?“

„Ne nejlépe.“

Bylo to lepší, než kdyby neřekla nic. Není směšnější situace, než když si muž po milování natahuje kalhoty. Odešel jsem do koupelny. Tam jsem si nepřipadal tak ubohý. Potom jsem si pozapínal knoflíky na kalhotách.

„Pierre. Kde jsi? Pojď.“

„Jdu!“

Proč všechny chtějí intimní chvíle prodlužovat? Milování skončilo, všechno se řeklo, tak co. Milování bez lásky by mělo být rychlé a bezplatné. Jedině prostitutky se milují jak muži. Bez dojetí a bez nemístné přecitlivělosti.

A přece jsem u ní ještě chvíli zůstal.

Začalo pršet. Na náměstí Clichy houkaly klaxony. Naštěstí jsem neměl daleko domů. Byl jsem hladový, unavený, měl jsem pocit, že jsem špinavý, ale ničím jsem se necítil vinen. Po této mezihře vjede můj život do normálních kolejí. Večeře s matkou a několik hodin spánku. Zítra o půl desáté budu sedět mezi Dalayracem a Pierre Antoinem a začne druhý den písemek.

Od té doby, co jsem asistoval Charlesu Noblecourtovi na klinice v Hortensias, jsem se mnoho naučil.

I když obsah obálek, které mi okolo poledne strčil do ruky, byl stále stejný, jeho chování vůči mně se fantasticky změnilo.

Na počátku jsem se cítil jako nějaká nula z nemocničního pokoje. Teď jsem profesora doprovázel už od ranní vizity. Představoval mě jako jednoho ze svých spolupracovníků. A v mém věku si člověk na oslovení potrpí. Ještě jsem nezapomněl, když mě v porodnici Toupard nazývali noční službou. Něco mezi děvčaty pro všechno a nočním strážným. Určitě jsem tím nadšený nebyl.

Stará, namyšlená ženská v přechodu, která vládla ve vstupní hale kliniky, na můj pozdrav soustavně neodpovídala. Jen zvedla oči od ženského časopisu, který už četla asi posté, aby se přesvědčila, kdo jde. Chtěl jsem, aby aspoň něco zabručela. Nakonec jsem byl šéfův asistent a měla to vzít na vědomí.

To listopadové ráno, bylo přesně šestého, bych si měl zapsat zlatými písmeny. Nejen že mi odpověděla, ale pokusila se dokonce o grimasu připomínající úsměv.

„Pan Noblecourt vás čeká ve své pracovně.“

Ajej! Obyčejně to znamenalo, že jde o delikátní zákrok, o němž si chtěl se mnou předem pohovořit. Na tyto chvíle jsem se těšil. Na jeho opatrný přístup k těžkému případu, který většinou uměl objasnit. Byly to svým způsobem soukromé přednášky, výjimečné poučování. Každý večer jsem si je v mysli opakoval, a pak si udělal poznámky.

„Vstupte!“

Už jsem se naučil, že musím na dveře zaklepat. Ale zaklepal jsem tak silně, že by musel slyšet i hluchý.

„Ach, Pierre. Drahá, to je Pierre Dalban. Asistuje mi na oddělení. Pierre, představuji vám svou dceru Claire. Chtěla by jít tento rok do konkursu na externa a víte, jaké jsou děti, chce mě jít doprovodit až na operační sál.“

Zůstal jsem jak vyoraná myš. Vůbec by mi nenapadlo, že by mohl mít Všemocný děti. Ale bylo přece normální, že dobře situovaný padesátník má děti. Někdy se stává, že člověk jisté věci neumí pochopit.

Noblecourtova dcera mohla mít osmnáct až dvacet let. Měla hnědé, nakrátko ostříhané vlasy a modré oči. Byla docela hezká. Nebyla krásná, ale zdrženlivost a sklopený pohled jí dodávaly půvabu.

„Velmi mě těší, slečno.“

V Hortensias jsem se naučil dobrému vystupování. Byl jsem učenlivým žákem Všemocného.

Odchovankyně kláštera byla v prvních chvílích bojácná, ale rychle našla jistotu. Šéf mě pověřil, abych ji doprovodil na operační sál. Na schodišti se zastavila a podívala se mi přímo do očí.

„Můj otec mi o vás mnoho povídal, pane Dalbane.“

„Doufám, že v dobrém.“

„Ale ano. Předpokládá, že jste na chirurga dost nadaný, ale vaše náklonnost k sestrám na oddělení by vám mohla způsobit hromadu nepříjemností!“

Dcera z bohaté rodiny přeháněla! Nemohl jsem uvěřit, že by tak distingovaný Charles Noblecourt vyprávěl u jídla o sexuálním životě externů. Ale bylo pravděpodobné, že o mém jménu mluvil od chvíle, kdy mu asistuji. Věděla i o mém poměru s Monique?

Claire Noblecourtova na mě kašlala. Falešný úsměv, výraz netýkavky. Ne, klášterní odchovankyně se už do tohoto světa nehodily.

„To vám na kvalitě neubírá,“ dodala.

Měřila si mě od hlavy k patě. Není extra oblečený. A ty jeho střapaté vlasy a nemotorné pohyby.

Jemná ironie, která se skrývala v pohledu jejích pronikavých modrých očí, mě vyvedla z rovnováhy. Byly to stejné oči, jaké měl Noblecourt. Chtěl jsem v té jemné ironii odhalit náznak něčeho, co by nás spojovalo. Zatím jsem nic neříkal, skoro nic. Mluvila jen ona.

„A co písemka, pane Dalbane?“

Byl jsem pořádně naštvaný, když mě oslovila pane Dalbane. Vždyť jsme byli vrstevníci. „Říkejte mi Pierre.“

„Ne. Myslím si, že otec by s takovou familiárností nesouhlasil. Tak jaký byl konkurs?“

„Děkuji, slečno Noblecourtová, ušlo to.“ Zdůraznil jsem slovo slečna. Hlasitě se rozesmála. Sestra z oddělení se otočila a pokrčila rameny. Asi to považovala za nemístné. Výjimečně jsem si toho němého pokárání nevšímal. Vždyť ve společnosti šéfovy dcery se mohlo všechno. „Vyhrál jste, Pierre!“

Někde hluboko ve mně byla zakořeněná myšlenka, která se zrodila, když jsem držel v náručí Monique. A co když se stanu někým díky ženám? Přesněji řečeno, díky této ženě? Dokonce ani ubručená a ureptaná sestra raději nic neříkala. A proč? Protože jsem byl s Claire. Pierre Dalban osamocený nebo v davu neznamenal nic. Byl jen schopným, seriózním a pracovitým studentem. Stačilo být ve společnosti Claire, a všechno může být jiné.

Kdybych spojil její jméno se svými schopnostmi, mohl bych změnit lékařský svět. Aspoň jsem si to tak představoval.

Taktně jsem se obrátil, když si na sále oblékala kalhoty a košili. Ona se na mě celou dobu dívala. Hodnotila mě centimetr; po centimetru. Byl jsem už téměř nahý. Zašla trochu daleko. Byl jsem asistentem jejího otce a ne nějakou hračkou.

„Spokojená?“

Začervenala se. První kolo jsem vyhrál já. Druhé se už nekonalo. Vešel Všemocný.

„Jste připraveni? Pierre, jděte pomoci Bastienovi uložit pacienta. Dnes ráno to nebylo jen tak něco. Trojnásobná zlomenina při pádu z koně.“

Šéfova dcera si během zákroku nepočínala špatně. Možná, že existují nějaké dědičné vlastnosti. Neustále sledovala otcovy a mé pohyby, ale neobtěžovala nás zbytečnými otázkami.

Noblecourt, jak bylo jeho zvykem, komentoval jednotlivé fáze operace a víckrát kontroloval snímky. Claire všechno pozorně poslouchala a registrovala přesně jako já. Měla štěstí, že se narodila mezi vyvolenými. Claude Bernstein jí tykal a políbil ji na tváře.

Rozhodla se pro chirurgii? Neodvážil jsem se jí na to v přítomnosti otce a anesteziologa zeptat. Na konci zákroku, když mi Všemocný řekl ono známé zašijte to, Pierre, položil ruku na dceřino rameno a zpola vážně, zpola úsměvně dodal:

„Chirurgie není pro ženy.“

„Nikdy jsem nechtěla jít ve tvých stopách. Chci být pediatryní!“

Její jedovatý tón oba lékaře rozesmál. Schován za maskou jsem jejímu zlostnému pohledu unikl. Toto děvče jsem si oblíbil. Byla to osobnost, měla pevný charakter. Cítil jsem, že se pod povrchem klášterní chovanky skrývá žena, která mi není lhostejná, a že ona taky není lhostejná vůči mně.

Šéf mi odevzdal obálku. Claire mi roztržitě stiskla ruku a kývla hlavou na pozdrav. Z Hortensias jsem odcházel trochu zklamaný. Napadlo mi, zda si náhodou nedělám o svých svůdcovských schopnostech a Noblecourtových reakcích klamné iluze. Trápilo mě to, protože se mi v hlavě rojily nejasné plány.

V následujících dvou týdnech jsem potkával Claire Noblecourtovou všude. Na fakultě i v kavárně Cluny. Seděla nedaleko mě a hovořila s přítelkyněmi. To nebyla náhoda nebo hra osudu, že jsme se tak často vídali. Claire to chtěla. Hovory s kamarádkami a příjemná vůně kávy v kavárně Cluny byly jen záminkou. Claire mou společnost vyhledávala. Přesvědčila mě o tom, když se na mne usmála a přisedla si k mému stolu.

„Jak se máte, slečno Noblecourtová?“

„Claire! Nebuďte protivný. Pierre. Řekněte mi něco o sobě. Na ortopedii je všechno v pořádku?“

Byl to náznak jakési idyly, který se mi celkem líbil. Kromě toho, že se potvrdilo mé tušení, jsem v tom viděl povzbuzení, že mám pokračovat ve vytyčené cestě.

Pořád jsem měl sklony věřit předtuchám, třebaže to bylo v rozporu s mým logickým myšlením. I když jsem tento jev ještě neuměl identifikovat, ucítil jsem, když jsem potkal slečnu Noblecourtovou, jistý neklid. Vstoupila do mého života právě ve chvíli, kdy se Moniquein postoj vůči mně úplně změnil.

Byla už několik dní nervózní, hned se rozčilila, dokonce byla agresivní. Moji společnost už nevyhledávala a hned odcházela z pokojů, do nichž jsem vešel. Zbavil jsem ji aureoly. Když jsem ji svlékl, přestala být tajemná. A teď znovu chtěla být tou nepoznanou ženou, nedosažitelnou Polkou, jak jsem ji poznal, když jsem nastoupil na oddělení.

Musím se přiznat, že jsem v té době a ve svém věku ještě neznal věčné tajemství žen. Žena, která se oddala, nemá právo na výčitky. Má jedinou možnost skončit s tím. Na Claire jsem cenil i galantní řeči, které můj vztah k ní upevňovaly. Monique jsem upíral právo i na duševní stavy. S ní jsem spal a s Claire jsem hovořil. A to byl podstatný rozdíl.

I když mi byl ošetřovatelčin svět společensky bližší než svět vážených rodin z bulváru SaintGermain, do něhož patřila Claire, nechtěl jsem se už vrátit do světa, v němž žila Monique. Jedině v tom případě, že se s ní budu chtít vyspat. Jen tak jsem se mohl dostat na vršek žebříčku. Zatímco mi Monique zazlívala cosi, o čem jsem ještě netušil, Claire pro mne den ze dne znamenala víc. Kapitola se uzavřela. Náhodné lásky skončily. Začínala láska rytířská.

Brzy ráno zazvonil telefon. Právě jsem se chystal do Hortensias.

Od telefonátu z Vannes, který byl předzvěstí otcovy smrti, jsem tomuto aparátu, který visel v předsíni bytu, nedůvěřoval. Ty hlasy mě znechucovaly. Byla to fobie, jíž jsem se dodnes nezbavil.

„To je pro tebe, Pierre. Volá nějaká žena.“

Matka zdůraznila slovo žena. Kdo může o půl sedmé volat? Bylo vidět, že ji to překvapilo.

„Pierre? Tady Monique. Musíš mě vyslechnout.“

Co ode mě ještě chce? Chce mi vyčítat, že jsem odešel z její garsonky na náměstí Clichy? Neřekl jsem jí, že s ní chci skončit. Ne že bych neměl odvahu, ale bylo mi to lhostejné. Nakonec na to mohla přijít sama.

„Pierre.“

Jindy bych s ní mluvil, ale ne teď.

„Nemám čas, Monique! Uvidíme se v nemocnici. Vždyť víš, asistuji šéfovi!“

„Jsem těhotná, Pierre. A s tebou. Je to jisté.“

Zachvátila mě panika, nechtěl jsem tomu věřit.

„Ty ses úplně zbláznila. A konečně, kdo dokáže, že…“

„Je to tvoje! Druhý den po flámu, u mě, vzpomínáš si? Udělal jsi u konkursu zkoušku z anatomie. Vzbudil jsi mě a já…“

Už jsem ji neposlouchal. Byla to kravina! Čekal jsem všechno, výbuchy zlosti, bouřlivé vysvětlování. Všechno, jen ne toto. Vždyť by bylo směšné, kdyby diplomovaná sestra neužívala antikoncepční prostředky. Cítil jsem, jak ve mně rostou zlost a pobouření. Ten malér, to bude konec všeho. Navíc jsem Monique nemohl ani vystát, tak jsem se rozhodl, že sluchátko položím. Je to její věc, že riskovala. Já s tím nemám nic společného. Vůbec nic! Ať si poradí, jak umí! Cítil jsem na druhém konci drátu její dech. Na chvíli ztichla a čekala, co řeknu. „Jáne.“

„Potřebuji tě, Pierre.“

Ach ne! Odmítal jsem všechnu odpovědnost a možná i účast v této historce. Koneckonců, kdo mi dokáže, že jsem ji oplodnil já! Nehlídal jsem ji, mohla jít s kýmkoli. A co když mi to říkala jen proto, aby mi připomněla hodinu strávenou u ní a přesvědčila mě, že jsem to já.

„Musím odejít, Monique. Nemohu pro tebe nic udělat.“ Až jsem sám sebe nenáviděl, když jsem pokládal sluchátko. Cítil jsem se podlý, nízký, odsouzeníhodný. Ale neměl jsem na výběr. Monique Sidowská byla zapomenutá historka. Noblecourtovo pokrytectví, k němuž jsem přičichl, mi v daném případě ďábelsky pomohlo. Navenek jsem vypadal klidně, ale měl jsem výčitky svědomí. Cítil jsem, jak se mě zmocňuje strach.

Oč mi vlastně šlo? Chtěl jsem omluvit své chování, uznat křivdu, kterou jsem spáchal? Jestliže vůbec existovalo vysvětlení na mou omluvu, tak to byla má současná situace a ne otázka věku. Začal jsem život s nesmírnými ambicemi a bez haléře. Ano, byl jsem kariérista. Nic mě nemohlo odradit od cíle, který jsem si vytyčil. Ani Monique, ani ostatní.

Stalo se to necelé dva dny po ranním telefonátu. Zvěst o ošetřovatelčině sebevraždě se rychle rozšířila i v Beaujonu. Prostá smrt způsobená barbituráty. Čistá jako Moniqueina garsonka, když do ní vnikli policisté. Policisty uvědomila Madeleine Jeansonová, neboť jí překvapila sestřina nepřítomnost.

Žádný dopis, žádné vysvětlení. Jen ubohá kytička u sošky Madony s Ježíškem.

Samozřejmě, že ji budou pitvat. Tajná příčina tohoto dramatu bude odhalena. Pitva ukáže jen shluk buněk vespod břicha.

O mých vztazích s Monique věděli na oddělení všichni. Zmínila se o tom dokonce i Claire při našem prvním setkání. Mohou mi akorát připsat otcovství zárodku. Na mých vztazích s personálem se nic nezmění. V Beaujonu pojem života a smrti nebyl neznámý.

Téměř jsem si přál, aby mě někdo vzal stranou a o její smrti se mnou mluvil. Třeba i Madeleine Jeansonová. Ale nic takového se nestalo. Diskrétní ticho přikrylo aféru lépe než lopaty hlíny, kterou na ni navršili hrobníci. A mne užíral hrozný pocit viny.

Monique zemřela kvůli mně. Mohl jsem tomu zabránit, kdybych k ní tehdy šel. Mohli jsme to prodebatovat, byl bych ji přemlouval, i když byla taková věřící, že ještě před svou smrtí myslela na to, aby sošku Panny Marie ozdobila květy. Nakonec by se s myšlenkou na potrat smířila. Nebyl sice povolený, ale dalo se to zařídit. Ano, mohl jsem. Měl jsem.

Ale položil jsem sluchátko, rychle jsem seběhl po schodech a naskočil jsem do prvního metra směrem na Porte děs Ternes. Nedbal jsem na úzkost, podcenil jsem její beznaděj a mávnutím ruky jsem odmítl útočiště, které u mě hledala. V duchu jsem neustále viděl její úsměv a nemohl jsem zahnat výčitky svědomí. Nic se už změnit nedalo. Kráčel jsem sám v pochmurném podzimním počasí.

Psí čas. Zima se už tvrdě hlásila. Naštěstí mi zůstal ještě Claiřin úsměv.

Nepříjemný listopad trval nekonečně dlouho. Konečně přišel prosinec a blížily se vánoční svátky. Místo Monique přišla na oddělení hašteřivá Bretoňka a nikdo si na bývalou sestru nevzpomněl. Prostě se na ni zapomnělo. Často mi v nemocnici přicházela na mysl a ve vzpomínkách mi na ni zůstala nesmazatelná stopa. Jednoho dne jsem zašel příliš daleko. Přísahal jsem, že se to už nesmí stát. Nikdy.

Osud si se mnou zase trochu zahrál a náhoda chtěla, abych měl na Štědrý večer službu. V Beaujonu byla nuda a já jsem si představoval, jak se lidé baví.

Po půlnoci začala policie vozit na pohotovost opilce zraněné při rvačkách v bistrech nebo při pádech ze schodů.

„Jsem zvědavá, jaké to bude na Silvestra!“ řekla mi jedna sestřička. „Jsem ráda, že nebudu mít službu za týden!“

Já bych také raději seděl u štědrovečerní večeře, než přijímal lidi dovezené v policejních autech. Zdravotnický personál bude zase nadávat a vzdychat, že má službu, a snít o krůtě s kaštanovou nádivkou a čokoládovém vánočním dortu. Byly úplně jiné než mizerné náhražky podávané v nemocniční menze. Byl jsem smutný i kvůli své matce. Byla v dvoupokojovém bytě v Simartově ulici sama. Dívala se na vánoční televizní program a pak si lehla do vdovské postele. Pozvání bratrů odmítla. Chtěla zůstat se vzpomínkami na manžela. Od otcovy smrti už uplynulo šest měsíců.

Prázdnota, která po něm v prvních dnech zůstala, se pomalu zaplňovala. Nakonec jsme s matkou zapomněli i na úsměv toho šlechetného člověka. Chtěl jsem si vytvořit svůj vlastní svět. Matka po dlouhých beznadějných týdnech poskládala do krabic manželovy nemoderní obleky a začala myslet na budoucnost. Byla pořád v černém, jen občas si šaty zpestřila něčím šedým. Znova se začala usmívat, a dokonce žertovala s prodavači, když se u nich zastavila.

Zpočátku se vdovství bála. Myslela si, že kvůli otcově náhlé smrti budu muset zanechat studií, nebo budeme muset změnit život. Dělala si kvůli tomu starosti a rozhodla se, že si najde nějaké zaměstnání. Začal jsem však pracovat v porodnici Toupard, pak jsem odešel z Boulogne na kliniku Hortensias a matka pochopila, že všechno jde dál jak předtím, nebo skoro jako předtím.

„Zase další!“

Sanitář pokrčil rameny a s brbláním položil na nosítka posledního nočního raněného. Modravé světlo otáčivého reflektoru se ztrácelo v začínajícím úsvitu. Kolik mohlo být hodin? Sedm, osm? Přízraky noci se rozplynuly: Maurice Dalban, Monique Sidowská. Mrtví, kteří v posledních měsících poznamenali můj život, mě přijdou strašit později. Teď jsem měl chuť na kávu a na několik hodin spánku.

Milovaná matka připravila slavnostní večeři. Pěnu z husích jater, jitrnici a pečené maso. Jemné a šťavnaté. Výjimečně jsme nevečeřeli v kuchyni, ale v jídelně. Jako za starých časů. Už dávno jsme k sobě nebyli tak důvěrní. Nebyl čas. A nakonec jsme měli i úplně odlišné zájmy. Matka vůči mně přechovávala neohraničený obdiv, který se mísil s jistým udivením, že právě ona dala život budoucímu lékaři a chirurgovi, který už operuje na klinice v Neuilly. Znáte Hortensias? Je to velice luxusní klinika.

Pro mě to byla čtyřicátnice, s níž se život moc nemazlil, myslím z finanční stránky. Manželství s Mauricem Dalbanem bylo šťastné a její krása se lety jen rozvíjela. Jeanine Dalbanová, rozená Truchotová, byla hezká, skutečně hezká. Pár šedivých vlasů na spáncích jen přidávalo na půvabu. Už to nebylo malé děvčátko, které vyrostlo na selském dvoře. A nebýt prostých šatů, myslel by si člověk, že se má dobře i finančně.

Připravila nádherný stůl: Prostřela bílý ubrus a dala do vázy několik květů. Bylo to jiné než voskovaný ubrus z umělé hmoty, na který jsme byli zvyklí z kuchyně.

„Kdyby tu byl tvůj otec.“

„Nemluv o něm, prosím tě.“

„Máš pravdu.“

Z televize se ozývaly tóny houslí. Byl to přenos ze silvestrovské večeře z jednoho velkého pařížského hotelu. Vyprávěl jsem jí všechno. Byla pozornou posluchačkou. Zaobaleně jsem jí vyprávěl o Monique, zmínil jsem se o její smrti, za niž jsem možná nesl odpovědnost. Řekl jsem jí o Claire, která odjela na dva týdny do Saint Morits a slíbila, že mi pošle pohlednici.

O půlnoci jsem otevřel šampaňské a nalil do sklenic. Všechno nejlepší, šťastný nový rok a hlavně mnoho zdraví. To je to nejdůležitější, ne?

Rok 1960. Okrouhlé číslo. Jako by znamenalo začátek nové éry.

Claire mě čekala v aleji, která vedla do amfiteátru v nemocnici Necker. Od začátku roku jsme se vídali skoro každý den a bezpodmínečně chtěla být při ústní zkoušce u konkursu na interna.

„Víš, kdo předsedá komisi?“

Usmívala se, byla šťastná a z tváře jí vyzařovala radost mladého, bezstarostného dvacetiletého děvčete. Překážela mi u ní trochu její jistota a absolutní důvěra ve vlastní budoucnost. Nepociťovala každodenní finanční tíseň a věděla, že přes všechny překážky studium medicíny úspěšně dokončí. Dávala neustále najevo nesmírný optimismus, který byl v protikladu k mému realismu bez iluzí.

„Ne. A změní se něco na tom?“ Ta novinka i její úsměv mě strašně rozčilily.

„V podstatě nic. Možná ti jeho přítomnost dodá sebedůvěru. Je to Jacques Balfleau.“

Noblecourtův zástupce a přímý spolupracovník. To bylo skutečně skvělé. A ještě před chvílí jsem byl podrážděný. „Balfleau? Víš to jistě?“

Uchopila mě za ruku a vedla mě k amfiteátru. Klidná a milá Claire mi vyšla vstříc navzdory mým vývrtkám a nepochopením. Zdvořilé vykání přešlo pomalu k tykání. Vídali jsme se každý den. Čekali jsme jeden na druhého před nemocnicí nebo před fakultou. Byla mezi námi tichá dohoda, dohoda, že naše přátelství nic nemůže zničit.

Ano, byli jsme přátelé, a nic víc. Aspoň dosud. Claire mi občas naznačila, že nechce, abych jí stál v cestě, když se rozhodne, že se jednoho dne oddá muži.

V podstatě jsem to akceptoval. Byli jsme si blízcí víc po duševní než po tělesné stránce. Přece se mi však zdálo, že přátelství mezi mužem a ženou, kteří se vzájemně fyzicky přitahují, není pravděpodobné. Bál jsem se, že ji ztratím. Cítil jsem k ní náklonnost a skutečnou něhu, ale myslel jsem i na to, že mi možná jednoho dne toto mladé děvče pomůže ke kariéře. Bylo to trochu cynické, ale byla to pravda.

Balfleauova přítomnost v komisi byla dobrým znamením, i když se v podstatě nic nezměnilo; jak říkala Claire. Písemka mi dopadla hůře, než jsem si představoval, takže ústní zkoušku bych měl udělat mnohem lépe.

Pečlivě jsem se na ni připravoval, dokonce před zrcadlem a s hodinkami v rukou. Na vypracování dvou témat jsem měl dvakrát dvě minuty, ani o sekundu více. Sto dvacet vteřin, abych dokázal, že vím o patologii všechno.

Claire mě nechala na prahu amfiteátru. Ústní zkouška byla veřejná a Claire si sedla do lavice. Já jsem se zatím podíval, jak jsem se umístil. Dalayrac a Darnal už byli u seznamů, které visely na stěně. I oni psali v říjnu písemku. Pierre Antoine de Darnal se na mě poprvé usmál. Umístil se lépe než já. Darnal se umístil lépe? Když mi Dalayrac tuto novinu oznámil, nechtěl jsem tomu uvěřit. Měl jsem pocit, jako by mi někdo jednu vrazil. To bylo pro něho zadostiučinění! Každý měl patřičné místo. Děti vyvolených byly v čele a všichni ti anonymní kdovíodkud byli kdesi na konci.

Bylo nás deset. Usadili jsme se kolem velkého stolu v přípravné místnosti a před sebou jsme měli bílé papíry, které nám rozdali. Měli jsme deset minut na přípravu, a pak jsme jeden po druhém šli před komisi na osudné dvakrát dvě minuty.

„Že se to vleče! Jen abychom nedostali zažívání. Viděl jsi zkoušející?“

Pokýval jsem hlavou. Dalayracův neklid přešel i na mě. On aspoň mohl doufat v jakoustakous pomoc. Já ne.

Vešel přísedící:

„Pánové, zde jsou otázky. Otázka z interny Komplikace při příušnicích a z chirurgie Diagnostika a léčba fraktury diafýzy stehenní kosti. Máte na to deset minut.“

Měl jsem pocit, jako by mě ovanul svěží vzduch. Otázky jsem znal tak dobře, že jsem si je vůbec nemusel vypracovávat. Téma z ortopedie mě už vůbec netrápilo, když byl v komisi Balfleau. Musel jsem věřit ve štěstí. Vždyť jsem před necelým týdnem asistoval právě při takovémto zákroku. Claire mezi diváky, profesor Balfleau v komisi a otázky, které mi sedly. To by dodalo naději i těm největším pesimistům.

První šel Dalayrac, pak já. Myslel jsem si, že ten čtyřminutový oddech bude krátký, ale ne. Před očima se mi objevily obrazy z minulosti. Nebyly to obrazy, byla to spíš směšná scénka, která poznačila mé dětství a rozhodla o mém povolání. Matka mě držela za ruku a já, vylekaný jako ostatní kluci, jsem seděl v čekárně u lékaře. Na druhé straně bylo cosi neznámé, možná bolest. Byl jsem, na řadě a za chvíli se dozvím, co se za těmi dveřmi děje. „Dalban!“

Amfiteátr byl skoro plný. Bože můj, všechny pohledy se upíraly na mě. Všichni, kteří tam seděli, mě dobře znali, ať už šlo o přátele nebo ne, a sledovali můj vstup do této arény. Budu se bránit až do konce, přísahal jsem na to. Claire seděla ve třetí řadě a usmívala se. Uprostřed pódia postavili stůl, za nímž seděla komise. Já jsem měl židli s malým pultem.

Byl jsem okouzlen Claiřinýma modrýma očima a zakopl jsem na schodech, které vedly na pódium. Mezi diváky nastal šum, ale členové komise na to nereagovali. Chválabohu. Bál jsem se, aby si to nevyložili jako důsledek mé nervozity, nebo abych nevypadal směšně. Chtěl jsem být chirurgem, ne klaunem.

Balfleau se sklonil nad papíry, které měl před sebou. Dva členové komise spolu hovořili, jako bych neexistoval. V té chvíli jsem se cítil úplně malý, dětský, přímo droboučký. A oni neudělali nic proto, abych se uklidnil. I to patřilo k pravidlům hry. Kandidát neměl právo se zmást. Musel zůstat důstojný, klidný a čekat, až mu naznačí, že může odejít.

Profesor Balfleau se na mě konečně podíval. Chladně, jako by mě neznal. A při tom jsem se s ním dennodenně setkával skoro už rok a jen minulý týden jsme dlouho diskutovali u kávy v nemocničním bufetu o delikátním zákroku. Uměl se skutečně ovládat.

„Pane Pierre Dalbane, jste na řadě.“

Komisi předsedal nejstarší a nejotitulovanější. Zmáčkl stopky, na nichž jsem mohl sledovat ručičku.

Žádný náznak uznání nebo sympatie. Jen neuvěřitelný chlad. A já jsem se naivně z toho, že bude v komisi, radoval.

Asi jsem ještě nepochopil, že je to výhoda. Balfleau se na mě ani neusmál.

Začal jsem mluvit. Členové komise pokračovali v rozhovoru.

„Jistě, mohou být víceré komplikace příušnic, ale jen dvě lokalizace jsou vážné.“

Pěkný začátek, že? Byl jsem pyšný hlavně na první slovo, na to „jistě“, které bude závěrem dlouhé diskuse. Je to takový řečnický trik, detail, na nějž je třeba myslet, pošeptal mi Charles Noblecourt jednoho dopoledne v Hortensias.

„Upoutáte hned posluchače. Rozumíte, můj malý Pierre?“

Upoutat posluchače! Kecy. Úplně kašlali na to, co jsem říkal. Vždyť kolik již bylo takových kandidátů přede mnou a kolik jich ještě přijde po mně. Členové poroty byli unudění a lhostejní.

„Je to zánět varlat a mozkových blan.“

Trochu jsem pootočil hlavou, abych na ně lépe viděl. Nemohl jsem snést jejich nezájem a neuměl jsem si představit, že budu čtyři minuty mluvit do prázdna. Claire mě poslouchala, tak jsem se obrátil na ni.

Po krátké přestávce, když mezi kandidáty utichl šum, jsem navázal na druhé téma, kterou jsem zakončil pochvalou Noblecourtova oddělení. Když je nezaujaly mé vědomosti, možná se jim bude líbit tato pochvala.

„Na závěr je možno říci, že se fraktury diafýz s moderními chirurgickými metodami podstatně zlepšily.“

Zkouška skončila. Je konec, skončil jsem. Hej, komise! Neslyšeli ani jedno slovo, ani slabiku. Mohl jsem číst dnešní Figaro nebo odrecitovat La Fontainovu bajku, výsledek byl stejný.

Myslím že jen Balfleaur mému referátu věnoval pozornost.

„Děkujeme, pane Dalbane.“

Claire seběhla po schodech v amfiteátru. Vyšel jsem bočním východem a setkal jsem se s ní venku.

Bylo příjemně, ba dokonce teplo. Hlubokými doušky jsem vdechoval jarní vzduch. Byl jsem rád, že mám po zkoušce. Nechtěl jsem myslet na nic. Chtěl jsem zapomenout na ty čtyři minuty strávené před komisí.

Claire mi běžela naproti. Byla hezká. Modrá plisovaná sukně ji dělala ještě mladší.

„Tak co říkáš?“

„Bylo to velmi dobré. Myslím, že jsi na nic nezapomněl.“

„Ale vždyť mě ani neposlouchali! A Balfleau. Spoléhal jsem na něj! Mohl by.“

„Pierre. Balfleau dostane co nevidět vlastní oddělení. Nemohl tě potlačit, to všechno je vysoká politika. Protekcionářství je výsadou jen některých.“

Viděl jsem jim do karet, ale přece jsem se divil. Claiřina upřímnost se mě dotkla, třebaže mi chtěla jasně vysvětlit to, co jsem věděl od začátku studií.

„Myslíš, že to dopadne dobře? Ale co, kašlu na to. Jdeme do kina. Za chvíli se vrátíme podívat se na výsledky.“

V té chvíli jsem to myslel upřímně, skutečně jsem na to kašlal. Celá medicína a suita privilegovaných, k nimž jsem nepatřil, mi byli lhostejní. Ale ten nezájem trval jen tak dlouho jako film, který dávali v kině Racine.

Jean Dalaryac a PierreAntoine de Darnal dosáhli maximální známku a já čtyřku. To znamenalo konec nadějí na nominaci, i kdybych měl nevím jak dobrou písemku. To je konec, Pierre Dalbane.

Claire stála kousek za mnou. Byla zticha. Ještě neviděla naklepanou listinu, na níž byla jména kandidátů. Jako by věděla, že o všem již bylo rozhodnuto předem.

Vždyť jsem měl všechno v malíčku, na nic jsem nezapomněl, neblábolil jsem nesmysly, nemusel jsem se ani podívat do poznámek, hovořil jsem bez papíru. Balfleau byl předsedou komise, měl mě rád. A přece. Měli mě přijmout, všechno hovořilo v můj prospěch, i když jsem měl jen průměrnou písemku. Tady však šlo o něco jiného. Byl jsem jen Pierre Dalban a takové Pierry Dalbany při prvním konkursu nejmenují. K čertu s takovým životem.

„Pojď, nezůstávej tady.“

„Dej mi pokoj!“

Hrubě jsem odstrčil Claiřinu ruku. Ta její péče mi šla na nervy.

Právě jsem propadl a ona budoucí rok tuto překážku vítězoslavně zdolá. Vzápětí jsem toho litoval. I když o mém jmenování pochybovala, nechala mi aspoň naději a nepokazila mi radost.

„Promiň, Claire.“

Bojácně se přiblížila. Nemohl jsem přece své jediné přítelkyni z tohoto prostředí ublížit. A ani jsem nechtěl. Byl jsem k ní silně připoután. Ještě před nedávnem bych tomu nevěřil. Že bych byl zamilovaný?

„Co budeš dělat?“

„Samozřejmě, pokračovat. Smůla je v tom, že nebudu internem. Nešlo mi o ten titul, ale o měsíční sumy, které jsou s tou funkcí spojeny.“

„Vím. Ať se říká cokoli, mezi interny jsou jen synáčkové šéfů. Musíš čekat na třetí nebo čtvrtý konkurs.“

Třetí nebo čtvrtý konkurs! Možná mě chtěla utěšit, dodat mi naděje, ale výsledek její očekávání nesplnil. Čekat na třetí nebo čtvrtý konkurs znamenalo být několik let externem. V červnu tomu bude rok, co jsem nastoupil u Noblecourta, a budu muset z Beaujonu odejít do jiné nemocnice. Kdoví, na koho tam natrefím. Výhody, které jsem měl u Všemocného, dopoledne strávená v Hortensias, názorná výuka, která mi tolik dala, všechno bylo diskutabilní. Nakonec jsem měl za sebou rok na chirurgii, což je pro externa maximum. Teď se musím ucházet o místo ve všeobecném lékařství.

Tři roky! Ne, to není možné! Měl jsem toto povolání rád, úplně jsem se v něm vyžíval, ale noční služby by mě předčasně zničily.

Samozřejmě, že jsem si mohl vybrat. Medicína nebyla jen chirurgie a mohl jsem studovat i bez titulu interna. Mohl ze mne být obvodní lékař jako otec André Lévyho, nebo anesteziolog jako Claude Bernstein. No prosím, o co všechno jsem se mohl ucházet a na co všechno jsem měl nárok. Pomyslel jsem na Noblecourtova slova, na jeho ironické věty při našem prvním setkání: „Muži v bílém ve vás mohou vzbuzovat nadšení, souhlasím s vámi, vždyť lidský život je závislý na jejich skalpelech, ale cesta je dlouhá, velmi dlouhá, Dalbane.“

Šéf měl pravdu. Když jsem se umístil jako první mezi externy, myslel jsem si, že jsem už hodný kus ušel. Ale musel jsem uznat, že to nic nebylo. Jen pád z vyššího místa. Zdravý rozum mi říkal, že musím pokračovat a doufat, že se mi to jednoho dne podaří a budu internem. To změní celý můj život a nikdy na ten úspěch nezapomenu.

Dalayrac a Darnal byli od dnešního večera interny pařížských nemocnic. Nežárlil jsem, jen jsem pociťoval nekonečný smutek. Bylo to hra. Vyhráli, protože patřili k těm, kteří diktovali pravidla. Claire to věděla. Vůbec se nedivila výsledkům, protože byly nevyhnutelné. Třebaže jsem se neprovinil, byl jsem bez soudu odsouzený a nemohl jsem se odvolat. Byla to slabá útěcha.

„Co budeš dělat, Pierre?“

„Vrátím se domů a budu se tvářit, že nevidím šampaňské, které už matka dala vychladit. Ona věřila, ona… Jako nakonec i já. Popravdě řečeno, byla to naivita prostých lidí!“

„Nebuď zatrpklý. Nemusíš být. Jsi jeden z nejlepších, Pierre. To není hanba, že to Dalayrac a Darnal udělali na první pokus. Neměli jste stejné šance.“

Bylo by lepší, kdybych šel domů. Každé její slovo jen můj světabol zvětšovalo. Byl jsem jeden z nejlepších. Věděl jsem to a moji profesoři také. Tři, čtyři roky, pane Dalbane, buďte trpělivý. Pak se uvidí.

Novinové titulky oznamovaly manifestace v Alžíru. Nepokoje se začaly šířit i ve Francii. Celý rok jsem žil mimo světový chaos a najednou jsem se mu ocitl tváří v tvář. Alžír a intern. Dva úplně odlišné a vzdálené světy, ale v obou vládla tatáž partyzánská válka.

Oženit se s Claire Noblecourtovou. To bylo jedno z řešení. Byly jen dvě alternativy: čekat tři, čtyři roky, možná víc, dokud by mě nejmenovali internem, nebo se stát Noblecourtovým zetěm a dostat se mezi vyvolené.

Na první pohled se to až tak cynické nezdálo. Tato alternativa mě napadla jedné bezesné noci. Ve skutečnosti to bylo jednoduché. Třebaže jsem měl potřebné schopnosti, musel jsem čekat dlouhá léta, abych dosáhl svého cíle. Zůstávalo mi jen jedno: buď se na to vykašlat, nebo se pokusit tuto překážku zdolat. Když jsem tak nad touto druhou alternativou přemýšlel, spatřil jsem na konci chodby Claiřinu siluetu.

Už dlouho jsem v sobě potlačoval pýchu, možná od prvních přednášek na fakultě. Byl jsem hrdý, ale zároveň rozhodnutý, že když mě okolnosti donutí, použiji k dosažení svého cíle jakékoli prostředky. Zdálo se mi normální, že ke svému prospěchu využívám to, co jsem měl na dosah. S Monique to skončilo tragicky. Byla to pro mě stále otevřená rána. Ale v tomto případě o otázku života a smrti nešlo, s tím se to porovnávat nedalo.

Oženit se s Claire Noblecourtovou.

Bylo to jako všechny myšlenky jednoduché. A tento plán jsem začal realizovat. Bylo mi jasné, že kdybych přišel v bílých rukavičkách a v tmavém obleku do čtvrti SaintGermain, nebudou se žádostí o ruku souhlasit. Ne, musím to zařídit tak, aby byl tento svazek nevyhnutelný. Claire mi žádné těžkosti dělat nebude. I když jsme o tom nemluvili otevřeně, věděl jsem, že její vztah ke mně je stále silnější. Mezi studentským flirtem a manželstvím je diametrální rozdíl, ale cítil jsem stoprocentně, že skončí v mé náruči. To se ve mně projevila mužská samolibost. Kdo je ale ten zkrachovalý namyšlenec, který se chce oženit s šéfovou dcerou? Za koho se ten ťulpas považuje?

Skutečně jsme se měli rádi. U ní to jako první byla spontánní vášeň. Z mé strany šlo sice o kalkulaci, ale i já jsem ji měl upřímně rád a cítil jsem k ní něhu.

Kamenem úrazu bylo, že jsme všechna setkání absolutně tajili, nebo jsme o nich mlčeli. Všemocný o ničem nevěděl, což samozřejmě můj plán neulehčovalo. Musí se to dozvědět a dozví se to z Claiřiných úst.

Ale první se o tom dozvěděl můj přítel André Levy. Uvažoval selským rozumem a vzápětí mi řekl:

„Ale Noblecourt nebude nikdy souhlasit! Jeho dcera si nemůže vzít jakéhosi Pierre Dalbana, toho, co propadl u konkursu.“

Ale podívejme se, jakýsi Pierre Dalban, jehož u prvního konkursu nepřijali jako interna. Za jakéhosi Pierre Dalbana se nevdá. Co nakonec Dalbanovi zbude? Nemocniční sestry a do konce života zůstat externem.

„Nezlob se, Pierre. Víš ale stejně dobře jako já, že to nejde. Dobře si rozumíte, chodíte spolu na procházky, ale co dál? Kdyby byla Claire těhotná, všechno by se mohlo změnit, ale.“

„To manželství je nevyhnutelné,“ řekl jsem. I když se André nevyjadřoval tak elegantně jako já, přemýšleli jsme stejně. Možná jsme byli ve dvaceti letech všichni zkažení. Cítil jsem se jako ničema, hnusil jsem se sám sobě, ale účel světí prostředky.

Udělám jí dítě. A to děťátko náš svazek zpečetí.

„Byla to bláznivá doba,“ tvrdil jistý komunistický básník. Proč bych já v těch týdnech kolektivní hysterie nemohl být stejný jako ostatní?

Už jsem nechtěl čelit životu sám. I navzdory své individualitě jsem si přál, abychom byli dva. Přál jsem si, abychom se stali pevným a silným celkem, který odolá každé nepohodě, abychom byli manželský pár.

André na mé tváři viděl, že jsem se rozhodl. Schvaloval to. Odklepnuto, schváleno: ožením se s jedinou dcerou Charlese Noblecourta.

Začátkem června jsem odešel z ortopedického oddělení v Beaujonu na plicní oddělení hlavní nemocnice k profesoru Gamelinovi. Třebaže byl stejně jako Noblecourt profesorem, nikdo se nikdy ani v nejmenším neodvážil tyto dva muže porovnávat. Charles Noblecourt si mě výjimečně ponechal u sebe v Hortensias, i když jsem už nebyl jeho studentem.

„Chci vás, aspoň do začátku školního roku, můj malý Pierre. Úplně jste se přizpůsobil mým metodám a s tím, kdo přijde po vás, by to už takové nebylo, chápete, Pierre?“

Bylo to od něj milé a neřekl to jen proto, že by si hrál na dobrodince. I když Všemocný věděl, že jsou jeho obálky pro mě nezbytné, nebyl by mi je dával, kdyby se mnou nebyl spokojen. Prostě jsem mu vyhovoval a nechtěl zkoušet štěstí s novým asistentem.

Jako všechna děvčata z dobrých rodin odcestovala i Claire do La Baule, do Noblecourtovského domu. Na pohlednici, kterou mi poslala, mi ho tužkou označila. „Ať už je začátek školního roku! Líbám tě. Claire.“ I já jsem na letošní začátek čekal netrpělivě. V těch parnech jsem všeho nechal. Celou záležitost jsem chtěl rozhýbat až v prvních zářijových dnech. Claire se do Paříže vrátila koncem srpna. Po pohlednici horlivě odpovídala na mé dopisy.

Mladé turistky plavovlasé Dánky a tmavovlasé Italky znovu zaplavily Paříž. Zatímco se Claire povalovala na vlhkém písku v La Baule, já jsem se oddával rozkoším v hotelových pokojích Latinské čtvrti. Jednou to byly blondýnky, jindy brunetky. Přednost jsem však dával plavovláskám. Nebyl to žádný fetišismus, ale důsledek společenského jevu.

Ve Francii byly dívky opatrné. I když to už nebyla ta neposkvrněnost, kterou si děvčata zachovávala pro svatební noc, mělo v některých měšťanských rodinách i teď panenství určitou hodnotu. Nad sexuálním aktem se vznášel přízrak nechtěného těhotenství. To odporné je v tom odrazovalo dospívající od milování.

V roce 1961 považovali potrat za zločin podléhající soudům a trestaný vězením. To však andělíčkářkám nevadilo poslat ročně do ráje téměř čtyři sta tisíc kandidátů na život. Toto obrovské číslo se dobře vyjímalo nad pokryteckou společností, která se takovýchto činů dopouštěla. Nemluvě už o komplikacích a zdravotních následcích těchto tajných potratů. Pletací jehlice neměla nic společného s chirurgickým nástrojem.

Zkrátka, kromě přelétavých manželek, svobodných třicátnic nebo pár nedočkavých děvčat zůstávala mladým mužům jen prodejná láska nebo turistky s modernějšími názory. A navíc, museli jste se jim líbit. Rozčarování bývalo běžné. Ať to bylo jakékoli, slastné noci, okna otevřená do Luxemburské zahrady nebo Mazarinovy ulice, se často protahovaly.

Do zvuků elektrických kytar, rocku, synkopického rytmu hlasu Elvise Presleyho začaly doléhat ozvěny prvních manifestací v pařížských ulicích. Evropa se začala znepokojovat, francouzské Alžírsko bylo proti nezávislosti. Nesmyslnost tohoto boje pochopily jen oběti. Atentát na studentskou kavárnu v Alžíru, násilná akce proti Arabům v ulici Belleville. Odpovědí na toto stupidní a zaslepené rasistické násilí bylo další násilí. Byla to skutečně špinavá válka.

Ale v Paříži byl srpen. Dívky ve volánkových šatech a na vysokých podpatcích. Jejich nohy odhalovala móda pořád víc. Hudba zněla pozdě do noci, na ulicích bylo rušno. To byla Paříž.

„Měl bys na pár dní odjet,“ říkala mi matka. „Děda by byl velice rád, kdyby tě viděl!“

„Nemám čas, mami. Jeď k němu ty. Zůstanu tady, ty si hlavně potřebuješ odpočinout.“

Zůstal jsem ve městě sám. Charles Noblecourt odejel za rodinou. V Hortensias mnoho práce nebylo a souchotináři odjeli z nemocnice do venkovských sanatorií.

Byl jsem volný a mohl jsem toho tisícerým způsobem využít.

Věděl jsem, že se začátkem školního roku znovu vynoří problémy. Protože když se můj plán s Claire zkonkretizuje, budu se muset usadit a zmoudřet. Jako otec rodiny a Noblecourtův zeť si nebudu moct vylomeniny dovolit. Mou jedinou výhodou před dětmi vyvolených byla svoboda. Září. Úloha byla splněna. Je třeba jen čekat na výsledek. Och, já ničema. Cítil jsem se jako násilník po činu. Ale vždyť to nebyl násilný čin. Claire souhlasila a byla celá šťastná, že se mi oddala. Chtěl jsem se proti výčitkám svědomí obrnit cynismem. Slíbil jsem jí lásku, a ve skutečnosti mi šlo jen o vlastní zájem. Jak se tomu v právnických termínech říká? Byl jsem nenapravitelný podvodník. Vím, že při tom cítila rozkoš. Stydlivě a bojácně mi o tom vyprávěla. A přece jsem se cítil vinen. Měl jsem jí všechno o tom šíleném nápadu, který ve mně dozrál, když si opalovala svou hebkou pleť v La Baule, říct? Měl jsem se jí ke všemu až do nejmenších detailů přiznat?

Před očima mi defilovaly pochmurné vzpomínky. Viděl jsem nahé Claiřino tělo, které jsem něžně hladil. Viděl jsem tělo Monique, které se pod mými doteky propadalo. Dotýkal jsem se jich stejně? Říkal jsem stejná slova?

Nemohl jsem tomu uvěřit. Porovnávat tyto dvě ženy se mi zdálo absurdní. Gesta a slova jsou při tělesné i něžné lásce k nerozeznání. Jedině cit se mění. Claire jsem nezklamal.

„Miluješ mě?“

„Ano.“

„Řekni to, zopakuj to: Miluji tě.“

„Miluji tě.“

Ničema! Svůdce mladých děvčat, perverzní maniak. Kariérista! Úplně tak to nebylo. Byl jsem zamilovaný. Měl jsem ji rád, skutečně rád. Byla to pravda. Mohl jsem to komukoli odpřisáhnout. Catherine Levelová, jedna z mých přítelkyň, nám dala k dispozici svůj pokoj. Otevřenými okny vedoucími k Invalidovně k nám doléhal ruch města. Té noci jsem se s ní miloval. Měl jsem ji rád.

„Zdá se, že se často vídáte s mou dcerou, můj malý Pierre. Je ještě velmi mladá.“

I když to neříkal vyčítavě, nebyla to bezvýznamná slova. Nakonec během zákroku, který jsme v Hortensias dělali, se do delšího hovoru pouštět nemohl.

Nemohl vědět, že je Claire už týden mou milenkou, jak to nazývali v růžových románcích. Setkávali jsme se u Catherine. Její rodiče byli v diplomatických službách v cizině a byt byl volný. Přicházeli jsme diskrétně, každý sám, a neodcházeli jsme spolu. Dali jsme si hodinový náskok. Ne, šéf nemohl nic vědět. Zdálo se mi, že na konci operace si už nevzpomněl, že něco říkal.

„Na snímku to vypadá dobře, ne?“

Na snímku bylo vidět, že zlomenina holenní kosti je perfektně reponovaná.

„Kladívko. Vidíte, Pierre. Je třeba dbát na to, aby hlavička hřebu nepřečnívala. Následky by nebyly tak vážné, ale nastaly by funkční těžkosti. Claude! Probírá se. Mohl bys…“

Bernstein znovu píchl pacientovi do předloktí malé množství anestetika. Za několik vteřin mladý muž spal. „Děkuji, Claude. Znovu si zkontrolujeme snímek.“ Jen co jsme se začali věnovat operaci, hned se mi dýchalo lépe. Byl to jen planý poplach. Ta narážka na mé vztahy s Claire byla jen prostým konstatováním faktu. Je pravda, že od té doby, co jsme se v Hortensias seznámili, jsem se, myslím, každý den s jeho dcerou setkal. Kdokoli nás mohl potkat a říct mu to. Ať už profesoři z fakulty, nebo někdo, kdo se s šéfem stýkal. „Zašijte to, Pierre.“

Tuto chvíli jsem měl nejraději. Zůstal jsem u pacienta sám. Profesor Noblecourt odešel do sousední místnosti, nebo šel na kliniku. Za pomoci instrumentářky a sestry jsem ránu zašil.

Od prvních sešívaček v Beaujonu se má technika stehů ohromně zlepšila. Chlubil jsem se, že dělám nejkrásnější jizvy na oddělení. Samozřejmě že to záleželo na tom, jaká byla rána. Žili jsme na rozhraní doby, kdy už chirurgovi nešlo jen o to, aby byla rána sešitá, ale snažil se, aby to i z estetické stránky vypadalo co nejlépe.

Už jsem byl převlečený, když vešel do šatny Noblecourt. Myslel jsem si, že přijde na řadu obálka s penězi. Ale šéf najednou zaútočil.

„Před chvíli jste mi nedal odpověď, Pierre.“ Co chtěl? Odpověď na co, když jsem jeho slova lokal jako božský mok?

„Často vás vídají s Claire,“ pokračoval. „Minulý rok jsem ještě přimhouřil oči, ale. Víte, co jsou děti, a hlavně mladé dívky.“

Ne, nevěděl jsem. Bylo to už podruhé, co se přede mnou Noblecourt tak vyjádřil. Skutečně jsem ještě nevěděl, co jsou děti. Ale co nevidět to znát, budu! V té chvíli bude vědět on, co jsou to vnoučata. Ještě jsem mu to oznámit nemohl, protože jsem si nebyl ničím jistý.

Díval se do prázdna a pokračoval:

„Bůhví, co si představují, když jsou ve společnosti přitažlivého chlapce. Vy jste opravdu přitažlivý, Pierre. Omezte vztahy s Claire, žádám vás o to. Nemá to smysl, přijdete na to sám.“

Obálka a moudrému napověz.

Bylo to první vážné upozornění na můj vztah s Claire. A ještě nic nevěděl. Až se to dozví… Usmál jsem se při pomyšlení, jak mi to Všemocný bude vyčítat.

Konečně, nemusel jsem ho vůbec poslouchat. Byl jsem volný, plnoletý a nepatřil jsem už na jeho oddělení. Riskoval jsem jedině to, že přijdu o místo v Hortensias. Ale byla tu Claire. A mým cílem byla ona. Prosba, kterou vyslovil její otec, nevěstila nic dobrého. Nevěděl jsem, co mám dělat. Mám Claire všechno říct, nebo si to mám nechat pro sebe, abychom měli nějaký čas pokoj? Raději jsem mlčel, nechtěl jsem ji znepokojit. Ale přiznám se, že to bylo trochu i ze zbabělosti.

„Pierre, chci ti něco říct, Myslím si, že…“

V telefonu se ozval váhavý, stydlivý a trochu vystrašený hlas mladého děvčete. Najednou jsem měl dojem, že znovu prožívám tragickou scénu, která se odehrála víc než před rokem. Bylo to jako ve filmu, který jsem znal nazpaměť. Monique mi do telefonu oznamuje, že je těhotná. Ale dnes šlo o Claire. Všechno bylo jiné. Ticho v telefonu se prodlužovalo, začala větu, ale vzápětí si to rozmyslela.

„Ne do telefonu. Za hodinu u Catherine.“

„Budu tam.“

Měla na sobě modrou plisovanou sukni, plášť do deště stejné barvy a pod tmavě šedou vestou měla bílou blůzku. Bylo na ní vidět, že je rozrušená. Něžné polibky, pohlazení. Srdce mi prudce bilo. Byl jsem přesvědčen, že vím, jak film skončí.

„Myslím si, že jsem těhotná!“

Vyhrkla to ze sebe. Říkala to tiše, jen poslední slovo vyslovila hlasitě. Věděl jsem to. To, co jsem si přál, se stalo skutečností. Třebaže jsem s tím počítal, i tak mě to dojalo. Byl jsem pyšný a šťastný jako všichni nastávající otcové.

„Víš to jistě, Claire, opravdu?“

Znova následovaly něžnůstky a polibky. Začal jsem počítat na prstech. Koncem srpna, začátkem září. Byli jsme v polovině října. Jeden a půl měsíce.

„Já, já to mám obyčejně velmi pravidelné. Toto zpoždění…“ Zapýřila se. Styděla se, že o takové věci hovoří před mužem.

Byla sladká. Musel jsem jí pomoci a osmělit ji.

„Rozumím.“

„Myslím si, že se to stalo poprvé, po návratu z La Baule. Ale vždyť sis dával pozor, nebo ne?“

„Ano.“

„Co uděláme?“

Překvapení vystřídal strach.

Opatrně jsem poukázal na všechny stránky, abych postupně dospěl k tomu, co jsem si přál.

„Ty jediná máš právo volby, zlato. Věci je třeba vidět ve správném světle. Nemůžeme si to dítě nechat. Nejsem ničím, Claire, a jen Bůh ví, kolik času potrvá, než se stanu internem! Bylo by to bláznovství, kdyby…“

„Ale já tě miluji, Pierre!“

Uf! Byla to reakce v pravou chvíli. Milovala mě. Překážka Claire byla překonaná. Znovu jsem se přistihl, že jsem ironický. Když se to nevyřeší rychle, určitě si při tom neustálém kličkování rozbiju hubu. Cítil jsem k ní skutečnou náklonnost a žvanil jsem přitom samé nesmysly místo toho, abych skutečnosti čelil.

Já, malý, ubohý extern z XVIII. obvodu, jsem právě dceři Všemocného udělal děcko. Kolik jich přede mnou o něčem takovém snilo? Určitě jich bylo mnoho. A nepočítal jsem ty, jimž se tento sen splnil. Když jsem konečně dosáhl toho, co jsem chtěl, tak jsem nakonec selhal. Kvůli svědomí! Neodpustitelné! Co by na mém místě se svou jezuitskou výchovou udělal hodný Charles Noblecourt? Asi by se šel vyzpovídat faráři do kostela Saint Honoré ďEylan. I skrupule jsou k něčemu dobré.

Znovu jsem naléhal, ale taktně.

„Víš, mám na gynekologii kamarády interny. Mohu je poprosit, není to nebezpečné.“

„Och, Pierre! Jsi milý, žes to nechal na mně, ale já jsem se už rozhodla. A ty chceš co?“

„Tebe.“

Super, co? Poslední slovo mi připadalo jako z románu z červené knihovny. Nejprve zdrženlivost, rezervovanost a zároveň přiznání. Mohla být na mě hrdá. Těžko by našla lepšího, a myslel jsem to upřímně! Byl bych šel i do pekla, jen abych se co nejdříve dostal do ráje internu. Do té tajemné země, kde Všemocní panovali z otce na syna. A nerovné manželství mi otevřelo dveře.

„Přejete si?“

Úžasné. Už téměř rok jsem pravidelně asistoval profesoru Noblecourtovi v Hortensias, a to bylo poprvé, co dračice zdvihla nos od módního časopis, když jsem vešel. Ten den bych si měl zapsat zlatými písmeny. Nabyl jsem jistotu, že se zázraky ještě dějí. Tu byl důkaz. Byl bych velmi rád věděl, jak se chovala k pacientům kliniky, kteří zaplatili tolik, aby je mohl Všemocný operovat. Určitě stejně. Její nenávist k lidem s jejím postavením nesouvisela. Dřív než jsem se dal ke schodišti vedoucímu na oddělení, věnoval jsem jí milý úsměv, třebaže to nemělo ani ten nejmenší úspěch.

„Kam jdete?“

Stará se asi rozhodla, že překoná všechny své rekordy. Že by se špatně vyspala?

„Jdu na operační sál. Jsem Pierre Dalban, asistent pana profesora Noblecourta.“

„Ne.“

Zvedla se a otevřela mi s velevýmluvným gestem velké skleněné dveře v hale. Bylo zřejmé, že jsem v Hortensias nebyl vítán.

„Ale proč?“

„Vy to nevíte? Pan profesor Noblecourt se rozhodl, že vás už nepotřebuje. Dnes ráno sem přišel místo vás nový student. Myslela jsem si, že vám to řekli. Nemáte telefon?“

A tečka! Nemusel jsem dlouho přemýšlet. Hned jsem věděl, co za tím je. Claire to řekla rodičům. Bála se té scény, odkládala rozhovor už tři dny. Nebylo to pro ni lehké. Nyní jsem byl na klinice persona non grata. To byl první důsledek. Konec obálečkám, konec názorné výuce, kterou jsem měl od Všemocného zadarmo.

Okamžitě musím najít Noblecourta. Věděl jsem, že své rozhodnutí nezmění, ale chtěl jsem mu říct o Claire, o budoucnosti.

„Víte dobře, že je to nemožné. Je doba vizity. A teď odejděte, překážíte v hale!“

Překážíte v hale. Padesát metrů čistého mramoru. Kromě stolu a tří fotelů tu nebylo nic. Nevěděla, co si má vymyslet, aby mě vyhodila!

Proč mi Claire nezavolala? Snad ji rodiče nezavřeli? Dnes už sice takové tresty nejsou v módě, ale při Noblecourtově puritánství se mohlo stát i to.

Neutrální hlas správce domu mi nedával žádnou naději. „Slečna Claire s vámi nemůže mluvit.“

„Mohu jí nechat vzkaz? Odevzdáte jí ho, že?“

„Obávám se, že to není možné, pane. Na shledanou, pane.“ Bylo to skoro jako v pohádce, když zlý král nedovolí pastýři, aby se oženil s princeznou, a princeznu zavřou. Už jsem viděl, jak se šťastné rozuzlení mého příběhu lásky náhle rozplývá. Pierre Dalban zůstane Pierre Dalbanem. Bez výsad a bez Claire.

Dítě, o němž jsem snil každou noc od chvíle, kdy mi to Claire oznámila, se propadne do nicoty. To bylo to nejsmutnější.

Ona, ono, já. Točil jsem se pořád dokola. Myslel jsem si, doufal jsem, že hra, kterou jsem rozehrál od začátku, o všem rozhodne. Ale zasáhl Všemocný. Podcenil jsem ho. Z Hortensias mě vyrazili jako nějakého páriu. Musím zase dělat konkurs na interna. Byl to rozsudek, proti němuž jsem se nemohl odvolat.

Měl jsem pocit úzkosti. Zavřel jsem se do pokoje a čekal jsem. Myslel jsem, že mám sluchové halucinace, když jsem zaslechl jeho hlas v malé předsíni našeho bytu ve čtvrtém poschodí v Simartově ulici.

„Vy jste paní Dalbanová? Matka Pierra Dalbana?“

„Ano, o co jde?“

Matka byla rozrušená. V jejím hlasu bylo cítit, že se chvěje. Otázka neznámého, který byl na tuto čtvrť příliš dobře oblečený a příliš vznešený, aby šel nahoru po schodech, kde bylo cítit zelí, ji znepokojila. Kdybych nebyl stál pár kroků od ní, v obýváku, byla by se náramně vylekala. Ale byl jsem tam. Třebas jsem byl zticha, ale byl jsem u ní.

„Jsem profesor Charles Noblecourt. Váš syn byl externem na mém oddělení v Beaujonu.“

Spadl jí kámen ze srdce. Muž nebyl policista. V této hektické době se mohlo stát cokoli a její Pierre je tak mladý a tak lehce se rozohní. Mohl například vylepovat plakáty, ne? Ale tento pán byl doktor, chirurg. Pierrův šéf.

„Prosím, pojďte dál.“

Najednou jsem se zastyděl. Cítil jsem se nesvůj, že k nám Všemocný přišel. Vždyť s ní nemá kam vejít, kromě kuchyně, která byla zároveň matčiným pokojem. Noblecourt si sedl na židli z umělé hmoty mezi dřez a ledničku. Oknem bylo slyšet křik kluků z ulice. To je prostý lid, profesore. Různé vůně a zápachy, kuchyňský stůl a hlučné děti. Nemá to nic společného s vybranými vůněmi a stylovým nábytkem ve vašem bytě na bulváru SaintGermain.

To všechno kontrastovalo s matčiným nadšením. Nabídla mu kávu a mně se zazdálo, jako by se mu na chvíli zlomil hlas.

„Děkuji vám, paní, nebudu. Chtěl jsem… Víte, co udělal váš syn?“

„Jsem přesvědčená, že nic špatného. Pierre je fantastický syn!“

Začal mluvit jako nějaká kniha z 19. století. Fantastický syn. Dvaadvacetiletý a už dost prohnaný na to, aby udělal děcko šéfově dceři. Matčiny oči to však neviděly. Noblecourt počkal, dokud se nevymluví, a pokračoval.

„Váš syn. Pierre chodil s mou dcerou Claire. Je studentka jako on a…“

„To patří k jejich věku, pane. Vzpomeňte si, když jsme byli mladí!“

Představoval jsem si matku, půvabnou Jeanine Dalbanovou, jak se sklání k Všemocného se spikleneckým úsměvem a s balíčkem kávy v ruce. Jistě by při takové familiárnosti zčervenal. Chtělo se mi strašně chechtat.

„Moje dcera je těhotná, paní, a odmítá všechny výhody, které jí navrhujeme. Její matka a já.“

V kuchyni zavrzala židle. Možná to byla Noblecourtova, když se zvedl, nebo matčina, která si sedla.

„Víte to jistě?“

„Samozřejmě, paní, jsem lékař.“

Claire mě tak milovala, že odolala všem tlakům, jen aby si dítě ponechala.

Už mi do smíchu nebylo. Zareagoval i šéf. Ale tak prudce, že bych to u něj nepředpokládal. Jejich rozhovor z očí do očí skončil. Řečeno bylo všechno. Byl jsem na řadě já. Musel jsem vzít na sebe odpovědnost, jak to vyžadovala morálka a tradice.

Matka zabořila hlavu do dlaní a nebyla už schopná říct ani slůvko. Její obhajoba „to patří k jejich věku“ nic nevysvětlovala. Noblecourt se rychle vzpamatoval a postavil se k oknu. Tvářil se, jako by ho zaujaly střechy sousedních domů.

Nechtěli mě vyslechnout. Možná jim v tom bránil věk nebo dojetí. Diskrétně jsem zakašlal, jako tehdy v Hortensias, a udělal jsem krok kupředu.

„Pierre, ty…“

„Byl jste tam?“

Oba hlasy splynuly. Byl jsem na řadě. Musím mluvit rychle, říkat cokoli, jen aby nezačali s výčitkami.

„Claire a já se máme rádi. Brzy se chceme vzít.“ Úvod nebyl nejlepší. Žádná originalita. Měl bych v tomto výjimečném případě využít šéfovy rady, které mi dával při ústní zkoušce na interna. Něco jako: „Jistě, Claire a já se máme rádi.“ Nebylo to konečně vůbec důležité. Cokoli jsem říkal, bylo proti mně.

„Chceme spolu žít, založit rodinu a pokračovat ve studiích.“

„A pak?“

To byla faktická poznámka, která doslova proťala mou lyrickou žílu.

Oči Všemocného ještě nikdy nebyly tak chladné. Byl jsem pro něj jen ženou s fibromem, patologickým případem. Situaci zachránila matka.

„Měl jsi mi o tom říct, Pierre!“

Ale vždyť nešlo o ztracený šál nebo roztrhané kalhoty. Její syn udělal hloupost. Chtěla, abych se Noblecourtovi omluvil. Tvářit se provinile se sklopenýma očima stylem „už to víckrát neudělám“. Ale já jsem měl dvaadvacet let a to, co se stalo, jsem chtěl.

Byl jsem zticha. Chirurg zůstal v rozpacích a řekl:

„Jak můžete seriózně mluvit o ženění? Claire mě už o tom bláznivém nápadu informovala. Ale vy jste nikdo, Dalbane, absolutně nikdo! Založit si rodinu a uživit ji je úplně něco jiného než svádět sestry na oddělení!“

Všemocný byl lstivý až do morku kostí. Třebaže nebyl dobrým politikem, když před matkou a v našem bytě zdůraznil, že jsem nic a nikdo, to, že se zmínil o Monique, byl šikovný tah. Starý ničema postupoval krok za krokem, aby dosáhl svého.

„Řekněte mu to vy, paní Dalbanová, že se v dané situaci nemůže ženit!“

Matka kývla hlavou. Kam se poděla rodinná solidarita? Když se přidá na Noblecourtovu stranu, zůstanu úplně sám. Sám proti všem.

Jako by ho najednou opustily síly. Nepotřeboval kávu, ale pořádný koňak. Trhaně dýchal, jeho pohled byl smutný a ne arogantní. Nakonec vykoktal:

„Claire nechce nic slyšet. Vyhrožovala nám, že uteče, že navždy odejde z domu. I když jsme jí říkali, že na všechno zapomeneme, že se budeme tvářit, jako by se nic nestalo. Že to nic není. Osmačtyřicet hodin hospitalizace, žádné trauma, žádné následky. Mám přátele, kteří… Ale ne. Ona si chce vzít Pierra.“

„No a co?“

V té chvíli jsem mohl tuto zákeřnou otázku Noblecourtovi položit. Byla to jen nevinná odplata za předcházející minuty.

Zalomil rukama. Ten, kdo ho znal, věděl, že je to projev bezmocnosti. Jeanine Dalbanová si vzpomněla na balíček kávy, který stále držela v rukou, a na pískající hrnec na sporáku. „Mohli bychom přejít do salonu,“ navrhla. Byl jsem rád, že rohový gauč s knihovničkou nebyl rozložený a že jsem měl materiály z konkursu pěkně uložené. Charles Noblecourt šel beze slova za ní. Hurá, vyhrál jsem. Claire a já jsme zvítězili. Díky ní, její tvrdohlavosti a pevnému charakteru. Pod rouškou malého děvčátka z dobré rodiny se skrývala skutečně silná a inteligentní žena.

Návštěva v Simartově ulici byla posledním výbuchem Noblecourtů. Posledním čestným, ale zbytečným bojem. Na situaci se nezměnilo nic. Claire jsem znal dobře natolik, že jsem si byl jist, že její hrozby navždy odejít z bulváru SaintGermain nebyly bluf. A Všemocný to věděl také. „Mohu zatelefonovat Claire?“

„Samozřejmě, Pierre.“

Na druhém konci drátu jsem uslyšel hlas trochu zlomený, ale plný něhy. Sluchátko zvedla ona, jako by na můj telefonát čekala.

„To jsem já.“

„Neříkej nic, jsem šťastná. Čekám tě u Catherine.“

„Přijdu!“

Noblecourt pochválil matčinu kávu. Trochu se začervenala a nabídla mu kalíšek domácí slivovice. Takovou scénu bych si před třemi dny nedovedl představit. A přece. Když se Jeanine Dalbanová zbavila strachu, stala se znovu mladou, půvabnou čtyřicetiletou vdovou. Všemocný pomalu přestával být rezervovaný a nafoukaný a začal s matkou hovořit. Najednou bylo možné i nerovné manželství.

Dvacátý devátý listopad roku 1960 byl pochmurný den. Pomalu přicházela zima. Už od rána bylo zamračeno a mrholilo. Začínala první dekáda znamení Střelce, které je jedním z nejlepších znamení zvěrokruhu. Je to znamení ohně. Pro naši svatbu to byly ty nejšťastnější okolnosti.

Trochu mě překvapilo, že po letech jsem si jen horko těžko dovedl na obřad vzpomenout. Nevzpomínal jsem si, co jsem přesně cítil pod portálem kostela Saint Germaindes Prés, když mě Claire držela pod paží. Jistě jsem cítil šílenou radost a byl jsem šťastný, že jsem s Claire, spojen a ani vzpomínky na můj ošklivý plán toto štěstí nenaruší. Ale po Noblecourtově návštěvě v Simartově ulici se semlelo všechno tak rychle, že jsem si na to vzpomínal jen matně.

Abych zachoval zvyky, přišel jsem na bulvár SaintGermain a požádal jsem ji o ruku. Měl jsem na sobě stejný tmavý oblek. Pro zpestření jsem si vzal elegantní kravatu, kterou jsem si bral jen za určitých okolností. Měl jsem ještě dobrou půlhodinu času, tak jsem se poflakoval po fakultě. Studenti na můj účet pronášeli stupidní vtipy, ale dnes si mohli říkat, co chtěli.

Naposled jsem si upravil uzel na kravatě a zazvonil jsem.

Otevřel mi správce domu. Ocitl jsem se v prostranné hale a čekal jsem. Jeden ze salonů měl okna na bulvár. Závěsy byly zatažené, aby sem hluk z bulváru tak nedoléhal.

Profesor Noblecourt s manželkou vás očekávají. Má úcta. Sedněte si, mladý muži. Mohl bych se ucházet… Jistě víte, pane Dalbane… S vážným ksichtem jsem přistoupil na tuto maškarádu. Pro mě to byla obyčejná fraška, ale pro Noblecourtovy to znamenalo mnohem víc. Pro ně to byl ceremoniál. Ostatně ocitl jsem se ve světě, kde všechno toto ještě existovalo, dalo by se říci přetrvávalo, kde byly tyto obyčeje tak hluboce zakořeněné, až to hraničilo s noblesou.

„Udělal byste nám laskavost a přišel na večeři s vaší paní matkou. Řekněme příští pátek?“

„S radostí. Děkuji vám.“

Navzdory těmto okolnostem byla má matka zapojena do všech společenských událostí. I její život se změní. Odejdu z domu, šéf mi slíbil, že rychle obstará pro novomanžele byt a v květnu se jí narodí první vnouče.

Jeanine Dalbanová, rodačka ze Seineet Marne, přijímala tyto změny s rozvahou, jakoby až s orientálním fatalismem. Šlo jí především o synovo štěstí a v Claire objevila podobné děvče, po jakém toužila před dvaceti lety. A třebaže byl první kontakt s Charlesem Noblecourtem velice delikátní, začali k sobě pociťovat vzájemné sympatie. Všemocný nepozorovaně obdivoval šarm té ženy a matka byla okouzlena velkým dobrákem, jakým chirurg byl.

„Berete si za manželku…“

Trochu nesmělé ano a tlak Claiřiny ruky na mé paži.

Kněz, který nás oddával, mluvil o naději, mládí a mírovém poselství v těchto hektických dobách.

Ano, doba byla skutečně těžká, ale v den své svatby jsem na to nechtěl myslet. Claire v bílém závoji byla krásná a blízko mě.

Bylo to setkání dvou světů. Nevěřil jsem, že se někdy setkají. Můj děda Basile Truchot pil šampaňské v koutě salonu na bulváru SaintGermain. Se svou protézou se pohyboval docela dobře. Popravdě řečeno, nehodil se sem. Ani ta široká vlněná vesta, kterou měl na sobě, se sem nehodila. Příliš to kontrastovalo s mým elegantním tchánem, synem starého Noblecourta, který mému dědovi amputoval nohu v Chernin dés Dames během krvavých bojů první světové války. André Levy, Bastien, Truchotovi a vyšší lékařské kruhy. Byla to zajímavá směs. Jakémusi Pierru Dalbanovi se podařilo svést jakousi Claire Noblecourtovou. Překročil jsem společenské bariéry, které se tyčily všude. Tak proč najednou ten pocit roztrpčení? Že by to byl jen kariéristův vrtoch?

A co když jsem měl tento slavnostní den tušení, že každá šťastná událost má v sobě zárodek sebezničení?

Druhá část

CLAIRE

Seděl přede mnou na posteli z kovových trubek a na hrubé nemocniční přikrývce. Seděl tu i se svými myšlenkami, starostmi, šťastnými chvílemi a nadějí. Žil, a já jsem ho už viděl mrtvého. Pečlivě jsem na té mladé a zarostlé tváři zkoumal stopy, důkazy a znaky jeho osudu.

Plicní rakovinu, která ho požírala, nedokázala ještě současná medicína léčit. Byl ztracený. A já jsem to věděl. Věděl jsem o jeho nemoci všechno. O rentgenových snímcích, histologických zkouškách a hrozné prognóze. Poprvé jsem narazil na problém, že se pacientovi nesmí říct, jaký je jeho skutečný stav. Je třeba se na něj usmívat a říkat mu, že jde o banální plicní virové onemocnění, které začíná kašlem a vykašláváním krve. Když užije několik pilulek a dostane předepsané injekce, všechno bude v pořádku, že?

U těchto smrtelných nemocí se mlčelo. Takový byl ve Francii zvyk. I když jsem na tuto věc neměl ještě vyhraněný názor, nepovažoval jsem to za nejlepší řešení. Ve Spojených státech se lidem s rakovinou říkala pravda. Přesně jim vysvětlili šance na přežití. U nás omerta mafiánský zákon mlčenlivosti vládla všude, bez rozdílu. Přednosta oddělení profesor Gamelin ho také respektoval, i když to byl nesmírný dobrák. Uvažoval jsem, čemu bych dal v podobném případě přednost. Určité pravdě. Od chvíle, kdy jsem se dennodenně setkával se smrtí, byla mi blízká.

Poprvé jsem se s ní setkal, když jsem byl na stáži v nemocnici Lariboisére. Jako posluchači první ročníku jsme dělali externům jen administrativní práce a vyplňovali jsme papíry při příjmu. Byl jsem sympatický jednomu pětatřicetiletému chlapíkovi, který byl majitelem garáže na Montmartru. Trpěl těžkou migrénou.

Toho dne jsme šli na přednášku přednosty kliniky a do společného nemocničního pokoje, kde jsme se na ubohých pacientech učili píchat injekce, jsem se nevrátil. Extern mi podal stříkačku a poprosil mě, abych ji píchl majiteli garáže.

„To je intravenózka. Dnes ráno se necítil moc dobře.“

Byl bledý a ležel na postelí bez hnutí. Opravdu nebyl ve formě. Rychle jsem od něj odvrátil zrak, aby na mně nepoznal, jak jsem nezkušený. Stáhl jsem mu předloktí. Žíla se pohybovala, ale přece se mi ji podařilo napíchnout. Sotva jsem píst stlačil, přiblížil se ke mně extern.

„Vidíš, co ta tvoje injekce způsobila?“

Trvalo dobré tři minuty, až jsem pochopil, proč extern vybuchl ve smích. Nebyl jsem příčinou pacientovy smrti, ale obětí kruté lékařské tradice, obětí černého humoru mediků.

Druhý den jsem asistoval při jeho pitvě. Aby nám ukázali příčinu smrti, rozřezali temeno lebky napůl. Měl obrovský a akutní mozkový nádor, který narušil nejdůležitější buňky organismu. Zdálo se, že úžasné tajemství života, které jedné noci začalo, pro nic za nic skončilo. Poprvé jsem se nad podstatou tohoto problému zamyslel. Kdo jsme? Odkud přicházíme? Kam jdeme? Je to možné brát s humorem, jako Pierre Dač, který říkával: „Přicházím z domu a tam se i vrátím!“

Můj nemocný rakovinou viděl, že jsem se zamyslel, a usmál se na mě. Usmál jsem se též a tvářil jsem se vesele.

„Dnes je to už lepší! Horečka vám klesla a jsem si jistý, že už tak netrpíte.“

„Ano, doktore, cítím se trochu lépe.“

Co měl na to říct? Možná ani jemu nebyla tato komedie vhod.

Chystal jsem se přejít k další posteli, když mě sestra upozornila, že mě můj tchán Charles Noblecourt potřebuje k těžkému případu na klinice v Hortensias. Můj tchán Noblecourt. Chtěl jsem, aby tato slova zopakovala ještě jednou, ale Všemocného není možno nechat čekat.

Před kostelním nádvořím chrámu Matky Boží pršelo, ale chodníky v Neuilly už pokryl únorový sníh. Jediným rozdílem mezi Paříží a tímto předměstím bylo 45 stupňů, jestliže se vůbec o aleji parku Hortensias dalo hovořit jako o předměstí.

Strážkyně haly, šarmantní Germaine, mi nemohla odpustit, že jsem si vzal šéfovu dceru. Třebaže dobře neviděla, protože byla krátkozraká, i tak se otočila, když uslyšela svůdcovy kroky ozývající se na mramorové dlažbě. To mi vůbec nevadilo, abych ji nepozdravil ještě zdvořileji, než bývalo zvykem. Moje vztahy s ostatním personálem kliniky se však očividně změnily. Už jsem nebyl jen podružným Noblecourtovým pomocníkem, ale jeho zetěm, prostřednictvím Claire částí jeho těla. Zdálo se, že trochu autority a štěstí přešlo i na mě. Samozřejmě, že jen trochu. Například mě každý zdravil. Navíc se v šatně pro chirurgy objevila i kovová skříň s mým jménem. To byl oficiální důkaz mého úspěchu.

Právě jsem si natahoval kalhoty, když vešel Všemocný: „Ach tady jste, Pierre. Na tuto otevřenou frakturu zlomeniny použiji fixátory, o nichž jsem vám už říkal!“

Do detailů mi vyprávěl o programu a oči mu zářily jako labužníkovi, když čte jídelní lístek. Od 29. listopadu jsem byl Pierre, ne můj malý Pierre nebo pan Dalban. Znamenalo to, že jsem členem rodiny. Musel jsem uznat, že Charles říkejte mi Charlesi byl fajn. Když jsem nebral v potaz rodinné zázemí a jiné výhody, nestal by se bez svých charakteristických vlastností chladnokrevnosti, inteligence a přizpůsobivosti tím, čím byl.

Když Charles Noblecourt viděl, že je svatba s Claire nevyhnutelná, snažil se místo mudrování vidět jen dobrou stránku věci. V hloubce duše toužil po synovi chirurgovi. Za několik let ze mě systém udělá uhlazeného, konformního měšťáka a mohu se stát dobrým profesorem. Nakonec, v tomto světě se rodinná jména spojovala. A budoucí chirurg pařížských nemocnic Pierre Dalban Noblecourt zachová dynastii.

Napjaté vztahy jsem měl spíše s Adeline Noblecourtovou, rozenou Beaumontovou. I když se Adeline vdala za otcova asistenta, po němž nikdy netoužila, neodpustila své dceři, klášterní chovance, že nezasvětila svou lásku Bohu. Byla to u ní zatrpklost, žárlivost, nebo frustrace? Na tom nezáleželo.

Bernstein už pacienta uspal. Byl to mladý muž, kterého srazilo auto. Takové případy se obyčejně posílaly na úrazové oddělení státních nemocnic, ale příležitostně to dělal i Všemocný. Chlapcův otec, významný velkoobchodník s látkami v Sentier, profesora oslovil a poprosil ho, aby se ho osobně ujal. „Ať to stojí cokoli, pane profesore. A samozřejmě na vaší klinice.“

Začal jsem chápat, odkud klientela v Hortensias pochází. Pro pacienty platilo jen jedno pravidlo: musí to dělat nejlepší. Ať to stojí, co to stojí. Sazby však nebyly příliš vysoké a já jsem až po letech pochopil, že lékaři mají úctu jen k těm, kteří královsky platí.

Poslíček právě přinesl z Beaujonu poniklovanou krabičku, v níž byly vnější fixátory. Byly nazvány podle něho a udělaly mu pověst i za hranicemi.

Noha rozdrcená nárazníkem nevypadala pěkně.

„Pierre, na co myslíte? Myslím, že to bylo téma vaší písemky?“

Tři týdny před svatbou jsme společně s Claire dělali zkoušku na interny. V podstatě jsme měli štěstí, že jsme tuto otázku dostali, i když bychom zvládli i jiné. Mohli jsme s optimismem očekávat ústní zkoušku.

„Zmínil jste se o vnějších fixátorech?“

„Jen opatrně, pane. Promiňte, Charlesi.“ Nemohl jsem si zvyknout oslovovat ho křestním jménem. Potřeboval jsem na to víc času. „Vaše metoda je příliš nová a členové komise jsou konzervativní. A jsou mezi nimi i takoví, co vás pomlouvají.“

Tímto zjemňujícím výrazem jsem mu chtěl naznačit, že Všemocný nemá jen přátele. Pomalu jsem začal do soukolí tohoto organismu pronikat. Přátelé, vztahy, odpůrci, vícero přihrádek, do nichž bylo možné kolegy zařadit. V tomto světě vám nikdo nic nedaroval.

„Tím hůř pro pomlouvače a tím lépe pro našeho pacienta, pana Jakubowského mladšího.“

Očistil okraje rány a začal prohlížet ohnisko fraktury. Snímky fraktury byly rozvěšeny na negatoskopu: krátký šikmý sval.

„Při tolika poškozeních nemůžeme použít klasický osteosyntézní materiál, chápete, Pierre. To bychom riskovali.“

Vyslechl jsem další soukromou přednášku na vysoké úrovni. Charles zeširoka a vzrušeně hovořil o své průkopnické práci.

„Před několika lety, když jsem ještě venkovní fixátory nevynalezl, byla v podobných případech nezbytná extenze a kůže se nezasílá. Taková léčba s sebou přinášela riziko. A teď vidíte! Princip je jednoduchý: když tuto složitou frakturu není možno fixovat pomocí sádry ani reponovat přišroubovanou ploténkou, spojíme dva kostní fragmenty kovovým zařízením nedaleko ohniska fraktury. Pokud jde o sešití kůže, je to jednoduché.“

Noblecourt všechno okomentoval a zároveň pokračoval v práci. Frakturu reponoval pomocí silných kleští tak, že spojil příčné ostrohy dvou vnějších okrajů. Pak vyňal z krabičky speciální hřeby dlouhé asi deset centimetrů. Takové byste nenašli ani u stolaře, ani u zámečníka.

Když zatloukal hřeby skrz kůži kolmo na kost asi deset centimetrů nad ránou a pod ní, držel nohu pevně. Všechny hřeby byly umístěny příčně skrze velkou kovovou tyč fixátoru. „Tak a je to!“

Úžasné. Tato podpěra dostala stehenní kost do správné osy, dva kusy holenní kosti byly vyrovnané a vypadaly jako jeden. Všechno dělal s očividnou lehkostí. Po letech jsem už jisté chirurgické zkušenosti nabyl, a čím jsem byl starší, tím víc jsem byl přesvědčený, že dobře vykonaný operační úkon musí v očích nezkušeného pozorovatele, jakým jsem momentálně já, vypadat lehce a samozřejmě. Ale ještě nebyl konec. Charles zase začal se svou vynikající přednáškou a zeptal se mě: „Co teď uděláte, Pierre?“

„Zašiju ránu tak, abych přikryl kost.“ Byl to jen žert. Začal mi vysvětlovat, co všechno je ještě třeba udělat:

„Nezapomeňte, že jsem musel odstranit trochu kožního vaziva. Není možné okraje jen jednoduše zašít. Za několik dní by se stehy uvolnily a obnažila by se kost. A dovedete si představit možné následky. Protože kůže je na noze relativně neroztažitelná, je třeba udělat následující.“

Otočil nohu, aby měl přístup k lýtku, na němž udělal asi dvaceticentimetrový řez. Okraje oddělil, aby byla kůže v rovině šlachové blány, a postupoval dopředu, kde nebyl tlak, a tam ji sešil. Kožní transplantát ze stehna mu posloužil k vyplnění odlehčujícího řezu na lýtku.

A je to. Noblecourt se usmíval jako malé děcko. V této chvíli jsem se ptal sám sebe, zda v mém manželství s Claire, navzdory tomu, že jsem ji miloval, nebylo hlavní výhrou to, že jsem se stal asistentem profesora Noblecourta.

Philippe Dalban Noblecourt hltavě pil z růžového prsu, který Claire vykukoval z pootevřeného živůtku. Bylo to fascinující. Něco se ve mně zrodilo právě ve chvíli, kdy přišel na svět. Silný a vzrušující cit, cit pro rodinu. Ano, byl jsem otcem rodiny. Otec rodiny, dvě slova, která jsem si neustále opakoval, třebaže jsem jejich význam plně nechápal: Claire, Philippe a já.

Do pokoje s výhledem na bulvár Saint Germain pronikalo červnové slunce. Tato místnost patřila k těm, které jsem poznal ve chvíli, kdy jsem začal žít pod jednou střechou Všemocného. Čekal jsem, že nám Charles Noblecourt najde slíbený byt. Před svatbou by mi ani ve snu nenapadlo, že budu bydlet na takovém místě. Bylo tu dvanáct hlavních místností, nepočítaje v to různé přilehlé místnosti, jako prádelna, komora a kuchyně. Tento hrdý palác postavili v minulém století pro velkoburžoazii, která neměla dostatek peněz k získání domu v sousední aristokratické ulici Varenne.

Celý byt mohl mít šest až sedm set čtverečních metrů. V zadní části byly dvě místnosti, které sousedily s Claiřiným pokojem. Dohromady tyto tři místnosti tvořily oddělený byt, který jsme měli k dispozici. Byla to pracovna s knihovnou, Philippův a náš pokoj. Byl na konci dlouhé chodby, která vedla do bytu Noblecourtů, takže jsme nebyli rušeni.

Za několik dní jsem se přesvědčil, jak si člověk rychle zvykne na luxus, na pěkné věci a na neomezený prostor. Komfort je jako past na myši, z níž se nedostanete. Ošklivý kredenc v Simartově ulici, kde jsem měl uloženy všechny pozemské statky, se proměnil v prádelníky, nestydatě jsem si ukládal šaty do obrovských vestavěných skříní, nebo lépe řečeno dělal to za mě jeden ze sluhů.

Využíval jsem všechny výhody plynoucí z pozice zetě bez falešného studu. Společně s Claire jsme se připravovali na konkurs. Vedl nás Weil, který jednou týdně přicházel, aby své maličké vyzkoušel. Nemluvě o znalostech Všemocného, který mi byl ochoten vždycky všechno vysvětlit, abych to nemusel dlouhé hodiny vyhledávat v knihách. Pomalu jsem se dostával mezi privilegované, kteří mají budoucnost předurčenu.

Výsledek předčil všechny mé naděje. Claire a já jsme ústní zkoušky dělali ve stejném turnusu. Byla precizní a klidná, navzdory tomu, že už byla v osmém měsíci, a mě si dokonce vyslechli. Pánové z komise nám dali nejvyšší známku. Když se to sečetlo s body z písemky, umístila se Claire na patnáctém a já na druhém místě. I když je pravda, že až na druhý pokus. Na Charlesovi bylo vidět, že je nadšený. I když nesporně sehrál úlohu při ústním hodnocení, neměl žádný vliv na písemku, která byla anonymní.

Sedmého května, přesně čtyři týdny po ústní zkoušce, porodila Claire Philippa. Mého syna, kterého i kojila.

Byl jsem na toto malé stvoření nesmírně hrdý. Považoval jsem ho za svůj nejcennější majetek. Měl jsem různé obavy, jako například: „Myslíš, že mu zůstanou modré oči?“

Moje manželka, budoucí dětská lékařka, se shovívavě usmívala nad mou otázkou, kterou jsem myslím řekl už posté. „To se ještě nedá říct. Barva očí se může změnit, víš to tak dobře jako já!“

Ano, ale chtěl jsem se ujistit. Ty nádherné Noblecourtovské oči bylo to nejkrásnější, co mohl z jejich strany zdědit. Myslím po fyzické stránce.

Adeline Noblecourtová tiše vešla. Přišla se podívat na vnuka a vyrušila nás v rozhovoru. Dcera profesora Jeana Beaumonta chirurga pařížských nemocnic, vedoucího katedry chirurgie trávicího ústrojí na lékařské fakultě v letech 1925-1938, prezidenta Chirurgické učené společnosti, nebyla žádná krasavice. Když se ze svazku s Charlesem Noblecourtem narodila krásná Claire, musel se stát jistý druh genetického zázraku. Má tchyně byla tím výsledkem tak překvapená, že zůstala raději při jednom dítěti a manželské lože opustila. Zařídila se v pokoji, který sousedil s manželovým. Byly to milostné důvěrnosti, které znali jen vyvolení. Mně to bylo k smíchu.

Teď jsem již chápal, co ji to stálo, když se odhodlala navrhnout dceři radikální řešení prvního těhotenství. Bigotní a málo přitažlivá Adeline musela při zpovědi za takovou hanbu hrozně pykat. Od Claire žádala pouze tolik, aby Philippa neporodila dříve než v srpnu. Tedy devět měsíců po svatbě.

Ale všechny tyto krásné teorie se rozplynuly před reálnou přítomností ovoce hříchu. Takový rozkošný chlapík měl právo na všechno. Kromě jednoho, aby ho tchyně uznávala. Přistoupila ke své dceři. Já jsem pro ni byl vzduch.

„Nezapomeň, že dnes přijde na večeři Jacques Balfleau. Buď tak hodná a vhodně se obleč.“

Poslední slovo zdůraznila a škaredě se na mě podívala. Když už jsem neměl na programu svádění její dcery, začal jsem ji kazit. Džíny, které na můj podnět začala nosit, byly fantasticky vyzývavé. Přímo neslušné. Zdůrazňovaly anatomické tvary, které… Och, maminko, jak jsem vás jen miloval!

„Nebojte se, maminko. A Pierre si vezme kravatu. Že, Pierre?“

Adeline se raději zdržela otázky, kdo že ten Pierre vlastně je, a odešla.

Tahle etiketa na bulváru Saint Germain mě strašně otravovala. Claire své matce vykala, ale otci tykala. Džíny byly zakázané a kravata při jídle byla neodmyslitelná. V životě jsem neměl v naší rodině tolik problémů. Ale co se dá dělat. Už jsem nebydlel v Simartově ulici. Ta byla daleko.

Ani dnes neumím přesně definovat, co jsem od svatby se slečnou Noblecourtovou čekal, mám na mysli materiální stránku. Že budu dřív jmenován internem a budu mít úspěch, tím jsem si byl jist. Ale všechno bylo mnohem složitější, protože jsem se do Claire upřímně zamiloval a oženil jsem se s ní, ať už to bylo výhodné, nebo ne. Neustále jsem měl sklony obviňovat sám sebe a vztah ke Claire mě aspoň trochu omlouval.

Vůbec jsem nepřemýšlel o finančním dosahu tohoto svazku a co bych udělal, kdybych měl rodinu živit sám. Byl jsem jako bohatý pasák, který sám hraje odpornou roli vydržovaného muže šviháka, který se podobal dvacetiletým holkám, jež se vdávaly za sedmdesátníky. Dozvěděl jsem se, že jsem se oženil s velice bohatou ženou, která měla slušný majetek. To bylo v mém manželství jedno z překvapení.

Když profesor Jean Beaumont v roce 1939 zemřel, byla Claire roztomilé desetiměsíční batole. Děd jí v testamentu odkázal polovinu svého majetku. Druhou polovinu odkázal dceři. Minulého roku dosáhla Claire plnoletosti a stala se majitelkou několika bytů, cenných papírů, obligací, vlněné punčochy plné zlatých dvacetifranků a šperků po babičce.

A proto jsem si vzal kravatu a nosil jsem drahý na míru šitý flanelový oblek.

Nakonec, bylo to jen přechodné. Claire jsem slíbil, že budeme žít jen z našich dvou platů. A citroen, který mě přinutila koupit, jí splatím, jen co budu moct.

I když bylo ještě vidět, byly ve velkém salóně rozsvíceny všechny lustry. V létě se stmívá pozdě. Právě přišel Balfleau s manželkou, kterou jsem neznal. Ale o nic jsem nepřišel. Vypadala jako tchynina dvojnice.

Balfleau zářil. Právě ho jmenovali primářem oddělení na avenue Victoria.

„Blahopřeji, milý Pierre,“ řekl mi. „Viděl jsem Philippa. Je překrásný! Nakonec, proč by ne.“

„Děkuji, Jacquesi.“

Claire objala chirurga, který skoro patřil do rodiny. Já jsem mu podal ruku.

„Mluvili jsme o vaší kariéře, Pierre,“ řekl Noblecourt. „Začal jste si místo interna hledat, nebo jste požádal o odklad vojenské služby?“

Armáda, vojenské povinnosti a ještě válka v Alžíru. Ale člověk si, když je mu dvacet let, dobu nevybírá. Francie mě potřebovala, aspoň tak to oznamovaly plakáty vylepené na zdech hlavního města. Nebyl jsem si však jist, zda jí chci vyhovět. Nebylo to kvůli nějakému antimilitarismu nebo politickým vrtochům. Prostě mi bylo proti srsti, že nebudu s Claire a Philippem.

„Myslím, že odjedu hned. Později by to pro mě bylo mnohem těžší. Musel bych na dva roky přerušit studium. Už jsem poslal papíry a mezi brance mě zařadí prvního července. Nejprve to bude základní vojenská služba a v říjnu, listopadu Libourne. Nakonec všechno záleží na tom, kam mě přidělí. Jen první čtyři jsou hned podporučíci a mohou si vybrat služební zařazení.“

„Libourne,“ zabručel Balfleau a zvedl nos od sklenice s portským. „Nebudete se tam nudit. Je tam dobré jídlo, vína.“

Ale Charles Noblecourt se kasárenským vzpomínkám svého zástupce vysmíval. Zajímala ho jen má kariéra:

„Budete pracovat jako obyčejně, že, Pierre?“

K tomu nebylo třeba komentáře. Ano, budu pracovat jako obyčejně, abych byl hned důstojníkem, protože důstojníci dostávají vyhovující žold, který budu potřebovat na cestu zpátky. Chtěl jsem si vybrat námořnictvo. Možná v tom byla touha po exotice.

„Nemíníte jet do Alžíru?“

Bylo vidět, že se Všemocný zlobí. Zbledl a svraštil obočí. Něco nebylo v pořádku. Hrozné, ale asi jsem neměl cit pro povinnost.

„Pierre, nerad se míchám do věcí, které se mě netýkají.“ Na chvíli se odmlčel, pak pokračoval. Naopak, velmi rád se míchal do věcí, které se ho netýkaly, ale nechtěl to ukazovat. „Ale leží mi na srdci vaše budoucnost. Mohl bych vás před vojenskou službou ochránit. Mám styky s jistými lékaři na nejvyšších místech, ale nepovažoval jsem to za vhodné. Mohl byste jít k pěchotě, a právě do Alžíru.“

„Tati, to je přece šílenství.“

Claire rázně zasáhla, ale otec ji přísně zakřikl: „Claire, prosím tě!“

V krku mě cosi šimralo a chtělo se mi smát se. Na jedné straně povinnost, na druhé rodina.

„Drahý Pierre, v určitých povoláních je třeba být vzorem. Alžír je povinnost.“

Vzorem v očích nevím jaké zpátečnické morálky. Vždyť mě mohli od vojenské služby i osvobodit, i když takového chlapa vždycky podezřívají, že má tělesnou vadu, a pokaždé se najde dobrý přítel, který si na to v pravou chvíli vzpomene. Nebo jsem mohl dostat místo v nějaké ulejvárně ve Francii. Ne, musel jsem si vybrat Alžír. A s nejlepším zařazením v Libourne.

„Neztratíte koneckonců dva roky a vojenská chirurgie je vzrušující,“ řekl na závěr Noblecourt.

Konec kapitoly. Podrobit se, nebo se vzdát. Jistě, měl pravdu. Když se chci stát velkým šéfem, musím hrát hru až do konce.

Charles změnil téma rozhovoru. Začal mluvit o neobvyklé shodě okolností, kterou zjistil těsně před svatbou, když listoval v otcově zápisníku. Vojenský lékař, budoucí profesor Noblecourt, provedl amputaci jistému Truchotovi v Chernin dés Dames. A tento statečný člověk byl můj dědeček a otec půvabné Jeanine Dalbariové. Neuvěřitelné, že?

V Philippových žilách kolovalo trochu druhotřídní krve Truchotů, která se smísila s krví Noblecourtů. Prolínaly se léta a světy. Válka ve čtrnáctém a válka v Alžíru, statek u Melun a bulvár Saint Germain.

Komorník Armand přišel ohlásit, že madam podává večeři. A divadlo začalo znovu.

Měl jsem hroznou migrénu, chtělo se mi spát, na všechno zapomenout, a přitom jsem nemohl ani na vteřinu zamhouřit oči, protože mi do tváře šlehala voda. Sidi Okba se plavila rozbouřeným Středozemním mořem k jižnímu mysu. „Moře je trochu rozbouřené,“ oznámil kapitán. Já bych řekl, že je to bouřka, ale nejsem námořník.

Příď lodě se v pravidelných intervalech ztrácela ve vzdouvajících se nazelenalých vlnách. Pod zdviženou zádí byl slyšet hukot na plné obrátky běžícího šroubu, který až do poloviny trčel z vody.

Každou chvíli jsem ztrácel rovnováhu a snažil jsem se držet zábradlí. Raději jsem zůstal v lijáku. Kdybych si lehl v kajutě na postel, měl bych žaludek jako na vodě. Loď zlověstně praskala. Na všechno jsem myslel, na kulku, granát, i na probodnutí nožem, ale ne na to, že ztroskotám někde mezi Marseille a Alžírem.

Několik metrů po mé pravici se objevil chlápek v uniformě. Vyšel z podpalubí, chytil se zábradlí a div že nezvrátil i vnitřnosti. Chytil jsem ho kolem ramen, aby se příliš nepotácel. Měl skleněný pohled, v koutku úst trochu slin a ve tváři byl zelený. Byl podobný lidské trosce, jakou jsem byl před chvílí i já, když jsem se objevil na palubě. Na čerstvém vzduchu se mu začala pomalu vracet červeň do tváří.

„Už je mi líp. Zkurvené počasí!“

„Ta vratká loď to nevydrží!“

Čekal jsem, že mi odpoví. Potřeboval jsem, aby mě ten chlápek uklidnil, i když nebyl o mnoho zkušenější než já.

„Ale ne! Už jsem viděl jinačí věci! Nastupuješ stálou službu, nebo se jen vracíš? Mám do civilu už jen tři měsíce. Měl jsem štěstí. Převeleli mě do Alžíru. Pěkný život! Mám několik adres děvčat, tak.“

On aspoň dodržoval morálku. Já jsem během několika hodin úplně zapomněl na to, že jsem otcem rodiny, věrným manželem. Úplně jsem zapomněl na pařížský život, na studia. Zapomněl jsem na všechno. Uvědomil jsem si, že když člověka ovládají bolest a nemoc, nemyslí na velké city, o nichž se domníval, že jsou podstatné. A ještě navíc ta mořská nemoc! Biologické příznaky a analýza nemocí mě nezajímaly. Byl jsem prostě člověk, kterému se chtělo strašně zvracet!

Paříž byla daleko a mé ambice se mi zdály směšné. Znovu jsem byl sám jako moje matka. Když jsem odjížděl, byla velmi znepokojená. Stejně jako Claire. Využiji vůbec ty dlouhé měsíce? Nebude to ztráta času a energie? Slituje se nade mnou osud? Ne, všechno je v pořádku. Mám třiadvacet let a na chudého chlapce z Montmartru jsem to až dosud zvládl celkem dobře.

„Dejte mi to, poručíku!“

Když mě do této uniformy oblékli poprvé, ani jsem se nepoznal. Naštěstí velký usměvavý seržant, který mi zanesl vojenský kufr do zadní části ambulance, mi podle předpisů zasalutoval a já jsem se dal do smíchu.

Poddůstojník na staničním nástupišti v Constantine mě zpozoroval hned. Nebylo to těžké, protože jsem měl červené nárameníky a bylo na mně vidět, že nevím, kam mám jít.

Byla tu taková vlhká zima, jaká bývá v Paříži v listopadu. Po vylodění v Alžíru se všechny mé představy rozplynuly: neviděl jsem ani palmy, ani velbloudy, ani modré nebe, ani fezy a pálící slunce. Bílý Alžír se mi pod hustými mraky zdál špinavý. Nízké a těžké mraky mi připadaly jako poklička na tlakovém hrnci, který už už vybuchne. Válka.

Seděl jsem ve vlaku a před očima mi defilovala krajina. Třebaže se zdála klidná, skrytý konflikt byl zjevný. Nikdo si mě nevšímal, protože jsem byl v uniformě. Měl jsem pocit, že jsem průsvitný. Občas jsem v očích Berbera spatřil záblesk. Všiml si mých červených nárameníků. Tehdy jsem si uvědomil, že jsem důstojník a patřím k vojenským lékařům.

„Nebudete ozbrojen. Vaší nejlepší obranou je, že jste lékař. Naše uniformy znají dobře a o armádní zdravotní službě mají celkově dobrý názor.“

Sedl jsem si do sanitky k seržantovi s červeným nosem, který prozrazoval vysoký obsah alkoholu v alžírských vínech. Doprava tu byla hustá a začínal jsem chápat ironické poznámky kamaráda z lodě.

„Chirurgové tu práci mají, ale ne takovou, jakou čekáš. Samé úrazy, zranění a automobilové nebo kamionové nehody. Od začátku vojenských akcí došlo k většině zranění na cestách, a ne při střelbě.“

Sanitka uháněla se spuštěnou sirénou. Šofér šlápl na plyn pořádně. Ať se mládí vydovádí, ale já bych si rád ještě požil.

Jak jsme se vzdalovali od silnice, cesta stoupala a kroutila se. Staré město mi nepřipomínalo nic, co jsem znal. Když jsme vyjeli na náhorní plošinu, objevil se před našimi zraky velkolepý horizont.

„Kam až pojedeme?“

„Špitál je tam, úplně nahoře!“ odpovídal.

Myslel jsem si, že zpomalí, ale právě naopak. Sešlápl plynový pedál až na podlahu a pokračoval dál v rozhovoru.

„Hm, musíte být jakési velké zvíře, když mě velitel Schmidt požádal, abych pro vás přijel na stanici. Jiní čekají na autobus, nebo si vezmou taxi. Tak je to!“

Poslední smyk a auto zastavilo na dvoře nemocnice Laveran. Seržant mi podal ruku:

„Jmenuji se Gauthier. Jsem jedním z ošetřovatelů na chirurgickém oddělení. Možná se uvidíme, jestli tu zůstanete. Dám vám kufr do vašeho kumbálu. To je tam, v těch prefabrikovaných barácích. Schmidt vás čeká!“

Postavil jsem se do bezvadného pozoru. Muž v bílé košili seděl za malým psacím stolem a podepisoval poštu. Udiveně zdvihl hlavu.

„Dobrý den, Dalbane. To salutování si nechejte na dvůr nebo na ulici. Tady jsme kolegové.“

Byl plavovlasý a vypadal celkem sympaticky. Zvědavě se na mě zahleděl se zjevným nepřátelstvím a nevraživostí. Ale to ještě nic nedokazovalo. Aspoň jsem si to myslel. Hned mi podal informace:

„Vyjdu s barvou ven, aby nedošlo k nedorozuměním. Šéfem je plukovník Villetier. Já vedu operační oddělení. Villetier dostal z Paříže speciální poštu a několik telegramů, které se týkaly vás.“

Nastalo ticho. Byl jsem velice překvapený a bylo to na mně také vidět. O této korespondenci, kterou podepsal Charles Noblecourt, jsem nevěděl. Děkuji, tcháne. Měl velký vliv a chtěl mi to dokázat.

Schmidt se chtěl trochu zalichotit:

„Nebývá zvykem potkat malé génie. První extern, druhý na konkursu na interna a první v Libourne. Pěkný seznam vyznamenání. Ale já mám před protekčními dětičkami hrůzu. Proto, že Villetier a váš tchán se znali už na fakultě. Když jste dobrý, nechám vás na oddělení, když ne…“

Všemocný to určitě myslel dobře, ale nepočítal s typem, jakým byl Schmidt. Byl vůči vnějším tlakům obrněný.

Snažil jsem se svou nevinu dokázat, jak jsem to měl ve zvyku, když jsem byl ještě dítě. Chtěl jsem být upřímný.

„O nic jsem tchána nežádal, pane veliteli. Chtěl bych operovat, ale jistě víte, že nemám žádnou praxi. Žádost o odklad vojenské služby jsem zrušil před svým jmenováním. Ve skutečnosti jsem ještě ani jako intern nezačal.“

„Uvidíme, Dalbane. Zítra se seznámíte s okolím a pozítří se setkáme o půl osmé na sále.“

„Ne, ruku ne!“

Byl to ještě chlapec, myslím mladší než já. Pracovní uniformu měl samé bláto a byla na ní zaschlá krev. Pravou ruku mu zmrzačila rozbuška, která mu vybuchla mezi prsty. Křičel a dopředu odmítal hrozné následky.

Najednou jsem poznal válku. Pravá ruka. Viděl jsem sebe, budoucího chirurga, s bezmocným pahýlem na konci předloktí. Zvedal se mi žaludek ještě víc než na Sidi Okba. Myslel jsem, že zvrátím i snídani. Chlubil jsem se, že snesu všechno, co s mým povoláním souvisí, konec nohy oddělený od těla, který jsem nesl v Beaujonu, myslel jsem si, že nejsem přecitlivělý, ale silný. Ale teď jsem byl na rozpacích. Mohlo se to stát i mně. Byl to můj první kontakt s válečnou chirurgií.

Velitel Schmidt vyšel ze sálu číslo l ještě oblečený. Kývl hlavou a sotva se na něj podíval. Obrátil se na sanitáře:

„Jak dlouho má škrtidlo?“

„Skoro hodinu, pane veliteli.“

„Ach ti blbci, ti blbci! Nedokážu jim vtlouct do hlavy, že elastický obvaz je lepší. Dobře, hned se o to postarám. Všechny plánované zákroky časově posuneme. Pojďte, Dalbane.“

Raněný upadl do bezvědomí, ale čas od času se probral. V těch chvílích křičel a nemohl se smířit s myšlenkou, že přijde o ruku. Schmidt se sklonil a pohladil ho po rameni.

„Poslouchej, chlapče. Víš, kdo jsem? Musíš mi důvěřovat. Udělám všechno, abych ti ji nemusel amputovat. Slibuji.“

Chlapec přikývl, uklidnil se a zavřel oči. Schmidt mi byl čím dál víc sympatičtější. Skutečně mě mrzelo, že Noblecourt intervenoval, protože to narušilo naše počáteční vztahy. Jestli si mě velitel nechá, uběhne mi možná pobyt v Alžíru rychle.

Raněná ruka trčela z operačního pole zelené plachty a podobala se tomu typu orchidejí, které vyrůstají z kmenů stromů v amazonských pralesích. Palec byl napůl uťatý a dva poslední prsty chyběly. Dlaň vypadala jako přezrálé ovoce a ukazovák byl oloupaný.

Schmidt ránu pečlivě vyčistil pomocí kleštiček a velmi jemných nůžek. Jeho pohyby byly přesné a jemné. Byl šikovný jako Všemocný.

„Podívejte se, Dalbane: je třeba zachovat maximum, všechno, co je protkáno cévami. Rozdrcené prsty je třeba ihned odstranit, to je samozřejmé. Ale měl štěstí v neštěstí. Zůstane mu první článek palce a pokusíme se zachránit prostředník. Tak bude moci ruku aktivně používat.“

Vojenský chirurg měl chuť si důvěrně popovídat. Už nebyl tak naštvaný jako předcházejícího večera.

„Víte vlastně, že takoví vojáci jako například já jsou zakladateli plastické chirurgie? Válka ve čtrnáctém a rozsekané ksichty přinutily naše pány vynalézt takovou techniku, která by navrátila těm, co přežili, takovou tvář, aby před nimi neomdlévaly těhotné ženy.“

Bylo to úplně něco jiného než přednášky mého drahého tchána. Tady se muselo zakročit rychle, muselo se amputovat, aby byl zachráněn život. A přitom byl vžitý názor, že vojenští lékaři jsou polointeligentní debilové. Vůbec tomu tak nebylo. Schmidt byl inteligentní chlap, který se své práci skutečně věnoval.

„Víte, ne všude se s takovým zraněním zachází takto. V polní nemocnici by mu pravděpodobně ihned ruku amputovali. I tady by někteří chirurgové udělali totéž, ale raději je nebudu jmenovat.“

Možná bylo trochu pravdy na tom, že je to řezničina. Po narážkách na kompetence některých svých kolegů přešel Schmidt k intimnějšímu tématu:

„Máte štěstí, Dalbane! Pocházím z velmi skromné rodiny, ale chtěl jsem být chirurgem za každou cenu. Paříž mi byla nedostupná. Armáda mi poskytla střechu nad hlavou, stravu i studium. Pevně věřím, že jednou skončím ve Valde Grace a tam se zdokonalím.“

Tak proto byl vůči protekčním dětem zásadně uštěpačný. Nač bych mu vysvětloval, že jsem vyrůstal ve dvoupokojovém bytě v Simartově ulici? Že jsem byl taky jako on bez prachů, navzdory penězům svých tchánů? Každému nepřijde do cesty šéfova dcera. Cítil jsem se před ním trochu trapně. V pravé chvíli ho nepotkalo štěstí, ale štěstí je přece součástí talentu.

„Teď uděláme kožní transplantát.“

Schmidt na břichu raněného nařízl kůži a poraněnou ruku vložil dovnitř jako do rukávníku. Tak pokryl celou oblast prstů, kde chyběla kůže. Tuto techniku, i když byla velice zajímavá, jsem neznal.

„Teď to dva tři týdny necháme, a až se kůže ujme, přebytečné kousky odřežeme. Později, ve třetí fázi, oddělíme od sebe prsty.“

Super! Klobouk dolů, veliteli Schmidte. Ruka byla zachráněna. Takovouto chirurgii jsem měl rád. Chirurgii, která zachraňuje, ne zmrzačuje. Od této chvíle jsem věděl, čemu se budu věnovat.

Stará paní se vykláněla z balkónu. Udiveně a vystrašeně se dívala na lidi, kteří stáli na ulici, ukazovali na ni a nešetřili přitom nadávkami.

Pak se už všechno seběhlo rychle. Za ní bylo vidět siluetu vojáka v uniformě. Byl to robustní voják a zdálo se, že zatarasí celý vchod. Dav dole vyřvával a povzbuzoval starou paní, aby utekla od toho muže dřív, než bude pozdě.

Konečně se rozhodla. Překročila nízké železné balkónové zábradlí a naklonila se. Důstojník zůstal bez pohnutí, jako by se ho scéna odehrávající se před jeho očima ani netýkala. Přitom stačilo jen natáhnout ruku, aby jí zabránil vyskočit. V poslední chvíli zaváhala, a pak se vrhla do prázdna, zanechávajíc za sebou vzpomínky a všechno, co v životě prožila.

Reportérova kamera sledovala pád staré dámy až na plachtu, kterou drželo pět chlapů. Šťastně do ní dopadla. Vzápětí zmizela i oficírova silueta v okně a místo něho tam byl zedník, který rychle okno zazdil. Poslední okno budovy obrácené na západ zmizelo.

Berlín na jaře roku 1961. Záběry z této kolektivní potupy dorazily na filmová plátna do Constantine se šestiměsíčním zpožděním. I když už nebyly aktuální, byly pořád důležité. Byl to cejch hanby v srdci Evropy.

Berlín byl rozdělen na dvě části. Tisíce lidí zmizely za branami věznic. Nikdo nespočítá ženy, které si vykasaly sukně, aby překročily zábradlí balkónu jako tato stará paní. Nikdo nespočítá ty, kteří opustili všechno, jen aby měli svobodu. Komentátor uváděl čísla, která se však z minuty na minutu měnila.

Berlín, Alžír, jihovýchodní Asie. Všude samé násilí, a přitom nadále trval poválečný ekonomický boom. Spotřeba, investice a odreagování se byla nejdůležitější slova na celém světě. Vypukla studená válka. Burgess, Philby a Mac Lean zradili. Neúnavný Mao položil pod rouškou kulturní utopie základy nové revoluce. Někteří rozumní v Alžíru žijící Francouzi beznadějnost situace chápali: čas exilu se blížil.

Bylo to bláznovství a neuvědomení si vlastních činů. Byly to zlé časy. Kdo by chtěl do takového světa mít děti? Cítil jsem se téměř vinen, když jsem si představoval Phillippovy modré oči – ještě pořád je měl modré – a jeho baculaté tělíčko. Na chvíli se mě zmocnil světabol.

V kině se znovu rozsvítilo světlo. Mezi křesly jako by se klikatila demarkační čára dělící nás na dvě zóny. Napravo seděli Arabi, nalevo vojáci v uniformách a dva tři alžírští Francouzi, kteří byli v evropském slova smyslu jedinými civilisty ve městě. Oba klany se po očku pozorovaly a zdálo se, že se obávají nemístných reakcí z jedné či druhé strany.

Atentáty se množily a v Alžíru zavládl strach. Nemohla se tomu vyhnout ani Constantine.

Na Vánoce jsem měl nárok na dva dny opušťáku. Další čtyři aspiranti sloužili v Laveran už více než šest měsíců, na svátky dostali dva týdny dovolené a odcestovali do Francie. Nechtěl jsem večeřet sám a rozhodl jsem se, že raději půjdu do kina. Doufal jsem, že se trochu rozptýlím.

Dávali Císařovnu Sissi. Film byl starý více než tři roky. Viděl jsem ho v kině Gaumont Palace.

Ani klasa Romy Schneiderové mi náladu nezlepšila. Z kina jsem odešel před koncem filmu a rozhodl jsem se, že zbytek večera strávím v posteli.

Byl jsem doslova promrzlý až na kost. Proto jsem do Alžíru jezdit nemusel. Byla to ironie osudu. Bydleli jsme v prefabrikovaném kovovém baráku, který stál uprostřed nemocničního dvora. V létě jsme se tam mohli uvařit a v zimě jsme mrzli.

Můj vojenský kufr stál na stejném místě, kam ho položil seržant Gauthier. Neměl jsem odvahu ho vybalit. Bál jsem se, že když si uložím věcí do skříně, tak tady zůstanu. Ne, všechno zůstane tak, jak je, připravené k odjezdu.

Vyňal jsem jen dva díly anatomie a čtyři díly chirurgické techniky. Aspoň si vyplním dlouhé večery. Vzpomněl jsem si na 24. prosinec 1961. Zabalil jsem se do tří přikrývek a vojenského pláště. Zaplavilo mě zoufalství, ale ne krajní beznaděj. Vtom někdo zaklepal. Zjevil se Gauthier s načervenalým nosem.

„Máte jít do recepce, poručíku. Je to naléhavé!“

V nemocniční hale jsem spatřil vzdálenou siluetu. Byla to Claire.

V hotelovém pokoji bylo aspoň teplo. Ale i kdyby tam byla nevím jaká zima, nevadilo by mi to. Byla tu Claire, byla u mě. Hlavu měla opřenou o mé rameno. Už jsem nebyl nešťastný, právě naopak.

Na stole stála dobrá večeře a chladilo se šampaňské. Nakonec dopadl Štědrý večer výborně.

„Mám pro tebe dvě překvapení, Pierre.“

Začala se přehrabovat v kufru. Dárky. Nebyl jsem na to zvyklý. U Dalbanů býval konec měsíce pokaždé těžký, i v prosinci. Nikdy jsem neměl mnoho hraček ani knih. Ale vždyť překvapením už byla nečekaná Claiřina přítomnost v Constantine.

Byl jsem šťastný, plachý, neohrabaný jako nějaký školák. Uvědomoval jsem si, že žiju, že prožívám jednu z těch chvil, kdy nastala dokonalá harmonie. Měl jsem čtyřiadvacet let a před sebou šťastnou budoucnost. Měl jsem vedle sebe něžnou bytost, která mě upřímně milovala, a já jsem ji každým dnem miloval čím dál víc.

„Nezeptáš se na další překvapení?“

„Další dárek? A já jsem…“

„Jsem těhotná, Pierre.“

Zůstal jsem zticha. Philippa jsem chtěl. Nejprve to byl úskok, ale pak jsem si ho přál. Ale druhé dítě? A navíc po těch pesimistických úvahách, které jsem měl odpoledne v kině? Claire viděla, že jsem zůstal překvapený, a s obavou čekala na mou reakci.

Ve skutečnosti jsem chtěl mít početnou rodinu, ale mohl jsem ještě počkat. I tak jsem byl upřímné šťastný.

Claire se ke mně přitulila:

„Stalo se to během tvého opušťáku, když ses vrátil z Libourne. Antikoncepce není příliš spolehlivá.“

Dětsky se usmála.

„Tím lépe! Takže koncem června.“

„Ano! Aspoň se vrátíš do Francie. Otec dvou dětí a opora rodiny nemůže zůstat v Alžíru, i kdyby se do toho zamíchal otec.

Ne, nezamíchá se.“

Měl jsem před sebou jasnou a klidnou budoucnost. Někde na ulici nedaleko hotelu se ozval silný výbuch. Na chvíli jako by se všechno zastavilo. Pak k nám dolehly výkřiky a řev, který se mísil se skřípáním rychlostních skříň, neboť domorodí šoféři špatně řadili.

Do zmatku, který v ulicích panoval, vnesla trochu pořádku vojenská jednotka, která rytmicky a rázně pochodovala podle povelů a pískotu píšťalek. Sirény vyly, z nemocnice Laveran za chvíli vyrazily sanitky a udělaly za tím mumrajem poslední tečku.

Další atentát. Na ulici několik mrtvých a v hlášení službu konajícího důstojníka tři řádky. I přesto jsem byl šťastný.

Konečně jsem si začátkem března prohlédl turistické prospekty o Alžíru. Psalo se v nich o bezoblačném modrém nebi a velkém horku. Velitel Schmidt, který se mi stal skutečným přítelem, mi dal osm dní dovolené. Únor byl hrozný.

Události dostaly rychlý spád. Mezi dvěma komunitami se množily násilné rozbroje. Všude byly krev a násilí. OAS a FNL soutěžily v krutosti a ničení. Už se nemluvilo o právu, o tom, kdo má pravdu a kdo ne. Pravidlem se staly smrt a plenění.

Nemocnice Laveran byla v pohotovosti ve dne v noci. Ranění byli i na chodbách. O spánku se nedalo ani mluvit. Chirurgové bez ustání operovali a na nohách je držela jen černá káva. Sestry pracovaly už jen silou zvyku. Koncem února bylo na našich ztrhaných tvářích vidět jen únavu a vyčerpání. Velitel Schmidt se rozhodl, že nám dá několik dní volna, které jsme si měli vybrat podle funkce.

„Jeďte do Philippeville, tam je klidněji.“

Zapomenuté město na druhé straně země dýchalo klidem. Ubytoval jsem se v malém pokoji, který vedl manželský pár alžírských Francouzů. InšAlah byla jejich oblíbená odrhovačka, které jsem se chtěl vyhnout aspoň během dní strávených na písečné pláži.

Nedaleko od břehu se koupalo pár lidí. Kolem oběda se na pláži začala šířit vůně grilovaného masa. Syn mých hostitelů otevřel dveře baráku, který stál na kraji pláže. Byl bych se cítil jako na dovolené, kdyby nebyly rozhlasové informace a titulky v novinách takové znepokojující. Brzy se však s válkou setkám znova. Válel jsem se na slunci, snil jsem o Claire a o druhém dítěti, které mi měla dát.

A vtom jsme ztuhli hrůzou.

Organizace tajné armády.

Fronta národního osvobození Alžíru.

MAlah. Když Alah dá!

Ozval se křik děvčátka. Mohlo mít dvanáct let. Bylo rozkošné. Růžové plavky, které na sobě mělo, ještě zdůrazňovaly její opálenou broskvovou kůži. Běželo po písku a tvář, ruce i tělo mělo zkrvavené. Byli jsme šokovaní.

Žena ležící několik metrů ode mě se o děvčátko postarala. Já jsem vyskočil a rozběhl jsem se směrem ke skalnatému výběžku, odkud dítě vyběhlo. V malé mořské zátoce ležela na písku dvě těla. Ručníky byly rudé krví, která jim stříkala z ran. Hned jsem viděl, že muž je mrtev. Hrdlo měl rozřezané od ucha k uchu a hlava byla od těla téměř odseknutá. Žena ještě dýchala a sténala. Dohonilo mě asi dvanáct lidí. Prodavač grilovaného masa držel děvčátko v náručí. Zoufale křičelo, volalo rodiče a natahovalo ruce ke zmrzačeným tělům.

Byl jsem šokován stejně jako ostatní, ale přece jsem byl víc zvyklý dívat se smrti do tváře. Chopil jsem se iniciativy:

„Odneste ji! A jděte pro pomoc. Řekněte, aby poslali úrazovku!“

Žena byla zraněna jen na jedné straně krku. Jako by vrahové nestačili svou práci dokončit, protože je při ní překvapilo děvčátko. Byla zasažena i hlavní krční tepna a já jsem neměl po ruce nic, čím bych krvácení zastavil. Za několik minut bude srdce bít naprázdno, mozkové buňky nedostanou kyslík a poškodí se. Ale nemohl jsem tu stát se založenýma rukama. V duchu jsem si opakoval všechno, co jsem o arteriových poraněních věděl.

Když se o nic nepokusím, ta žena na slunci zemře. Před udivenými pohledy koupajících se jsem strčil prsty do rány, abych stlačil tepnu. Zdálo se, že to půjde. Krev mi stékala po ruce, ale proud se zastavil. Raněná těžce dýchala, neprobrala se však. V prstech, jimiž jsem ránu přidržoval, jsem pomalu ale jistě pociťoval křeč. Pane Bože, ať si pospíší! Ať se zachrání aspoň matka toho děvčátka!

Najednou se v tichu ozval zvuk policejní sirény. Za policejním autem jela sanitka a z ní vystoupil ošetřovatel s lékařským kufříkem, Okamžitě jsem přiložil na přeťatou tepnu dvoje velké kleště na zastavování krvácení a napojil jsem ji na infuzi, aby se jí zvýšil tlak. Mladá žena se z toho pravděpodobně dostane.

Syn mých hostitelů, prodavač grilovaného masa a pikantních klobásek na pláži, si pospíšil, aby rodičům o atentátu vyprávěl. Ti mi připravili slavnostní kuskus!

„To je díky za to, co jste udělal, pane Dalbane! Představte si, my jsme ty nešťastníky znali. Byli to lékárníci. Měli jen jednu chybu, že se zákazníky moc mluvili. Všichni tušili, že sympatizují s OAS.“

Vraždu na pláži spáchali příslušníci FLN. Ale to na skutečnosti nic nezměnilo. Viděl jsem pohled děvčátka naplněný hrůzou.

„Vzal si ji strýc. Ale říká se, že se z toho matka dostane, ne?“

V této zemi se zvěsti šířily ohromně rychle. Arabský „telefon“ fungoval naplno. Ano, matka se z toho dostane. Zůstane ji jen na celý život hrozná jizva.

„Jen jezte, pane Dalbane! Všechno je jen osud!“

Mektub. (Arabské národní jídlo.) Díky Bohu. A Alžír se ocitne v krvavém dramatu. InšAlah.

Po této vraždě jsem chtěl přijít na jiné myšlenky, tak jsem navrhl svému novému příteli, prodavači klobásek, že s ním půjdu do kina. Před filmem, který jsem už samozřejmě viděl, dávali neaktuální filmový žurnál. Ať, aspoň budu myslet na něco jiného.

Promítání bylo přerušeno. Víc než dvacet minut nebyl proud, a tak jsme z kina vyšli později. Georges se často díval na hodinky. Nechápal jsem, proč.

„Rodiče budou mít strach?“

„O to nejde! Ale hlídky, psi.“

Opuštěnými ulicemi šel těsně u zdí. Byl totiž zákaz vycházení. Došli jsme na malé náměstí. Nebyli jsme ani sto metrů od hotelu, když jsme uslyšeli chraptivý štěkot.

„Tam jsou!“

Georges se schoval do výklenku dveří. Udělal jsem totéž. Ani nevím, proč.

Na druhém konci náměstí se zjevil utíkající muž, který se vynořil z úzké uličky. Štěkot byl silnější. Přiběhli dva obrovští psi, kteří vypadali v pološeru ještě větší. Vtom psisko skočilo a zakouslo se mu do zad.

„Nehýbej se!“

Prodavač mě zastavil ve chvíli, kdy jsem se tam chtěl vrhnout. Přece se nemohu jen tak dívat! Muž upadl na zem a dva psi se na něj vrhli a kousali ho do těla, štěkajíce radostí.

Najednou všechno skončilo. Nastalo ticho, psi svou kořist pustili a odběhli k nohám dvěma chlapům v uniformě, kteří se právě objevili na náměstí. Muži na sobě měli cvičné uniformy a na hrudi se jim v měsíčním světle třpytil malý pásek. Byli to dva francouzští seržanti.

Na zapísknutí píšťalky se psi na chvíli uklidnili a s vrčením obcházeli svoji ležící oběť. Vedle klidných, vápnem vybílených domků vypadala tato scéna jako neskutečná, jako z nějakého filmu. Georges zůstal přitištěný ke stěně. Strašně se bál. Chytil mě za holá ramena, abych nevykoukl. Jeho ruka byla jako led a celá zpocená. Ale čeho se bál? Jsme Francouzi, máme hodnověrné doklady a nic jsme neudělali, jen jsme se kryli. Není třeba mít žádný strach.

Vymanil jsem se z přítelova objetí a šel jsem na náměstí k vojákům. Psi mě ucítili a už už chtěli skočit, ale v poslední chvíli je zadržel přísný povel. Dva poddůstojníci se ke mně tiše přibližovali a dívali se na mě. Neznámý, kterého psi zadrželi, začal tiše sténat.

„Vaše doklady!“

Byli mladí. O tři čtyři roky starší než já. Měli vyholené hlavy a přísné tváře, v podstatě nebyli nesympatičtí. Byli to žoldnéři, vojenští profesionálové. Podobné jsem často potkával v Laveran.

Aby nedošlo k nedorozumění, pečlivě jsem si prohlédl kapsy a vytáhl jsem vojenskou knížku. Hned, když se do ní podívali, se jejich chování změnilo. Srazili podpatky a podle předpisů zasalutovali:

„Promiňte nám, poručíku, my jsme…“

„Kdo je to?“

Sklonil jsem se nad mužem ležícím na zemi. Jeden ze psů zavrčel. Dotkl jsem se jeho kořisti. Byla to však smutná kořist. Byl to mladý, dvacetiletý Arab v džellabu (Dlouhá bílá halena obvyklá v islámských zemích.), ale naštěstí měl jen povrchová zranění na rameni a na zádech. Zopakoval jsem otázku, na niž jsem nedostal odpověď: „Kdo je ten chlapec?“

„Partyzán, poručíku. Jeden z těch mladých teroristů naverbovaných FLN, aby kladl bomby. Psi ho vyčenichali podle pachu… Oni jsou jiní než my.“

Dobře zakořeněný a pudový rasismus. To stačilo, aby vyslali psy. Jeden z vojáků si vedle mladíka dřepl a prohrabával mu ze všech stran šaty.

„Nemá u sebe nic,“ konstatoval. „Když nás uviděl, chtěl utéct. Ale jistě má ve FLN přátele.“

Když to není on, tak je to jeho bratr. Nevyvratitelná vojenská logika. Asi taková, jakou měli partyzáni, když podřezali manželům lékárníkům na pláži krk. Násilí bylo to osudové soukolí, které se šíleně točilo jako nekonečný šroub a vedlo k těmto nesmyslným úmrtím.

Dva vojáci chytili psy za obojky. Usmívali se. Očividně byli rádi, že splnili úkol. A hlavně byli spokojeni se svými psy.

„Vysíláte je často?“

„Každý večer, poručíku. Na nahánění zdejších Arabů jsou to ti nejlepší psi! Batthus jich už chytil osm. Zhebli! Přiběhli jsme pozdě, aby…“

Pokrčil rameny, jako by litoval, že líčí tak zarmucující detaily. Pes ležel u pánových nohou a vypadal jako německý ovčák v pařížském bistru. Nakonec jaký je v tom rozdíl, když vás zadáví pes, nebo dostanete dávku ze samopalu?

Přišla hlídka a rozhovor skončil. Rotmistr velel malému oddílu. Podíval se na ubohou kořist a pak se obrátil přímo na mě:

„Doprovodím vás, poručíku. Zdá se, že noc je klidná, ale člověk nikdy neví.“

Ach, jaká péče. Nemohl jsem odporovat. Kývl jsem na Georgese, který se pořád ukrýval ve výklenku, a posledních sto metrů jsme ušli v doprovodu hlídky v cvičných uniformách.

Georges beze slova přešel za barový pult a nalil dva koňaky. Byl bledý, celý se třásl a propocená košile se mu lepila na tělo.

„Proč v této zemi zůstáváte?“

„Protože je stejně naše jako jejich.“

Ukázal bradou směrem k oknu, kde byla blízká muslimská čtvrť. Několika slovy vysvětlil celý problém. Prázdné oficiální řeči a podlé skutky na situaci nic nezměnily. V této partičce krvavého pokeru musel být prohrávající. Georges a všichni alžírští Francouzi to od této chvíle věděli.

V roce 1962 podepsali v Evian zastavení palby. V ulici bylo asi padesát mrtvých. Měl jsem pocit, že je konec světa. Slovo kolonialismus už nyní nebude v učebnicích dějepisu figurovat. Nahradí jej jiná slova: rozvrat, exil, opuštění země. Za několik dní převezme dočasná alžírská výkonná moc oficiální funkce.

Je třeba za tímto obdobím udělat tečku. I když se mě osud alžírských Francouzů netýkal přímo, přece jen mě při pomyšlení na Georgese, jeho rodiče a všechny ty, s nimiž jsem se během několika měsíců v této zemi setkal, trápila jejich budoucnost. Repatriace byla pro ně posledním dějstvím.

Francouzská armáda, která přišla před šesti lety zemi uklidnit, musela území opustit. Ze Sisi Okba a dalších lodí se v Marseille vylodily tisíce vojáků, kteří už ve dvaceti poznali, co je násilí a potupa. Jen co jsem se vrátil z opušťáku v Philippeville, dostal jsem rozkaz k přeložení do pařížské nemocnice Bégin. Měl jsem už letenku, pozornost od Claire, abych se nemusel vracet po moři.

Pod křídlem caravelly společnosti Air France jsem v dálce spatřil nákladní loď, jak za sebou na tmavomodré hladině Středozemního moře zanechává zpěněnou brázdu. Byl to nádherný pohled a byla to poslední tečka za mým pobytem v severní Africe. Bilance byla celkově pozitivní. Pod Schmidtovým vedením jsem na operačním oddělení v Laverane získal množství zkušeností. S podobnými se už nikdy nesetkám.

Claire mě čekala v hale letiště Orly a v náručí držela Philippa. Už jí bylo vidět kulaté bříško. Moje žena. Musel jsem ta slova zopakovat. Tato mladá žena, již mateřství jen krášlilo, byla moje. Zapomněl jsem na všechny pesimistické myšlenky, které jsem měl v Alžíru, a toužil jsem po tomtéž, co Claire: založit si početnou rodinu. Philippe, pak dcera, byl jsem totiž přesvědčený, že druhé dítě bude dcera a další děti.

Dlouho a něžně jsme se líbali. Můj syn měl v očích slzy, protože na mě žárlil, když jsme se líbali. Došli jsme na parkoviště, kde stálo naše auto. Sedl jsem si za volant. Byl jsem šťastný, že jedu po pařížské makadamové vozovce a cítím zvláštní vůni tohoto města.

Jel jsem směrem k centru. Claire mě poprosila, abych udělal objížďku přes Elysejská pole. Přikázala mi jet až po avenue Montaigne a tam jsem v boční uličce zastavil naproti nedalekému luxusnímu butiku Christiana Diora.

„Pojď!“

Usmála se na mě a řekla mi, abych šel za ní do velkolepé budovy. Byla to přesná kopie domu, v jakém bydleli Noblecourtovi na bulváru Saint Germain. Byl jsem špinavý, neoholený a z cesty trochu unavený. Raději bych si dal teplou koupel a stiskl v náručí Claire, než s ní jít na návštěvu k přátelům. Stačil mi jediný pohled na dům a věděl jsem, co tam zase zažiju. Jen škrobenou vlídnost. V Alžíru jsem tomu už odvykl. Ale samozřejmě jsem souhlasil. Nebyl bych schopen nic odmítnout, a hlavně ne teď, hned po mém návratu. Zazvonila ve druhém poschodí. Otevřela nám temperamentní Španělka. Na černé sukni měla bílou zástěrku a vypadala jako subreta z nějaké komedie. S rozkošným přízvukem řekla:

„Taťka paní u telefon. Přijít hned!“

Téměř ničemu jsem nerozuměl. Nevěděl jsem, co tu děláme, ani proč nám Všemocný telefonoval. Claire se chovala jako v dobyté zemi. Vešla do rozlehlé chodby a rázně otevírala jedny dveře za druhými. Celá rozzářená se ke mně obrátila: „Tak, jsi doma, u nás!“

Byt, na nějž Všemocný pamatoval od naší svatby, měl tři sta čtverečních metrů, osm hlavních místností a výška stropu byla tři a půl metru. Claire tu bydlela už víc než dva měsíce. V dopisech mi o tom nepsala, chtěla mě překvapit. Podle zákona o nájemném z roku 1948 nás nestál o mnoho víc než obyčejný dvoupokojový byt na konci XV. obvodu.

Charles Noblecourt za námi přišel do velkého salonu a téměř do detailů mi všechno vysvětlil. Ze salónu byl výhled na avenue Montaigne. Měl nejméně osmdesát čtverečních metrů. Byla tam jen tři křesla ve stylu Ludvíka XV.

„Čekala jsem na tebe, že ho zařídíme spolu,“ říkala Claire. „O ničem jsem nechtěla rozhodovat bez tebe.“

„Děkuji, ale není to příliš…“

„Vůbec ne!“

Všemocný nad mými nevyslovenými námitkami jen mávl rukou. Bylo na něm vidět, že je spokojený, že dodržel slib a našel nám byt, abychom se mohli osamostatnit.

„Bydlel tu jeden z mých přátel. Bezdětný vdovec. Dělal jsem mu jednu z prvních kyčelních protéz. Když se rozhodl, že se usadí na venkově, nemohl mi nic odmítnout.“

Samozřejmě. Obyčejní smrtelníci nedovedou pochopit, že taková operace je jednoduchá jen pro takovou osobnost, jakou byl Noblecourt. Stal jsem se internem, odejel jsem do Alžíru, kde jsem získal fantastické zkušenosti z chirurgie, a teď byt. To byl třetí zázrak, za nějž jsem vděčil našemu manželství. A kromě toho jsem byl s Claire šťastný, měl jsem Philippa a čekali jsme další dítě. Toho listopadového dne mi napadlo, že to byl můj nejlepší obchod v životě, jak to cynicky poznamenal můj přítel Levy, ale i já, už v prvním ročníku.

Směšné nájemné, možnost vybrat si z nádherného nábytku Noblecourtů, přítomnost španělské subrety, kterou nám „půjčila“ tchyně. Neměl jsem nejmenší důvod si stěžovat. Měl jsem čtyřiadvacet let a cítil jsem se jako milionář.

„Po konkursu na místo přednosty kliniky dostanete první pacienty,“ dodal Všemocný. Nóbl adresa byla nezbytná.

Největší radost jsem však měl z budoucího místa a ze setkání s Claire.

Zdálo se, že profesor Henri Roger Bottat předpokládal krvácení, o nichž se Claire při posledních lékařských kontrolách zmiňovala. Porodník byl osobním přítelem Charlese Noblecourta a byl ve svém oboru nejlepší. O Claire se staral mimořádně. Dokonce nám dal i své soukromé telefonní číslo. „Zavolejte mi hned, jak začnou první bolesti. Nezáleží na tom, kolik bude hodin!“

Tvrdě jsem spal, když mě Claire vzbudila a objala:

„Pierre, miláčku, myslím, že to už začalo.“

Byly tři hodiny ráno. Z přikrývky byl cítit ostrý, štiplavý, těžko identifikovatelný pach. Claire byla spíš znepokojená než překvapená. Vzbudila se silnými kontrakcemi a pocitem vlhkosti, který způsobilo značné krvácení. Roger Bottat jí v nemocnici rezervoval pokoj. Za necelou půlhodinu ležela Claire na vyšetřovacím stole. Porodník vnikl do vaginy a náslechem vyšetřil břicho. Naznačil mi, abych za ním šel na chodbu.

„Pane Dalbane, otevřeně vám říkám, že se bojím komplikací.“

Zbledl jsem, protože se hrozně snažil, aby zůstal klidný. Význam každého slova zdůraznil gestem ruky.

„Ne, není to nic vážného, nemocnice je dobře vybavená, ale silně krvácí. Ztrátu krve je třeba nahradit a musí dostat transfúzi. Myslím si, že je to placenta praevia.“

Dříve, než pokračoval dále, na okamžik zaváhal. Soustředil jsem se na všechny své znalosti z oboru porodnictví a vzpomněl jsem si, že jde o špatně uloženou placentu, která ucpává cestu k východu. Placenta má být v zadní části dělohy.

Roger Bottat si to ticho vysvětlil jako projev znepokojení a rychle chtěl odvést mou pozornost. Začal si hrát s brýlemi s jemnou zlatou obroučkou.

„Nejsem si jistý, jestli bude hrdlo dělohy dostatečně rozšířené. Musíme čekat, že se tak stane.“

„A pak?“

„To záleží na okolnostech. Když půjde o placentu umístěnou bočně, dá se někdy porodit přirozenou cestou. Ale když je placenta uprostřed, je třeba udělat císařský řez.“

Vcestné lůžko.

Už to bylo venku: císařský řez. Sakra, vždyť se to od jisté chvíle dalo čekat. Pochopil jsem, proč jsme tady, a ne někde na soukromé klinice.

Claire tiše dýchala a trpěla. Pokusila se dokonce o úsměv:

„Tvá dcera se rodí těžko, Pierre. To není jako u Philippa.“

„Má dcera? Víš to jistě, že to bude dcera?“

„Samozřejmě. Vždyť jsme ji chtěli, nebo ne?“

Utřel jsem jí čelo. Porodní asistentka jí přikázala, aby pravidelně dýchala. Vyšel jsem na chodbu a přecházel jsem tam nahoru dolů jako všichni otcové na světě. Už jsem nebyl budoucím chirurgem. Bál jsem se. A protože jsem jako lékař o tom věděl víc, mé obavy se jen zvětšovaly. Defilovaly mi před očima operační komplikace a rizika. Slilo se mi to do jediného krvavého obrazu, na němž jsem viděl Claire zmrzačenou, dokonce mrtvou.

Když přišel Noblecourt, právě ji odvezli na operační sál. Roger Bottat hned všechno příteli řekl:

„Je mi velice líto, Charlesi. Placenta je uprostřed, jsem si jist. Nemůžeme déle čekat. Srdce je v pořádku. Jdu připravit sál na císařský řez. Chceš asistovat?“

Noblecourt najednou zestárl o deset let. Sedl si na koženou lavici. Nakonec vykoktal:

„Nevím, Henri. Úplně ti důvěřuji. Možná se na vás přijdu podívat.“

Roger Bottat se obrátil ke mně: „A vy, pane Dalbane?“

Ano, chtěl jsem asistovat při narození svého dítěte za jakýchkoli podmínek, ale na druhé straně jsem k tomu neměl dost sil. Měl jsem strach, že nebudu nad spícím tělem ženy, kterou miluji, ničeho schopen. Časem jsem na tuto věc úplně změnil názor a nejraději jsem se o své blízké staral sám, protože jsem si myslel, že to dělám lépe jako ti druzí.

„K tomu, abych vám asistoval, nemám odvahu. Ale když dovolíte, rád bych u toho byl.“

„Máte pravdu. Jděte se na ni podívat, ještě jsem jí nic neřekl.“

Pověřil mě, abych jí tuto choulostivou záležitost vysvětlil. Ale Claire něco tušila. Kontrakce byly čím dál bolestivější a pokaždé z ní vyšel obrovský chuchvalec krve.

„Všechno bude v pořádku, miláčku. Děťátko nemůže jít normální cestou, brání mu v tom placenta. Je třeba udělat císařský řez. Jsem tady, zůstanu u tebe.“

Claire zavřela oči. Na chvíli se uklidnila. Její hlas byl slabý:

„Tušila jsem to, Pierre. To krvácení nebylo normální. Neřekla jsem ti o tom. Nechtěla jsem tě znepokojovat. Císařský řez není v dnešní době nic vážného. A děťátka jsou nádherná!“

Fantastická Claire. Navzdory bolestem uklidňovala ona mě. V té chvíli jsem ji miloval jako nikdy předtím.

Sanitáři ji odvezli na operační sál. Sestra, která měla službu mi dala plášť a boty. Porodní asistenka připravovala v malé místnosti u operačního sálu nástroje a všechno, co bylo potřebné k případnému kříšení novorozence.

Roger Bottat s asistentem připravili operační sál. Claire ještě nespala. V takovémto případě bývá pacientka uspána na poslední chvíli, aby anestetikum kolující v krvi nepůsobilo na plod, což by mohlo mít za následek, že plod přijde na svět „uspaný“.

Porodník byl znám tím, že byl jedním z průkopníků horizontálního císařského řezu. Tento řez, který se dělal nad ochlupením, měl tu výhodu, že ho téměř nebylo vidět a nepůsobil tak neesteticky jako řez vertikální. Ale Claire ho udělat nemohl. Roger Bottat mě na to upozornil:

„Drahý Dalbane, navrhl bych ho pro každý jiný císařský řez. Ale při placentě praevia nemůžeme riskovat: musím udělat příčný řez. Lituji, ale je to nezbytné.“

Kývl na anesteziologa a naznačil mu, že je připraven. Claire se naposledy usmála a ponořila se do spánku. Odvaha, něžnost a trpělivost. V těchto těžkých chvílích projevila tři vlastnosti, které byly základními rysy její povahy. Aby nám dala druhé dítě, podstoupila i to, že bude rodit v bolestech.

Roger Bottat udělal řez! V zívajícím otvoru se objevil velký hladký balón, děložní sval. Porodník ho příčně rozřízl.

Jeho pohyby byly jisté a rychlé. Roztáhl okraje rány prsty a jednou rukou vnikl do otvoru. Za chvíli jsem uviděl temeno hlavy a pak celou hlavičku. Druhou ruku dal pod krk, aby mohl lehce vytáhnout tělíčko.

Pupeční šňůru uchytil ve dvou místech, pak ji přestřihl a podal dítě porodní asistentce, která ho vzala do sterilního sálu. Neuplynulo ani sedm minut, co Claire uspali.

„Máte dceru!“

Dcera. Moje dcera Anne. Anne Dalbanová Noblecourtová. Claire to věděla! Roger Bottat čekal soustředěně na první pláč, který znamenal, že máme vyhráno. Porodní asistentka držela děvčátko hlavou dolů a přitom mu čistila a třela záda. Vtom se malá tvářička svraštila a vzduch, který vnikl do plic, rozechvěl plicní krajinu. Má dcera měla krásný, silný hlas.

Charles Noblecourt za námi přišel. Se slzami v očích pozoroval tu krásnou modravou bytost, která zuřivě vřískala.

Na operačním sále nastal vzruch. Anesteziolog požadoval ještě dvě láhve krve a předpokládal, že jich bude potřebovat ještě víc. Roger Bottat zmlkl. Byl trochu bledý a na čele se mu objevily kapky potu, které mu sestra hned utřela.

Naklonil se nad operační stůl a vsunul ruku do dělohy. Okolo zápěstí mu stékala jasně červená krev. Vytáhl ruku a do koše zahodil zbytky placenty. Poslední fáze porodu měla být ukončena a chirurg už chtěl zašívat.

Charles Noblecourt, stojící vedle mě, byl také překvapený. Četl jsem jeho myšlenky a viděl jsem, že se bojí, i když to neříkal. Měl jsem přesně stejné pocity. Nakonec se zeptal: „Henri, není něco v pořádku?“

„Je to zlé, Charlesi, skutečně je mi líto. Zůstaly tam ještě zbytky placenty a nemohu se dostat ke všem kotylendontům. Krvácí stále více. Abychom zachránili Claiřin život, zůstává jediné řešení, a je třeba rozhodnout rychle.“

Jediné řešení? Charles sklonil hlavu. Pochopil. Roger Bottat pokračoval kvůli mně:

„Je to velmi vzácný případ, Dalbane. Jediný způsob, jak tomuto krvácení v poslední fázi porodu zabránit, je příčinu tohoto krvácení odstranit.“

Chirurgické odstranění celé dělohy. Hysterektomie. V relativním klidu operačního sálu znělo to slovo hrozně. Navzdory tomu, že se porodník snažil upřesnit, o co půjde:

„Vaječníky ponechám. Z hormonálního a ženského hlediska bude Claire normální.“

Bylo to jako studená sprcha. Od tří hodin ráno jsem měl pochybnosti, strach, který vystřídal pocit radosti, a teď znovu katastrofa. Zmrzačená Claire. Jak zareaguje? Noblecourt se o mě opřel. Viděl jsem, že je hotový. Ale nedalo se nic dělat. V první řadě je třeba zachránit Claire. Když je to jediná cesta, je třeba to udělat!

Kývl jsem hlavou. Nebyl jsem schopen vyslovit ani slůvko. Myslel jsem na případné komplikace takového zákroku. Vždyť děloha byla následkem těhotenství zduřená. Roger Bottat čekal na můj souhlas a už si vyměnil rukavice.

Rychle vložil na šlachy ligatury, aby je uvolnil a dostal se k děložní stopce. Pak vzal velké kleště. Porodník se obrátil k anesteziologovi.

„Krvácení je zastaveno. Teď už vůbec nekrvácí. Jak se má?“

Anesteziolog kontroloval tlak a ověřoval infúze:

„Myslím, že je to v pořádku. Bylo načase. Už bych to dlouho nevydržel.“

Porodník už měl jen dokončit vyoperování dělohy. A v tom jsem se složil. Jako nějaký malý kluk. Bylo to nervové vypětí, které jsem potlačoval. Usedavě jsem se rozplakal a nemohl jsem přestat.

Ucítil jsem, jak mě sestra chytila za ramena, aby mě vyvedla na chodbu. Přišel za mnou i Všemocný. Měl pláčem červené oči. Otevřel náruč. Znovu jsem byl malým chlapcem z Montmartu a plakal jsem. Plakal jsem kvůli otci, který nikdy neuvidí svá vnoučata, plakal jsem nad zmrzačenou Claire, nad naší otřesenou budoucností. Plakal jsem a nemohl jsem přestat.

Můj přítel Levy se na mě nad stolem několikrát udiveně podíval. Ne, ani já jsem Claire nepoznával. Žena, která se stala mou manželkou, se natolik změnila, že se mi tomu ani nechtělo věřit.

Věděl jsem, že zůstala pořád tou bývalou odchovankyní kláštera dés Oiseaux a její bezchybné chování bylo až směšné. Nikdy nezvýšila tón, neustále se usmívala, ale bylo vidět, že je to falešné.

Nemohl jsem přijít na to, co změnilo Claiřinu povahu. Když jsem o tom přemýšlel, napadaly mě některé detaily týkající se našeho vztahu. Například ten červnový večer, Anne neměla ani měsíc, jsem se konečky prstů dotkl jizvy na břiše. Claire se na posteli prudce obrátila a mně zůstal jen pohled na její záda.

Toto příkré odmítnutí jsem považoval za vrtoch, za projev přechodné únavy. No a co? Přece jsme se milovali, ne? Naše láska se ještě víc upevnila narozením dvou dětí, byli jsme rodina, tak proč bych se měl znepokojovat?

Scéna se však následujícího dne zopakovala. Byl jsem z toho zmatený, nebyl jsem schopen nejmenší reakce a vůbec jsem nechápal, proč se tak chovala.

Jedno sobotní dopoledne jsem se mohl uvolnit z nemocnice a zůstal jsem přes víkend doma. Claire se zavřela v koupelně a odepřela mi tak i chvíle, které jsem měl rád. Byly to okamžiky, kdy jsem seděl na kraji vany a ona se koupala ve voňavé pěně a já jsem jí zatím všelico vyprávěl. Neodvážil jsem se na zavřené dveře zaklepat. Myslel jsem si, že je to momentální vrtoch, chvilkový stud, který pomine.

„Claire, dáš si ještě salát?“

Ani se na mě nepodívala, vstala beze slova prudce od stolu a ubrousek ponechala na opěradle židle. Usmála se na Andrého a zamumlala: „Promiňte!“ a odešla z jídelny. André zůstal v rozpacích, ale byl dobře vychovaný a nedal nic najevo. Pohroužil se do svých myšlenek a snědl ještě jeden list salátu. Rozběhl jsem se za svou ženou.

Kráčela vzpřímeně přede mnou a tvářila se, že neslyší, jak na ni vykřikuji:

„Claire! Co se stalo? Necítíš se dobře?“

Neodvážil jsem se zvýšit hlas ani ji uchopit za ramena, abych ji přinutil obrátil se ke mně. Instinktivně jsem se této staleté patriarchální autority bál. Ani jsem nakonec nevěděl, co je třeba v takové chvíli dělat. Claire se předtím nikdy tak nechovala. Kromě nějakých nedorozumění, o nichž jsem se již zmínil, jsem nepozoroval ani nejmenší změnu v Claiřině chování na veřejnosti. Ale teď tu byl s námi André. A třebaže byl mým nejlepším přítelem, zůstal překvapený, když najednou odešla.

„Claire!“

Nic. Šla dál obrovskou chodbou našeho bytu. Nevěděl jsem, co mám dělat. Mám jít přímo na věc a vyřešit problém, který před chvílí nastal? Neměl jsem k tomu odvahu, nové skutečnosti jsem se bál.

Najednou se zastavila. Stála čelem ke stěně a rozplakala se. Chtěl jsem ji obejmout, utěšit, a hlavně jsem se snažil pochopit bolest, která ji trápila.

„Nech mě! Jdi za André!“

Vysmekla se mi a otevřela první dveře byly to dveře do dětského pokoje a zavřela se tam. Bylo by směšné, abych na dveře klepal. Stejně by mi neotevřela, jen bych vzbudil Philippa a Anne.

Tak jsem se vrátil do jídelny, kde na mě čekal André. Styděl jsem se a měl jsem pocit nejistoty. Jemu jsem mohl říct všechno. Byl od první chvíle mým důvěrným přítelem a možná mi poradí.

„Ničemu nerozumím. Zavřela se do dětského pokoje. Myslím, že plakala.“

„Ach ty ženy,“ povzdechl soucitně André.

Ale co on o ženách věděl? Nic. Nakonec nešlo o ženy všeobecně, ale o Claire a její náhlé, nepředvídané chování.

Nechtěl jsem chudáka Levyho rozčilovat a trápit, ale přece jen jsem se od něho chtěl dozvědět co nejvíce.

„Nemluvila s tebou? Vím, že se od doby, kdy jsi zanechal studia medicíny, čas od času vídáte.“

Claire a André navštěvovali muzea, různé akce a běhali po uměleckých výstavách, na což mně čas nezbýval. Viděl jsem a nebyla v tom žárlivost, že se moje žena a André, který se rozhodl, že se bude naplno věnovat malířství, sblížili.

„Ne, mluvíme spolu o umění.“

Touto lakonickou, strohou odpovědí mi moc nepomohl. Ale naléhal jsem:

„André, i tak je to divné. Nechápu tu náhlou změnu. Že by mě už neměla ráda?“

Usmál se a neřekl nic. Marcia zatím uklidila ze stolu.

„Samozřejmě, že tě miluje, ale musí se o tom přesvědčit. Aspoň já to tak vidím.“

Nemohl mi dát jasnější odpověď. Znal jsem velice dobře jeho zvláštní způsob myšlení. V tom byl umělcem v pravém slova smyslu. Bylo zbytečné, abych se ho dál vyptával. Víc by mi stejně neřekl. Nechápal jsem jen jedno, v čem se má žena potřebuje ujistit. Nemohla přece pochybovat ani o mé upřímnosti, ani o mé lásce. Tak proč?

„Ano, to je ono, potřebuje se ujistit,“ zopakoval André.

Pak jsme úplně téma hovoru změnili. Vyprávěl mi o svém otci, o mé matce, která vypadá den ze dne mladší, protože je šťastná, že má vnoučata. Kapitola Claire byla pro Andrého ukončená.

Já jsem však nemohl zapomenout na uplakanou tvář, kterou se před chvílí snažila přede mnou skrýt. Že by byla Claire nešťastná? To jsem nemohl připustit.

Rozhodli jsme se, že první výročí našeho manželství oslavíme sami dva. Děti jsme dali prarodičům Noblecourtovým a Marcia měla volno. Popravdě řečeno, nerozhodli jsme se, ale rozhodl jsem se já, protože Claire moc blížící se datum nezajímalo.

Naše vztahy pomalu ale jistě upadaly. Usmívali jsme se na sebe a navenek vypadalo všechno v pořádku. Ale byli jsme vůči sobě chladní a projevy něhy už neexistovaly. Stačil k tomu jediný rok. Klapalo to mezi námi šest až osm měsíců. Začátek našich neshod jsem si pamatoval přesně. Bylo to v červnu, po narození Anne.

Claire mě doslova zmrazovala. Její striktní rezervovanost mé pokusy o navázaní rozhovoru ještě v zárodku zničila. Když jsem se vracel z nemocnice, často jsem si v duchu přísahal, že si s ní pohovořím. Tento večer by to šlo. Je třeba udělat radikální řez. Ale ne. Bylo to nemožné. Nebyl jsem schopen se s ní duševně sblížit. Zdůrazňuji, že duševně, protože po stránce fyzické už mezi námi nebylo nic. Od onoho červnového večera, kdy se v manželské posteli prudce obrátila a mně z toho bylo nanic. Všechny mé snahy narazily na nepřátelskou zeď mlčení. Šest měsíců zdrženlivosti. Neuměl jsem se s tím smířit. Jak jsem se tak mohl odevzdat osudu, když mě předtím vzrušil pohled jen na ženskou sukni! Že bych byl věkem zase moudřejší? Byl jsem naivně přesvědčený, že to přejde, že se nemusím bát, že všechno ztratím.

Třebaže byla chladná a pohrdavá, stále jsem ji miloval. Cítil jsem se velmi ponížený, že mě odmítala. Bolelo mě to o to víc, že jsem ji mohl mít násilím, ale takové způsoby mi neseděly. Držela si mě pořádně od těla. Stačil mi pohled jejích modrých očí. Byl jsem do ní upřímně zamilovaný.

Přál jsem si, abychom strávili intimní večer, oslavili první výročí svatby, myslel jsem si, že si v té intimní atmosféře problémy vyjasníme. Výborná večeře, na stole svíčky, šampaňské a dárek, starožitný rám, do něhož jsem vložil fotografie našich dětí. Bylo na mně, abych této příležitosti využil.

Listopad roku 1962 nepřinesl žádné překvapení. V Paříži bylo pochmurné a deštivé počasí a pomalu přicházela zima. Zapálil jsem v krbu dřevo, ztlumil světlo a na nízký stolek jsem postavil sklenice a nádobu s ledem. Všechno se vyřeší na této pohovce proti plamenům z krbu.

Když jsme dojedli, Claire vstala, aby sklidila ze stolu. Mluvili jsme jen o banálních věcech a bylo zjevné, že chce odejít.

„Claire, můžeš toho nechat? Marcia to udělá zítra. Chtěl bych si s tebou promluvit.“

„Jak si přeješ.“

Tou odpovědí dala najevo svůj nový postoj. Nic neodmítala. Počínala si jako zkušený bojovník. Uhýbala, aby mě nepřerušila. Všechnu iniciativu nechala na mně. Vůbec mi nepomohla. Dělala ze sebe usmiřující oběť vydanou napospas mému hněvu.

Sedla si až na konec pohovky, daleko ode mě. Sedl jsem si těsně vedle ní, až jsem ucítil lehkou vůni jejího parfému.

„Claire, není něco v pořádku?“

„Všechno je v nejlepším pořádku. Proč si myslíš, že…“

Pohnula rukou a vystrčila dopředu bradu jako výzvu. Celého si mě změřila. Přemýšlel jsem, co jí víří v hlavě. Konečně ani v tom nejlepším manželství na světě to někdy neklape.

Zarazilo mě, jak dobře si počíná. Claire mě znala velmi dobře. Věděla, že má plachost skončí tím, že se jí zmocním. Dobyl jsem ji tvrdě i poprvé, popohnal jsem spád událostí, nebyl jsem před ní žádný zelenáč. Ale nebyl jsem schopen vnutit jí svou vůli. Moc jsem ji respektoval, protože jsem ji miloval.

Udělal jsem poslední pokus. Byl tak ubohý, že jsem věděl dopředu, jak dopadne:

„Musíme si promluvit, lásko moje.“

„Promluvit? Vždyť nic jiného celý večer neděláme. Jsem unavená, jdu si lehnout, promiň.“

Proklouzla až ke dveřím salonu. Měla na sobě perleťově šedý kostým, to taky něco znamenalo. Přestala už nosit džíny a sportovní šaty, které si s nadšením oblékala v prvních chvílích našeho manželství. Prohrál jsem.

Oheň v krbu dohasínal, šampaňské ve sklenicích teplalo. Nevím, jak jsem před ní vypadal, ale nechtěl jsem na to myslet. Pokusím se zachránit aspoň to, co v nás ještě zůstalo.

Claire na sobě měla župan a přehrabovala se v přeplněných policích knihovny, kterou nám daroval Charles Noblecourt.

Všemocný byl velkým milovníkem knih. Dal nám část svého pokladu. Zdůvodnil to tím, že na ně doma nemá místo. Byl rád, že jsme tento dar přijali.

„Hledáš něco?“

„Nějaký román. Musím si přečíst několik stran, abych usnula.“

Několik stran! Pomyslel jsem si, že jen před rokem se nám noci zdály příliš krátké. V objetí a přitištěni k sobě jsme bojovali proti spánku, který nás rozdělil. A teď si potřebovala před spaním přečíst několik stran. Nevěděl jsem, co jí mám odpovědět. Byl to další neúspěch, který jsem si nedovedl vysvětlit. Odešel jsem do koupelny a oblékl si pyžamo. Předtím jsem spal vždycky nahý. Jinak jsem si to ani neuměl představit. Za několik měsíců se z nás stal starý manželský pár. Bylo to smutné.

„Dobrou noc, Pierre.“

Stála u dveřních zárubní a pozorovala mě. Mechanicky jsem něco čmáral do notesu. Upřela na mě své modré oči a čistě formálně se usmála. Pohrdala mnou.

„Nejdeš spát?“ zeptala se mě najednou rozpačitě.

Naivně jsem si myslel, že ten večer skončí jinak. Je však třeba mě pochopit. Vůbec mi nenapadlo, že výroční den naší svatby bude znamenat konec manželství. Ale z Claiřina postoje to bylo jasné.

Toužil jsem po jejím hladkém a plochém břiše. Při pohledu na jizvu jsem pociťoval něhu. Toužil jsem po jejím těle, ňadrech, ústech. Toužil jsem po ní celé. Jí však stačil pouhý pohled na mě.

„Nejdeš spát?“ zopakoval jsem.

„Požádala jsem Marcii, aby mi připravila pokoj pro hosty. Ode dneška budu spávat tam.“

Když jsem pochopil, co řekla, vyrazilo mi to dech. Nic nevysvětlovala, nic netajila, jen suše oznámila, že budeme ode dneška spávat odděleně.

„Mohla bys mi vysvětlit, proč? Jsme…“

„Už je to tak, Pierre. Dobrou noc.“

V podstatě jsem se na ni nezlobil. Bylo toho příliš a pohár najednou přetekl. Skočil jsem ke dveřím ve chvíli, kdy už chtěla odejít. Překvapil mě prudký pohyb a jeho síla. Nahromadil se ve mně pocit smutku, křivdy, frustrace a náhle ve mně všechno vybuchlo. Dal jsem jí facku. Na tváři jí zůstalo všech pět prstů.

Chvíli jsme stáli jako opaření. Já i ona. Nechtěl jsem to. Neměl jsem v povaze zacházet se ženou tak surově. Ani Claire tomu nechtěla uvěřit. Proč to zašlo až tak daleko? A právě dnes?

„Claire, já.“

„Mlč, Pierre. Už je pozdě.“

Žádný křik, žádné slzy. Absolutní lhostejnost. Její poslední slova znamenala víc než sbohem. Zpanikařil jsem. Byl jsem bezmocný.

„Miluji tě, Claire!“

„Nepochopíš to.“

Náš rozhovor neměl žádný smysl. Nerozuměli jsme si už dávno. Neměli jsme nic společného. Necítili jsme k sobě nenávist, pouze jsme od sebe byli vzdáleni na milióny světelných let.

Napadlo mi, jestli v Claiřině chování nemá prsty Adeline Noblecourtová. Ale ne, matčin vliv na Claire byl od začátku našeho manželství velice oslaben. Musel jsem hledat příčinu jinde.

Musí se ujistit, řekl André. Že by Claire pochybovala o svém půvabu, protože měla na břiše stopy po císařském řezu? Shodovalo se všechno: data, těžký porod, který byl předehrou Annina narození, odmítání tělesného styku a zdrženlivost, když jsem ji viděl nahou.

A teď jsem jí dal facku, protože jsem si myslel, že je to další vrtoch. Byla to ubohá mužská pomsta, pro niž není omluvy. Udeřil jsem ženu, která mě od jisté chvíle odmítala, ale nesnažil jsem se zjistit, proč. Udeřil jsem ji.

Claire se na mě podívala a pomalu se vzdalovala na konec našeho bytu. Šla do pokoje, který si vybrala, a já jsem už v něm místo neměl. Zůstal jsem tam stát se svěšenýma rukama jako samolibý idiot. Ani jsem se ji nepokusil zadržet.

Následující týdny rozvrat našeho manželství jen potvrdily. Už se mi ani nechtělo nic říkat. Namlouval jsem si, že je to jen přechodné, že je Claire nemocná a rychle se vyléčí. Byly to iluze.

Tvářil jsem se bezstarostně, ale nepomohlo to. Nehnul jsem ani prstem a neustále jsem jí dával svou lásku najevo. Ona si zachovávala odstup. I když spala v pokoji pro hosty jen několik metrů ode mě, žila ve svém světě, který mi byl úplně neznámý.

Naše služka Marcia se ke Claire přidala. Chovala se vůči mně téměř nepřátelsky. Bylo mi to jasné. Na jedné straně jsem se snažil udržet iluzorní obraz manželského štěstí, na druhé straně proti mně stáli Claire, Adeline Noblecourtová a Marcia. Byli jsme dva tábory. Philippe a Anne byli ještě velice malí a nevinní, aby se míchali do záležitostí dospělých. Ale jak dlouho to potrvá? Co když se situace jednoho dne stane tak nesnesitelnou, že budou do toho odporného boje zataženy i děti?

Samozřejmě že jsme k tomu ještě nedospěli. Neuměl jsem si představit, že bychom se s Claire vzájemně týrali. A přece. Koncem roku 1962 jsem začal tušit, že život není tak jednoduchý a přímočarý, že nepřekonatelné překážky nejsou pokaždé ty, které si člověk představuje ve dvaceti. Právě jsem oslavil čtvrtstoletí, měl jsem vše, abych mohl být šťastný, kromě Claire, která už o mě neměla zájem.

Na Vánoce mi ještě trochu svitla naděje. Philippe viděl poprvé stromeček a hračky, Anne vrněla v kolébce a zdálo se, že Claire na své trápení zapomněla. Usmívala se a byla ráda spolu se mnou, že mi zítřejším dnem oficiálně skončí vojenská služba. Začínal mi první semestr asistentské praxe a tím začala i má učňovská léta budoucího chirurga. Byl jsem na dobré cestě k úspěchu. Byl jsem připraven na dlouhou a těžkou cestu, na níž jsem nesměl udělat chybu.

„Podaří se ti to, já to vím.“

„S tebou.“

„O to tu nejde.“

Nechtěl jsem poslední slovo zdůraznit. Dnes ráno jsem se se svými dětmi cítil uvolněný. Před čtyřmi dny ustoupili Rusi před tlakem kubánské blokády, překvapený Kennedy vyhrál. Rusi raketové základny zlikvidovali. Během posledních čtyř týdnů se svět obával možnosti třetí světové války. Ve spánku mě pronásledovaly obrazy atomových hřibů a problémy s Claire.

Toho vánočního dne jsem zapomněl na všechno, i na hrozbu války. Má žena se opět usmívala. Zaťal jsem pěsti, pevně jsem je držel a přál jsem si jediné: Jen aby to vydrželo! Ale nevydrželo. Mezinárodní napětí se sice postupně uvolnilo, ale Claire si hned v prvních lednových dnech nasadila masku ledové lhostejnosti.

Jednoho večera mě napadlo, proč mé milostné historky musely tak skončit. Jedna smutně, druhá smrtí. Monique, Claire. Třebaže se všichni kolem mě smáli, měl jsem najednou tušení, že tato pohoda nebude trvat dlouho a štěstí bude vystřídáno neštěstím.

Jednoho rána, bylo to koncem ledna, jsem přestal na manželské problémy myslet. Měl jsem velký den. Poprvé jsem sám operoval slepé střevo. Můj první případ byl vysoký Kamerunec s houpavou chůzí. Byl metařem v Paříži. Dovezla ho rychlá pohotovostní služba. Měl typické příznaky. Bolest v pravé části břišní dutiny, nutkání ke zvracení a teplotu.

Upozornil mě na to můj extern. Z jeho očí jsem viděl, že mě obdivuje. Byl jsem na oddělení už téměř tři roky a on přišel teprve nedávno. Byl jako extern na své první stáži a poprvé bude přihlížet. To byl tedy tým! Ze zamračeného Afričanova pohledu se dalo vycítit, že nám vůbec nedůvěřuje, a kdyby věděl, kdo si ho vzal na starost, asi by nám důvěřoval ještě méně.

Doktor Vidal, šéf kliniky, mi řekl:

„Tys ho přijal? Uděláš to, až dostaneš výsledky laboratorních testů.“

A bylo to. Zůstal jsem sám jako pilot letadla ponechaný sám sobě při výcviku. Ale musel jsem se do toho pustit. Kamerunec mě potřeboval a extern taky. V podstatě jsem se těšil. Tolik jsem o své první operaci snil, že jsem to neměl proč odkládat.

„Výborně!“

Vidal se usmál. Vzpomněl si, když stál na mém místě on. Já jsem myslel na doby, kdy jsem dělal externa na Noblecourtově oddělení. Šéf kliniky mě chytil za rameno a chvíli jsem měl pocit, že mi ho svou pevnou rukou rozmačká.

„Všechno bude v pořádku, uvidíš!“

Samozřejmě že vše půjde hladce. Operační techniku odstranění slepého střeva jsem znal zpaměti. Asistoval jsem při tom víc než padesátkrát a za měsíc, co jsem byl internem, jsem jich vyoperoval přesně dvanáct. Ale byl u mě šéf kliniky, který byl vždy připraven zasáhnout nebo mě opravit, kdybych něco udělal špatně. V podstatě nešlo o první slepé střevo, šlo o to, že jsem poprvé za všechno odpovídal já. Nebude u mě stát nikdo, o koho bych se mohl opřít, kdybych pocítil nevolnost. Operace byla určena na odpoledne. Mohl jsem se ještě s kolegy na inspečáku internu naobědvat. Neměl jsem však na jídlo velkou chuť. Zrychlený tep ukazoval mou rostoucí nervozitu.

Můj velký černoch čekal na lůžku, pokud ho nepřevezli na operační sál. Proč se setkaly naše životy? Byl to osud. Jaká shoda okolností tomuto setkání napomohla? Narodil se tři tisíce kilometrů odsud a přišel sem žít a zemřít. Já jsem do dnešního dne vynaložil mnoho úsilí, abych byl připraven odstranit z jeho zažívacího ústrojí ten zbytečný a zanícený výběžek slepého střeva.

Rychle jsem vstal. Bylo načase. Přes záda jsem si přehodil modrý plášť, pod sloupořadím byla velká zima a na vteřinu jsem upřel pohled na zasněžený dvůr. Před čtyřmi dny sněžilo a sníh ještě neroztál.

Ve sterilizačním sále na operačním oddělení seděly u kávovaru sestry.

„Podívej, náš službu konající intern. Dejte si s námi kávu, pane Dalbane!“

Francoise Delbecková i vrchní sestra se chovaly normálně. Třebaže jsem byl nejmladší, vzala si mě na starost Francoise. Byl jsem internem teprve jeden rok a na toto oddělení přicházeli obyčejně interni s dvou až tříletou praxí. A kromě jiného všichni věděli, že jsem zetěm Charlese Noblecourta.

Noblecourtův zeť a výška metr devadesát. To stačilo, abych byl pokaždé hromosvodem šéfa oddělení, profesora Bernarda Grose. Nenáviděl mě. Aspoň to tak vypadalo. Ten malý zlostný mužík velice trpěl napoleonským komplexem. Svůj fyzický handicap vyrovnával houževnatou prací a odbornými znalostmi a stal se jedním z významných představitelů francouzské chirurgie v oblasti trávicího ústrojí. Ten skrček byl mým velkým šéfem. Nejen já, ale i ostatní snášeli Grosův hněv a jeho vrtochy. Stačilo, že jsme patřili do jeho týmu. Všelico jsme se u něho naučili.

Mluvil jsem s Charlesem Noblecourtem, že mě láká nápravná a plastická chirurgie. Věděl, že má budoucnost, třebaže na druhé straně litoval, že jsem se nedal zlákat ortopedií. Byl bych jeho perfektním nástupcem. Noblecourt mi radil, abych získal co nejsolidnější základy ze všeobecné chirurgie, i kdybych se rozhodl pro cokoli jiného. Oddělení profesora Grose bylo tím nejlepším odrazovým můstkem.

Položil jsem šálek s kávou. Oufeda Bwané právě na vozíku dovezli na operační sál. Tlačil ho veselý sanitář, který měl stejný původ. Vykládal mu, jaké hrůzy ho čekají. Můj metař ztratil nadobro důvěru, kterou měl ještě ráno, a určitě by nejraději utekl, kdyby ho na lůžko nepřipoutala nemoc.

Přišel už i extern. Řekl jsem mu, aby si začal mýt ruce. Sestra Francoise se ke mně chovala jako k šéfovi. Věděla, že jde o mou první operaci, ale nedala to najevo. Byla pečlivá a klidná. Anesteziolog na můj pokyn stlačil píst injekční stříkačky a Bwané upadl do bezvědomí.

Kdo se dal na vojnu, musí bojovat. Už jsem nemohl couvnout. Začal jsem si mydlit ruce a naposled jsem si zopakoval operační postup. Najednou jsem se uklidnil. Bylo po strachu.

Označil jsem si kůži a pak jsem udělal předepsaný osmicentimetrový řez. Malé estetické řezy jsem si nechával na později. Teď by to mohlo být nebezpečné.

Malé krvácející cévky jsem uchytil třemi hemostatickými kleštěmi. Najednou mé zorné pole zakryly externovy ruce a vzápětí se ozval tupý úder.

„Do háje!“

Sestra přiběhla pozdě. Nešťastný chlapec už byl na zemi. Jen aby neměl nic zlomeného. Já jsem nemohl dělat nic. Francoise s anesteziologem posadili toho chudáka ke zdi. Přišel k vědomí. Fajn, to znamená, že to není nic vážného.

„Pomohu vám,“ řekla sestra. „Podám vám všechno, co je na ligatury třeba. Když bude něco chybět, pomůže pan Bersier.“

Kývl jsem hlavou. Vzal jsem do kleští nit. Šikovná Francoise držela háky, abych měl přístup k ráně. Nařízl jsem šlachovou blánu. Všechno šlo hladce. Musel jsem ještě oddělit svalová vlákna. A tu je pobřišnice. Dvěma plochými kleštěmi jsem bílou blánu otevřel. Z otvoru vytékala podezřelá tekutina. Bylo třeba jednat.

Měl jsem štěstí. Slepé střevo bylo na dobrém místě. Bylo pěkně překrvené a pokryté blánou. Byl to akutní zánět, který zasáhl i pobřišnici. Ještě pár hodin a byl by z toho zánět pobřišnice.

Uchopil jsem je pomocí kleští srdcovitého tvaru, řez skalpelem a bylo v koši. Pak jsem na ránu dal trochu jódového lihu. Nejtěžší jsem měl za sebou. Všechno šlo jako po másle, jako bych to dělal posté. Byl jsem sám se sebou spokojený. Ano, byl jsem pyšný, až do chvíle, kdy jsem se měl rozhodnout, zda odstranit i pahýl. Na oddělení panovaly dva názory: šéf byl toho názoru, že je třeba pahýl odstranit, asistenti ho naopak vždycky ponechávali.

Chtěl jsem to odoperovat jako Gros, ale v tom se mi v mysli zjevila Vidalova věta: Pahýl odstraníme, jen když jde o úplně zdravé slepé střevo. V opačném případě se riziko zvyšuje! Ale slepé střevo a apendix měl Kamerunec červené moc. Pahýl neodstraním!

Možná jsem to udělal ze strachu. Ale měl jsem aspoň záminku.

„Budeme dělat drenáž?“ zeptala se Francoise.

Ještě štěstí, že tu byla. Není jisté, zda by mě to napadlo.

„Ano, podejte mi drenážní hadičku.“ Připravil jsem drenážní hadičku. Stěnu jsem zašil a ponechal jsem jen malý otvor, aby mohly vytékat přirozené výměšky a hnis, který by se mohl vytvořit. Pak jsem se podíval na sestru. Usmívala se na mě:

„Bravo, Dalbane! Doufám, že se spolu napijeme.“

Jasně! Přistání se mi podařilo. Žil jsem a můj pacient také. Šampaňské pro všechny.

Popravdě řečeno, ještě to neskončilo. Prožíval jsem nejdelších deset dní v mém životě. To není jako v továrně nebo v obchodě. Tam, když vám padla, odejdete a víc na práci nemyslíte, Pečlivý lékař má pochybnosti, cítí úzkost a myslí na těžkého pacienta i doma, dokonce i v noci.

Následující dny byly velmi těžké. Bwanému teplota neklesala. Čtvrtého dne se mu nafouklo břicho a střeva nepracovala. Zkrátka to nebylo v pořádku.

Ráno přišel šéf. Přeběhl operační zprávu. „Neodstranil jste pahýl!“ Ta věta znamenala tolik, jako by to přímo souviselo s těžkými následky.

Vidal mě ubezpečil, že při silných zánětech slepého střeva je to běžné.

„Ještě se nemusíme znepokojovat.“

V noci jsem se v prázdné manželské posteli vzbudil celý zpocený. Oživoval jsem si tu prokletou operaci myslím potisící. Odstraňoval jsem pahýl. Stáhl jsem dost uzel? Určitě ne. Nastalo uvolnění a sterkolární fistule vytvořila otvor na místě vyoperovaného slepého střeva a jím vycházely výkaly do drenážní hadičky a pak ven. Hnis mohl zachvátit celou břišní oblast.

Byl jsem si jist, že jsem ho utáhl dobře. A co když příliš? Pátého dne mě Kamerunec přivítal úsměvem, který byl doprovázen plynem vycházejícím z konečníku. Ten zvuk mi v uších zněl jako božská Mozartova hudba. Kdo by to byl řekl?

„Už je to v pořádku, šéfe! Nemám bolesti.“

Střeva začala pracovat a břicho bylo ploché. Vidal mě odtáhl bokem:

„Tvůj chlapík je vyléčený! Už nemá teplotu a prdí!“

Už druhý den po zavedení drenáže jsem uslyšel větu, kterou jsem čekal:

„Počítejte s tím, že budete příští týden propuštěn,“ řekl profesor Gros.

Za několik dní jsem znovu získal rovnováhu a spával jsem klidně. Nyní se budu muset proti podobným zkušenostem obrnit.

Mám to říct Claire?

Popravdě řečeno, nevedlo by to k ničemu. Naše vztahy se zhoršily natolik, že jsem nevěděl, zda má vůbec moje žena o mě ještě zájem. Navenek jsme se tvářili jako normální manželé, abychom ušetřili aspoň děti. Byl jsem trpělivý a doufal jsem, že se Claire rychle uzdraví. Claire se však ani nenamáhala, aby ukryla svou lhostejnost. Žili jsme jeden vedle druhého, nic víc.

Už týden jsem se užíral. Bál jsem se, že budu nemocný. Považoval jsem však za zbytečné jí to říct. I tak by mě neposlouchala. Označoval jsem „její nemoc“ za smrtelnou, na niž naše medicína nevynalezla lék.

Při sprchování jsem se mechanicky dotkl krku a nahmatal jsem velkou tvrdou uzlinu. Hodgkinova nemoc.

Když jsem si dal jisté příznaky dohromady, dospěl jsem k nejhoršímu závěru. Už několik dní jsem měl zimnici a navíc jsem cítil neobvyklou únavu. Ani mi nenapadlo, že by mohlo jít o rýmu nebo banální chřipkovou virózu. Ne, uzlina byla skutečně obrovská. Aspoň se mi zdála.

Ale mně se zemřít nechtělo. Život byl krásný i navzdory mému pokulhávajícímu manželství. Uvědomil jsem si, že nejdůležitější je zdraví. Nechtěl jsem však znepokojovat Claire. Na to je vždycky času dost, abych jí řekl, že bude vdova.

Dával jsem si nesmyslné sliby, protože jsem byl pověrčivý. Bylo to jako ty chlapecké sázky, které kluci dělali cestou ze školy: když nespadnu z obrubníku chodníku, budu silný jako Tarzan nebo dostanu jedničku z matiky. Kdybych se v diagnóze mýlil a budoucí rok bych žil, jel bych koncem roku na stáž do Spojených států na oddělení plastické chirurgie. Claire by mohla jet se mnou a změna prostředí bude mít určitě blahodárný účinek.

Charles Noblecourt, kterého jsem se svým plánem seznámil, mi řekl, že by to bylo nejvhodnější po ukončení asistentského místa. Tentokrát jsem měl jiný názor. Všechno, co se naučím, mi bude k užitku, protože jsem se chtěl v nejbližší budoucnosti věnovat právě tomuto oboru.

Dnes ráno jsem očekával, že zažiju cirkus. Operační seansy tak nazývali všichni. Profesor Bernard Gros přijal vznešené zahraniční korespondenty. Z dalekých univerzit přijeli učené hlavy a profesoři, aby si ověřili vysokou úroveň francouzské chirurgie. Tito pánové zasedli do největšího sálu a můj šéf začal jednu ze svých brilantních operací.

Bohužel, Gros potřeboval aspoň dvě až čtyři ruce navíc, aby své číslo ukázal. Všechno se mi začalo protivit. Velký šéf usoudil, že mám zjevné chirurgické vlohy, a tak mi poskytl tu obávanou výsadu asistovat mu.

Dnes jsem si mohl najít nějakou záminku, abych se tomu vyhnul. Nemyslel jsem totiž na nic jiného, než na uzlinu, a absolutně jsem se nemohl soustředit. Ale takovou poctu nebylo možné zlostnému a žlučovitému chirurgovi odmítnout.

Gros měl právo na perfektní instrumentářku a pokaždé to při takovýchto příležitostech vyžadoval. Rose byla prototypem blízkých spolupracovnic Všemocného. Byla přesně taková, jaké jsem viděl v Beaujonu a Hortensias. Rose, to jméno jí sedělo jako ulité, když si člověk nepředstavoval, že má pod maskou fousy. Zpod masky byly vidět jen oči. Její pohled prozrazoval tajnou vášeň ke svému šéfovi. Její poslušnost byla příkladná a díky svým schopnostem se stala vynikající instrumentářkou.

Na rozsvícených negatoskopech byly rozloženy rentgenové snímky, na stole připraveny nástroje a na operačním stole ležel uspaný a na hadice napojený „nádherný případ“ se žlučovými kameny, čekající na spásonosný skalpel. Tato nešťastná žena mohla ještě dobrých pár let počkat, ale jeden z kamenů se zachytil v oblasti, která spojovala žlučník s dvanácterníkem. Ten zabránil žluči, aby vytékala z trávicí trubice, a proto měla naše pacientka krásnou žlutooranžovou barvu.

Vznešení kmeti už přišli a posedali si na svá místa. Orchestr ladil nástroje a za chvíli se zjeví Velký šéf. Venku zazněly rázné kroky. Sestra zmáčkla tlačítko k otevírání elektricky ovládaných dveří, které právě nainstalovali, ale zapomněli ho dát i z vnější strany operačního sálu a vešel šéf se zdviženýma umytýma rukama.

Gros se na své hosty nepodíval, ačkoli je před pár minutami považoval za kolegy a informoval je o operaci a chorobopisu. Jen tak do větru prohodil:

„Doufám, že stůl je, jak má být.“

„Ano, pane,“ odpověděla poslušně Rose.

„Vás jsem se na to neptal.“

Prostá instrumentářka neměla právo odpovídat. Šéf se obrátil na mě jako na prvního asistenta. Musel jsem rychle odpovědět, aby nenastaly problémy.

„Ano, pane, zvedl jsem jej na maximum, jako obyčejně.“

Malý človíček se vrtěl. Oblékl si plášť. Rose k němu přistoupila a on k ní natáhl jednu ruku, pak druhou. „Otrokyně“ mu natáhla rukavice s takovým rituálem, jaký jsem na tomto oddělení viděl poprvé. Gros najednou vyskočil na stupínek. Od takového člověka bych to nečekal. Tím dosáhl stejné výšky, samozřejmě, že jen svých vyšších asistentů, a mohl začít operovat. A show začala. Chirurg natáhl ruku vpravo, pohled upřel na operační stůl a zavelel: „Skalpel!“

Rose byla ve svém živlu. Povely následovaly jeden za druhým. Gros operoval fantasticky, a já jsem na všechno zapomněl, dokonce i na uzlinu. Už odstranil žlučovod a hledal dvanácterník. Pak se obrátil ke shromážděným divákům, kteří kromě zad malého muže neviděli absolutně nic. Slyšel jsem, že v Americe, v té zaslíbené zemi, se to dělalo tak, že mezi operačními světly byly umístěny televizní kamery a studenti mohli sledovat zákrok skoro tak dobře jako operatéři. Tady v Laboisire nám muselo stačit slovo Velkého šéfa. To bylo všechno.

„V těchto kamenech, které se rozšířily až do hlavního žlučovodu,“ začal Gros, „jsem nejprve udělal odvod a až pak jsem se ho pokusil vyčistit. Chtěl jsem se vyhnout případné vážné infekci.“

Všichni souhlasně přikyvovali.

Profesor Gros vzal do ruky kleště, aby zachytil sliznici dvanácterníku. Kleště se smekly. Zpod masky se najednou ozval řev. Bylo neuvěřitelné, že z tak slabého těla vyjde takový jekot. „Cirkus“ skutečně začal.

„Ty kleště stojí za starou belu!“ chrlil Gros. „Victorová, už jsem vám přece říkal, že máte všechny krabice zkontrolovat!“ Victorová byla samozřejmě instrumentářka Rose Victorová. Aby ji ještě víc ponížil, oslovil ji Gros jen příjmením.

„Zahoďte je do koše!“ vřískal.

A šéf je vší silou odhodil. Chtěl vědomě trefit jednoho ze svých kolegů? Ani by mě to moc nepřekvapilo. Byl takový pokaždé. Chybělo jen málo a jednomu z nich by vypíchl oko. Ten mohl vděčit jen svému rychlému reflexu, že se tak nestalo. Malý Vietnamec už určitě takové divadlo neuvidí. Nebude se o tom mluvit jen v Lariboisiére, ale také v Saigonu.

Druhé kleště, chválabohu, fungovaly a další také. Gros mi podal troje. Šel udělat řez v záhybu, který se trakcí vytvořil. V té chvíli extern trochu povolil tlak na ochranné chlopni, která držela dolní část jater. Samozřejmě že existovaly ortostatické roztahovače, ale Gros dával přednost rukám. Vymlouval se na to, že „ruce jsou účinnější než nástroj“. V podstatě jsem ho podezříval ze sadismu, protože nebylo nic únavnějšího než nehnutě stát často ve velmi nepohodlné poloze.

Gros si druhou oběť našel v osobě externa. Znovu začal hulákat:

„A ten se tu pohne v nejcitlivější chvíli. To je neuvěřitelné. Ten malý blbec se pohne, když jdu řezat. Jak se jmenujete?“

Samozřejmě že externovo jméno znal, vždyť ho před necelou hodinou oslovil jménem, což byla nakonec velká čest, ale ještě nikdy nebyl tak trapný.

„Vy nevíte, jak se jmenujete? To nic. Malý Blbec, to se vám hodí! Doufám, že jste tentokrát připravený, pane Malý Blbče.“

Třebas mu o Grosových výbuších říkali, extern zčervenal, vzápětí zbledl a víc se nepohnul.

Operace pokračovala bez konfliktů a se stejným zanícením. Čekal jsem, kdy přijde řada na mě, a byl jsem překvapený, že mě toho Gros ušetřil. Začal se zašíváním sám. Já jsem držel steh pod tlakem. Všechno probíhalo výborně a najednou: „K čertu.“

Gros zdůraznil konec slova.

„K čertu. Tisíckrát jsem vám už říkal, že tlak má být v ose stehu. Podívejte se, co děláte! Když je někdo nešikovný, nemá na chirurgii co dělat. Ať zůstane v kanceláři!“

Tentokrát zašel příliš daleko. Neuměl jsem určit, zda jsou jeho záchvaty hněvu spontánní, nebo jen předstírané, ale intenzita jeho zuřivosti nepochybně souvisela s počtem diváků. A nemýlil jsem se.

„Skoro jste mi pokazil tento steh, k čertu!“

Uchopil kleště a udeřil mě jimi po prstech. Ten malý despota mi ublížil! Urážky jsem vydržel, ale toto už přesahovalo meze tolerance! Prudce jsem odešel od stolu a strhl jsem si masku:

„Nejsem už v obecné škole, abyste mě bil po prstech, pane! Dokončete to beze mě!“

Neměl jsem ve zvyku tak vybuchnout. Tím hůř. Aspoň budu mít čas zvážit důsledky svého gesta později.

Vrchní sestra mě dohonila za sálem:

„Pane Dalbane, jste blázen! Nechat šéfa v kaši uprostřed zákroku, to vám neodpustí!“

Pokrčil jsem rameny. Pro dnešek jsem měl výčitek dost.

„Víte velice dobře, že jsme dělali poslední steh. Stěnu může zašít s externem. To se mu už dávno nestalo!“

Z dalšího sálu vyšla Francoise Delbecková. Historka se šířila kosmickou rychlostí.

„Bravo, pane Dalbane! Udělal jste velmi dobře. Už dávno jsme na takovou reakci čekali. Tak to je muž,“ oponovala vrchní sestře.

Kašlat na něho. Vzpomněl jsem si na uzlinu. Tentokrát se mi zdálo, že mě bolí. To bylo příliš. Převlékl jsem se, vzal jsem si plášť a odešel jsem do interní ordinace.

Čekárna byla jako obyčejně nabitá. Sestra mě pozdravila. Můj modrý vlněný plášť byl tou nejlepší propustkou.

„Pane Goldsteine, prosím vás.“

Šéf kliniky byl mladý a svobodný. Na inspečáku jsem ho potkával často. V konkursu byl první. Byl inteligentní a určitě se brzy stane členem komory. Když jsem vešel, poslouchal mladého Severoafričana, kterého trápil přerývaný suchý kašel.

„Ale vítej, Dalbane! Kde se tu bereš? Poslechni si, pak mi řekneš, co si o tom myslíš.“

A podal mi stetoskop. K čertu, uvědomil jsem si, že jsem se zaměřil jen na svůj obor. Nemohl jsem vůbec zjistit, o co jde. To je hanba. Zatímco se pacient oblékal, vykoktal jsem několik jalových slov. Goldstein se nad mým zaraženým vzhledem usmíval:

„Fajn, rozumím. Chirurgové jsou dobří řemeslníci, ale nemají ucho. Je to zánět pohrudnice, starče, a na devadesát procent tuberkulózního původu.“

A kdybych mu ještě řekl, že jsem internem pařížským nemocnic. Ale Goldstein mě ubezpečil:

„To je normální, to není tvá parketa. Vypadáš znepokojeně, není něco v pořádku?“

Řekl jsem mu o svých obavách a odhrnul jsem si košili, abych mu ukázal uzlinu. Šéf kliniky mě dlouho vyšetřoval, naklonil mi hlavu dopředu, na bok a pak řekl:

„Svlékni se. Podíváme se na další lokalizace.“

Polekal jsem se. Co když při pozorném poslechu zjistí, že jsem vážný případ? Dlouho a důkladně mě vyšetřoval, dokonce mě zrentgenoval.

„No tak?“

„Už sis objednal i truhlu, že? Chudáku Pierre.“

Najednou se dal nečekaně do smíchu. Myslel jsem si, že dostanu infarkt.

„Ale vždyť tam nic nemáš, starče! Sakramentský Dalbane, tys mi ale nahnal strach!“

Nevím, jak jsem v té chvíli vypadal. Třebaže mi ze srdce spadl kámen, ještě pořád jsem nevěřil. Čekal jsem na vysvětlení, jaké jsem chtěl slyšet:

„Uzlina existuje jen v tvé hlavě! Myslel sis, že jsi ztracený. To, co jsi nahmatal, je sval a nad tím je banální uzlina, kterou máme všichni, protože lymfatický systém je hned pod kůží! Když to ohmatáš z druhé strany, ucítíš totéž.“

A skutečně. Teď, když mi to řekl, ucítil jsem uzlinu z obou stran. Sval! Směšné. Že bych se až tolik zmýlil?

„To je poprvé?“ zopakoval Goldstein.

„Jak poprvé?“

„Co sis objevil něco vážného? Uklidni se, všichni jsme tím prošli. Dnes večer mi zaplatíš šampaňské!“

Navzdory ubezpečením šéfa kliniky ve mně zůstal stín pochybnosti. Když podle šelestu neumím rozeznat zánět pohrudnice tuberkulózního původu, tak potom… Ale jak jsem se tak mohl zmýlit. Měl jsem uzlinu, a skoro jsem byl smutný, že už ji nemám!

Goldstein vstal. Otevřel dveře, které vedly do sousední místnosti, a zavolal:

„Fourniere, pojď sem! Představuji ti Pierre Dalbana, kolegu z chirurgie, který umírá na Hodgkinovu nemoc. Prosím tě, můžeš ho vyšetřit? Jen levou krční oblast.“

Ten hubený chlap s předčasnou pleší byl asistentem na interně. Pečlivě mě prohmatával stejně jako před chvílí jeho šéf. Nakonec se napřímil a usmál se:

„Nemáte nic, kamaráde! Ani nejmenší ganglion. Přijďte někdy, abyste mohl nahmatat takový skutečný. Pak uvidíte, co je to maligní adenopatie.“

Nezůstalo mi nic jiného, než si koupit lístek do Ameriky. Ganglion zemřel a Pierre Dalban zůstal naživu! Bylo to špatné, nebo dobré?

Když jsem se vracel na oddělení profesora Bernarda Grose, vzpomněl jsem si na závěrečné číslo „cirkusu“, na svůj výbuch hněvu, po němž jsem opustil operační sál ještě před skončením zákroku. Tak jsem byl svou nemocí zaujat, že jsem na tuto epizodu zapomněl. Ale malý zlostný človíček mi ji brzy připomněl.

V šatně na mé skříňce byl připevněn lístek: Profesor Gros vás čeká. Už jsem si ho představoval, jak netrpělivě bubnuje prsty po stole a v rukou drží stížnost na mě. Jednoduše mě z oddělení vyrazí. Má první stáž interna skončí debaklem a neexistující uzlina mi už jako důvod k omluvě neposlouží.

Násilím jsem vypil sklenici vody a začal si ukládat do skříně věci. Dělal jsem to proto, abych oddálil chvíli, kdy se ocitnu tváří v tvář Grosovi. Popravdě řečeno, měl jsem strach. Bylo to směšné, ale bál jsem se v pětadvaceti učitele!

Dvakrát jsem rázně zaklepal na dveře pracovny a vešel jsem. Klidně seděl ve fotelu a četl denní tisk. Zvedl ke mně zrak a usmál se na mě. Ano, usmál se.

„Zřejmě chcete podkopat mou autoritu, Dalbane.“

„Já, no…“

„Víc o tom nemluvme. Napijete se něčeho?“

Byla to cena za neuvědomění si vlastních činů. Můj výbuch měl za následek, že se skryté nepřátelství změnilo v počínající přátelství. Dokonce to bylo o cosi víc. Gros, který mi v podstatě vytýkal, že jsem zetěm Charlese Noblecourta, jehož nenáviděl, se stal mým ochráncem. A nikdy nezklamal.

V New Yorku bylo ještě babí léto. Měl jsem rád to podzimní slunce, které zlatilo hnědočervené vrcholky stromů. Měl jsem rád lidi, které jsem potkával na procházkách v Central Parku. Mnoho jsem o nich přemýšlel. Byli výstřední, blázniví, ale vynalézaví. Dokonce v té vynalézavosti soutěžili. Chtěli být nejlepší. Možná proto, že žili v zemi, která neměla minulost.

V New Yorku jsem žil už skoro čtyři měsíce. Univerzita mi dala k dispozici komfortní garsonku. Čtyři měsíce jsem vnikal do tajemství a techniky nápravné a plastické chirurgie, která mě fascinovala.

Claire se mnou jet do USA odmítla. Říkala, že je velmi zaneprázdněná dětmi. Byla to jen část pravdy. Ve skutečnosti po tom netoužila. Byl jsem daleko, a tak to bylo dobré. Často jsme si psali, několikrát jsme spolu telefonovali. Byla chladná a odměřená. Já jsem byl pořád zamilovaný, i když zklamaný. Propast mezi námi se zvětšovala.

Můj nový přítel Doug celým jménem doktor Douglas Clayman, mluvil výborně francouzsky. Za své nesouvislé blábolení v angličtině jsem se styděl. Znalost jazyka byla poslední pocta Nového světa naší staré zemi, která po technické stránce ve všem zaostávala. V New Yorku se stále považovalo za elegantní mluvit francouzsky a já jsem z tohoto snobství těžil.

S Dougem jsme se setkali v malém sále, který sousedil s hlavním operačním sálem. Bylo to v New York University Medical Center v Institutu plastické nápravné chirurgie na První Avenue. Na televizních obrazovkách, které byly umístěny na stěně před námi, jsme mohli krok za krokem sledovat fáze plastické operace, kterou mi Doug komentoval. Ruce, které jsme viděli, byly ruce profesora Stevensona, největšího amerického, a tedy i světového odborníka v této technice.

Stevenson skončil před pozorným okem kamery liftink. Fantastická Amerika. S trochou nostalgie jsem si vzpomněl na „cirkus“ profesora Bernarda Grose v Lariboisiére. Když jsem z oddělení odcházel, malý človíček uronil předstíranou slzu a znovu mě ubezpečil svou absolutní podporou:

„Uvidíte, Dalbane, že v tomto povolání se musíte spoléhat jen na skutečné přátele!“

Drahý Gros! Byl jsem jediný intern vysoké postavy, který kdy v jeho očích uviděl vděk. I od něj jsem se snažil naučit se co nejvíc. Ale obraťme list! V New Yorku na University Medical Center se mnohem dřív dostanu k tomu, co jsem měl v úmyslu.

Pod Stevensonovýma rukama mizely vrásky na mužově tváři. Chirurg dnes totiž operoval muže. Když jsem na operačním sále viděl zavěšené fotografie tohoto neznámého muže, něco se ve mně vzbouřilo. Nemohl jsem pochopit, že si osoba mého pohlaví chce dát udělat liftink. Bylo to proti mému evropskému vkusu.

Doug se mým staromódním názorům upřímně vysmíval.

„Musíš myslet jako Američan, Pierre. Ten pacient je Terry Gallaway, majitel laboratoří Dorset.“

Dorset. Fantastická finanční říše postavená jako Revlon na bázi laboratoří kosmetických výrobků. Věděl jsem, že jen ti nejbohatší si mohou dovolit, aby je operoval profesor Stevenson, ale tento muž byl na vrcholu společenského žebříčku.

Dorset Nedorset, když se muž dá na liftink, je to pokaždé pochybné.

„Kdybys viděl jeho ženu,“ šklebil se Doug, „hned by tě přešla ta stupidní podezření! Gallaway je prostě významný obchodník a musí si udržovat mladistvý zjev. Vy to nemůžete pochopit. Například takový Kennedy. Myslíš, že by ho zvolili, kdyby se podobal starému břichatému dědkovi? Určitě ne! Image, Pierre!“

V tomto detailu se projevil celkový rozdíl mezi našimi dvěma světy. Doug žil v tom reálném. Kennedy, jehož má generace zbožňovala, musel také představovat obraz určitého mládí. Terry Gallaway měl pětapadesát let a na fotkách bylo jasně vidět vrásky v koutcích očí a na ochablých, pokleslých tvářích. Proč by tento obchodník nechtěl vypadat mlaději? Bylo to logické. Prostředky na to měl, a co se týkalo jeho ženy, o níž s takovým nadšením mluvil Doug, zřejmě měl i motivaci.

Za několik týdnů krevní podlitiny, které byly následkem operace, zmizely, a z Terryho Gallawaye se stal miliardářský playboy a jeho výstřelky byly jistou dobu terčem novinářských článků.

„I když pacientům skutečné mládí nevrátíme, dáme jim alespoň naději. Je to tak vzrušující, že se tomu oddáš celý. Nemyslíš si?“

Když jsem viděl Dougovo nadšení a elán všech odborníků v Medical Center, když jsem viděl ty překvapující výsledky, bylo mi jasné, že mě plastická chirurgie čím dál víc přitahuje. Nakonec, od začátku jsem dával přednost tomu, co napravuje, a ne tomu, co mrzačí. Ale měl jsem před sebou ještě dlouhou cestu. Wait and see, poradili by mi moji američtí přátelé.

Stevenson dokončil operaci. Když odstranili obvazy a obchodníkovi bylo vidět do tváře, uvědomil jsem si konkrétní výsledky operace, byly pozitivní. Ne nadarmo pokládali Stevensona v tomto oboru za nejlepšího. Doug skákal radostí. Den skončil a čekal nás nový a fantastický večer v New Yorku s Kate a Sue.

Sue Maughamová. Nebyla, bohužel, se stejnojmenným spisovatelem příbuzná! I když setkat se v této zemi neomezených možností s dcerou velkého spisovatele by nebylo ničím zvláštním. Sue byla Dougova snoubenka a Kate Claymanová byla jeho sestra. Od mého příjezdu jsme vytvořili nerozlučný čtyřlístek. A French Lover působila k velké radosti jejího bratra na Kate blahodárně. Dlouhé období zdrženlivosti a věrnosti skončilo v náručí překrásné Kate. Neměl jsem výčitky, ani jsem se necítil vinen. Zaplavila mě jen rozkoš.

Sic transit. Všechno skončí. Měl jsem už plné zuby toho neplodného svazku s Claire. Byl jsem do ní zamilovaný, ale osvobodil jsem se od psychologického jařma, které mě tak tížilo. Bude-li moje žena jednoho dne ke mně cítit něco jiného, v což jsem doufal, všechno může být tak jako předtím.

Kate a Sue na nás čekaly. Usmívaly se. Byly opřené o mříže Central Parku a zářily v zapadajícím slunci. Bylo to fajn.

V koutě kuchyně vyhrávalo rádio. Kate měla typický americký přízvuk. Rádio zapnula, jen co vešla do bytu. Hudbu často přerušovaly reklamní šoty, kterým jsem nerozuměl, ale nepřekáželo mi to. Patřilo to k Americe, kterou jsem miloval. Ale nejvíc jsem si cenil Kate.

Ležela na posteli a bez studu se mi nabízela. Měla velice dlouhé a štíhlé svalnaté nohy s útlými, téměř až křehkými kotníky. Odjakživa jsem si všímal úzkých kotníků u žen, se kterými jsem chodil. Robustnější kotníky byly pro mne synonymem ošklivosti. Nikdy jsem si nevybíral ty ubožačky, které se zásluhou bezstarostných rodičů věnovaly klasickému tanci. Měly ploché nohy, chůzi jako kachny a lýtka svalnatější než závodník na kole! Anne, moje drahá holčičko, přísahám, že tě toho ušetřím.

Měla dětsky ploché břicho a na jemné pokožce bylo vidět bílé místo po plavkách. Prsa měla nádherně vztyčená, byla malá, pevná a s provokujícími bradavkami. Měla vystupující lícní kosti a veliké temně zelené oči. Byla krásná. Byla to krása, kterou v Evropě teprve začínali objevovat. Žena objekt, žena panenka, osudová žena. Nová generace ženy, která od muže nečeká jen kožichy a šperky.

Kate, Kate, Kate. Zmocnila se mě, pronásledovala mě, ale nemiloval jsem ji. Prostě jsem po ní toužil a ten hlad se nedal ukojit.

Večery v hospůdkách na Manhattanu nebo v bistrech Harlemu, kam ještě bílí neměli zákaz vstupu, jízdy po pobřeží v Dougově kabrioletu a noci strávené v náručí Kate. Ano, prožíval jsem něco, co se podobalo štěstí.

„Pomalu, Pierre.“

Kate vyslovovala moje jméno s rozkošným přízvukem. Neuměla tak dobře francouzsky jako její bratr Doug. Konečky prstů jsem se dotýkal jejího nahého těla. Vzrušovalo mě to, ale ukojení jsem zadržoval. Byla to trochu masochistická rozkoš z milování. Cítil jsem se nádherně, když se naše těla sblížila, znovu a znovu se poznávala, hledala a nacházela ve společné posteli.

Abych řekl pravdu, už jsem zapomněl, že takové chvíle existují. I když jsem se na Claire vůbec nezlobil, to, že mi odepřela takové zážitky, mělo vliv na můj duševní stav. Často jsem byl náladový.

„Pojď ke mně, teď už.“

Kate vzdychala a pootevřená ústa nabízela mým rtům. Její oči dostávaly průsvitně zelenou barvu. Při milování byly šedé a jen pomalu se jim vracel původní odstín. Kate se neustále měnila. Z vášnivé na oddanou, z troufalé na cudnou.

Nevím, kolik hodin jsme strávili vedle sebe v garsonce se staženými záclonami. Možná i celý den. Možná i celou noc a celé dopoledne. Měli jsme čas a promarnili jsme jej jako bohatství, o kterém jsme si mysleli, že je nevyčerpatelné. V rádiu hráli nějakou džezovou melodii, kterou náhle přerušil komentátor s rozechvělým hlasem.

„To je Listen!“ řekla Kate.

Prudce odstrčila podnos, se svačinou, vyskočila z postele a hnala se do kuchyně, aby pustila rádio hlasitěji. Hlasatel hovořil velmi rychle a já jsem rozuměl jen dvěma slovům, která byla základní myšlenkou jeho vět: „Kennedy. Dallas.“

Jednání Kate mě ani moc nepřekvapovalo. Mladý prezident ji fascinoval. Celý národ se v tomto muži zhlížel, slepě mu důvěřoval i v situaci, kdy se začal angažovat ve vietnamské válce. To je ale již historie. I pro mne jako Evropana byl John Fitzgerald Kennedy fantastický. Byl fantastický. I když jsme se kvůli němu přestali milovat.

„Kate!“

Objevila se ve dveřích. Plakala.

„He is dead. Je mrtvý!“

Byl 22. listopad 1963. Stalo se to někde na ulici v Dallasu. Oficiální zprávu o smrti prvního katolického prezidenta Spojených států vysílaly všechny rozhlasové a televizní stanice v zemi. Historie opět obrátila jeden list.

Stál jsem v rohu ordinace profesora Stevensona a snažil jsem se, aby mě nikdo nezpozoroval. Zároveň jsem však chtěl všechno vidět. Terry Gallaway, kterého jsem viděl naposledy, když opouštěl Medical Center, přijel dnes na poslední kontrolu.

Miliardář byl přesný jako všichni významní lidé. Jen co ho Stevensonova sekretářka ohlásila, vešel do ordinace.

Listoval jsem si v jeho chorobopise a v operační zprávě. Vzpomínky na zákrok jsem měl ještě v čerstvé paměti. Když jsem si prohlédl jeho chorobopis a zprávu, věděl jsem o jeho případu všechno. Bylo to zajímavé téma, i když jsem byl překvapený, že se plastika dělala muži. Když Gallaway vstoupil, podíval se na mne jen letmo. I když mě zaujala jeho tvář bez vrásek, můj pohled spočinul na ženě, která ho provázela.

„Paní Gallawayová.“ uklonil se Stevenson.

Tak to byla ona. Ta nádherná žena, o které mi s takovým nadšením vyprávěl Doug. Byla krásnější, mnohem krásnější, než jsem si ji z lakonického Dougova popisu představoval. Abych byl upřímný, Joan Gallawayová byla nejkrásnější ženou, jakou jsem kdy ve svém životě potkal. Prototyp manželky miliardáře, který byl majitelem laboratoří Dorset.

Zářila celou krásou svých osmadvaceti let. Stačilo, aby zamrkala očima, a zvítězila nad všemi ženami světa. Neměl bych to říkat, vím, že je to hloupé, ale já, bezvýznamný, obyčejný francouzský intern, jsem se v té chvíli zamiloval do té nádherné bytosti, která se na mne ani nepodívala. Byla zaujatá jen gesty profesora Stevensona.

Kate, Monique a Claire se ani zdaleka nemohly vyrovnat tomuto opravdovému „sexsymbolu“. Tento americký výraz mě vždy rozesmál, ale dnes, v ordinaci New York University Medical Center, jsem pochopil jeho význam.

„Podívejte se, Pierre, kůže je pružná jako…“

No tak, Dalbane! Probuď se, kamaráde. To bylo už podruhé, co jsem byl v duchu jinde. S úsměvem jsem se omluvil. Jen Doug, který sledoval můj pohled, pochopil pravou příčinu.

I když byla Joan Gallawayová nedosažitelná, operační zásah na tváři jejího muže byl perfektní. Byl to další úspěch slavného newyorského chirurga. Šlo nyní jen o to, abych se to naučil tak dobře i já.

Posledních pět let se nic výjimečného nepřihodilo. Stoupal jsem po jednotlivých stupních žebříčku, který mě měl dovést až na vrchol, o což jsem se snažil už od začátku svého studia. Dostat se na špičku francouzské medicíny, mít svoje oddělení v nemocnici a katedru na fakultě.

Všichni jsme po tom toužili, ale kolik z nás toho dosáhlo?

Roky 1963-1968. Zhoršení vztahů s Claire, postup v kariéře. Nic nového, jak říkají v Alžíru.

„Pánové, extern ve službě do centrálního příjmu!“ Nyní jsem rozděloval úkoly já. Stal jsem se vedoucím inspekčního pokoje. Byla to pocta, která, bohužel, jen potvrzovala, že jsem zestárl. Už třetí rok jsem byl internem a získal jsem praxi. Chirurg. To slovo původně znamenalo „manuálně pracující“. Ale málokdo to už věděl. Řečtináři už na středních školách nebyli a nikdo už nebude původní význam slova zkoumat. Možná je to škoda.

Stále jsem se považoval za manuálně pracujícího, i když jsem měl vyšší kvalifikaci než ostatní. Nelíbilo se mi, že ve Francii se výběr budoucího chirurga dělal jen na základě intelektuálních znalostí. Chtěl jsem, aby existovala i zkouška, která by zjišťovala fyzické schopnosti budoucího operatéra. Znal jsem spoustu kolegů, kteří se na to absolutně nehodili, jako jsem se já nehodil na esoterické vědy. Ale vzali si do hlavy, že budou studovat takový obor, kde jim postačí uspět v konkursu, aby je přijali. Třásly se jim ruce, měli nemotorné pohyby, nebyli schopni instinktivně uchopit nástroj a stali se z nich obávaní fušeři.

Od stolu se ozval buchot lžiček a vidliček. Extern Birojout byl celý šťastný.

„Pánové, děkuji vám za ovace. Extern ve službě vám bude vyprávět, co se mu přihodilo.“

„Birojout, povstat, Birojout, povstat!“ skandovali sedící.

Když mi ráno Birojout povídal, co v noci zažil, smál jsem se tak, že jsem si nakonec řekl, že to musí slyšet všichni. Birojout pocházel z Toulouse. Díky přirozené výřečnosti a zpěvavému přízvuku byl z něho vynikající vypravěč, který okamžitě upoutal posluchače.

„Vzbudili mně v jednu k akutnímu případu. (Jde o autentický případ. V letech 1965-1966 nebyly potraty legální a neexistovaly žádné antikoncepční tabletky.) Zdálo se mi, že se sestřička dívá tak nějak divně, jako by mi chtěla vyvést nějaký žert. Přišel jsem na ošetřovnu a uviděl jsem super plnoštíhlé děvče. Mohlo mu být mezi pětadvaceti a třiceti. Vedle něho byl chlapík stejného věku. Marně jsem hledal raněného nebo nemocného. Potom sestřička ukázala na to děvče. Cudně sklopilo oči a vykoktalo: „Pane doktore, my jsme se s přítelem milovali. Vzal si kondom a nevím, jak se to stalo, ale když jsme skončili, zůstal kondom vevnitř. Strašně se bojím, že otěhotním, mám právě nebezpečné dny. Myslím, že když mi ho hned vytáhnete a obsah nevyteče, vyhnu se nejhoršímu.“ Birojoutovo vyprávění přerušovaly výbuchy smíchu. Počkal, až utichly, a pokračoval:

„Tak jsem tu krásku uložil na kozu. Měla nádherný zadek. Byl bych do ní nejraději strčil něco jiného než zrcadlo, ale… Nakonec jsem vzal dlouhou pinzetu a vylovil jsem z vaginy ten prokletý kondom. Samozřejmě prázdný. Vysvětlil jsem jí, že pokud jsou spermie na cestě, nedá se bohužel nic dělat. Kostky jsou vrženy.“

Znovu se ozval smích a potlesk. Birojout ještě nekončil, a já jsem do operační zprávy psal: intravaginální extrakce cizího tělesa.

„Doufám, že máš její adresu.“

Ještě chvíli vtipkovali. Nic nemohlo lépe rozptýlit moje podřízené než podobná historka, i když byla trochu oplzlá. Byl to ventil, protože tito mladí lidé byli ve své práci vystaveni obrovskému tlaku a odpovědnosti.

„Dalban k telefonu!“

Vzal jsem sluchátko. Hlas Claire byl drsný a nepříjemný.

„Pierre, potřebuji někoho k dětem. Nestihla jsem matku a služka má dnes večer volno. Nevím, co s nimi mám dělat.“

Služka! Claire už od dětství, které strávila ve čtvrti Saint Germain, používala slova, jež mě zarážela a vzbuzovala moje opovržení. Od mého návratu ze Spojených států se naše vztahy vyvíjely podivně. Instinkt jí říkal, že jsem tam poznal jiné ženy. Ale manželskou nevěru mi nemohla zazlívat. Způsobilo ji její jednání. Měla možná smysl pro povinnost, nebo mě i trochu ještě milovala, protože opět přicházela do našeho pokoje a vracela se do postele, v níž jsme spávali v prvních měsících. Byla perfektní manželkou a vzornou matkou, ale já jsem v náručí držel loutku bez života. Přijímala moje objetí jako nevyhnutelný trest, jen aby ukojila moje sexuální choutky. Nepociťovala rozkoš. Cítil jsem, že k tomu má dokonce odpor.

Nevynechal jsem ani jednu příležitost, abych ji podvedl. Protivilo se mi to, ale měl jsem chuť svírat v náručí živé tělo, které se zachvívalo ve stejném rytmu jako moje, a proto jsem si to neodpíral.

„Nedělej si těžkou hlavu. Po vizitě odejdu ze služby a půjdu rovnou domů a o děti se postarám.“

Anne a Phillipe byli mým pokladem. To byla jediná hezká stránka našeho manželství. Můj cit k nim narůstal. Zůstávali nadějí, že mezi jejich matkou a mnou ještě všechno neskončilo. Doufal jsem, že se jednoho dne všechno přece jen vyřeší.

„Výborně, díky.“

Chtěla zavěsit bez jediného slova. Byla mi vzdálená, byla chladná, beznadějně chladná.

„Claire já…“

„Ano?“

„Vlastně nic.“

V místnosti mumraj pokračoval. Mně už do smíchu nebylo.

Když jsem dokončil „základní přípravu“, jak to nazýval můj drahý tchán, začal jsem se věnovat plastické chirurgii. Jednoho odpoledne Noblecourt vyhledal asistenty z plastické chirurgie na klinice v Neuilly. Bylo to v sousedství Hortensias, kde operoval jeden jeho dobrý známý, doktor Nollet.

Jistou dobu jsem pobyl v nemocnici Curie na onkologii u doktora Pornilla. Můj nový šéf byl obdivuhodný člověk. Byl neuvěřitelně šikovný, a zručnost je nevyhnutelnou vlastností každého chirurga. Asistovat doktoru Pornillovi byl požitek. Všechno šlo bez problémů a rychle. Například operace konečníku, při které jsem asistoval ráno, netrvala ani pětadvacet minut. Byl srdečný a lidský, přestože navenek vypadal trochu chladně, a vždycky měl dobrou náladu, což často lidem naší profese chybí.

Pornilla jsem obdivoval. Obdivoval jsem ho zejména proto, že si vybral onkologii. Tento obor mě v hloubi duše lákal. Tito specialisté pomáhali lidem, zachraňovali jim život, nebo jim ho aspoň prodlužovali. Někdy zmírnili nesnesitelné bolesti, ale vždy to byla medicína, která mrzačila. Vyoperování nemocných orgánů nebo částí těla mělo za následek ztrátu integrity a neustálý styk s pacienty, jež choroba poznamenala, vyžadoval silnou povahu, kterou jsem neměl.

V nemocnici Curie jsem se hodně naučil a dokonale jsem se seznámil s anatomií. Náš program v podstatě spočíval v uzlinových a jugulokarotidálních kyretážích, v odstraňování prsů a celé dělohy. Noblecourt měl zase pravdu. Tvrdil, že dokonalá znalost anatomie krku a tváře, která byla při našich každodenních zákrocích nevyhnutelná, mi velice pomůže při plastické chirurgii tváře. Od plastického chirurga v Neuilly, jenž byl dobrým a kompetentním specialistou, jsem často slyšel nadávky na kolegy, že se dali na plastiku, a neměli dostatečnou přípravu. Když jsem ho poslouchal, stále více jsem si uvědomoval, že Noblecourtův názor je správný.

Před dvěma měsíci jsem zažil scénu, která mohla skončit tragicky, kdyby tam nebyl doktor Nollet. Operovali jsme právě prsa, když přiběhla sestra z vedlejšího sálu:

„Promiňte, pane, že ruším, ale vedle to vypadá zle. Obávám se toho nejhoršího.“

Vysvětlila nám, že asistovala plastickému chirurgu, který dělal tak zvaný velký liftink. Když odchlípl kůži na krku, poranil nejspíš důležitou cévu, která silně krvácela. Chirurg znervózněl a pokusil se jen tak nazdařbůh krvácení zastavit tampony. Ztratil hlavu a nepodařilo se mu to. Poprosil sestru, aby požádala o pomoc.

Nollet mi řekl, abych zůstal na místě a pokračoval. On odešel vedle. Vrátil se asi za deset minut a řekl, že kolega skutečně poranil vnější krční tepnu.

„Ten chlap je obyčejný otorinolaryngolog, a dokonce nebyl ani externem. Chápete to, Dalbane? Vrhl se na plastiku, protože se mu podařilo několik plastik nosu a tím si udělal jméno. Když jde všechno hladce, je to bez problému. Když ale na něco nestačí, je to katastrofa. Řešení bylo velice jednoduché pro toho, kdo ho umí udělat. Udělal jsem malý řez na úrovni krvácení, ze strany jsem poraněnou žílu zašil a už stačilo jenom napojit.“

Když se Nollet znovu oblékl do sterilního úboru, pokračoval v zákroku a znovu začal se svým oblíbeným tématem:

„Studium ve Francii by se mělo změnit. Každý, kdo má diplom doktora medicíny, má právo dělat všechno. To je nepřípustné, Dalbane. Když nějaký krčař dělá plastiky nosu, no dobrá. Řekl bych, že je možná udělá lépe než ostatní. Měl by ale zůstat u krku a tváře. Může dělat i liftinky a odstávající uši. Když se ale pustí do prsů a do břicha, to už nesouhlasím. Nos, hrdlo, uši. Měl skončit u hrdla a neměl by se pouštět do operací prsů.“

Bylo to v nemocnici Curie. Vešel jsem do pokoje. Muž, který tam ležel, neměl ani padesát. Ani se jich už nikdy nedožije. Jen na fotografiích lidí z nacistických koncentráků jsem viděl tak vyzáblé lidi. Měřil asi sto osmdesát centimetrů a vážil třicet pět kilo.

Seděl na posteli obklopen velkými polštáři a umíral na rakovinu, přesněji řečeno umíral hladem. Měl zasaženu trávicí trubici. Rakovina hltanu. Zjistilo se to pozdě a nález byl na takovém místě, že nešel operovat. Po jisté době se hltan zúžil, až se nakonec úplně ucpal. Nemocný muž mohl ze začátku jíst malé kousky jídla, potom už jen kašovitou stravu. Teď už nemohl ani tekutiny. Při životě ho držela jenom žaludeční sonda, jíž přijímal potravu. Gastrostomie mu, po pravdě řečeno, jen trochu prodloužila život, protože nádor se rozšířil i na mezihrudní přepážku, na oblast plic a zasahoval i ostatní životně důležité orgány.

„Dobrý den, doktore Dalbane.“

Následkem opakovaných nervových záchvatů měl změněný hlas. Usmíval se. Navzdory všemu měl dobrou náladu. Téměř jsem se styděl, že jsem zdravý a silný. Měl jsem špatné svědomí. Bylo to hloupé, ale ještě jsem byl schopen citů.

„Podívejte, pane Rombiere, váš stav se zlepšuje. Přibral jste půl kila, co vám udělali gastrostomii.“ Pět set gramů. Byla to stopadesátina jeho normální váhy. Věděl jsem, že říkám hlouposti. V takových chvílích dolehnou na člověka pochybnosti a smutek. Mnozí už tomu podlehli. Kdoví, zda si to přiznali. André, můj vynikající přítel André Levy, to vzdal. Ale on měl alespoň výmluvu, že má malířský talent a že chce svůj život zasvětit umění.

Zanechal studia medicíny a opustil předpokládaný komfort a pokoušel osud. Málokdo ho chápal. Ani vlastní otec ho nepodpořil. Myslím, že jsem byl jediný, kdo mu přál hodně úspěchů na cestě, kterou si vybral.

Lhát a zase jenom lhát. Měl jsem chuť vytáhnout mu tu odpornou trubici. Chtěl jsem se ale přetvařovat dál, i když to už nebylo třeba. Viděl jsem, jak mu zazářily oči. Ten ubožák mi věřil. Náš problém přitom spočíval v tom, že jsme se pokoušeli zabránit jeho utrpení, protože jsme neuměli zabránit jeho smrti. Nemoc ho užírala jako rak a působila mu nesnesitelná muka, která byla horší než hlad.

Morfium dostával neomezeně. Že mělo ničivé účinky na duševní činnost a při vyšších dávkách mohlo způsobit i smrt, bylo ještě horší. Vlastně lepší. Ať mi nikdo nic neříká o euthanazii nebo o léčbě za každou cenu. Tito lékaři dělali svoji práci s láskou, aby zachránili aspoň to, co ještě z lidské důstojnosti zbývalo. A nikdo jim nic nemusel říkat.

Ti, kteří se vyžívají v různých nesmyslných teoriích, by se raději měli zajímat o naše každodenní starosti. Na misce vah byla smrt a moje nemohoucnost tomu muži pomoci. Jiné srovnání nemělo smysl.

Na oddělení nám právě nainstalovali fantastický operační mikroskop. Objednali ho nedávno. Tento model měl navíc okulár, který umožňoval sledovat operaci zároveň s operatérem. Na objektiv se daly namontovat fotoaparáty a kamery, a tak se mohly zaznamenávat zajímavé operační fáze přímo v průběhu zákroku.

Zavedení takových přístrojů, jež byly desetkrát jemnější a přesnější než klasické, znamenalo zrod nové éry v medicíně éry mikrochirurgie. Zatím šlo jen o pokus. Přestože jsem se moc o získání tohoto přístroje nezasloužil, vysvětloval jsem šéfovi, jaký pokrok a užitek v našem oboru touto moderní technikou získáme.

Iniciativa vyšla z očního oddělení, protože při transplantaci očních rohovek se používají velice jemné niti a nástroje. Samozřejmě, že touto metodou se dají šít i nejmenší cévy a dělat nervové anastomosy, které není možné vidět pouhým okem. Ten fantastický pokrok se rozšířil i do jiných odvětví, přestože se to na začátku nepředpokládalo.

Nejdříve jsem to vyzkoušel na psech, i když jsem už zpaměti věděl, co říkají odpůrci vivisekce. Jsou proti pokusům na „našich věrných přátelích“. Znal jsem jejich argumenty a úplně jsem s nimi souhlasil, vždyť zvířata mám také rád. Jestliže ale šlo o zavedení nových operačních technik, pak jedině pokusy na velkých savcích umožňovaly pokrok. Není přece možné dělat pokusy na lidech. Některé týmy vaskulární chirurgie už pracovaly na transplantaci srdce, kterou právě uskutečnil v Kapském městě profesor Barnard. Zítra to mohou být první francouzské transplantace.

Pokud šlo o mne, pustil jsem se do složitých transplantací. Při úspěšné transplantaci se mohla obnovit osteomuskulární funkce. Zajímal jsem se i o reimplantaci prstů a celých končetin uříznutých při úrazech. V Číně publikovali dva takové případy, což znamenalo, že je to možné. Neměli jsme ale k dispozici operační zprávy. Cizinci neměli do země přístup, takže to mohla být jen propaganda.

Dnes k tomu slouží zázračný mikroskop. Řekl jsem internům, že budou-li si ho chtít prohlédnout, ať mne zavolají, i když nebudu mít službu. Čas nezastavíš. Už jsem patřil k té elitní kastě, o které jsem kdysi tolik snil. Ještě rok jsem mohl být internem, ale už druhý rok jsem se připravoval na post přednosty kliniky. Noblecourtův zeť měl vydlážděnou cestu a ušel po ní už pořádný kus.

Lékařská pohotovostní služba přijala chlapce, který utrpěl vážný pracovní úraz. Hned mě k němu zavolali. Byl to zdravý dvaadvacetiletý mládenec. Zakopl v továrně o dopravní pás a nestačil se dost rychle uvolnit. Plech řezacího stroje mu zachytil a odřízl nohu v polovině kotníku tak, že držela v kotníku jen na směšně malém kousku kůže. Mládenec v první chvíli necítil prakticky nic, jen prudký bolestivý náraz, a vůbec si neuvědomil, že je vážně zraněný.

Ještě jsme nevěděli, jak budeme postupovat, ale jedno nám bylo jasné: co nejdříve musíme obnovit krevní oběh. V nápravné chirurgii mohou být škrtidla použita hodinu. Trvá-li to déle, mohou se poškodit buňky. Na psech jsem to zkoušel po kratším čase a v případě tohoto chlapce bych se do ničeho nepouštěl, kdyby okolnosti nebyly příznivé. Zdravotní sestra z továrny měla asi ráda své povolání a přečetla si některé odborné časopisy, ve kterých se psalo o reimplantaci. Věděla, že čas tu hraje důležitou úlohu, a postarala se o to, aby raněného dopravili rychlou sanitkou a za doprovodu policejních motocyklů. Díky tomu jsem měl více než půl hodiny čas, abych obnovil průchod tepny.

Než jsem se oblékl a umyl si ruce, mládence zrentgenovali, uspali a napojili na přístroje. Nyní jsem byl na řadě já.

Nejdříve jsem upravil okraje kostí. Kloub byl poškozený, takže noha bude kratší. Někteří chirurgové jsou proti reimplantaci. Argumentují tím, že pokud se zákrok nezdaří, bude mít postižený neohebný kotník a kratší nohu. V postatě bude mít takové funkční těžkosti, že by mu dobrá protéza sloužila lépe. Na tom bylo něco pravdy. Ale přece jen jsem si myslel, že nechat někomu obě nohy je z psychologického hlediska snesitelnější než amputace. Ta se může nakonec udělat kdykoliv.

Oddělil jsem přední a zadní stopku a dostal jsem se k distálním koncům. Začal jsem s přední holenní tepnou. Nařízl jsem ji a zkrátil. Tím, že jsem ji zkrátil, se při šití nevytvářel tlak.

Tepna se mi pod mikroskopem zdála tak velká jako aorta. Zdálo se mi, že operuji jakoby ve vzduchoprázdnu. Pod mikroskopem se pohyby rukou násobily a kontrola byla obtížná. Všechno se muselo dělat konečky prstů. Začal jsem pomalu a pečlivě zašívat a dával jsem si pozor na pohyby. A je to. Šití jsem skončil, peánovými kleštičkami jsem zachytil tepnu a tak jsem zabránil proudění krve. Průchod byl dobrý, tep rovněž. Moje první anastomosa byla hotová.

Nyní přišla na řadu zadní holenní tepna, aby do ní mohla proudit venosní krev. V tomto stadiu dostala noha okysličenou krev a měla šanci na přežití. Potom jsem sešil hlavní nervy a fixoval jsem konce kostí. To bylo to nejjednodušší.

Zvedl jsem oči od okuláru. Viděl jsem sestřin upřímný úsměv a její povzbudivé gesto zvednutý palec. Klobouk dolu, pane Dalbane, šéfe kliniky.

Byl jsem jí za to vděčný.

Paříž vypadala, jako by si prodloužila masopust. Jaro přišlo nečekaně. Všichni mladí se pustili do vytrhování dlažby na bulváru Saint Michel a doufali, že objeví Ameriku nebo alespoň novou společnost.

Zimomřiví měšťáci se skryli do svých bytů mezi hory konzerv a nakoupeného cukru pro případ, že… Celý svět byl nerozhodný. Francie měla strach a zkaženou večeři. Vytáhla se zapomenutá kola a lidé se znovu začínali učit chodit. Nastalo období umění „vyznat se v tlačenici“.

Paříž, květen 1968. Prožíval jsem toto období s protichůdnými pocity. Měl jsem třicet roků a byl jsem na rozhraní dospívajícího mladíka a dospělého muže. Chápal jsem studenty, kteří běželi po ulici Soufflot se zdviženými pěstmi, i když jsem měl jiné názory. Jejich revolta byla kdysi i mou revoltou. Nezpíval jsem sice Internacionálu, ani jsem se neposmíval pořádkové policii skryté štíty z plexiskla. Kdoví, zda bych se to vůbec odvážil.

S Claire to nešlo. Znovu odešla ze společné ložnice. Nenáviděla mě a od nynějška jsem se cítil volný. Potuloval jsem po ulicích a pozoroval jsem, jak to všude vře. Často jsem se těch neohrabaných klacků bál, když řvali a prali se. Ale sympatizoval jsem s nimi.

Charles Noblecourt, stejně jako většina potentátů, si vymyslel nějakou nemoc a utekl do La Baule. Na pláži Benoit mohl s jasnou hlavou přemýšlet o událostech, ve kterých se zmítalo hlavní město.

Každý den telefonoval Claire. „Ti studenti stále blbnou. Přijeď za námi i s dětmi.“

„Dobře víš, že se už nedá sehnat benzin. A co se týká vlaků…“

„Tak buď opatrná a dej na sebe pozor! A polib za nás Pierra.“

„Jistěže.“

Jedině můj drahý tchán se na mne nehněval, přestože věděl, že naše manželství mele z posledního. Na nic se neptal, chtěl mít pokoj. A proto mi posílal políbení jménem své ženy Adeline i jménem svým.

Mne to už netrápilo. Pomalu jsem si na rozčarování z manželství zvykal. Když mě Claire už nemá ráda, ať. Záleželo mi jen na jednom: na Philippovi a mé krásné, půvabné malé Anne.

„Jdete ven?“

Claire mi začala vykat. Chtěla tím zdůraznit odstup mezi námi. Ale já jsem to nerespektoval a naše rozhovory byly směšné.

„Je pěkně, jdu se trochu projít. Nechceš jít se mnou na nábřeží?“

Pokrčila rameny, bylo vidět, že je netrpělivá, spiklenecky se usmála na Marcii, která jí byla nesmírně oddaná, a vyhnula se odpovědi. Tak to bylo lepší. Stejně bych nevěděl, co bych jí řekl. Kritizovala by rozruch na ulicích a jen bychom se pohádali.

Jaro bylo příjemné, nádherné, jako by se příroda chtěla účastnit toho svátku, co probíhal na ulicích. Věděl jsem, že se na májové události dívám idylicky. Nezapomínal jsem na raněné na obou stranách, ani na miliardové škody, které úplně paralyzovaly hospodářství. Nezapomínal jsem ale ani na strach a utrpení, ale v mysli jsem si chtěl uchovat jen svátek. Nápisy na zdech hlásaly „milujte se a nebojujte“. Úplně jsem s tím souhlasil, když jsem viděl, jak jemný vánek od Seiny vyhrnuje dívkám sukně a rozesmátí chodci se procházejí po avenue Montaigne.

V Latinské čtvrti vybuchovaly petardy a zápalné láhve. Studenti se dusili kouřem dýmovnic a utíkali před obušky pořádkové policie. Do středu vozovky tahali auta, byly to však slabé barikády.

Starý herec se svou družkou otevřeli brány divadla Odeon a dav se nahrnul dovnitř. Na ulici Gay Lussac porodilo mladé děvče na chodníku, zatímco dva policajti mlátili jejího milence.

Jistý generál prokázal méně odvahy než v Alžíru a odjel do lázní Baden Baden posera. Na karnevalu v Riu bylo čtyřicet mrtvých. Kolik jich bude v Paříži?

Chvíli jsem se potuloval po nábřeží. Přešel jsem na druhý břeh Seiny, abych byl co nejdál od bulváru Saint Germain. V kavárně Cluny byla terasa zavřená. Rozbili ji dlažebními kostkami. Zničili vlastně moje mládí. A přece jsem se na „podněcovatele nepokojů“ nehněval. Chtěli, aby se jejich sen stal skutečností.

Živě jsem všechno prožíval. Před pěti lety bych zdvíhal pěst stejně jako oni. Byl jsem o tom přesvědčený, ba dokonce jsem si tím byl jistý. A za pět let budu reagovat stejně jako Charles: neurčitým strachem a totálním pohrdáním mladými štváči. Ale dnes jsem byl pasivní a nevěděl jsem, kam se mám zařadit. Měl jsem třicet. Nebyl jsem už student, ale ani měšťák, přestože jsem měl dvě děti a byt na avenue Montaigne. Svůj postoj jsem si neuměl vysvětlit jinak než věkem. Ale proč o tom mluvím, vždyť to nikdo ode mne nechce. Řídíme se city a podléháme jim. Květen v šedesátém osmém pro mne znamenal nečekanou příležitost znovu prožívat mládí, které jsem poznal jen jako horlivý student.

„Dávej bacha! Jdou po bulváru Saint Michel.“

Oni, znamenalo pořádkovou policii v přilbách, „poslední záštitu civilizované společnosti“, jak je nazval ministr vnitra. Chlapec, který mě na ně upozornil, měl bundu, džíny a na hlavě motocyklovou přilbu. Překvapeně se na mě podíval: co vlastně dělá v Latinské čtvrti jakýsi měšťák ve flanelovém obleku, naleštěných botech a s krátce ostříhanými vlasy? Tady jsem nepatřil!

„Jsi novinář?“

„Ne.“

„Tak uděláš líp, když odejdeš. Dnes večer jsou zlí.“

Rychle odcházel spolu s ostatními směrem k bulváru Saint Germain. Teď to byla oáza klidu. Kolem Luxemburské zahrady vybuchovaly dýmovnice a nebylo vidět nic.

Ten středoškolák měl pravdu. Neměl jsem tu co dělat, jenom jsem dýchal jedovaté výpary. Claire mě čekala, nebo spíše na mě číhala v bytě na avenue Montaigne. Mé místo bylo tam, uprostřed bohatých čtvrtí. Doktor Dalban, bývalý intern pařížských nemocnic, šéf kliniky na oddělení profesora Beaudoina v nemocnici Necker, vypadal opravdu směšně, když se potuloval devastovanou Paříží.

Noc nepřicházela. Jakoby s tím nic nechtěla mít. S rukama v kapsách jsem se vracel stejnou cestou zpět. Na ulici Ecolede Médicine do mne strkali a dav studentů vycházejících z Luxemburské zahrady mě nutil přidat do kroku. Někdo za mnou řval do megafonu. Jeho zesílený hlas se dlouho odrážel na stěnách fakulty:

„Všichni do Odeonu. Sejdeme se v jedenáct v noci!“ Zas jedno všeobecné shromáždění. Ti, kteří odmítali společenský systém, se dopustili největší chyby. Prázdné řeči jen paralyzovaly akce.

Karneval. A náhle masky spadly. Nebyly to už umělé nosy, ale přilby se spuštěnými chrániči pořádkových jednotek. Byli jsme obklíčeni, byli jsme v pasti. Jedna jednotka zablokovala ulici Ecolede Médicine a druhá zatarasila bulvár Saint Germain na úrovni křižovatky s Odeonem.

Vyletěly první zápalné láhve. Nevím, kdo je hodil. Pořádková služba vzápětí hodila granáty se slzotvorným plynem.

Vytáhl jsem kapesník. Přiložil jsem si ho na tvář, jak jsem to viděl u ostatních. Do háje. Dostal jsem se do jedné z těch obrovských policejních razií, které ve čtvrti probíhaly už od časného rána. Proč jsem se tu cpal?

„Utočí!“

Prožíval jsem scény, které dávali v televizi a o kterých psali v novinách. Prožíval jsem násilí, které se stalo i mým násilím. Moje srdce bilo stejným rytmem jako srdce studentů. Spolu s nimi jsem se bál. Východisko nebylo. Ale ano. Malá ulička na rohu knihkupectví Maloine, která vedla až k ulici Monsieur le Prince. Běžel jsem stále rychleji, běžel jsem jako blázen k Luxemburské zahradě a doufal jsem, že křižovatka Rostand bude volná. Plíce se mi chtěly roztrhnout.

Dvacet metrů před námi nějací studenti převrátili starý citroen a přehradili jím ulici. Bylo cítit benzin a uviděl jsem malý plamínek zapalovače. Vtlačili jsme se do výklenku dveří. Ozval se výbuch, potom jsme uslyšeli cinkot rozbitého skla. Po tváři mi tekla lepkavá tekutina. Do lícní kosti se mi zaryl úlomek skla. Šedý oblek jsem měl špinavý a na loktech byly díry. Chvíli po výbuchu začaly pořádkové jednotky znovu postupovat.

„Procházel jsem po čtvrti, až jsem ocitl v davu.“

Strážmistr měl v ruce moje doklady a posměšně se usmíval. Telefonickým dotazem na jakémsi ústředí si potvrdil moji totožnost.

„Tak vy jste se procházel, doktore. Opravdu?“

Díval se pochybovačně, a to mluvilo za všechno. Se zakrvácenou tváří a špinavým oblekem jsem skutečně nevypadal jako snílek, který se prochází za měsíčního svitu. Nepokojná Latinská čtvrť nebyla právě nejideálnějším místem k rozjímání.

Vrátil mi doklady.

„Můžete jít, doktore. A promiňte.“

Bylo ráno po sedmé hodině. Nad Luxemburskou zahradou se pomalu začínalo rozednívat. Ve vzduchu byl ještě cítit štiplavý zápach slzotvorného plynu. Na komisařství jsem strávil téměř celou noc. Sebrala mne policie jako většinu mladých lidí, kteří se mnou šli po ulici Monsieur le Prince až k bulváru Saint Michel.

Během těch několika hodin strávených na dřevěné lavici jsem se definitivně stal dospělým.

„Zaplatíš mi kávu se šlehačkou?“

Na chodníku sedělo asi dvacetileté děvče v džínách a v bavlněném tričku. Na tváři mělo stopy po slzách, které se smíchaly s barvou očních stínů. Vypadalo, jako by se šklebilo. Bylo to následkem slzotvorného plynu nebo rozčarování? Svátek skončil. Poslední lampióny kostry ještě doutnajících automobilů zhasínaly. Hrdinové byli unavení. „Pojď.“

Vzala mě za ruku a táhla mě dolů po bulváru Saint Michel. Tam určitě najdeme otevřené bistro.

„Bylo to fajn, ne? Přijdeš i dnes večer?“

Neměla toho už dost? Trpká a vyprahlá ústa a časná rána podél kanálů. Chtěla to znovu? Nechápal jsem to.

Představoval jsem si teplé rohlíky a horkou kávu. Dnes ještě bude pěkný den.

Děvče se do mě zavěsilo a vsunulo prsty do mé roztrhané košile:

„Zůstaneš se mnou? Mám pokoj v Dragonově ulici.“

Milujte se a nebojujte! Byla to výsada jejich věku. Neměl jsem chuť ani na jedno, ani na druhé.

Nábřeží bylo pusté. Po další bláznivé májové noci Paříž usnula. Masopust!

Po květnových událostech přišlo klidné léto. „Revoluce“ skončila s jarem, tak to zhodnotil generál. Benzinové pumpy už zase měly benzin a začínaly i tradiční dovolené. V Odeonu zametli a první turisté pospíchali, aby si vyfotili vyasfaltovaný bulvár Saint Michel.

Vypadám důvěryhodně? Dnes jsem se snad už posté prohlížel ve velkém zrcadle v předsíni. Ne. Vypadal jsem mladě, velice mladě. Ani ve třiceti jsem ještě neměl vrásky. Noblecourt mi poradil, abych si vzal motýlka, ale ani tak jsem nevypadal starší. Ještě štěstí, že jsem se nedal přemluvit, abych si vzal velké brýle s želvími obroučkami.

Kde by mi napadlo, že budu tak nervózní. Vždyť všechno bylo připravené a první soukromý pacient mohl klidně zazvonit. Na konci chodby stál moderní psací stůl ze skla a z oceli. Za ním trůnila půvabná Marcie a listovala v prázdné kartotéce. Měla na sobě bílou blůzku, kterou jí vnutila Claire. Až budu mít peníze, zaměstnám skutečnou sekretářku a sestru instrumentářku v jedné osobě.

Malý salón vedoucí do chodby se proměnil na čekárnu. Nábytek ve stylu Ludvíka XV. se zlaceným dřevem a červeným sametovým čalouněním, který jsem dostal od Noblecourta, ladil s bezovým kobercem a celá místnost působila bohatě a měšťansky. Musel jsem budit důvěru, byla to nutnost.

Když se vikomtka de G., které Noblecourt operoval zlomeninu krčku stehenní kosti, zmínila o odstávajících ouškách svého vnuka, Všemocný jí doporučil velmi dobrého lékaře, který by tuto chybu odstranil. Podle slov velké dámy šlo jen o banální záležitost. Skutečnost, že doporučovaný lékař je Noblecourtův zeť, vůbec nebyla na závadu, právě naopak.

Ozvalo se naléhavé zvonění. Tak zvoní jenom lidé, kteří jsou zvyklí, že je očekávají. Přicházeli. Rychle jsem vešel do pracovny a v poslední chvíli jsem dal Marcii znamení, aby neudělala žádnou chybu. Jejich přesnost mi přišla vhod. Mohl jsem říct, že přijímám jenom objednané pacienty, a proto je čekárna prázdná.

Objednaní neobjednaní, jen ať si pár minut počkají. Ještě jednou jsem upravil lékařské knihy v knihovně. Dobře. A naposledy jsem přehlédl místnost. Nevypadala tak noblesně jako pracovna mého šéfa profesora Moncela, ale já jsem si to ještě nemohl dovolit.

Čekal jsem dvě osoby a vešly tři. Babička, její dcera a kandidát na chirurgický zásah. Nastal problém, na který jsem nepomyslel. Měl jsem jenom dva fotely pro pacienty. Tím hůře pro vnuka, bude muset stát.

„Prosím, posaďte se.“

Podíval jsem se do karty, kterou Marcie vyplnila kostrbatým písmem. Rodina G. bydlela nedaleko, v prvých číslech avenue Montaigne.

„Jsme sousedé,“ řekl jsem familiárně.

Ale stará dáma měla strohý a povýšený hlas a bylo vidět, že si chce zachovat odstup.

„Ano, doktore. Musela jsem přijít s dcerou, protože se cítím trochu odpovědná za to, že jsme přišli k vám. Myslím si, že uši dávají mému vnukovi hloupý výraz. Co si o tom myslíte vy?“

Ten ubohý chlapec opravdu neoslňoval inteligentním vzhledem. Když jsem se ale podíval na obě ženy, věděl jsem, že si musím dobře rozmyslet, co odpovím. Vyklouzl jsem z této slovní pasti a řekl jsem:

„Vyšetřím ho.“

Měl drobnou, potměšilou tvář, vyčnívající aristokratický nos, zaječí zuby a dvě odstávající uši, které jako by chtěly rozrážet vzduch. Příroda se s ním opravdu nemazlila a jeho šlechtický původ mu k tomu později bude slabou útěchou.

„Nuže, doktore.“

Vikomtka pokračovala v rozhovoru. Sedl jsem si za psací stůl.

„Mám-li být upřímný, musím říci, že uši mají špatnou polohu. Po technické stránce se při operaci nemohou vyskytnout žádné těžkosti, ale přece jenom.“

Obrátil jsem se na šťastnou maminku:

„Posmívají se spolužáci vašemu synovi? Myslíte si, že má kvůli uším komplexy?“

Mladá žena zrozpačitěla. Koneckonců její syn Jerome se jí líbil i takto. A nebýt vikomtky…

„Moje matka si myslí, že je to třeba operovat.“

Tečka. Bylo zbytečné o tom diskutovat. Byl jsem toho názoru, že je lépe počkat, dokud se děti nezačnou samy trápit svým vzhledem. Je-li ale madam de G. názoru opačného.

„Výborně. Kdy si přejete, abych zásah udělal?“

„Pokud je to možné, pak začátkem příštích školních prázdnin. Nechceme, aby vnuk zameškal vyučování.“

Samozřejmě, i když bude škaredý, ale bude vzdělaný. Vikomtka se zeptala na celkovou částku a konečně jsem je mohl vyprovodit ke dveřím. Měl jsem prvního pacienta.

Tento malý plastický zákrok, který trval asi hodinu, mi vynesl více než polovinu měsíčního platu šéfa kliniky. Začal jsem snít. Představoval jsem si dlouhý zástup pacientů, kteří mě prosí, abych je operoval, viděl jsem, jak mi na bankovním kontě přibývají nuly. I když jsem se v podstatě nezajímal jenom o zisk, moje povolání, které mě nesmírně zaujalo, se ukázalo jako velice výnosné.

Za dveřmi pracovny jsem uslyšel křik a smích. Přišli Phillipe a Anne. Tak mě objímali, že mě div neudusili. Zřídka mě vídali o tomto čase doma. Pokaždé jsem se na ně díval s potěšením. Přestože naše manželství ztroskotalo, máme aspoň děti.

Philippe byl celý po mně. Jen oči měl po mamince. Anne byla tak rozkošná, že se mohla srovnávat s těmi krásnými a křehkými kolekcemi panenek, které jsme občas viděli v televizi. Děti s křikem vyběhly na chodbu.

„Mami, tatínek je doma. Přijdeš?“

Claire přišla. Před dětmi jsme si hráli na vzorné manžele.

S kolegou psychiatrem jsem se pokoušel přijít na to, proč se moje žena chová ke mně tak nepřátelsky.

„Milý Pierre, tvoje žena je neukojená. Zpočátku, po císařském řezu, se styděla za své tělo, které po té nepěkné jizvě nebylo už tak dokonalé. Navíc tu byla zmínka o její sterilitě. Má silné náboženské předsudky, chtěla mít další děti, chtěla ti je porodit. Milovat se znamená plodit, především plodit. Rozkoš je navíc. Když je žena sterilní, nelze sexuální akt omluvit.“

Morali se zase pustil do jednoho ze svých oblíbených témat. Problém však byl v tom, že svoje téměř cynické znalosti o ženské sexualitě bezvýhradně aplikoval na případ mé ženy. Pokračoval dál:

„Možná ani nevíš, že některé ženy nejsou schopny dosáhnout sexuálních požitků, jestliže se použije jakýkoliv druh antikoncepce… I když by tomu mělo být naopak. Claire k takovým ženám patří. Jsi navíc nepřímo za její stav odpovědný, je to tvoje dítě, tvoje dcera, co způsobila její méněcennost. Všechno je ještě komplikováno tím, že tě vášnivě miluje. Nenávidí se za to, že má takové reakce. Je to začarovaný kruh.“

Psychiatr to uměl všechno zdůvodnit. Ano, začarovaný kruh, který mé stále častější nemanželské výstřelky jen zvětšovaly. I když je Claire ignorovala, cítila je jako největší urážku. Věděla, že toužím držet v náručí živou bytost, ne oběť.

Claire nehybně stála ve výklenku dveří a tiskla k sobě obě děti. Kam se poděla klášterní chovanka? Byla dokonalá. V třicítce nádherně rozkvetla. Její hladkou tvář zdůrazňovaly perfektně vymodelované lícní kosti a čelist. Křivku hrdla měla ještě zřetelnější a rty ještě plnější. Jak jen mohla taková ústa zapomenout, jak chutnají polibky?

Řekla dětem, aby si šly hrát. Potom si sedla do fotelu, kde před několika minutami seděla vikomtka. Bylo to divné. Claire už celé měsíce nevešla do mé pracovny a ani dnes sem určitě nepřišla proto, aby se zeptala, jak dopadla moje první konzultace. Předběhl jsem ji:

„Chceš se mnou mluvit, Claire?“

Byla trochu nesvá. Moje přímá otázka ji překvapila a přitom ráda sama mluvila přímo a bez okolků.

Nakonec se rozhodla:

„Přišla jsem za tebou jako za chirurgem, Pierre. Chtěla bych znát tvůj názor.“

Náhle se mi zrychlil tep a uvědomil jsem si, jak velice ji miluji.

„Jsi nemocná?“

„Ne, ne. Já ne. Moje matka.“

Pomalu jsem vydechl. Co bylo s Adeline Noblecourtovou? Claire pokračovala:

„Matka otci nic neřekla, nechce ho znepokojovat. Ale už několik měsíců si něco nahmatává v prsu.“

„Radila se s někým?“

„Samozřejmě, že ne. Pštrosí politika. Čím je neklidnější, tím více zastírá pravdu. Navíc je v přechodu a stydí se. Teprve včera souhlasila s vyšetřením.“

„A jak to dopadlo?“

„Obávám se nejhoršího. Nejsem odborník, ale… Nevím, můj úsudek nemusí být správný. Už velmi dlouho jsem nevyšetřovala dospělého.“

Claire skončila medicínu spolu se mnou. Po získání diplomu vsak nezačala pracovat, i když se svým výborným výsledkem v konkursu internu by určitě dostala místo na pediatrii. Tvrdila, že se chce věnovat vlastním dětem, které v době studií zanedbávala.

Zdravotní stav její matky ji velice trápil, a proto se obrátila na mne. Zapomněla dokonce i na vykání. Cítil jsem, že je vykolejená, a to mě znepokojovalo. Byl jsem postaru a beznadějně sentimentální.

„Co chceš, abych udělal? Tvoje matka mě nemá zrovna v lásce.“

„Možná. Ještě ji nechápeš. Ale dnes o tom nebudeme mluvit. Mysli si o ní, co chceš, ale oceňuje tvoje profesionální kvality a úplně ti věří. Souhlasila s tím, abys ji vyšetřil.“

Takovou žádost jsem nemohl odmítnout. Po pravdě řečeno jsem zuřil, protože jsem byl přesvědčený, že tchyně jen hledá záminku, aby mě dostala do nepříjemné situace. Proč vyhledává svého tolik kritizovaného zetě, když jako manželka profesora Charlese Noblecourta znala všechny renomované chirurgy a onkology?

„Dobrá, souhlasím,“ řekl jsem nakonec. „Zítra ráno se zastavím na bulváru Saint Germain. Charles bude v nemocnici a nic se nedozví, když mu to nechtěla povědět. Jen tak mimochodem, je to ale směšné. Když už se jednou rozhodla, měla ho o tom informovat.“

„Pierre, nemusíš se obtěžovat, matka je tady, můžeš ji vyšetřit hned.“

Past byla připravená dokonale. Byl jsem poražený.

Adeline Noblecourtová velmi zestárla. Měla šedesát a vypadala na dobrou sedmdesátnici. Moje tchyně velice těžko nesla manželství své dcery. Považovala mě jen za jejího muže. Podle ní byl císařský řez trestem božím za nerovné manželství a za to, že první dítě počala mimo posvátný svazek manželský.

Už ale nebyla namyšlená. Před sebou jsem měl nemocnou, ustrašenou ženu. Když jsem viděl, jak je zoufalá, pocítil jsem upřímný soucit.

„Adeline, Claire mi vysvětlila. Není třeba se zbytečně zneklidňovat.“

Levý prs měla zdeformovaný tvrdým, hrbolatým, nerovnoměrným nádorem o průměru asi šesti centimetrů. Ověřil jsem si pohyblivost tkáně a hmatal jsem pod paží. Pod prsty jsem ucítil několik tvrdých uzlin.

K čertu. Byla to rakovina v pokročilém stadiu. Řekl jsem jí, aby si lehla. Pečlivě jsem jí prohmatával břicho, abych zjistil metastázy. Adeline chtěla z mé tváře vyčíst i tu nejmenší reakci.

„Kdy jste to objevila? Claire mi řekla, že před několika měsíci. Já myslím, že ještě dřív.“

Trochu se zapýřila.

„Máte pravdu, Pierre. Je to už skoro rok.“

Kdo řekl, že švec chodí bosý? Asi nějaký nevyléčitelný pesimista. Měl ale bohužel pravdu.

„Můžete se obléci. Dříve než se rozhodneme, bude třeba udělat rentgen prsů. Ale v každém případě je zákrok nevyhnutelný. Snímky jen potvrdí, o jaký nádor jde.“

„Je to rakovina, že? Chci vědět pravdu, Pierre! Chci to vědět!“

Nechtěl jsem jí říci všechno. Nejdříve jsem si chtěl promluvit s Claire a s Charlesem. Znovu jsem se cítil jako v pasti. Musel jsem před nemocnou skrývat její pravý stav, přestože jsem chtěl být upřímný.

„Nevím, Adeline. Nic není jisté, dokud neuděláme snímky a biopsii. Některé nádory vypadají úplně stejně jako rakovinné, a přitom jsou úplně nezhoubné.“

Adeline se usmála. Naděje je jako víceletá rostlina. Stačí jen málo a znovu rozkvete. Claire čekala v mé pracovně. Hned pochopila, že o tom nyní nechci mluvit. Adeline přišla za námi a já jsem jí podal lístek.

„To je na rentgen. Jakmile budete mít snímky, přineste mi je. Potom se rozhodneme o dalším kroku.“

Claire čekala na můj verdikt. Byl jsem znepokojený, protože jsem věděl, jak jsou si blízké. Ale musel jsem udělat radikální řez. Bude lepší, když jí všechno řeknu zpříma.

„Je to rakovina. Myslím, že se nemýlím. Určitě se vyvíjela už více roků. Kdyby o tom řekla dřív. Vidělas ale, že jsem jí nic neřekl.“

Claire se rozplakala. Byla na konci se silami, když uslyšela to, čeho se už několik dní obávala. Přešel jsem k ní a ona si o mě opřela hlavu. Bože, stále jsem ji miloval. Když jsem cítil, jak se chvěje slabostí a úzkostí, zalil mne pocit něhy. Rychle se ale odtáhla a utřela si slzy.

„Promiňte, jsem unavená.“

Po krátké chvíli, která jí připomněla minulost, si zase zachovávala odstup. Znovu mi začala vykat, nejspíš abych si nezačal něco domýšlet.

„Tak dobře. Řekneme to otci a najdeme někoho, kdo by ji operoval. Jí se řeknou obvyklé tlachy: Během spánku uděláme biopsii, a kdybychom měli nějaké pochybnosti, možná odstraníme prs. Potom jí řekneme, že nejde ve skutečnosti o rakovinu, jen jsme pro jistotu odstranili některé buňky. A stejně budeme postupovat při ozařování. (V roce 1968 věda neznala kromě radiologie žádné jiné léčebné postupy.)“

„Bude nutné?“

Ke Claire jsem byl upřímný. Věděla, že situace je vážná.

„Nic před tebou, Claire, neskrývám. Uzliny nejsou jen v podpaždí, ale i nad klíční kostí. To vypadá špatně.“

Claire se znovu zklidnila aspoň se mi to tak zdálo. Vstala.

„Dobrá, děkuji, jdu to povědět tátovi.“

Charles Noblecourt zestárl za několik týdnů o deset let. Ve tváři měl rezolutní výraz, který jsem už u něj viděl, když dělali Claire císařský řez.

„Jste připravený, Pierre? Právě přišel Pornille.“

Byli jsme v šatně kliniky Hortensias. Ano, byl jsem připravený. Byl jsem připravený operovat svoji tchyni Adeline Noblecourtovou, rozenou Beaumontoyou. Byl jsem připravený vrhnout se do ďábelských machinací, které stará dáma připravila.

Když jsem mluvil s Charlesem o jeho ženě, dohodli jsme se na postupu: zákrok je nevyhnutelný a raději ho udělá doktor Pornille z nemocnice Curie, který byl specialistou v tomto oboru. Šest měsíců jsem u něj dělal interna. Během praxe jsem se seznámil s chirurgickou technikou rakoviny prsních žláz, krčních a obličejových nádorů. Bylo to v rámci mých všeobecných znalostí.

Pornille potvrdil moji diagnózu. Museli jsme počítat i s předoperační radioterapií a zákrok byl naplánovaný do normálního termínu. Všechno bylo perfektně zařízené, když Adeline Noblecourtová najednou požádala, aby ji operoval její zeť. Buď já, nebo nikdo! Nepřesvědčil ji žádný argument. Ani to, že jsem měl za sebou teprve necelých sto ablací prsu. Moje zkušenost se nedala vůbec srovnávat se zkušenostmi mého bývalého šéfa, který jich měl za sebou na tisíce, a kromě toho měl pověst vynikajícího operatéra.

Nepomáhalo nic, Adeline trvala na svém. Morali, můj přítel psychiatr mi znovu vysvětlil její pohnutky:

„Tvoje tchyně podvědomě ví, že je ztracená a bez ohledu na zákrok umře. Proto chce, abys ji operoval. Udělá tě odpovědným za svoji smrt. Svým způsobem budeš jejím katem. Jednoduché, drahý Watsone! Tak potrestá svoji dceru za to, že si tě vzala, a Claire si bude myslet, že jiný by ji možná zachránil.“

Morali nádherně rozebral mechanismus lidského myšlení. V jeho úsudku do sebe všechno zapadalo. Následky i příčiny.

Musel jsem přísahat na Anne a Philippa, že nikdo kromě mne nevezme skalpel do ruky a že sám udělám anestezi. Neslíbil jsem ale, že nezavolám nikoho, aby mi asistoval. Proto přišel Pornille do šatny.

„Dobrý den, Dalbane. Je to zlé, viďte. Raději bychom dělali nějakou silikonovou výplň, aby prsa vypadala mladší než toto.“

Právě minulý týden jsem zašel do nemocnice Curie, kde dělali takovou „omlazovací kúru“, abych si připomněl operační techniku.

Paní Noblecourtová spala. Ramena měla překřížená na svislých destičkách operačního stolu. Dal jsem ji do takové polohy proto, abych měl volný přístup k levé polovině hrudníku, k podpažní jamce a horní části ramena. Do sálu vešel Pornille a za ním Charles.

„Nechcete, abych operoval já? Vždyť už spí a nikdo se to nedoví. Co tomu říkáte, Charlesi?“

„Ať se rozhodne Pierre.“

Z pověrčivosti jsem ten návrh odmítl. Přísahal jsem přece na svoje děti. A když mi bude asistovat doktor Pornille, bude moje tchyně v těch nejlepších rukou.

Uchopil jsem prs. Dvěma řezy skalpelu jsem označil šířku resekce a nařízl jsem kůži nad nádorem. Potom jsem nařízl kůži přes prsní sval téměř až ke klíčové kosti. Tak mě to Pornille učil v Curie. Sledoval, jak postupuji, a dával hemostatické kleště na nejdůležitější cévy.

Totéž jsem udělal směrem dolů. Prakticky jsem ohraničil celý prs v šíři nádoru. Potom jsem udělal řez ve tvaru T na úrovni podpažní jamky. Musel jsem naříznout a vyřezat prsní svaly a odstranit všechnu svalovou hmotu pod prsem až po hrudní koš. Taková rozsáhlá ablace měla za následek, že nehezká prohlubeň byla vidět i ve výstřihu. Pornille postupně umístil kleště a já jsem nařezával úpony velkého prsního svalu.

Operace probíhala hladce. Úplně jsem zapomněl na to, kdo je moje pacientka. Byl jsem uvolněný a perfektně soustředěný na práci. Nyní přišlo na řadu to nejhorší. Těsně nad cévami a nervy vedoucími k rameni jsem musel naříznout tukovou tkáň podpažní jamky a zároveň prsní úpony. Kyretáž uzlin byla nejdůležitější fází, protože tak se zastaví migrace rakovinných buněk do organismu. Proto jsem použil čtvercové kleště. Měly tupé konce ohnuté do pravého úhlu a dobře vnikaly mezi orgány.

Vzal jsem jemnou nit a Pornille podvázal žíly a tepny. Podpažní jamka byla za chvíli vyčištěná. Prsní hmota, prsní svaly a tkáň už držely jen na boční stopce. Vložil jsem tam kleště a udělal jsem řez uprostřed.

Sestra mi přinesla chromovanou mísu, do které jsem vhodil vyoperovaný kus. Vyoperovaný kus, tak jsme říkali hromadě kůže a masa, která byla ženským prsem. Možná z něho pila Claire. Trochu jsem se zachvěl. Pornille si toho všiml: „Cítíš se dobře, chlapče?“

Vzchopil jsem se.

Vždyť operace prakticky končila. To další bylo jen otázkou rutiny.

„Drenáž.“

Malý tubus z tvárné plastické hmoty byl napojený na skleničku, ve které bylo vzduchoprázdno, a tak se odsávala krev, která se rozšířila pod kůži.

Začal jsem šít. Od prvního řezu skalpelem uplynulo třicet minut. Tam, kde byl kdysi prs, byla odporná, více než čtyřiceticentimetrová jizva, kterou uzavíral hrudní koš. Rozsáhlá amputace skončila.

Claire položila sluchátko. Ruka se jí netřásla a tvář měla strnulou do grimasy. „Matka je mrtvá,“ řekla.

Okna velkého salónu na avenue Montaigne byla otevřená a svítilo do nich červencové slunce. Krásný čas na smrt. Za dva dny jsme měli odjet do La Baule na čtrnáctidenní dovolenou. Děti už tam byly. Adeline Noblecourtová nám zase jednou zkřížila plány, tentokrát naposled.

Claire se opírala o kamenné zábradlí. Měl bych jít k ní, vzít ji do náruče, říci jí několik něžných slov, slova útěchy, která jsou v takových případech obvyklá. Měl bych. A přece jsem se ani nepohnul a dál jsem se idiotsky díval na listy kaštanů, které se leskly v letním slunci. „Claire.“

Pomalu se otočila. Měla suché oči a lhostejnou tvář. Ano, měl bych jít k ní a obejmout ji. Měl jsem ale strach, že mě odmítne, bál jsem se, že se náhle otočí, odejde z pokoje a ani na mne nepočká.

„Je mi to líto,“ vykoktal jsem.

„Je ti to líto? Opravdu?“

Říkala to s ledovou ironií. Zůstal jsem jako přikovaný. Morali to předvídal správně. Adeline Noblecourtová zanechala své dceři nenávist, kterou ona pociťovala vůči Pierru Dalbanovi. Byla skutečně fantasticky šlechetná. Po čase se Claiřina lhostejnost vůči mně změnila ve skutečné a očividné nepřátelství. Bylo to ještě za tchynina života. Adeline byla vzorná pacientka. Nikdy si nestěžovala, souhlasila s každou doplňkovou léčbou a s nutnými vyšetřeními. Všemu se podrobovala, ale dělala to záměrně. Zařizovala to tak, abych byl odpovědný za její smrt.

Bylo to jednoduché, ale účinné.

Ke Claire a dětem byla Adeline nekonečně něžná, jako by schválně chtěla, aby po ní po jejím odchodu co nejvíce tesknili. Nemoc však neúprosně postupovala. Adeline se dala operovat příliš pozdě a rakovinné buňky se rozšířily i do plicní a mozkové tkáně.

Tři měsíce po zákroku začala kašlat a vykašlávala krev. Rentgenové snímky ukazovaly okrouhlé stíny plicních metastáz. Pokusili jsme se o úplně nový způsob léčby, o chemoterapii, která měla slibné začátky. Příliš mnoho jsme ještě o účincích této léčby nevěděli, snad jen to, že kromě nemocných buněk poškozuje i zdravé. Stíny na plicích se poněkud zmenšily, ale Adeline se cítila velmi unavená. Potom se jí na pár měsíců ulevilo a skončilo to telefonátem z nemocnice.

„Claire, nevím, co mám říci.“

„Tak nemluv. Je to zbytečné. Matka velice trpěla a nadarmo. Nemohu na to zapomenout. Je to paradoxní, ale dnes se mi téměř ulevilo.“

Bylo to tak, jak to předvídala její matka. Proti veškeré logice a navzdory všem lékařským znalostem bylo jasné, že Claire na mě svaluje odpovědnost za její odchod z tohoto světa.

„Tati, je to pravda, že jsi zabil babičku?“

Anne ke mně zvedla svoje upřímné dětské oči. Držela mě za ruku a hopsala vedle mě, aby se mnou udržela krok. Šel jsem pro ni příliš rychle, i když jsem se snažil jít pomalu.

„Kdo ti to řekl?“

„No přece maminka.“

„Ale kdy? A proč ti to říká, vždyť to není pravda.“

Anne pokrčila rameny. Děti umějí být skutečně dotěrné se svými ustavičnými otázkami „proč, kdo a kdy“.

„Není to pravda?“ zopakovala a nevšímala si mé otázky.

„Samozřejmě. Tvoje babička byla velmi nemocná. Ale to není nic, co by muselo devítileté děvčátko slyšet.“

Byl jsem skutečně pobouřený a měl jsem na Claire velikou zlost. Jak to jen mohla udělat? Kdyby se naše manželství hned rozpadlo, dobrá, ale z jakého důvodu zatahuje do našeho sporu děti? To bylo neodpustitelné, i když otázka mé dcery byla nevinná a Anne vlastně nechápala, že babička zemřela.

Philippe šel pár kroků za námi. Doběhl nás a uslyšel, o čem se bavíme. Podíval se na mě moudrýma očima a řekl:

„Neřekla nám to maminka. Včera jsme ji slyšeli, jak říkala do telefonu, že jsi zbabral operaci a že je to tvoje chyba, že babička umřela. Že to není pravda?“

„Udělal jsem pro babičku všechno, co bylo v mých silách, miláčci. Maminka to přece ví.“

Co jsem jim měl ještě říci? Odmítal jsem polemizovat s Claire prostřednictvím dětí. Problémy našeho manželství se Anne a Philippa netýkaly. Děti byly to jediné, co nám v našem nevydařeném manželství vyšlo. A bylo naší povinností, abychom je všeho ušetřili. Ale cítil jsem, že je to časem nemine. Philippe od začátku nevěřil, že by jeho otec byl schopen něčeho zlého, ale na Anne bylo vidět, že se přiklání k matčiným názorům.

„Mám čisté svědomí.“

Philippe mě vzal za ruku a chtěl se ještě procházet: měli jsme se ještě podívat na medvědy a na opice. Ale zoologická zahrada pro mě ztratila všechen půvab. Cítil jsem se zrazený a podvedený.

Veronika, ještěže ne Monique, stále hlasitěji vzdychala. Její tělo se nahnulo k mému. Prohnula se v kříži, vydala ze sebe přímo zvířecí zvuk a přilepila se na mě. Pocítil jsem rozkoš, ale kontroloval jsem se.

Měla zavřené oči a nyní vypadala téměř nevinně.

„Dáš mi cigaretu?“

Bylo to jako v dívčích románech. Cigareta po milování a dvě vlhká těla ležící vedle sebe v posteli. Na nočním stolku jsem nahmatal krabičku playersek. Anglické cigarety nebo zlaté dupontky patřily k bontonu vydržované ženy.

„Jsi dobrý, jsi opravdu dobrý.“ řekla se svým přízvukem, který byl neoddělitelnou součástí jejího severského šarmu, a ona to věděla.

Místo odpovědi jsem něco zabručel. Nechtělo se mi mluvit. Jemně jsem jí hladil záda a díval jsem se na světla výletního parníku, který plul kolem nábřeží. Claire, Claire. Musím tě definitivně vymazat ze svého života! Rozhovor s dětmi krátce před jejich odjezdem na prázdniny mi otevřel oči, Z lhostejnosti přešla k nepřátelství, k osočování. Nemá to smysl, abychom to zkoušeli dál, když nám už Anne a Philippe přestávají věřit.

Veronika se pohnula. Sbalil jsem ji v kavárně Théatres. Sbalil jsem ji. Bylo to odporné, ale výstižné slovo. Stával se ze mě sukničkář. Bylo vlhké a horké léto, tak jsem si zašel do kavárny na sklenici citronády. Bylo to asi sto metrů od našeho bytu, ale nechtělo se mi jít domů. Claire mě nenáviděla. Odešel jsem z nemocnice Saint Louis a šel jsem pěšky.

Paříž se hemžila nahými stehny, které odhalovaly minisukně. Ta móda přišla z Anglie. Po městě se procházeli muži jen v košilích a turisté v šortkách. Výrostci se čachtali ve fontánách. Bylo léto.

Claire si stále víc uvědomovala matčinu smrt a nenáviděla mě.

Chtěl jsem zapomenout. Chtěl jsem ze svého života vymazat ženu, se kterou jsem už nemohl žít. I když mnou pohrdala, stále jsem ji miloval. Citům se nedá rozkazovat. Neuměl jsem se smířit s myšlenkou, že to takto končí. Bezdůvodně a odporně.

Měli jsme všechno: Jmenovali mě asistentem na nejlepším pařížském oddělení plastické chirurgie a byl jsem úspěšný, i pokud šlo o mou soukromou klientelu. Měli jsme krásné, inteligentní a zdravé děti. A přece jsem se vyspal v saténových povlacích norské covergirl, která byla velice svůdná, ale také velice hloupá. Bylo to v malé garsonce, kterou jí pronajal její oficiální amant. Byl to padesátiletý velkoobchodník s masem. V jeho společenském postavení patřilo mít mladou milenku, byt v Cannes, ošperkovanou manželku a porsche, který neuměl řídit, k celkovému obchodnímu image.

„Ty jsi plastický chirurg? Jak se ti líbí můj nos? A moje prsa?“

Její prsa byla perfektní a nos nádherný. Měla všechno, co se líbí i tomu nejnáročnějšímu muži. Byla mladá, svěží, k nakousnutí, ale hloupá. Co jsem měl s tou hlupačkou dělat? Společného jsme neměli nic.

Vyskočil jsem z postele a slíbil jsem, že jí zavolám. Jel jsem autem po nábřeží. V bytě na avenue Montaigne bylo ticho. Anne s Philippem odjeli na prázdniny. V pokoji u Claire se ještě svítilo. Nespala. Možná sledovala, kdy se vrátím. Nevešel jsem. Bylo to zbytečné. Jen by mi všechno znovu vyčítala. Náš společný život skončil.

Třetí část

JOAN

Právě jsem dokončil vlasový kožní kryt, abych napravil skalp, kterým jsem zohavil svoji pacientku. Přišla za mnou na konzultaci z venkova, hned po vyléčení vážné spáleniny kůže zarostlé vlasy. Už se vědělo, že propaguji některé nové myšlenky. Publikoval jsem mnoho článků v lékařských časopisech a ve francouzské společnosti plastické chirurgie. Ocitl jsem se mezi dvěma mlýnskými kameny. Jedni mě obdivovali, druzí mi záviděli, očerňovali mě a pomlouvali. Tomu se však nedalo vyhnout.

Je pravda, že jsem využíval i svého společenského postavení, vždyť jsem byl zetěm profesora Noblecourta. Tuto výhodu mělo jen málo kolegů z mé generace. Měl jsem proto přístup na nejlepší soukromé pařížské kliniky, měl jsem výborné pracovní nástroje, honosný byt za nízké nájemné a výbornou klientelu. Můj nynější šéf mi občas předal i malé zákroky, se kterými neměl chuť se obírat, nebo pacienty, kteří neměli dostatek peněz na vyrovnání honoráře.

Moje pacientka se nahnula k otevřené troubě sporáku, zachytila o ručku hrnce s vařící vodou a hrnec se převrátil. Lékaři jí místo transplantace udělali pseudopleš na pravé straně lebky nad čelem. Kvůli tomu tahle krásná pětadvacetiletá žena hrozně trpěla. Mezi vlasy měla transplantovanou kůži o velikosti krabičky od cigaret. Odešel jsem do pitevny, abych na mrtvole prostudoval nějaké věci. Vlasy zarostlou kůži jsem chtěl natáhnout směrem ke spánkové oblasti a prodloužit ji až k uším, aby pleš nebylo vidět. Stejně jako při liftinku.

Když jsem vešel do šatny, napadlo mi, že tento postup by šel uplatnit také u plešatých mladých mužů. Všelijaké příčesky se mi již zdály překonané.

„Pierre, mohu s tebou mluvit?“

Noblecourt vycházel z vedlejšího operačního sálu. Všemocný dovršil sedmdesátku a asi před čtyřmi roky odešel do důchodu. Ponechal si jen několik soukromých pacientů. Po smrti Adeline musel něco dělat. Při práci aspoň na všechno zapomněl.

Položil mi ruku na ramena. Jeho gesto mi připomnělo slova „můj drahý Dalbane“. Od narození Anne mi tykal.

„Máš pět minut čas?“

Ano, pět minut, ale ne víc. Na tento rozhovor jsem čekal už několik měsíců a přál jsem si, aby iniciativa vzešla od něho.

Charles mě přijal ve své pracovně v Hortensias, stejně jako první den. Šel přímo k věci, bez okolků, jako člověk, který je uvyklý řezat do živého:

„Claire mi říkala, že se chce s tebou rozejít. To mě nepřekvapuje. Ale přesto ti musím říci, že jsem zásadně proti jakémukoliv rozvodu.“

Samozřejmě. Ve čtvrti Saint Germain se nerozvádějí, tady se trpělivě snáší bolest a žal. Ale já, já jsem se narodil na Montmartru.

„Poslyšte, Charlesi, vy nejste o všem informovaný. Zbožňoval jsem Claire a stále ji ještě miluji. A právě proto nemohu déle snášet život, jaký vedeme, Claire mě začala nenávidět.“

„Přeháníš.“

„Bohužel ne. Jde o nenávist, která se vystupňovala po smrti vaší ženy, a vy to dobře víte. Claire spává odděleně, nedotkl jsem se jí už ani nevím kolik roků, a před tím byla úplně frigidní. Taková je situace.“

Charles se trochu smutně a posměšně usmál.

„Ubohý Pierre! Adeline a já jsme spávali odděleně už v tom roce, co jsme se vzali, a přece jsme se nerozvedli. A ty nejsi žádné neviňátko. Každý věděl o tvých výstřelcích, i když jsi byl diskrétní. Nikdo ti je nevyčítal. Já rozhodně ne. Řeknu ti to hrubě, Pierre, možná tě to bude šokovat, ale v našich kruzích sex a manželství nejdou společně. Měj si milenek, kolik chceš, spi, s kým chceš, kde chcete, žádný rozvod. A co děti, myslel jsi na děti? Philippe bude mít dvanáct a Anne deset. Jsou právě v nejhorším věku a nemohou přihlížet rozvodu rodičů.“

Znal jsem zpaměti všechny ty velkolepé argumenty. Zachovat dekorum za každou cenu, udržet zdání. Také mně rozum diktoval totéž co Všemocnému. A přece jsem trval na svém.

„Pokud jde o děti, Charlesi, nejsou přece hloupé. Velice dobře si uvědomují, že nežijeme tak jako rodiče jejich přátel. Nikam spolu nejdeme, prázdniny trávíme každý zvlášť, a to skryté nepřátelství. A navíc, Claire nehraje čestnou hru. Nechává je v domnění, že jsem odpovědný za smrt jejich babičky. Měla by jim vysvětlit, že to není pravda. Vy víte, že k záchraně Adeline se nedalo udělat nic, i když jsme se pokusili o všechno. Za nic nenesu odpovědnost a už vůbec ne za to, že Claire měla špatnou polohu placenty v děloze. Z jakého důvodu se na mě vlastně hněvá? Vždycky jsem její jednání považoval za nemoc, ze které se vyléčí. Zdá se, že je nevyléčitelná. Já už nechci déle trpět. Ve čtyřiatřiceti letech mám snad právo na život.“

Byla to chabá obhajoba. Neodvolával jsem se na žádný cit, který by Noblecourt dokázal pochopit nebo aspoň připustit. Na mém duševním stavu mu záleželo pramálo. A já jsem na svou obranu nic jiného neměl. Nakonec, proč jsem se vlastně tak bránil, z jakého důvodu?

Charles mě nepřerušil. Pokud jsem hovořil, vypadalo to, jako by postupně mládl, mládl zlostí. A najednou to byl znovu můj velký šéf z Beaujonu. Chladný a rozhodný.

„Nemám rád ani výhružky, ani vydírání. Pierre, ale žádám tě, abys to zvážil. Jsi dost inteligentní na to, abys pochopil, že to myslím vážně. Všechno, co jsem pro tebe vybudoval, mohu zase zničit. V případě rozvodu žádné sanatorium Hortensias, žádná klientela. Ani děti už neuvidíš. A nakonec zabráním i tomu, abys dostal místo. Bez Noblecourta nikdy nebudeš chirurgem ani v jedné pařížské nemocnici. Konec kariéry. Řekl jsem to dost jasně?“

Jasně, jasně. Vždyť to jsou pravidla hry, nebo ne? Konečně jsem se v nich vyznal.

Seděl jsem v přítmí Annina pokoje. Nemohl jsem odtrhnout oči od té prázdné postele. Moje panenka je pryč. Charles Noblecourt vyhrál svoji špinavou hru. Bylo to však draze vykoupené vítězství.

„Každý ví o tvých výstřelcích, i když jsi diskrétní.“ řekl mi ten špinavec, bývalý žák jezuitů. Opravdu to věděl každý. A kdo ještě pochyboval, toho definitivně přesvědčily fotografie dělané teleobjektivem a svědectví soukromého detektiva, kterého si Noblecourt najal.

Jakýsi Dalban z Montmartru neměl žádnou šanci. Soudci a Noblecourt byli ze stejného světa.

Ani Claire nemohl nikdo nic vyčítat. Byla čistá jako lilie, věrná manželka a dobrá matka. Kdo opouštěl rodinný krb? Kdo se ukazoval v elegantních kavárnách s Norkami? Madeleine Jeansová, stále oddaná svému šéfovi, se svěřila se svou vlastní verzí o Monique Sidkowské. Nakonec ji exhumovali. Nezapomněli připomenout, že jsem jistou květnovou noc v šedesátém osmém strávil na policejním komisařství.

Přetřásali celý můj život. Veřejně. Byl jsem odporným svůdcem, byl jsem podlý a navíc nebezpečný levičák. Děti svěřili Claire a já jsem měl jen právo je navštěvovat.

Nábytek ze salónu a čekárny byl znovu na bulváru Saint Germain, kde bydlela Claire a děti. Musel jsem jí platit vysoké alimenty, aby mohla vychovávat Anne a Philippa. Právě skončila jedna kapitola mého života.

Zpočátku jsem byl pasivní, na nic jsem neměl náladu. Potom jsem se probudil. Ne, neobrali mě o všechno! Kromě lásky k povolání, mých zkušeností a ambicí mi zůstal nádherný byt. Noblecourt nemohl nic udělat. Pronájem byl nedávno obnovený a zněl na moje jméno. Pečlivě jsem dbal, abych měl zaplaceno nájemné. Co se týká klientely, záleželo jen na mně, zda se bude zvětšovat, přestože jsem se rozvedl.

Očerňovali mě, oživili ve mně vzpomínky, na které se nedalo zapomenout, hrabali se v minulosti. Monique. Od chvíle, co Madeleine Jeansová svalila odpovědnost za její smrt na mne, sestřička z Beaujonu mě znovu pronásledovala. Použili všechny prostředky, aby mě pošpinili. Nevěřil jsem, že by v tom měla prsty Claire. Měla dobré srdce. Miloval jsem ji a bylo by mě to velice bolelo. Všechno osnoval Charles za pomoci právníků. Určitě to tak bylo.

Poslední hrozba Všemocného spočívala v tom, že zařídí, že mě nejmenují odborným asistentem na lékařské fakultě. Noblecourt se proti tomu postaví. Dobrá, uvidíme, zda profesor, který je v důchodu, má takový vliv, aby mohl něco takového prosadit. Měl přátele jen mezi takovými, jakým byl sám.

Vzpomněl jsem si, jak jsem před deseti lety poprvé vešel do domu Charlese Noblecourta. Byl jsem ctižádostivý a rozhodnutý dosáhnout všeho.

„Podívejte se tam nahoru, madam. Jako byste si chtěla prohlédnout strop. Výborně!“

Rozřízl jsem kůži na víčkách a oddělil jsem ji na úrovni očních váčků. Právě jsem odstranil malé tukové polštářky, které, když se zvětší, tvoří přesně to, co nazýváme váčky. Napnul jsem kůži a odstranil jsem její přebytek těsně nad řasami. Když se odstraní víc kůže, než je nutné, dostane oko kulatý tvar a v tom je problém. Proto se tato plastická operace dělala jen při místním umrtvení, aby se zachovala pohyblivost oka.

Moje pacientka necítila nic. Roztok xylokainu a adrenalinu byl velice účinný. Pomocí speciální tužky jsem naznačil místo resekce. Moje asistentka Martine Soulquetová napínala kůži jemnými kovovými háčky. Vzal jsem malé rovné nůžky a sledoval jsem okraj vytečkovaný tužkou. Mikrochirugické brýle s lupou mi umožňovaly jemné pohyby. Nic nekrvácelo, všechno šlo jako po másle. Vzal jsem tu nejtenčí nit, udělal jsem ligaturu a začal jsem sešívat.

„Tak a je to. Nyní to zavážeme. Několik hodin musíte mít oči zavázané. To je to nejhorší madam.“

Obrátil jsem se k fotografovi, který dělal snímky během celého zákroku:

„Podívejte se, na otevřených očích jsou perfektně vidět stehy.“

Dal jsem pacientce kompresní obvaz a oslovil jsem vysoké hnědovlasé děvče s energickou tváří:

„Líbilo se vám to?“

„Bylo to úžasné, doktore. Ten článek bude bomba.“

Novinářka z časopisu Elle přišla se svým fotografem týden potom, co se mnou udělala interview. Záleželo jí na tom článku a vtip byl v tom, že bylo třeba najít ženu, která by souhlasila s fotografováním. Museli jsme pár týdnů čekat, aby fotograf mohl udělat pooperační snímky. Na fotografiích bude pacientka před operací a po ní a ostatní záběry budou zobrazovat jednotlivé fáze zákroku.

Když jsme vycházeli z operačního sálu, fotograf nás opustil, protože spěchal. V jeho povolání je to normální. Pozval jsem novinářku do své pracovny.

„Dáte si něco na posilnění? Nebylo to namáhavé?“

„Zpočátku jsem se bála, ale zvědavost zvítězila.“

„Neuvádějte moje jméno, nezapomeňte na to. Doktor XY, to je vše. Lékařská komora by byla proti tomu.“

Novinářka se usmála. Kolikrát už to slyšela. Byla velice šarmantní.

„Víte, proč jsem si vybrala právě vás? Je to zvláštní… stal jste se osobností chirurg playboy, o kterém se mnoho mluví. A když jsem se dověděla, kolik máte roků, věděla jsem, že potřebuji právě vás a nikoho jiného.“

Od operace jsme přešli k drbům a skandálům. Bylo to téma, o kterém jsem nehovořil rád. Pokrčil jsem rameny.

„Jistě pochopíte, že se nechci proslavit svými milostnými historkami, o kterých píší vaši kolegové ve společenské rubrice. Byl bych raději, kdybyste se zajímala o moji práci.“

„Samozřejmě, doktore. Ale tento přestavěný byt. Člověku se nenaskytne tak často příležitost vidět operační sál naproti Diora.“

Nádherně se usmála. Byt na avenue Montaigne měl čtyři sta čtverečních metrů. Bydlel jsem tu nyní sám, tak mi napadlo zařídit tu operační sál. Budu zde dělat malé zákroky, které nevyžadují celkovou anestezi ani hospitalizaci. Se souhlasem majitele se jeden ze salónů změnil na odpočinkový pokoj, jeden pokoj na operační sál a koupelna na sterilizační místnost. Samozřejmě s nejmodernějším technickým vybavením včetně všeho, co bych potřeboval na resuscitaci. Nikdy jsem neoperoval bez anesteziologa.

„To muselo stát spoustu peněz?“

Nechtěl jsem jí prozradit, že jsem si půjčil značnou sumu peněz z banky na deset let. Neřekl jsem jí ani to, že když mě vystrnadili z Hortensias, přijali mě s otevřenou náručí na klinice v Neuilly a dále jsem mohl operovat svoji soukromou klientelu. Zkrátka, období chudobných let, které mi sliboval Noblecourt, bylo jen dočasné.

Usrkávala z martini a nespouštěla ze mě oči. Kolik asi mohla mít roků? Tolik jako já. Kolem pětatřiceti. Když se mi ženy líbily, nepřikládal jsem věku žádnou důležitost. Nezáleželo na tom, zda jsou mladší nebo starší. Záleželo jen na půvabu, na té jiskře, která někdy vznítila touhu. A novinářka se mi líbila.

„Mimochodem, doktore, co děláte na Silvestra?“ Na Silvestra? Opravdu, vždyť už byl pomalu konec roku. O Vánocích budu u maminky. Tvrdila, že má pro mě překvapení. Ale na Silvestra jsem neměl nic. Proč ale čekat až do Silvestra. Příležitost oslavovat zde přece byla už nyní.

„Chcete se podívat na byt?“

Hned vstala. Dlouhá chodba, dveře do mého pokoje, manželská postel. Přitiskl jsem novinářku k sobě. Nebránila se. Uvědomila si stejně jako já tu spontánní touhu dvou bytostí po sexu. Ne, nebudeme čekat až do konce roku.

„Pan de Boildieu. Antoine de Boildieu. Můj syn Pierre.“

Maminka byla dojatá, když nás představovala. Vypadala jako provinilá školačka, která plave v hodině francouzštiny. Chvíli jsem byl překvapený, co u nás dělá na Štědrý večer tento neznámý muž, ale přátelsky jsem mu podal ruku. Byl malý, chudý, a mohl mít tak šedesát let. Vypadal aristokraticky, o čemž svědčilo i jeho jméno.

„Jsem velmi hrdý na to, že jsem vás potkal, pane Dalbane. V poslední době mě velmi zaujaly některé vaše články.“

„Moje články? Vy jste…“

Rozkošná Jeanne se ke mně vrhla a vzala mě za ruku. Chtěla tak zabránit panu de Boildieuovi, aby dal odpověď na nepřesnou otázku. Cítil jsem, že matka je celá rozrušená. Možná z toho překvapení, které pro mě připravovala.

„Ano. Antoine je lékař,“ pospíšila si s odpovědí. „Ošetřoval mě, když jsem na podzim v Melunu dostala chřipku, víš.“

Melun byl rodinný statek Truchotových, kde Jeanne čas od času strávila týden. Odjela tam v říjnu, a samozřejmě prochladla v málo vytopených pokojích. Pár tablet, které jí předepsal venkovský lékař, rychle na zvýšenou teplotu zabralo. Doktor Antoine de Boildieu měl jméno jako filmový hrdina a byl původcem toho, že se matka rychle uzdravila. Ale stále jsem ještě nechápal, co tu dělá a proč ho Jeanne chtěla znovu vidět.

Matka mě pustila a vzala za ruku jeho. Tak je to tedy! A nikdo se k tomu překrásnému citu neodvážil přiznat.

Nakonec se Antoine de Boildieu rozhodl. Odkašlal si a obřadně začal:

„Pane Dalbane. Pierre, mohu vám tak říkat? Vy. Já. Chtěl bych se oženit s vaší matkou. Samozřejmě, pokud proti tomu nic nemáte.“

Pokud nemám nic proti tomu? Zamilované pohledy, které Jeanne vrhala na doktora Boildieua, odpovídaly za mě. Moje matka zářila. Ve svých čtyřiapadesáti letech překypovala krásou. Zbožňoval jsem svého otce, ona také, ale měla ještě právo na štěstí. Na štěstí, které jí přinese Antoine de Boildieu. Překvapení bylo tak krásné, že jsem na chvíli zapomněl na mučivou bolest, že trávím Vánoce bez dětí. Odjely s Claire na hory.

Před dvěma týdny jsem s nimi seděl v čajovně na ulici Rivoli. Anne si uždibla z kaštanového pyré a vyčetla mi, že jsem je vyhnal z vlastního domu. Vždyť se přece narodila na avenue Montaigne. Proč by měla bydlet na bulváru Saint Germain? Byl jsem velice špatný otec, který nemá nikoho rád. Matka jí to říkala. Philippe tomu nevěřil. Lépe chápal složitost situace a tušil, že rozvod nelze připisovat jenom na můj účet. Ale proti podlým tvrzením Claire se nedokázal bránit.

Nepřítomní nemají nikdy pravdu a rozhodnutí soudu mě odsoudilo být u dětí „nepřítomným“.

„A co děti,“ zeptala se Jeanne.

„Teď ne, mami, prosím tě. Dnes je sváteční večer.“

Uběhlo už několik měsíců. Ani jsem si to neuvědomil. Svatba mé matky s doktorem Antoine de Boildieu byla na jaře. Pršelo. Novomanželé odjeli na svatební cestu na druhý konec zeměkoule. Léto 1974 přešlo tak rychle jako blesky, které křižovaly oblohu, a přišel pozdní podzim. Připomněl mi babí léto v New Yorku před jedenácti lety.

Jak ten čas letí. Tesknil jsem nad naším rozvodem a radoval jsem se z matčina štěstí. Po jistou dobu se mě zmocnily dva úplně protichůdné pocity - beznaděj a úleva. Ale trvalo to tak krátce, že za pár měsíců to už patřilo dávné minulosti.

Všechno šlo rychle, velmi rychle. Možná to tak bylo lepší.

„Tak jak se má můj voják?“

Malý muž se zvedl od psacího stolu a stiskl mi ruku. Profesor Gros se nezměnil. Byl mladší než Charles Noblecourt. Svou tyranskou krutovládu vykonával na jednom z nejslavnějších oddělení chirurgie trávicího ústrojí v Paříži.

Voják se má dobře. Děkuji. Prohlédl jsem si byt. Byl jsem zde poprvé. Gros bydlel v moderní budově a to bylo proti tradici. Celou jednu stěnu tvořily velké skleněné dveře, které vedly na rozlehlou terasu. Byly zde vysázeny květiny a keře. Terasa byla hezká a slunečná. Byl z ní nádherný výhled na střechy v Passy, na zapadající slunce zrcadlící se v Seině a na Eiffelovu věž.

„Fantastické,“ řekl jsem.

„Naskytla se mi vhodná příležitost koupit tento byt. Bez lítosti jsem opustil osmipokojový byt na avenue Breteuil, na levém břehu. Ale vy jste nepřišel obdivovat panoráma Paříže, mladý příteli.“

Ne, přišel jsem z prozaického důvodu. Chtěl jsem vědět, jaké mám šance, abych mohl přednášet na lékařské fakultě. Nikdo z těch lidí, kteří o tom rozhodovali, to nevěděl lépe než profesor Gros, který mě jednoho dne ubezpečil o své bezvýhradné pomoci. Řekl mi, abych se posadil. Z dalších dveří, které vedly na terasu, vyšla štíhlá elegantní žena a v ruce nesla podnos s chlazenými nápoji.

„Moje dcera Muriel,“ představil ji chirurg. „Dáte si něco, pane Dalbane?“

Nebylo jí ani třicet. Měla klasickou, trochu chladnou tvář a jistý šarm. Připomínala trochu Catherine Deneuve. Když se o nás postarala, taktně se vzdálila.

„Moje dcera se právě rozvedla. Zase jedno z nevydařených manželství. Dětí naštěstí neměla.“

Moudrému napověz. Přítomnost chirurgovy dcery a tyto narážky právě ve chvíli, kdy jsem hledal podporu u svého bývalého šéfa. Byla to náhoda? Napadlo mi leccos. Od rozvodu bydlela mladá žena zde. Gros po chvíli pokračoval: „Milý Dalbane, vaše spisy patří k nejlepším. Vaše práce, vaše kvalifikace, umístění v konkursech, zlatá medaile, to všechno vám dává šanci, abyste byl jmenován. Ale bohužel je zde právě to ale.“

Věděl jsem přesně, v čem je kámen úrazu. Bude ovšem lépe, když bude mluvit on.

„V osobě vašeho tchána Charlese Noblecourta máte úhlavního nepřítele. Jistě, je v důchodu, ale stále má konexe v ústředí. Navíc jsou zde ještě tlaky, o kterých nemáte ani tušení. Jste ještě nevinný, ale stárnoucí muži mají vrtochy jako malé děti. Jsou jimi například rudé rozety v knoflíkových dírkách a čestná místa v akademiích.“

Akademie? I když jsem dosud soustředěně sledoval, co profesor Gros říká, teď jsem to vzdal. Co se týká nevinnosti, o které pan profesor mluvil, já sám jsem nejlépe věděl, kolikrát již byla poskvrněna od doby, kdy jsem vstoupil do tohoto klanu. Už při první návštěvě u Charlese Noblecourta jsem dostal skvělou lekci cynismu.

„To je věc cti,“ poučoval Gros. „Noblecourt obešel své přátele. Jednomu sliboval, druhému vyhrožoval. Připomněl jim staré přátelství, politické názory. Charles Noblecourt byl v poslední době velmi aktivní. Vaše šance jsou tedy velmi slabé.“

Chirurg chodil kolem problému jako kočka kolem horké kaše. Povolání mě naučilo zůstat chladnokrevným v každé situaci.

„Slabé ovšem neznamená žádné, Dalbane. Noblecourt se uchází o křeslo ve francouzské Akademii, a ti, kteří se tam nikdy nedostanou, mu to neodpustí.“

„O křeslo v Akademii?“

Můj někdejší šéf měl velkou radost, že mi to pověděl.

„Vy jste to nevěděl? Charles Noblecourt se uchází o křeslo mezi Nesmrtelnými!“

„Vanitas vanitatum. Co myslíte, našel by se někdo tak zlomyslný, který by ho udal na daňovém úřadu? Kontrola a následné zvýšení daní by ale nikoho neuspokojily. Mezi lidmi v zelených hábitech nejsou podvodníci. Och, nějak jste zbledl, Pierre. Neříkám, že je to nutné, ale musíte uznat, že i něco takového existuje.“

Hrozné! Kdo by si pomyslel, že podlost může nabýt takových rozměrů?

„Nezapomeňte, Dalbane,“ dodal Gros, „že služba za službu.“ Ano, zapamatuji si to, navždy si vštípím do paměti, že někdy člověk musí přistoupit na kompromis.

Duben 1975. Galerie Drouant se hemžila návštěvníky, kteří pravidelně chodí na vernisáže. Bylo tam několik slavných lidí, nějací neznámí a neodmyslitelní příživníci. Byla tam celá Paříž. Kouzelná a dynamická Daniélle, která pomáhala svému otci, si počínala dobře. To ona organizovala výstavu.

Se zatajeným dechem jsem se zastavil u jednoho obrazu, který jsem neznal. Už dávno jsem věděl, že André má nadání, já jsem ho v tom i podporoval, tento obraz mě ale ohromil. Věděl jsem, že Levyho úspěchy nejsou jen záležitostí dobrého marketinku, on je opravdu velký malíř. Takových se rodí málo.

Z plátna namalovaného temperou vyzařovala celá židovská symbolika a zvláštní Andrého rukopis. Byla to směs fantastična a surrealismu. Můj přítel se nehlásil k žádné škole. To, co maloval, nepřipomínalo žádný styl. Napodobovali právě jeho.

Z hlušiny vycházela překrásná mladá dívka s orientálníma mandlovýma očima. Na hlavě měla jakousi kovovou přilbu, z které trčely složité kovové trubičky ztrácející se ve skále. Hebrejská písmena a šesticípá hvězda vytvářely na nerovné skále dokonalé stíny a reliéfy, jaké uměli malovat jen renesanční malíři.

„Líbí se ti, Pierre?“

André se od studentských dob nezměnil. Nenosil ani hustou bradku, ani výstřední oblek. Vůbec se nepodobal bláznivému umělci, spíše připomínal studenta. Jeho překvapený pohled za dioptrickými brýlemi prozrazoval, že všechen ten rozruch kolem svého díla pokládá za zbytečný a směšný.

Objal jsem ho. Spojovalo nás společné dětství prožité na chodnících Simartovy ulice. Ale od té doby jsme prošli kus cesty.

„Jestli se mi líbí? Doufám, že není prodaný? Chci ho do své pracovny!“

Danielle Drouantová se k nám připojila a poslouchala nás.

„Do tvé pracovny? Jsi tak bohatý, aby sis ho mohl koupit? André je velmi drahý.“

„Dám ti ho, Pierre,“ přerušil ji André. „Je tvůj.“

Danielle jen váhavě pokrčila rameny.

„André, co uděláme, když všechna plátna rozdáš všem svým přátelům? U profesora Dalbana však přivřeme oči.“

„To je pravda,“ řekl André, „chirurg pařížských nemocnic a profesor na základě konkursu v sedmatřiceti, to je obrovský úspěch.“

„Být v osmatřiceti renomovaným malířem, kterého znají po celém světě, to také není špatné. Ten obraz ale zaplatím. Bude to můj vlastní dárek k mému jmenování. Jaký má název?“

„Tikva. Je to zpěv naděje, hymna Židů roztroušených po všech koutech světa. Přináší štěstí.“

Obraz jsem pověsil nad krb ve své pracovně. Dítě, které právě vešlo, se naň dlouze zadívalo. Jistě ho zaujala ta neobyčejná žena. Jeho rodiče si oblékli nejlepší nedělní šaty, ale jejich vrásčité tváře poznačené starostmi a prací prozrazovaly, kdo jsou. Byli to sedláci z Averyonu. Poslal je za mnou doktor Bertran z Villefranchede Rouergue, který se mimo jiné zajímal o články v odborných časopisech.

„Můžete něco udělat, pane profesore?“

Do této banální otázky vložila matka všechnu svoji naději, kterou získala před dvěma měsíci, když jí lékař vysvětlil, že v Paříži jsou dnes chirurgové, kteří umějí něco takového operovat.

Muselo to pro ně být strašné, že rozumově vyspělý chlapec má takovou hroznou tvář. Trpěl ojedinělou chorobou, špatným růstem lebečních kostí, který způsobil deformaci hlavy.

Ještě před několika lety byli takoví ubožáci odsouzeni k životu v ústraní, protože vypadali hrozně. Můj učitel Moncel se jako první odvážil uskutečnit velké zákroky na tváři, aby ji jakž takž přizpůsobil obrazu božímu. Naučil jsem se to od něho a později jsem začal používat i vlastní vylepšenou techniku. Zákrok byl velmi choulostivý a musel při něm spolupracovat i tým neurochirurgů, kteří se starali o to, aby se při kostní přestavbě nepoškodily lebeční nervy a mozek. Operace někdy trvala i osm hodin bez přestávky.

Matka netrpělivě očekávala mou odpověď. Mluvil jsem otevřeně:

„Ano, madam, dá se něco dělat. Ale upozorňuji vás, že musíte být trpělivá a váš syn bude hodně trpět, ale prakticky bude mít normální tvář.“

Rozvzlykala se. Manžel byl trochu v rozpacích a podal jí kapesník. Potom se omlouval:

„No tak, maminko. Víte, pane profesore, to je z velké radosti, z dojetí. Musíte jí to prominout. Víte, byli jsme i v Lourdech, před dvěma lety. Tím je řečeno vše. To, co děláte, je zázrak.“

Otec měl rovněž vlhké oči, ale ovládal se. Chlapi přece nepláčou. Ten muž měl pravdu, je to zázrak. A díky těmto zázrakům jsem byl přesvědčený, že dělám to nejkrásnější povolání, jaké jen může být. Za nic na světě bych ho nevyměnil. Peníze byly druhotné. Jestliže jsem je vydělal, tím lépe. Moje úsilí bylo oceněno vděčností matky a lidskou tváří dítěte.

Vysvětlil jsem jim jednotlivé postupy zákroku. Ilustroval jsem to na diapozitivech, které jsem měl k dispozici z podobného případu. Muž to okamžitě pochopil: bylo to jako jemná práce stolaře a on se ve stolařství vyznal. Žena projevila trochu obav nad výslednou fotografií operace: „To i můj Alain bude tak krásný jako tady ten?“

Krásný!

Ach, jaké nádherné slovo. Tvář bude mít daleko do dokonalosti, ale pro matku bude krásný.

„Ano, madam, bude velmi podobný tomuto snímku. Nyní Alainovi udělám sérii fotografií, potom půjdeme za rentgenologem, který udělá speciální rentgenologické snímky lebky s více kopiemi, abychom věděli, kde máme řezat. Až bude všechno hotové, zavolám vás. Buďte trpěliví. Váš případ je bohužel ojedinělý a musíte čekat několik měsíců.“

„Čekali jsme už dlouho, pane profesore. Co se týká peněz, nejsme příliš bohatí, ale zaplatíme, kolik bude třeba. Myslete na našeho syna.“

Usmál jsem se na ně. Jejich neskrývaná radost byla pro mne tou nejkrásnější odměnou. Nakonec jsem je ubezpečil:

„Jestliže se operace uskuteční v nemocnici, nebude vás to stát ani haléř.“

Doprovodil jsem je. Alain se ještě naposled podíval na Tikvu. Možná, že obraz skutečně přináší štěstí, jak tvrdil André. V každém případě budu mít po večerech o čem přemýšlet.

Když jsem se vrátil do pracovny, náhle se na chodbě objevil Philippe. Měl už čtrnáct roků. Byl jsem rád, když mě před několika měsíci poprosil, abych mu dal klíče od tohoto bytu. Velice jsem si přál, aby vliv Claire na děti nebyl tak velký a aby čas od času u mne přespaly. Proto jsem i jejich pokoje nechal volné.

„Jak se máš, Pierre?“

„Dobře.“

V pubertě se začal stydět. Už jsme se nepolíbili. To muži nedělají.

„A maminka?“

„Také dobře. Chtěl bych ti říci. Rád bych žil s tebou, tati. Už nevydržím poslouchat, co pořád říkají. To přece není pravda, že jsi nás nechal.“

Ne, Claire nehrála po rozvodu seriózní hru. Byl zatrpklá a nedokázala hrát poctivě. Můj přítel Morali to krásně analyzoval. Philippova revolta naštěstí vyvažovala jednání Anne, která byla na matčině straně.

„A Anne?“ zeptal jsem se, i když jsem si nedělal žádné iluze.

„Ta tě také nenávidí. Nechce tě už víckrát vidět. Věří jen tomu, co tvrdí matka. Je pravda, že se chceš oženit s Muriel Grosovou? Maminka nemluví o ničem jiném. Tvrdí, že jsi vypočítavý, že si chceš vzít Muriel jen proto, že je dcerou šéfa jako maminka.“

Muriel Grosová. Úplně jsem na ni zapomněl. Bylo to bezvýznamné dobrodružství, které nemělo pokračování. Neměl jsem absolutně chuť se znovu oženit, ať si o tom Claire myslí, co chce.

Pozval jsem Philippa na sklenku čokolády do bistra dés Théatres. Bistro bylo svým způsobem mým druhým domovem.

V očích syna jsem viděl záblesk naděje. Měl mě upřímně rád a chtěl zůstat se mnou. To by však ještě víc vyostřilo vztahy mezi mnou a Claire.

„Poslyš, Philippe, byl bych velice rád, kdybys byl u mne, ale nebylo by to rozumné. Až se vrátíš domů, můžeš matce říci, že se nemám v úmyslu oženit s Muriel Grosovou, ani se žádnou jinou, pokud ji to uspokojí. Co se týká Anne, myslím, že později pochopí. Není to tak jednoduché.“

Nic nebylo jednoduché. Claire chtěla pošlapat i to, co zůstalo mezi námi nedotknutelné, a jen zhoršila už i tak špatné vztahy. Navzdory citům, které jsme k sobě uchovávali, zde byla zmařená vášnivá láska a zkrachované manželství. Ať jsem však jakkoliv rozebíral minulost, nemohl jsem si nic vyčítat. Ale čisté svědomí mi bylo jen slabou útěchou.

Květen 1977. Uplynuly dva roky, ale nic mimořádného se nepřihodilo. Srážky ropných tankerů, násilí na Středním východě, genocida celého národa v Kambodži, které se dopustil diktátor se směšným jménem Pól Pot. Vření ve Střední Americe. Ve Spojených státech byl po Nixonovi zvolený velký hlupák, který nebyl schopen vystoupit z letadla, aby nespadl. Vystřídal ho obchodník s burskými oříšky. Svět šel svou cestou a rok 1977 byl jako každý jiný.

Zvykl jsem si na samotu. Její chvíle jsem vyplňoval intenzivní prací. Téměř jsem si nedopřál volno. Měl jsem štěstí. Dostal jsem místo šéfa na částečný úvazek v nemocnici mimo střed města. Pomohl mi profesor Gros, který ve mně viděl nadějného zetě. Chudák Muriel Grosová. Myslel jsem si, že se už nedokážu zamilovat. Při mých milostných aférách se mi zjevovala tvář Claire. Byl jsem nevyléčitelný. Připadal jsem si jako ten muž z Chaplinova Diktátora: dvě minuty hry na klavír, dvě minuty strnulého úsměvu pro fotografy a dvě minuty na milování.

Všechno jsem měl dokonale naplánované, nic jsem neponechával náhodě. Procházky, restaurace, tanec, milování, nikdy to nebylo na úkor ordinačních hodin, po kterých následovaly operace.

I když v mém životě vládl pořádek, nebyl jsem šťastný.

Muž ležící na operačním stole vypadal pro nezainteresovaného opravdu divně.

Z místa, kde měl být nos, vycházela trubice z masa, která byla silná jako cigáro a sahala až po levou stranu krku. Vypadalo to jako rukojeť vědra nebo ucho hrnce.

Z tohoto kusu masa jsem chtěl zformovat nos, o který přišel tento šofér při autohavárii. Když jsem ho před šesti měsíci přijímal, vypadal hrozně: jako umrlčí lebka s dírou uprostřed tváře. Ten muž, otec rodiny, byl zoufalý, měl sebevražedné sklony, už se ani neodvažoval ukázat mezi lidmi, ani políbit vlastní děti. Vysvětlil jsem mu, že když bude trpělivý, udělám mu přijatelný nos. Byl jsem zastáncem demystifikace operačního zákroku. Minulé generace lékařů zachovávaly všechno v tajnosti a pacient se jim vydával napospas se svázanýma nohama a zápěstími. Já jsem dával přednost tomu, že jsem celý průběh operace jednoduchými slovy vysvětlil a ukázal jsem pár schémat. Tak každý pochopil technický princip, i když skutečnost byla komplikovaná.

Řidič to také pochopil ihned. Podél hrudníku jsem vyřízl pás kůže a vytvořil jsem z něj transplantační lalok, který zůstal na původním místě. V dalších fázích operace jsem posouval tubus až k tváři. Vždy jsem oddělil jenom jednu část, abych ji implantoval výš.

Dnes byla na řadě poslední fáze. Byl to velmi jednoduchý zákrok, který spočíval v tom, že jsem oddělil část laloku, která byla na krku. Asistoval mi jeden z internů, který nedávno nastoupil.

Pro svou první stáž na plastické chirurgii si vybral nové oddělení a mladého šéfa. Já bych se toho v jeho věku neodvážil. Ovšemže jsem to oceňoval.

Od chvíle, kdy jsem se ocitl na druhé straně barikády, jsem si uvědomoval, že jistá autorita je nutná, aby oddělení dobře fungovalo. Nešlo samozřejmě o despotickou tyranii Všemocných. Časy se změnily. Vztahy mezi učiteli a žáky se proměňovaly i díky květnovým událostem v šedesátém osmém roce. Ale pokud šlo o vnitřní disciplínu a péči o nemocné, byl jsem neúprosný.

Studium medicíny se rychle rozvíjelo. Konkurs na externa, na který jsem byl tak hrdý, že jsem jej udělal nejlépe, už byl zrušen. Externem jste byli automaticky. V konkursu na interna se už psala jenom písemná práce. Téměř jsem těm mladým záviděl, že nepoznají pocit nespravedlnosti při ústní zkoušce. Amfiteátr, který se změní na tribunál s lhostejnými soudci pro ty, kteří nepatří do jejich klanu. V praxi to znamenalo snížení úrovně hodností. Naši interni byli jen superexterny, šéfové klinik se rovnali někdejším asistentům a člen profesorského sboru byl něco jako asistenti v nemocnicích.

Byl jsem první, který měl ze snížení hodností výhodu. Před třiceti lety by mě nikdo tak mladého profesorem nejmenoval.

Můj intern Jacques Marchand nebyl nešikovný i když jsem to během tak krátkého zákroku nemohl objektivně posoudit.

Zákrok se dělal jenom při lokálním umrtvení, protože ta trubkovitá masa nebyla citlivá. Oddělil jsem šíjovou část a dal jsem ji tam, kde byl před tím nos. Ten růžový válec živé hmoty jsem potřeboval na vymodelování nového nosu. Byly to poslední tři nebo čtyři operační fáze. Mezi každou operací musel být minimálně čtyřtýdenní odstup, aby se vše dobře zahojilo. Potom jsem zašil ránu na krku. Ovázal jsem ji a muž mohl jít do pokoje. Marchand mě doprovázel k šatně.

„Marchande, povídal jsem vám už tu historku o slavném plastickém chirurgovi Gilliesovi?“

„Ne, pane.“

„Gillies vlastně vynalezl metodu, kterou používáme. Jednou dokončil poslední fázi, kterou jsem dnes ráno udělal i já, a propustil pacienta. Chtěl ho předvolat za měsíc, aby dokončil vymodelování nosu. Určeného data nikdo ale nepřišel. Gillies si myslel, že ten chlapík zemřel, že měl nehodu nebo něco podobného. A na celou věc zapomněl. Přešly dva tři roky a Gillies se vydal na dovolenou do Walesu, do malé vesničky, kde se konal jarmark. V té době často vystupovali při takových příležitostech deformovaní lidé. Viděl jste film Freaks?“

„Ne, pane.“

„Příležitostně se na něj jděte podívat. Zkrátka Gillies uviděl boudu a před ní chlapíka: Pojďte se podívat na sloního muže, zval ho. Zaplatil dvě pence a vešel dovnitř. Byl zvědavý na přírodní úkazy jako všichni plastičtí chirurgové. Sloní muž byl jeho pacient.“

Marchand se dal do smíchu. Byla to klasická anekdota z prostředí plastických chirurgů.

„Ano, příteli. Chlap si raději nechal ten chobot a vydělával si na živobytí, než by šel na úřad pro nezaměstnané. Často jsem se ptal sám sebe, jak je to možné, že nemám takové bláznivé pacienty, kteří by chtěli špičaté ucho jako má kočka, nebo ocas.“

Intern se znovu usmál. Cítil jsem, že začíná mít pochybnosti, zda si vybral správné oddělení.

Pověst mého oddělení měla samozřejmě vliv i na moji soukromou klientelu, a to byla práce navíc. Měl jsem štěstí, že jsem byl mezi posledními jmenovanými, kteří mohli pracovat na částečný úvazek, a měl jsem možnost, na rozdíl od většiny kolegů, operovat doma i na klinice. Ti ostatní byli skutečně morálně vydíraní. Nabídli jim místo na klinice, ale jen na plný úvazek. Jinak je nejmenovali. Měli sice právo otevřít si v nemocnici soukromou ordinaci nebo operovat několik nemocných za takzvané štědré honoráře, ale to byla jen malá protihodnota za jejich tvrdou práci. Tehdy ještě nevěděli, že za necelých pět let bude tato smlouva jednostranně porušena, protože politické síly chtěly zrušit soukromé lékařství. Ale kdyby to věděli, co by si vybrali? Byl jsem nucen přesně plánovat čas pro nemocnici, kliniku a soukromou ordinaci.

„Telefonovala vaše manželka. Chce, abyste jí po obědě zavolal.“

Kývl jsem hlavou. Chtěl jsem tak dát sekretářce najevo, že jsem ji slyšel. Claiřin telefonát jednou týdně neměl smysl. Staromódní rituál jen zdůrazňoval prázdnotu našich vztahů. Zavolat jí po obědě. K čemu, dobrotivý Bože? Poslouchat samé přízemní výčitky pod maskou ledové přívětivosti? To bylo zbytečné. Jediné, v čem ty rozhovory měly smysl, bylo, že jsem se dověděl něco o Anne, jež na rozdíl od svého bratra odmítala ke mně chodit. A Claire mi o ní pověděla vždy tak málo, že to hraničilo s krutostí.

Tvrdit po tom všem, že se máme stále ještě rádi, by bylo směšné. A přece jsem byl přesvědčený, že stále ještě k sobe něco cítíme. Od vášně k nenávisti je jen krůček, ale nechtěl jsem dojít k unáhlenému závěru.

„Za půl hodiny máte prvního pacienta. Přejete si kávu?“ Milá Marcelle. Nespouštěla ze mě očí. Byla ke mně úžasně pozorná a milá.

Léta jsem se vysmíval prominentům francouzského lékařství, že se obklopují, nebo že mají sklon obklopovat se takovými dračicemi, a přitom jsem nechápal pravou příčinu tohoto důvodu. A když přišla řada na mě, vzal jsem si za spolupracovnici prototyp takové ženy, a to jsem neměl čtyřicet. Měla už dávno po přechodu, měla autoritu a fantastické organizační schopnosti. Byla to zkrátka rozumná žena se zlatým srdcem, které bilo jen pro mě. Byla to perla.

Nikdy nezvýšila hlas, neměla ani nejmenší poznámku, když jsem se nechoval vhodně, jak říkala moje nebožka tchyně. Čas od času trochu nakrabatila obočí, když jsem viditelně překročil meze. Byl to varovný signál, který měl zabránit mým výstřelkům.

„Děkuji, kávu nebudu. Nevolal nikdo kromě mé paní?“

„Upozornila bych vás.“

Byla taktní. Marcelle neměla Judith ráda a dala mi to najevo. Judith nebo Florence, bylo to jedno. Marcelle jednoduše neměla ráda ženy, které se po rozvodu střídaly v mé posteli. Byla by raději, kdybych byl nevinný, asexuální, a ne nenapravitelný sukničkář. Ale na to už bylo pozdě. To byl jediný bod, na němž jsme se neshodli.

„Co máme odpoledne na programu?“

„Čtyři konzultace, pane. Večer v osm večeříte u profesora Vernona. Zítra o půl osmé operujete na klinice madam Dussaultovou.“

Vynikající Marcelle. Celou agendu znala nazpaměť.

V ordinaci se vystřídali dvě ženy a jeden muž. Už jsem změnil názor na plastiku mužů, který jsem měl na začátku. Čekal jsem na čtvrtého pacienta.

„Kdo je to, Marcelle?“

Moje oddaná spolupracovnice mi hned neodpověděla. Ani ona neměla ráda, když se někdo opozdil.

„Madam Joan Gallawayová. Dohodla si setkání přímo z New Yorku minulý týden.“

Potlačil jsem úsměv. Bylo to pro mě zadostiučinění. Po předčasné smrti profesora Stevensona, nejproslulejšího plastického chirurga na světě, který mě zaučoval do techniky během mého pobytu v New Yorku na podzim roku 1963, rozšířili moji klientelu i někteří pacienti za Atlantikem. Byl to očividný úspěch. Většinou byli přesní, až na tuto madam Gallawayovou. Její jméno mi cosi nejasně připomínalo. Byla to mlhavá vzpomínka na jméno, které jsem uslyšel téměř před patnácti lety. Gallawayová, jako Terry Gallaway, ten miliardář, majitel laboratoří Dorset, kterému Stevenson dělal liftink.

Vešla do mé pracovny. Uvedla ji Marcelle. A náhle jsem si vzpomněl na tu nádhernou ženu, do které jsem se jako mladý francouzský intern na stáži v USA zamiloval na první pohled. Měla na sobě kostým ze salonu Chanel a pod ním blůzku z umělého hedvábí. Opálenou tvář jí lemovaly polodlouhé vlasy. Joan Gallawayová byla stále ještě tou nejkrásnější ženou, jakou jsem kdy viděl.

Od našeho prvního a jediného setkání jí nepřibyla ani vráska. Měla dokonalou a hladkou tvář a její zelené oči se zabodly do mých.

„Omlouvám se, promiňte prosím, ale pařížské dopravní zácpy jsou hrozné.“

Poznala mě? Určitě ne. Byl jsem jen siluetou, kterou zahlédla v koutě ordinace, nic neznamenající osobou, na kterou se ani nepodívala. Možná si nevzpomněla, ale já jsem prožíval každou vteřinu tohoto setkání. Vzpomínal jsem na vzrušení a ironický Dougův úsměv, tehdy jsem pochopil, co znamená v americkém pojetí sexsymbol, vzpomněl jsem si na žárlivost, která mě naplnila, když jsem si pomyslel, že taková vysněná bytost patří miliardáři Gallawayovi.

Vysněná bytost si mě měřila. Neskrývala to. Nespouštěla ze mě oči a byla možná trochu překvapená z mé zjevné roztržitosti.

„Přišla jsem vás navštívit, profesore Dalbane. Stevenson o vás říkal jen to nejlepší.“

Na chvíli se odmlčela. Musel jsem nějak zareagovat. Od chvíle, co vešla do mé pracovny, jsem neřekl ani slovo.

„Profesor Stevenson byl můj učitel.“ Nebylo to sice příliš originální, ale na nic jiného jsem se nezmohl. „Co pro vás mohu udělat?“

„Moje víčka, pane Dalbane.“

Zamrkala očima, aby zdůraznila, že je to třeba udělat rychle. Bože, jsou ty ženy ale zvláštní. Dříve než jsem se k ní přiblížil, abych si ji prohlédl, jsem věděl, že se nikdy této tváře nedotknu. Dokonalost se přece nekoriguje, a Joan Gallawayová byla pro můj vkus dokonalá. Cítila, že jsem zaváhal.

„Nechcete to udělat?“

„Zde nejde o to, že nechci, jednoduše je to zbytečné.“

„Ale já mám dvaačtyřicet roků, profesore.“

Na rozdíl od některých francouzských žen, které se zdráhaly povědět svůj věk, i když to bylo směšné, ona beze studu a pravdivě uvedla, kolik má let. Dvaačtyřicet! Mohl jsem jí říci, že jsem o tři roky mladší a cítím se mnohem starší. Mohl jsem jí říkat nějaké banality. Mohl jsem. Jí ale ne. Kdyby to byl někdo jiný, tak bych neváhal.

„Jste úžasně krásná, madam Gallawayová. Váš manžel může být spokojený.“

Bylo to takové chlapecké přiznání. Znovu se na mě překvapeně podívala, posměšně se usmála a řekla, že její manžel Terry Gallaway zemřel před několika měsíci na rakovinu. Přede mnou už nestála miliardářova manželka, ale strašně bohatá vdova, majitelka Dorset. Teď nebyla vhodná chvíle vzpomenout na první setkání. Nakonec, k čemu by to bylo dobré?

„Promiňte, nevěděl jsem, že.“

Bylo načase, aby odešla. Stupidně jsem blekotal, chyběla mi slova. Směšný, bezvýznamný francouzský chirurg byl u vytržení nad krásou této ženy. Ať rychle odejde, abych se vrátil k přechodným láskám. K Judith, k Florence a dalším. Ty byly pro mne.

„Jste si jistý, že to nechcete udělat?“

Znovu zamrkala. Tentokrát stála u mě a lehce se mě dotkla.

Marcelle byla překvapená. Zapomněl jsem, že má tato americká klientka platit. Vždyť ale konzultace byla tak krátká.

„Není něco v pořádku, pane?“

„Ne, Marcelle, ne. Byla to jen milá a vzácná vzpomínka.“

„Nezapomeňte na večeři u profesora Vernona,“ připomněla. Měl jsem světobol a na večeři jsem ani nepomyslel.

Seděl jsem u stolu s hlavou v dlaních. Nevím, jak jsem vypadal. Asi jako nějaký ubohý chlapík, který sní o takové vzdálené ženě, jako jsou siluety, jež zpozorujeme na rohu ulice nebo v autobuse. Mám napsat do poradny o citových otázkách? Podat si inzerát do rubriky seznámení? Nebo mám raději zapomenout? Žádné řešení se mi nezdálo dost vhodné. Asi jsem neměl štěstí u žen. Nepodařené manželství s Claire, různé milostné aféry a teď láska na první pohled. Chudáku Dalbane!

Kdesi v bytě zazvonil telefon a na aparáte se rozsvítilo světélko. Jen aby nevolala Claire. Neměl jsem na ni náladu.

„Prosím!“

Nedočkavý tón, jehož jsem použil, jako by odradil volajícího na druhém konci linky. Konečně se rozhodla. Slyšel jsem ve sluchátku, jak zadržela dech, a potom řekla:

„Zde Joan Gallawayová.“

„Odkud voláte?“

Ani mě to nezajímalo. Zeptal jsem se instinktivně, nebo spíše proto, abych získal čas. Vždyť odešla před necelými deseti minutami a neuměl jsem si představit, že by šla do telefonní budky. Možná, že telefonuje z bistra de Plaza Athénée. Nakonec na tom přece vůbec nezáleželo. Přál jsem si jen jedno, abych nepromarnil šanci. Joan Gallawayová mi už podruhé zkřížila cestu. A další zázrak by se určitě nestal.

„Madam Gallawayová,“ začal jsem, „mohu vás pozvat na večeři?“

Ozval se hrdelní smích. Přestože mluvila francouzsky bezchybně a měla jen slabý nádech amerického přízvuku, smála se tak, jak to umí jen ženy za Atlantským oceánem.

„Chtěla jsem vám to navrhnout. Dejme tomu v osm u mne. Vaše sekretářka zná moji adresu. Nakonec, jsem ještě dole ve vaší budově. Tak brzy na shledanou.“

Zavěsila. Vrhl jsem se k oknu a uviděl jsem bílý rolls, který se vzdaloval po avenue Montaigne.

V osm večer u ní. Tím hůře pro profesora Vernona. Diplomatická chřipka, kterou jsem dostal před chvílí, to vyřeší. Byl jsem tak šťastný, že jsem ani vteřinu nepřemýšlel o tom, z jakého důvodu mě pozvala. „Marcelle, odřekněte večeři u profesora Vernona.“

„Je to madam Gallawayová, že?“

Tato neobvyklá indiskrece mě ohromila. Svraštila čelo a zuřivě mrkala víčky. Byl to projev maximální ostražitosti. Bylo vidět, že zuří.

„Ale Marcelle, co se děje?“

„Promiňte, pane, ale to nemůžete udělat! Odřeknout večeři u profesora Vernona, to ještě jde. Ale večeřet s tou ženskou, ne, to není možné. Vy nevíte, co je zač? Noviny ji každý den zasnubují s jiným mužem. Přečtěte si je, uvidíte, že mluvím pravdu.“ Položila na stůl pár čísel France Dimanche a lei Paris. Divná Marcelle. Četla seznamovací inzeráty a mondénní klebety, což bych u ní nepředpokládal. Myslel jsem si, že už dlouho čte jen vědecké časopisy. V tom ale nebyl problém.

Na stránkách novin bylo pár Joaniných fotografií. Stále se usmívala. Byla ve společnosti krásných a slavných mužů a s každým ji zasnubovali. Madam Gallawayová nevypadala na truchlící vdovu.

„Běží za každým mužem,“ zařvala Marcelle. „Co si myslíte, budete jen číslo v jejím seznamu! Vždyť je to k pláči. Otec rodiny. Ach, nevím, co mě tu ještě drží.“

Byla tak zlatá, když se vztekala, že jsem se na ni nemohl hněvat.

„Jste přesný, profesore Dalbane. Květiny jsou překrásné, nemusel jste.“

Joan Galawayová mě přijala v domácích pestrobarevných šatech. Číslo v seznamu, říkala Marcelle. Mnozí muži by dali nevím co za to, aby zde byli, i kdyby měli čekat. Bez ohledu na to, zda by se zkompromitovali nebo ne.

„Vaše pozvání mě velmi potěšilo, madam Gallawayová, ale já…“

„Chcete znát důvody?“

„Přesně tak.“

Měla zastřené oči a trochu zvážněla.

„Překvapujete mě, Pierre. Nejdříve mi odmítnete operovat víčka, a nyní ta přímá otázka. Překvapujete mě a vzrušujete. Můj telefon po konzultaci s vámi byl vrtoch. Nelituji toho.“

Číslo v jejím seznamu. Tím hůř. Už jsem se nedokázal ovládat. Přiblížil jsem se k ní a lehce jsem se jí dotkl. Nezdráhala se.

„Jerry, nebuď protivný a odpovídej Pierrovi francouzsky.“ Jerry pokrčil rameny a obrátil se. Odporný kluk! Jerry F. Gallaway, syn Joan a Terryho Gallawayových, budoucí dědic říše Dorset. Joan přišla se synem trochu dřív, než začínaly ordinační hodiny. Chtěl jsem mu ukázat vybavení a malý operační sál. Joan doufala, že když synovi ukáže, jaký je nový uchazeč seriózní, zalichotí mu to a smíří se s tím.

Tento manévr ale dopadl hrozně. Chlapec mě nenáviděl od první chvíle. Nenáviděl a odmítal tohoto cizince, jakéhosi Francouze, který mu bral matku. Byl v pubertě a to ještě víc komplikovalo situaci. Od smrti svého muže byla Joan stále jen se synem. Chodili spolu všude. A přestože často potkával jiné „pány“, kteří se dvořili jeho matce, ať už to byli playboyi z vyšší společnosti, automobiloví závodníci nebo tenisoví mistři, nikdy ho nepřipravili o matčinu lásku. V pařížském chirurgovi okamžitě zavětřil soka. Jeho matka dala poprvé otevřeně najevo své city.

V očích tohoto mladého Američana vychovávaného v kultu best in the world byli Evropané něčím méněcennějším a mezi Evropany byli Francouzi na nejnižší příčce žebříčku. Byl jsem zkrátka ztělesněním nedostatků. On byl šarmantní princ a já sedlák. Moje vzpomínky na dětství byly procházky po Montmartru a filmy z nedalekého kina. Až bude plnoletý on, bude mít několik miliónů dolarů. Bude králem ve finančním světě a já jsem byl jen namyšlený, hloupý krasavec, poslední vrtoch jeho matky.

Kromě toho Jerry zbožňoval otce a otec zbožňoval jeho, neboť byl již starší, když se Jerry narodil. Tím větší měl pocit křivdy. Nenáviděl mě. Chtěl jsem, aby ve mně viděl laskavého otce a ochránce. Joan pochopila situaci. Podle jejího mínění to byly normální reakce. Vyžaduje to jen čas a trpělivost.

Ani se na mě nepodíval a nepromluvil se mnou. A pokud ano, tak jen americkým argotem, kterému jsem nerozuměl.

„Leťs go, Ma. This place so boring.“

Joan vzdychla, udělala bezmocné gesto a odešla za synem. Přistoupil jsem k oknu jako při našem prvním setkání, abych uviděl, jak matka se synem nastupují do bílého rollsu. Miloval jsem tu ženu. Čas s ní ubíhal závratně rychle. Od okamžiku, kdy jsme spolu večeřeli v Neuilly a kdy jsme zjistili, že jsme stvoření jeden pro druhého, jsme byli ustavičně spolu. Věnoval jsem jí každou volnou chvíli. Spávali jsme jednou u ní, jednou u mne. Znovu jsem našel štěstí. Hrozně jsem se však bál, abych ho neztratil.

Na stole vyzváněl telefon. Marcelle měla trochu rozhněvaný hlas. Nemohla Joan strávit.

„Už máte v čekárně dva lidi, pane. Přinesu vám jejich karty.“

Usmál jsem se na ni. Nejdříve se na mě hněvivě podívala, ale za chvílí byl už její pohled shovívavý. Zbožňovala mě a prominula mi téměř všechno. Prohlédl jsem první kartu: cizí jméno, adresa ze XVI. obvodu, v domácnosti, dvaapadesát roků. V rubrice doporučení byla zpřesňující poznámka Marcelle: nejlepší klientelou, která konstatovala výsledky léčby na jedné přítelkyni, a adresu dostala od praktického lékaře.

V rubrice důvod konzultace jsem četl: tvář a ostatní? Nevím. Někdy jsem se musel usmívat nad formulacemi své asistentky, která měla zlomyslnou radost z toho, že zapsala všechny pacientčiny úvahy.

Po běžných otázkách, jako je jméno, věk a podobně, které uváděla Marcelle, následovala celá řada otázek, které pečlivě vypracoval můj přítel psychiatr a týkaly se čistě jen toho, z jakých pohnutek se pacient rozhodl k plastické operaci. V průběhu rozhovoru jsem pacienty seznamoval se všemi případnými problémy, které mohou při zákroku vzniknout, a také s tím, v čem vlastně spočívá jeho podstata. To jsem považoval za nejdůležitější. Nemluvím o případech, které jsem odmítl operovat, protože jsem byl přesvědčený, že nemohu nic vylepšit.

Jednal jsem správně. Nelze popřít, že bez ohledu na hrubé chyby, příčinou neúspěchu v plastické chirurgii byla především špatná operační indikace. Stejně tak neexistoval žádný přímý vztah mezi objektivní kvalitou výsledku a pacientovým hodnocením. Téměř perfektní nos se některé nemusí líbit a vždycky na něm bude hledat nějakou chybičku do doby, dokud si ho nenechá operativně vylepšit. Ale nos, který je operací téměř zbabraný, se jí bude líbit, neboť byla správná operační indikace.

Kdyby takový měla od přírody, hned by si ho dala operovat.

Otevřel jsem dveře čekárny. Operoval jsem rád a těšil jsem se na první kontakt s neznámou lidskou bytostí, která se mi chce svěřit. To bylo na mém povolání vzrušující.

„Posaďte se prosím.“

Žena, která přede mnou seděla, byla krásná. Vysoká a distingovaná, plavé vlasy jemně zbarvené. Pěkně modelovaná tvář s výraznou linií čelisti, dlouhý krk a nádherné držení hlavy. Čekal jsem, že mi vysvětlí, proč za mnou přišla. Chvíli váhala, potom začala:

„Doktore, chtěla bych vědět, co pro mě můžete udělat. Už se nemohu dívat do zrcadla. Cítím se stará, připadám si ošklivá. Viděla jsem, co jste udělal s mou přítelkyní madam Delcroixovou. Má tvář jako před patnácti lety. To je fantastické.“

Na chvíli se odmlčela. Byl jsem potichu, protože jsem věděl, že ještě neskončila.

„Ani tělo už nemám tak hezké. Vím, že nemám dvacet, ale víte, doktore, vždycky mi říkali, že jsem byla hezké děvče. Nejsem namyšlená, ale byla jsem pyšná na svou postavu. Myslím si, že hezcí lidé snášejí stárnutí obtížněji než ostatní.“

Přerušil jsem ji. To nemělo nic společného s konzultací a kromě toho jsem nesouhlasil s poslední větou.

„Mýlíte se, madam. Oškliví lidé si málokdy myslí, že jsou špatní. Koneckonců je to pro ně milost přírody. A naopak. Často právě nejkrásnější ženy jsou zarmoucené a zakomplexované z nejmenší chybičky. Vyšetřím vás, madam, ale mohu vás ubezpečit, že i bez plastiky vypadáte mladší, než jste. Pojďte za mnou.“

Vešel jsem do ošetřovny, do které se vcházelo z pracovny, usadil jsem ji tváří ke speciálnímu osvětlení, které zdůrazňovalo nedostatky. Podal jsem jí zrcadlo. „Ukažte mi, co vás trápí.“

„Doktore, ty vaše lampy jsou nelítostné. Jsem ošklivá a teď se mi to potvrdilo. Podívejte se na ty oči, na tu vrásku na víčku. Dodává mi to takový smutný výraz. A ty vějířovité vrásky kolem úst. A ta oválná tvář. Všechno mi visí.“

Vzal jsem jí zrcadlo a přikázal jsem jí, aby se sklonila a zvedla hlavu. Potom jsem jí vyšetřil chrup, kožní tkáň svalové napětí. Testoval jsem možný účinek liftinku a natáhl jsem pokožku dozadu. Podíval jsem se na kvalitu vlasů.

„Dobrá, madam, viděl jsem, co mě zajímá. Můžeme se vrátit do pracovny.“

„A ostatní, doktore?“

A ostatní! Bylo to přesně jako v kartě, kde to poznačila Marcelle. Požádal jsem ji, aby se vysvlékla. Na víc než padesát let byla vynikající, jenom možná trošku při těle. Zachovala si hladké břicho a tělo. Jen na velkých prsech už byly roky poznat.

„V pořádku.“

Oblékla se a za chvíli přišla za mnou do pracovny. Byla netrpělivá.

„Tak co, doktore?“

„Nejdříve vás seznámím s technickou stránkou. Potom si o všem popovídáme. Pokud jde o vaši tvář: všechno, co jste uvedla, je pravda a chirurgie to může dokonale odstranit. Ale po pětačtyřiceti je úplně normální mít kolem očí vrásky a trochu spadlá víčka, hlavně v nakloněné poloze. Začínají se deformovat líce a koutky úst. A léčba? Velký liftink s vrchními víčky. Vaše tělo je v pořádku kromě případného zákroku na pozvednutí prsů. Nyní vám ukáži fotografie operovaných pacientek. Zůstanou vám neodstranitelné jizvy. Můžete si vybrat: buď je budete mít pevnější a lépe tvarovaná, ale poznačená.“

Poslouchala tiše a pamatovala si každé moje slovo. Zastával jsem názor, že je třeba poskytnout maximum předoperačních informací, zejména pokud jde o jisté nevýhody zákroku. Některé pacientky to znepokojilo, ale aspoň mi nemohly vyčítat jizvy nebo nějaké jiné stopy, protože jsem je na to předem upozornil. Proto jsem o každém zákroku dal vytisknout krátký letáček, jenž obsahoval techniku, délku hospitalizace, bolesti a následky.

Pacientka se na mě překvapeně podívala. „Tak co, doktore, radíte mi operaci?“

„Vůbec ne, madam. To jsem neřekl. Mluvil jsem jen o technické stránce věci. Co můžeme udělat a co od toho můžeme čekat. Rozhodnout se musíte vy sama. Mohu vám trochu pomoci, jestliže mi odpovíte na několik trochu indiskrétních otázek.“

V kartě byl i dotazník o pohnutkách, které pacienta vedou k rozhodnutí pro plastickou operaci. „Jste vdaná, madam?“

„Ano, samozřejmě.“

„Kolik roků má váš manžel?“

„Stejně jako já, dvaapadesát.“

„Jeho povolání?“

„Průmyslník. Máme malou továrnu na Výrobu trubek z plastů.“

„Ví o tom, že jste ke mně přišla na konzultaci?“

„Ne, neví.“

Najednou znervózněla. Dotkl jsem se citlivého místa.

„Řeknete mu to, nebo jste se rozhodla, že mu o zákroku nic nesdělíte?“ Tiskla si dlaně a mnula si prsty. Nebyla schopna odpovědět.

Hlavní problém teprve nastane. Naléhal jsem:

„Máte v současnosti problémy, myslím manželské?“ Nebylo to těžké uhodnout. Dvaapadesátiletá žena, manžel ve stejném věku, který musel nejméně pět hodin denně pracovat s nějakým bobečkem. Banální a klasická historka. Dříve než mi odpověděla, jsem věděl, že se mi svěří.

Zpočátku vypadala aspoň navenek klidně. Teď se rozplakala.

Podal jsem jí papírový kapesník a čekal jsem, až se uklidní. Za chvíli se již omlouvala. „Doktore, manžel mě opouští. Umíte si představit takovou situaci?“

Byla to narážka na to, co o mně psaly jisté noviny, nebo se mi chtěla svěřit? Nebyl jsem si jistý, a proto jsem neodpovídal. Ona vlastně ani odpověď nečekala.

„Má milenku, sekretářku, má čtyřiadvacet. Je mladší než naše dcera. Jak mohu proti ní bojovat? Znám ji, je krásná, svěží. Má dvacetiletou pokožku.“

„A vy si myslíte, že po liftinku, když budete vypadat jako třicetiletá, se váš manžel vrátí k vám?“

Otázka a tón, jakým jsem to vyslovil, už obsahovala i odpověď. Pacientka sklonila hlavu. Právě na to myslela: ano, vrátí se k ní, protože bude znovu krásná a žádoucí. To je přelud.

„Něco vám povím, madam. Nikdy jsem ve své praxi ani v praxi svých kolegů nepotkal muže, jenž by se víc zamiloval do své ženy po plastice, kterou si dala udělat bez jeho vědomí. Naopak! Ještě si v tom navíc najde záminku k rozchodu ve smyslu udělala jsi to a ani jsi mi o tom neřekla, mně ses líbila i předtím. A aby ještě okořenil výčitky, opovržlivě okomentuje tento drahý bláznivý nápad: Vyhazuješ peníze za hlouposti. Lépe je se tomu vyhnout. Máte hubenou, pevně stavěnou tvář a pěkný krk. Jste perfektní objekt. Dosáhla byste perfektního výsledku. Je nutné, abyste toho dosáhla kvůli sobě, kvůli sobě samé. A nespoléhat na to, že prostřednictvím chirurgie získáte znovu manžela.“

Nebyl jsem cynický, byl jsem jen upřímný. Chtěl jsem, aby pochopila podstatu problému. Pochopila a po chvíli se usmála.

„Víte, madam, často přijímám manžele. Manžel doprovází svoji ženu, aby jí dodal odvahu. To je úplně jiná situace. Někdy operuji oba najednou týž den a dám jim stejný pokoj.“

„Doktore, děkuji vám za upřímnost. Budu o tom přemýšlet, ale myslím si, že to stejně udělám. Pro sebe.“

Vstal jsem. Konzultace skončila.

„Výborně. V tom případě jsem vám k dispozici. Můžete si domluvit setkání, abychom udělali fotografickou dokumentaci, a společně dohodneme datum zákroku.“

Ve dveřích pracovny se otočila. Po chvíli mi dala poslední otázku. Lidé byli stále nesví, když se měli dotknout finančních záležitostí. V tom byli Američané úplně jiní.

„Ještě něco, doktore. Jestliže to udělám kvůli sobě, jaký je váš honorář?“

„Všechno je uvedeno na letáčku, který jsem vám dal, madam. Je důležité, aby bylo ve všem jasno, než začneme.“

Odešla. Také u ní vystřídá štěstí bolest. Všude jsem potkával lásku a nenávist. Jako by se tyto dva city vzájemně překrývaly. Bál jsem se, co bude s Joan a se mnou, protože s Claire jsem měl špatnou zkušenost.

Joan vložila svoji ruku do mé. Byla šťastná jako dítě, které letí.

„Je to krásné, že?“

„Nádherné.“

Skrze mraky jsme již viděli zemi. Amerika. Už podruhé ve svém životě jsem letěl nad tímto trochu bláznivým kontinentem, který mě fascinoval svou tajemností. Na studijní pobyt v New Yorku jsem vzpomínal rád, a tak jsem s Joan souhlasil, když chtěla, abych poznal její Ameriku, především Texas, kolébku Barnesovy rodiny.

Z letiště Roissy do New Yorku jsme letěli concordem a potom soukromým letadlem Barnesů. Do Houstonu jsme přiletěli za necelých deset hodin.

Měl jsem mnoho problémů, než jsem se uvolnil a mohl si dopřát měsíc dovolené. Musel jsem jmenovat odpovědného zástupce oddělení a zrušit setkání, která byla domluvena před několika měsíci. Protože jsem byl velice pečlivý, přestal jsem operovat deset dní před odletem, abych neopustil pacienty den nebo dva po operaci. Tak dlouhé volno jsem neměl od svých prvních pokusů v mikrochirurgii, kdy jsem operoval dvaadvacetiletého muže, kterého zachytil dopravní pás. Až se vrátím, přeptám se na jeho zdraví.

„Zapomeň na své nemocné, Pierre. Jsme spolu.“ Joan měla pravdu: byl jsem tady, abych přišel na jiné myšlenky. Byl jsem zde pro ni. „Seznámím tě s rodiči.“

„Ano.“

Nebyl jsem tím příliš nadšený. Spíše mě to přivádělo do rozpaků. Budou si mě prohlížet jako nějaký zvláštní druh: poslední milenec dcery Franka Barnese. Víte, to je jeden Francouz, který se narodil v Paříži. Pigalle, baret a bageta v podpaží. Je chirurg, vždyť i ve Francii jsou chirurgové.

Joan mi vysvětlila, proč jsou Barnesovi tak hrdí. Patří k původním bílým anglosaským protestantům. Jeremy Barnes se vylodil z Mayfloweru a patřil k prvním osadníkům, kteří získali území na západě. Potomci tohoto průkopníka zapustili hluboké kořeny v této bohaté zemi a díky své houževnatosti prosperovali. Barnesovi zvětšili počet dobytka, rozšířili pozemky a koncese, vzápětí se objevilo černé zlato a stali se majiteli tisíců naftových vrtů. Frank Barnes se s takovým bohatstvím nespokojil. Dolarový miliardář vytušil, že přichází nová technika, a investoval do výzkumu mikropočítačů v Silicon Valley v Kalifornii. Joan mi prozradila, že brzy zde začnou vyrábět mikroprocesory, které na trhu způsobí převrat.

„Na co myslíš, Pierre? Nejsi unavený časovým posunem?“

Let proudového letadla na západ v podstatě zastavil dráhu slunce na obloze. Ten červencový den neměl konec. Trval pro mne už třicet hodin, ale já jsem to necítil. Nemyslel jsem na časový posun. Myslel jsem na náhody ve svém životě, na příležitosti, které se mi naskytly, i když jsem je všechny nevyužil, myslel jsem na nepříjemné chvíle, které poznamenaly některé epizody mého života.

„Jsi unavený, Pierre?“

„Ne, vůbec. Přemýšlel jsem o tobě, Joan, o nás. O tomto neuvěřitelném setkání.“

Bál jsem se, že se každou chvíli probudím z tohoto krásného snu. Litoval jsem jedině toho, že oba nemáme aspoň o dvacet let méně, abychom začínali bez vzpomínek, které na člověka těžce doléhají. Terry a Claire. Claire a Terry. Nemohl jsem zapomenout ani na Monique, Anne, Philippa. Vždycky, když mi bylo nejlépe, jsem podlehl pesimismu a čekal jsem, že přijde to nejhorší.

Falcon přistál několik metrů od vrtulníku, který měl na sobě stejné iniciály jako letadlo BSPC. Barnesův rodinný ranč stál asi sto padesát kilometrů od Houstonu. Bylo to vlastně blízko, když vezmeme v úvahu dopravní prostředky tohoto klanu.

Asi dvacet minut po startu mi Joan ukázala čáru, kterou ještě nebylo dobře vidět. Jejich majetek ohraničoval dvojitý plot z ostnatých drátů. Měli jsme před sebou ještě asi patnáct minut letu, tak jsem si rychle spočítal, že pozemky Barnes and Son Petroleum Company představují téměř čtvrtinu plochy francouzského departementu.

Rodina Barnesů nás čekala u přistávací plochy. Pilot oznámil náš přílet radiotelefonem. Vzadu stáli dva nebo tři chlápci oblečení jako kovbojové s puškami na ramenou a hlídali nás, dokud jsme nevystoupili z letadla. Joan se vrhla otci do náruče, potom objala nějakou mladou ženskou kreaturu a nakonec ji dvakrát mlaskavě políbila.

Joan mi je představila. Frank Barnes, patriarcha rodu, byl na svůj věk ještě svěží, její bratr Peter F. Barnes a jeho manželka Karin. Tato kreatura byla karikaturou živého děvčete z plakátu. Nahé nohy, o hlavu vyšší než já, nesmírně tenký pas, čímž se na ní ještě více vyjímala prsa. Nohy a stehna neměly konec. Deseticentimetrové umělé řasy a přemalovaná ústa jen zdůrazňovaly celkově hloupý výraz tváře, která vypadala jako nafukovací panna.

Rodina Barnesů mě mezi sebe přijala s přátelským poklepáváním po zádech. Hned jsem byl Pierre s nádherným texaským přízvukem, který protahoval poslední slabiku, a dokonce i Jerry se mnou začal mluvit francouzsky.

Ten dům dali postavit oni a postupně ho zvětšovali. Původní ranč nechali neporušený. Byl až překvapivě jednoduchý s ohledem na jejich bohatství. Ale pro Franka Barnese znamenaly peníze pracovat, stále pracovat, a ne investovat do neproduktivních ozdob. Takové věci ponechával Joan.

Když jsem se podívat na stáje, prozradil mi Frank svoji jedinou slabost: koně. Z Francie znal jen letiště v Touques a cestu z letiště do dostihové společnosti le Royal v Deauville, kde se konal každoroční prodej jednoročních plnokrevných koní. Ukázal mi jednoho hnědáka, který stál dva milióny dolarů, ale miliardář za chvíli dokázal, že hřebec mu vynese mnohem víc. „Pierre, kolik vyděláváte vy?“

„Kolik já…“

Začal se smát. Považoval moje nepochopení za ostych. Evropané se hrozně stydí, když jde o problém peněz. Tady ale každý věděl, kolik vydělává soused. V USA hráli s otevřenými kartami. Tak proč bych mu to neřekl? Byl jsem jeho host a milenec jeho dcery. Když jsem mu řekl sumu, smál se ještě víc a znovu mě popleskal po zádech:

„Well, old fellow. Bojíte se to strýčkovi Frankovi říct? Dovím se od dcery.“

Suma, kterou jsem mu řekl, se mu zdála směšná a nemohl uvěřit tomu, že jeho dcera chodí s takovým chudákem. Měl bych mu říct, kolik vydělával můj otec, Maurice Dalban. Jen tak pro potěšení, abych viděl jeho reakci.

Navrhl, že si po snídani zajezdíme. Odmítl jsem to. Neuměl jsem jezdit a absolutně jsem neměl chuť riskovat, že si něco zlomím. Po sportovní stránce jsem proti nim byl v nevýhodě. Neměl jsem čas ani peníze, abych mohl hrát tenis a lyžovat.

Kluci z Montmartru nechodili do klubu a já jsem čekal třicet let, než jsem s těmito sporty začal.

Zastavil jsem se na okraji bazénu. Ozvalo se šplouchání. Karin Barnesová se právě ponořila a na kachličky kolem bazénu vystříkla polovinu vody. Zapomněl jsem, že je nafukovací panna. Ani ona neuměla jezdit.

Perfektně plavala kraul a vypadala téměř elegantně. Vynořila se u mě.

„Dovolíte, Pierre? Joan mi říkala, že jste plastický chirurg. Viděl jste můj nos? Je upravený. Nice, isnt it?“

Skutečně nice pěkný. Velice se mi líbila upřímnost Američanek, které ukazovaly jizvy po liftinku a o plastických chirurzích mluvily tak samozřejmě, jako když si Francouzky vyměňují adresy svých kadeřníků. Tak se dal vlastně vysvětlit úžasný boom tohoto oboru v USA.

„Jste mladší než Joan, že?“ zaútočila.

„Jsme téměř stejně staří.“

„Aha. Myslela jsem, že máte třicet. Já mám pětadvacet. Líbím se vám?“

„Jste velmi krásná, velmi svůdná.“

„Ach, ti Francouzi. Jen oni umějí říkat takové krásné poklony. Zdejší muži neumějí mluvit se ženami. Byla jsem herečkou, nevěděl jste to? Nechala jsem kariéry, abych se mohla provdat za Petera F. Začala jsem natáčet v Hollywoodu. Všichni producenti mě chtěli. Měla jsem velký talent.“

Její talent trčel z podprsenky malých plavek a její žvanění nemělo konce. Pověděla mi o první večeři s Barnesem juniorem, o květech, které jí poslal, o jejich svatbě v Houstonu a jejím rajském životě na ranči. Štěstí po americku.

„Zůstanete zde dlouho?“

„Ne, zítra odjíždíme. Mám jen měsíc dovolené a v USA je tolik věcí, které bych chtěl vidět.“

Nechtě jsem ji rozhněval. Nadurdila se a přestala o mě mít zájem. Vstala a zmizela ve vchodě do velkého domu.

Během dvou týdnů jsem křížem krážem projezdil Spojené státy. Byl jsem touto zemí nadšen. Při pohledu na velký kaňon v Coloradu a jeho měsíční krajinu jsem byl přímo šokovaný. Když jsem stál u nejstaršího stromu naší planety, pocítil jsem hluboké vzrušení. Měl více než dva tisíce roků a připomínal mohutnou jedli v našich horách. Tehdy se v Galilei ukryl tesař se svou ženou do chléva.

Čísla, která nám řekl průvodce, byla velmi důležitá, čtyři sta stop vysoký, fantastický průměr. U tohoto stromu jsem si uvědomil, že na tomto světě jsme jen dočasně.

Joan mě dohonila a nechala průvodce i s jeho rekordními čísly. Byla taková, jakou jsem ji měl rád. Vážná a nic nepředstírala. Tady nikdo neměl masku a nebyl pokrytecký. Opřela se o mě a dlouho mě líbala:

„Pierre, miluji tě, jako jsem ještě nikdy nikoho nemilovala. Už bych bez tebe nemohla žít.“

I já jsem ji miloval. Právě tak jako první den v mé pracovně. Bláznivě jsem ji miloval.

„Pierre, chtěla bych, abychom se vzali. Oba jsme volní a…“

Vzít si Joan Gallawayovou. Myslel jsem na to, samozřejmě, ale hned jsem ten nápad pustil z hlavy. Zdál se mi bláznivý. Joan byla pro mne příliš bohatá. Hned by si mysleli, že jsem ji svedl kvůli penězům. A potom, byl tu Jerry, který mě stále nenáviděl. Společný život by se pro nás stal peklem. Je nemožné zapomenout na klan Barnesů.

„Pro tvou rodinu nejsem ničím, Joan. Jsem velmi hrdý na svůj úspěch, ale tvůj otec a jeho přátelé mě považují jenom za dělníka, přesněji řečeno za poněkud odbornějšího dělníka, než jsou ostatní. Neprotestuj. Obdivují jen obchodníky svého formátu, takové, kteří mají cenu, jak oni říkají, několika miliónů dolarů. A ty to víš. I když jsou lékaři potřební stejně jako instalatéři nebo zedníci, dcera Franka Barnese si nemůže vzít doktora Dalbana.“

Byla to tatáž nebo téměř tatáž slova, jaká jsem slyšel před sedmnácti lety před svatbou s Claire Noblecourtovou. Tehdy to byla jediná dcera lékařské kapacity, která si nemohla vzít nějakého Pierra Dalbana.

„Prosím tě, Pierre, nemluv tak. Tady v Americe si velmi vážíme lidí, kteří něčeho dosáhli vlastním přičiněním. Copak by sis bral mého otce? I kdyby mě odsuzovali, i kdyby mě vydědili, což neudělají, vlastním dvaadvacet procent akcií BSPC. A nemluvím o Dorset. Terry Gallaway neměl žádné příbuzné kromě Jerryho a mě. Spravuji část mého syna až do jeho plnoletosti, ale osobně jsem majitelkou dvaapadesáti procent v Dorset. Víš, co je to Dorset?“

Oči jí jiskřily vzrušením. Chtěla mě přesvědčit. Teď se mi zdálo hříšné mluvit o penězích. Neměli jsme začít slovy lásky?

Joan začala vypočítávat:

„Pierre, Dorset to jsou desítky továren na kosmetiku po celém světě, mezinárodní ocenění, značka výrobce. To jsou tisíce butiků a kosmetických salónů, milióny uživatelů. Dorset je více než miliarda obratu.“

Dostal jsem závrať při pohledu na vrchol sekvoje. Dostal jsem závrať při těch číslech, která byla tak obrovská, že už mi ani nic neříkala. Tisíce lidí, kteří tvrdě celý život pracují, neshromáždí ani setinu takového majetku.

Ne, nemohl jsem si tuto ženu vzít, žít s ní, to ano. Pokud bude trvat naše láska.

„Joan, pochop mě. Jestliže si tě vezmu, bude ze mě pan Dorset nebo pan Gallaway. Prostě královský manžel. Jednoho dne bys mi řekla, že je směšné, abych pracoval, když člověk dostává denně tolik dividend, jež nemůže ani utratit. Mám příliš rád chirurgii, než abych ji nechal. Žiji pro ni. Své povolání mám strašně rád a baví mě.“

Ještě jsem nebyl na konci ambicí. Chtěl jsem se dostat výš v hierarchii, stát se tím, čím byl můj bývalý tchán: kapacitou. Nechtěl jsem být jen profesorem s agregací, ale profesorem. Mít na fakultě katedru. To znamenalo být stále po ruce, zkrácenou dovolenou a další omezení. Moje náročné zaměstnání by brzy začalo Joan překážet, protože byla zvyklá na naprostou volnost.

Jak jsem to ale měl říci ženě, kterou jsem miloval? Nechtěl jsem se jí dotknout. Vzala mě za ruku a silně ji stiskla. Jako by mě chtěla přinutit, abych ji pozorně vyslechl.

„Špatně mě znáš, Pierre. Ty se to neodvážíš říct, ale já to všechno vím. Přesto s tebou chci žít. Budu žít, jak chceš, budu se starat o domácnost a ty budeš dál operovat. Nebudu ti ani v nejmenším v povolání překážet.“

Myslela to upřímně. Možná si ani úplně neuvědomovala, co by to všechno prakticky znamenalo. Miloval jsem ji a to stačilo.

Vzali jsme se před místním farářem někde v Novém Mexiku ve vesničce s nevyslovitelným názvem, která vypadala jako ve westernu. Dali jsme mu šek v dolarech a Joan Gallawayová se stala Joan Dalbanovou.

„Anne tu není?“

Philippe pokrčil rameny a provinile se usmál. „Víš dobře, že…“

Že mě dcera nechtěla vidět. Ne, nezapomněl jsem na to. Jen jsem doufal, že tento záporný postoj bude jenom přechodný, jako rozmary mládí. Ne. Boj, do kterého se Claire pustila, aby v myslích mých dětí zničila obraz jejich otce, vyhrála. I když mi Philippe zůstal věrný, Anne se mě zřekla.

„A co tvá cesta do Spojených států?“ Synova otázka mě vytrhla z mrzuté nálady. Chtěl jsem mu říci důležitou věc a záleželo mi tom, aby věděl jako první, že do mého života vstoupila Joan.

„Fantastické. Je to pozoruhodná země. Jednou ti ji ukáži. Ale ještě něco bych. Philippe, musím ti to povědět. Znovu jsem se oženil.“

„Ach, přeji ti, abys byl šťastný.“

Na vteřinu zaváhal, než mi to řekl. Řekl jsem mu o Joan, o Dorset, protože jsem předvídal reakci Claire, která nezapomene zdůraznit, že jsem udělal dobrou partii a oženil jsem se jen ze zištných důvodů.

„Philippe, rád bych tě s Joan seznámil.“

Vyměnili jsme si úlohy: koktal jsem, byl jsem nesmělý jako nějaký školák a přál jsem si, aby můj syn poznal moji vyvolenou.

„Hodně jsem jí o tobě vyprávěl. Ráda by tě poznala“

„Já také, tati, ale později, prosím tě. Musím si na tu myšlenku zvyknout.“

„Rozumím ti.“

Philippe začal pozorně zkoumat kuličky z chlebové střídky a nervózně je koulel po ubruse. Zvedl oči.

„Miluješ ji?“

„Ano.“

Na přímou otázku přímá odpověď. Můj syn se usmál:

„Tak jsem spokojený, kvůli tobě.“

Proč je na světě taková nespravedlnost? Co se odehrávalo v tomto organismu? Čím se dá vysvětlit to neuspořádané množení buněk, co je příčinou, že se buňky náhle začnou rozmnožovat a reprodukovat?

Věděl jsem, že lidský organismus je stavěný tak, že by se lidé mohli dožít sta let, i když se jich tohoto věku dožije jen málo. Můj otec měl jednapadesát, když umřel. A tento mladý muž, který neměl ještě ani třicet, se své třicítky nedožije. Pokaždé, když jsem narazil na nemohoucnost naší vědy, jsem zuřil zlostí.

Ten muž měl rakovinu, nejhorší rakovinu ze všech, melanom na kůži. Proč by se člověk znepokojoval malým pupencem na lýtku, který připomíná mateřské znamínko, jichž může být na těle desítky. Nikdy by za mnou nepřišel, kdyby jeho žena nezpozorovala, že se znamínko zvětšilo, kůže kolem zčervenala, což se jí nelíbilo.

Byl u kožního lékaře, který hned identifikoval, o co jde, a doporučil pacienta mně. Řekl jsem mu, aby si lehl na stůl, že ho vyšetřím. Kolem malé hnědé skvrnky velikosti čočky byla kůže zarudlá a tumor se nehýbal.

V slabinách jsem nahmatal tři tvrdé uzliny, které pod dotykem unikaly. Metastázy v pokročilém stavu. Kdyby přišel o měsíc dva dříve, možná bych ho zachránil. V tuto chvíli jsem se pokoušel o nemožné, protože jsem věděl, že nemocné buňky postupují dál.

Chudák chlapec. Začal mi vyprávět o svém životě. Právě ho jmenovali zástupcem ředitele malé agentury velké společnosti. Věděl, že mu zvýší plat, tak se před rokem oženil s ženou, se kterou žil už několik let. Příští měsíc chtěla přestat s antikoncepcí, přála si syna. Šlo o banální historku šťastného páru. Nejhorší bylo, že jsem musel té mladé, sympatické ženě sdělit, že jde o vážné onemocnění.

„Kdy mi odstraníte ten vřed, pane profesore?“ zeptal se.

„Myslím, že to uděláme příští týden. Můžete se obléci.“

„Uděláte to zde? Vaše sekretářka mi říkala, že běžné zákroky děláte při lokálním umrtvení zde, v ordinaci. Byl bych raději, to víte, nemocnice.“

Neuvědomoval si svoji nemoc. Musel jsem kličkovat, lhát mu, aby se zbytečně nebál. Stále ten věčný problém. Říci pravdu, nebo být potichu?

„Ne, pane Andrieuxi. Vysvětlím vám to: musím odstranit znaménko, ale i tkáň kolem. Proto je potřebná celková anasteze. Kromě toho budeme muset asi odstranit uzliny ve slabinách. Půjdete na čtyři pět dní na kliniku.“

Zbledl, asi mi nevěřil, že tam bude tak krátce. Podívali se s manželkou na sebe. „Doufám, že to není rakovina?“

„Ale ne! Proč si to myslíte? Ale na rakovinu by se to mohlo změnit. Proto mi musíte věřit. Udělám, co je třeba.“

„A co se týká jizvy?“

„Správná otázka, pane Andrieuxi. Byl by z vás vynikající student medicíny. Vezmeme vám kousek kůže z břicha a implantujeme ho na lýtko. Aspoň budete mít menší bříško.“

Usmáli se. Můj tón je uklidnil. Zavolal jsem Marcelle domácí linkou.

„Operace pana Andrieuxe příští týden v Neilly. Vysvětlete mu, aby měl všechno v pořádku ohledně nemocenského pojištění.“

„Co si mám poznačit?“

„Vyoperování mateřského znamínka s transplantací kůže a možná i kyretáž uzlin.“

Marcelle pochopila, že to „možná“ bylo určeno jen pacientovi. Pacient vstal a následoval Marcelle. Když otočil hlavu, naznačil jsem jeho manželce, aby zůstala. Museli jsme si chvíli pohovořit.

„Madam, musím s vámi mluvit, ale ne nyní. Manželovi by to bylo podezřelé. Dohodněte si setkání s mojí sekretářkou.“

Doprovodil jsem ji až ke dveřím. Tato žena bude prožívat mučivé chvíle, než zavolá. A potom si vytrpí kalvárii, protože jenom ona bude vědět pravdu. Je to strašné, ale musím jí to říci. V té chvíli jsem sám sebe nenáviděl.

Když jsem se vracel do pracovny, Marcelle mě zastavila:

„Telefonovala vaše žena. Je doma.“

Vaše žena a je doma jí dělalo problémy. Kromě toho, že neuznávala můj rozvod, neuznávala ani moje druhé manželství. Přestože jsem byt na avenue Montaigne už používal jenom ke konzultacím, nechtěla, aby v tom bytě byla. Neměla ráda Joan, křiklavé články v novinách a její aureolu fatální ženy.

Ale já jsem se nemínil zříci nového štěstí a bydlení v Neuilly, kde se mi líbilo, jen proto, abych se zavděčil Marcelle. Joan vlastnila v Sain James jeden z posledních soukromých domů, který nebyl prodán investorům s nemovitostmi. Ostatní zbourali a místo nich postavili přepychové a neosobní betonové králíkárny.

Kolem stoletých stromů byla vysoká mříž z kovaného železa a oddělovala poměrně velkou zahradu od tenisového kurtu a bazénu. Od té doby, co jsem zde bydlel, jsem každé ráno několikrát přeplaval bazén. Bylo to fajn.

Myslel jsem si, že se v mém životě nic nezměnilo, pokud jde o mé pacienty, studenty a asistenty v nemocnici. Aspoň se to tak zdálo. Proto jsem například rázně odmítl užívat rolls s výjimkou, kdy jsme jeli s Joan a ponechal jsem si malý a praktický renault pět.

Vytočil jsem číslo v Neuilly. Marcelle se na mě vyčítavě podívala. Ozvala se Joan:

„Ach, Pierre. Volala jsem ti, protože chci vědět, zda máš příští víkend volno.“

Úplně jsem zapomněl. Příští víkend je Silvestr. Pondělí je svátek, takže budu mít tři dny volna, abych mohl přivítat rok 1978. Nechal jsem na Joan, aby zorganizovala program. Marcelle se na chvíli zadívala do mého kalendáře. Podezříval jsem ji, že pociťuje jistou masochistickou radost, když počítala volné dny. Jako by byla zaměstnaná v nějakém obchodním domě.

Podíval jsem se do diáře. Nebylo tam nic podstatného.

„Ano, je to výborné, miláčku.“

Její radostný výkřik v telefonu mě potěšil. Po namáhavé konzultaci, kterou jsem měl právě za sebou, mě to postavilo na nohy.

Když jsme vystupovali z rollsu, hustě sněžilo. Držel jsem Joan, aby v nečasu neuklouzla. Vtom se rozzářily blesky fotoaparátů a ozvalo se charakteristické cvakání.

Obrátil jsem se. Kolem nás bylo čtyři pět chlapů ověšených fotoaparáty a fotili nás ze všech stran.

Joan se na mě usmívala a vděčně jim odpovídala na otázky. Měla to ve zvyku. Byli dotěrní jako mouchy a šli za námi až po halu, která byla na letišti Orly rezervovaná soukromým letům. Tam nás konečně nechali. Překvapilo mě to a byl jsem z toho nervózní. Raději jsem však Joan nic neřekl.

Za necelých deset minut Boeing 727 vzlétl. Když jsme nastupovali, ukázala mi Joan iniciály na letadle: PJD l.

„To je naše letadlo, Pierre: Pierre a Joan Dalbanovi 1. Máš ho kdykoliv k dispozici.“

Falcon na mě velice zapůsobil, ale boeing mé ženy, mé vlastní ženy, byl tak elegantní, že jsem z toho byl paf. Celý volný prostor tohoto obrovského letadla byl zařízený pro čtyři až pět cestujících se vším komfortem. Byla tu i ložnice s koupelnou a všemožná elektronika. Od obrovské televizní obrazovky až po hifi věž. Na psacím stole byly telefony a telex, aby se člověk mohl spojit s obchodním světem.

Hned mi bylo jasné, že Joan se nespokojila jen s dividendami svých početných spolupracovníků, kteří spravovali majetek, ale sama si počínala jako skutečná šéfka Dorset.

V letadle jsem ještě víc pocítil ten obrovský rozdíl, který byl mezi námi. Neměl jsem ani představu, kolik stojí takové letadlo, jeho denní údržba. Pilot s posádkou, který nás při nastupování pozdravil, určitě vydělává dvakrát nebo třikrát víc než šéf kliniky.

Bylo směšné, že jsem přemýšlel o penězích v takovém životě, jaký vedla Joan. Nechtělo se mi věřit, že já, Pierre Dalban ze Simartovy ulice, jsem tady. Měl jsem nepříjemný pocit, cítil jsem se jako rozdvojená osobnost. Bylo to jako počáteční schizofrenie. Díval jsem se na sebe zvenku, jako když sedíte na nějakém představení, nebo čtete román a ztotožňujete se s hrdinou, ale nevěříte tomu úplně.

Joan se dotkla mé ruky: „Na co myslíš?“

„Na všechno,“ ukázal jsem na kajutu. „Nechápu to. Vysvětli mi „prosím tě“ k čemu je to letadlo? Vždyť bys mohla cestovat první třídou na pravidelných linkách. V létě jsme letěli přes Atlantik concordem.“

„Nechtěla jsem tě vylekat,“ usmála se Joan. „Dobře jsem viděla tvoji dnešní reakci. Co se týká letadla, má dvojí užitek: je pohodlné a soustavně jsem informovaná o obchodech. Moji konkurenti a zaměstnanci by nepochopili, že…“

Ano, svět obchodníků si potrpí na dekorum. Tak jako Terry Gallaway si dal ve své padesátce odstranit vrásky ze své tváře a profesor Stevenson mu udělal liftink, Joan musela mít tuto prestižní mechanickou novinku.

„Nakonec, to letadlo nestojí téměř nic,“ dodala. „V každém případě méně než rozpočet na přepravu skromné rodiny.“

„Víš, co je to skromná rodina?“

Když jsem viděl Joaninu zarmoucenou tvář, zalitoval jsem svých slov. Nechtěl jsem ji ranit ani jí ublížit. Ubohé bohaté děvčátko. Nechtěl jsem jí vyčítat peníze. Změnil jsem téma:

„Co chtěli ti fotoreportéři?“

„Tvůj portrét, samozřejmě. Pro ty lidi ses stal hvězdou.“

Hvězdou. Byl jsem kořistí neodbytných fotografů. Neměli nic společného s milými pařížskými redaktory, kteří mě vykreslili jako chirurga playboye po rozvodu. Tihle mě pošpinili i bez pomluv. Joan pokrčila rameny: „Co na tom záleží?“ To byla její obvyklá filozofie.

Samozřejmě, nezáleželo na tom. Vstala, zamkla pracovnu a schoulila se do mé náruče. Ještě jsem se nikdy nemiloval v nadzvukové rychlosti a v téměř desetikilometrové výšce. Získal jsem další zkušenost.

Joan mi oblékla bílý lněný oblek a na hlavu mi dala tropickou helmu. Stále jsem nevěděl, kam vlastně letíme. Mělo to být silvestrovské překvapení a tajila ho přede mnou až do konce.

Když jsme sestupovali po připravených schůdkách, vyrazilo mi dech nesnesitelné vedro. Pár metrů od boeingu čekala helikoptéra. Přes trup letadla bylo vidět jen část nápisu, ale nakonec se mi jej podařilo vyluštit: Mezinárodní letiště Dakar.

Mohl jsem to tušit již během letu. Joan Gallawayová by nestrávila konec roku v Monte Carlu. To by přece bylo tak banální.

Helikoptéra letěla podél pobřeží nad obrovskými plážemi a u vily s plochou střechu, obklopenou zahradami, začala klesat, až nakonec přistála na betonovém pontonu, který sousedil se soukromou pláží. Čekal nás pár v plavkách a mával rukama. Měl jsem divný pocit, že jsem je už viděl: byli to Peter a jeho děvče z plakátu Karin.

Při objetí mě obryně téměř zvedla ze země.

„Nice ideas, isnt it?“

„Ano, úžasný nápad tento rodinný Silvestr a oslava Nového roku v Senegalu.“

Peter mě vtáhl do domu a Karin zatím otravovala Joan svými hloupými povídačkami.

„Tohle patří jednomu z našich přátel, je členem vlády a obchodujeme spolu,“ vysvětloval mi Texasan. „Zítra, budete-li souhlasit, pojedeme rybařit na moře. Beautifull.“

Ukázal mi jachtu přivázanou u pontonu. Jeho nadšení bylo nakažlivé. Konečně, proč bych se nemohl zbavit předsudků? Bylo to jako v pohádce, lovit na moři byl jeden z mých klukovských snů. Teď se uskuteční.

Můj švagr se s chutí zasmál a pořádně mě bouchl do zad. Věděl, že nejsem schopný vrátit mu tu ránu, která mě téměř přizabila.

Ostrý zvuk šňůry, která se rychle odvíjela z obrovského navijáku, mě najednou probral z malátnosti. Seděl jsem na lehátku ve stínu plachty, která chránila můstek před sluncem a vedrem. Dobře před hodinou náš kapitán rybář, mohutný Senegalec, napíchl na konec udice živou rybu, velkou jako polovina mé ruky. Chytil ji do vlečné sítě hned na začátku našeho výletu. Potom již neulovil nic. To čekání a kolébání nás uspávalo. Loď se pomalu pohupovala kupředu, motor běžel zpomaleně.

Joan se zvedla a vzala kameru. Šťastný úsměv našeho kapitána věštil dobrý úlovek. Vzal jsem rybářský prut, zapřel jsem se nohama a čekal jsem na znamení. Šňůra se stále otáčela.

Kapitán změnil kurs jachty. Stlačil jsem uzávěr navijáku a silným, rychlým pohybem jsem potáhl rybářský prut směrem dozadu. V rukou jsem ucítil prudký náraz a potom odpor.

„Je to dobré.“

Joan filmovala dál. Peter zatleskal a ukázal na jakýsi bod v oceánu. Asi dvě stě metrů od nás vyskočila ve zpěněném moři nejméně metr nad hladinu obrovská ryba.

„A sailfish. Fantastic!“

Najednou jsem byl na míle vzdálený od svých pacientů a od chirurgie. Zachvátilo mě neuvěřitelné vzrušení a obrovská radost. Umí to pochopit jen ti, kteří tento sport pěstují. Na konci udice se třepotal mečoun v duhových barvách.

Zapřel jsem se a začal jsem navíjet šňůru. Na zádech jsem cítil slunce a intenzivně jsem navíjel. Díval jsem se jen na kličky a skoky ryby, která se snažila uniknout, ale metr za metrem se neúprosně přibližovala k jachtě.

Peter na mě pravidelně vyléval velká vědra s vodou, abych vydržel vedro. Za chvíli se dlouhá stříbřitá ryba, jejíž hřbetní ploutev připomínala plachtu starodávné lodě, nechala unášel podél jachty. Byla vyčerpaná bojem. Kapitán zastavil motor a skočil na malou plošinku, která byla umístěná těsně nad vodou. Chytil mečouna za hlavu a chtěl ho vytáhnout na palubu.

Když jsem to uviděl, moje vzrušení opadlo. Protivník byl poražen, a neviděl jsem důvod, proč by měl zahynout. Potřeboval léta, než vyrostl. Fantastické štěstí, aby z těch miliónů vajíček, která nakladla samice, právě toto přežilo, uniklo před jinými drobnými dravými živočichy a stala se z něj téměř padesátikilogramová ryba, král oceánu. Zavolal jsem na kapitána:

„Počkejte. Dá se ještě zachránit? Nemám rád trofeje. Úplně mi stačí fotografie a film.“

Udiveně se na mě zadíval. Ale nakonec, byl zde proto, aby posloužil bohatým klientům. I když ulovený mečoun se dá dobře prodat.

„Ano, mohu ji pustit. Zbavíme ji háčku, ale bude třeba ji oživit. V opačném případě se potopí a zdechne.“

Kapitán dal znamení jednomu námořníkovi, aby pustil motor na malé obrátky. Odřízl konec rybářského prutu a položil rybu těsně na hladinu vody do proudu.

Za chvíli ryba zatřepala ocasem a zachvěla se. Kyslík znovu cirkuloval v jejím těle. Vzpomněl jsem si na svého anesteziologa a usmál jsem se. Budu mu o tomto nevšedním oživení vyprávět. Ryba nečekaně vyskočila námořníkovi z rukou. Viděl jsem její hřbetní ploutev, jak se vzdaluje klikatým pohybem. Jako by nás chtěla pozdravit, než zmizí v hlubinách.

Joan odložila kameru. Filmovala scénu od chvíle, kdy jsem rybu zasekl.

„Pierre, ty mě neustále překvapuješ. Ale jsem ráda, žes to udělal.“

Peter neřekl nic. Ale věděl jsem, že je mu líto takové trofeje. Vždyť ji mohl mít v pracovně na ranči v Houstonu. Dal znamení k návratu: Karin se určitě nudí doma ve vile, kalifornská svůdná žena zůstala samozřejmě u bazénu.

Karin se ke mně přiblížila. Měla už hodně vypito. Rtěnku měla rozmazanou a to ještě víc zdůrazňovalo její rty. Ještě před několika lety bych na inspekčním pokoji nezapomněl upozornit, k čemu slouží taková ústa. Ale zestárl jsem a asi jsem i dospěl.

Vypadala smyslně a instinktivně si to pěstovala. Labužnicky jedla banán. Začal jsem mít hříšné myšlenky.

Seděli jsme u silvestrovské večeře a pořádně jsme si nalévali chlazené šampaňské. Chvíli před půlnocí přišla skupina černochů v bubu, vrchním oděvu tohoto koutu Afriky, aby nám zatancovala za zvuku tamtamů.

Ve slabém světle a při vzájemných přáních do nového roku se Karin ke mně přitiskla dvěma pevnými prsy a políbila mě na ústa. Nemělo to nic společného se sesterským polibkem. Joan si toho všimla, ale neřekla nic. Peter hodně pil, takže si určitě druhý den nebude nic pamatovat. Vedro bylo nesnesitelné. Vyšel jsem na verandu. Karin přišla za mnou a nabídla mi banán: „You want some.“

Ne, neměl jsem hlad. Jemně řečeno se ke mně přitulila, protože na vysokých podpatcích mě převyšovala o dobrou hlavu. Tato nafukovací panna, která by okouzlila rotu vojáků, mě vůbec nevzrušovala. Všimla si toho, i když byla opilá. Odtáhla se a vrhla na mě nenávistný pohled. Nebyla zvyklá na odmítání.

„Son of a bitch! Čubčí synu.“

Uraženě odešla. Za zády jsem uslyšel výbuch smíchu. Joan schovaná v přítmí sledovala celou scénu.

„Tvoje švagrová se ti nelíbí, miláčku.“

Trápilo mě to, i když jsem měl čisté svědomí. Mrzelo mě to vlastně kvůli Peterovi.

„Nic si z toho nedělej, Pierre. Ta se lepí na každé kalhoty. Můj bratr to tuší. Už jen čeká na záminku, aby s ní skončil. Nechce ani dítě, aby si nezkazila postavu. Člověk nemůže přece vědět, jestli přes Houston nepojede nějaký producent z Hollywoodu.“

Moje Joan. Zvláštní a zbožňovaná. Zavedl jsem ji přes zahradu na pláž. Džungle byla daleko, ale africká noc byla fantasticky krásná. 31. prosince o půlnoci jsme se vykoupali. Voda byla teplá a vlny se ztrácely v písku. Joan byla mokrá a v ústech jsem ucítil slaný polibek.

Večer jsme strávili sami při sladké a lahodné hudbě. Mohl jsem si přát víc?

Joan chtěla důstojně oslavit moji čtyřicítku. Přála si, aby to bylo daleko od Paříže. Na Bahamách nebo na nějakém řeckém ostrově. Vůbec ji netrápil můj časový rozvrh.

„V kolik ses narodil?“ ptala se posté.

„Ve dvacet tři hodiny čtyřicet minut.“

Byla netrpělivá a smála se. Těšila se na překvapení, které mi řekne přesně v tolik, co jsem se narodil. Plnicí pero značky Mont Blanc, mechanické novinky, množství vázanek a motýlků, tenisová raketa a lyže, které mi darovala, všechny tyto dary znamenaly podle ní jenom maličkosti, měly mě jen potěšit, až budu čekat na osudnou hodinu.

Joan, velice jsem tě miloval. Byla jako poslušné dítě. Od naší svatby uplynulo již osm měsíců a každý den jsi byla vynikající manželkou. Stejně se mi líbila i jako žena obchodník, který zachází s miliardami. To, že si neuvědomovala dosah vlastních činů, i prohrané nápady. Silvestrovská večeře v Senegalu, nádherný víkend v Colorado a radost z jízdy na bobech na sjezdovkách v Aspenu, malý zámek v oblasti Fontainebleau, který jsi získala, abychom mohl trávit klidné neděle v blízkosti mé matky. Na penězích už nezáleželo. I když jsi mě v takových chvílích vždy vystrašila, neměl jsem tě rád o nic méně.

„Už musíme jít.“

Joan rychle vstala z pohovky, na které jsme seděli. Přerušila klidnou chvíli, přestože jsem si přál, aby ještě trvala. Položila hlavu na moje kolena a moji ruku si dala na prsa. Cítil jsem se dobře.

„Kam musíme jít?“

„Tvoje překvapení, nebo spíše překvapení.“

Nedopřála mi ani chvíli času, abych si uvědomil, že jde o množné číslo, a vlekla mě ke garáži. Snad nekoupila nové auto? Ne, Joan nastoupila do renaultu pětky a otevřela mi dveře.

„Kam.“

„Uvidíš.“

Respektoval jsem její tajemství: jela rychle, ještě rychleji, než měla ve zvyku. Nebylo to rozumné, protože dlažba v Neuilly byla mokrá. Joan cítila opojení z jízdy a za volantem se svým způsobem uvolňovala. Ať jezdila se mnou nebo sama bez svého řidiče, který byl zároveň i jejím osobním strážcem, nedala si zkazit radost z jízdy a zbytečně jsem jí radil, aby jela opatrně.

Projeli jsme bulvárem André Maurois a porte Maillot. Právě jsme projížděli kolem nově postaveného hotelu Concorde Lafayette. Jeho věže byly přesnou kopií věže ve stanici Montparnasse. Před bulvárem Gouvion Saint Cyr jsme znovu zabočili směrem na Neuilly přes bulvár Bineau.

Tato vymyšlená trasa – Joan se totiž v Paříži dobře nevyznala – mi připomněla časy, které jsem strávil v Hortensias. Porte Champeret a bulvár Bineau vedly na kliniku. Jako Noblecourtův extern jsem po této trase chodíval pěšky. Utíkal jsem, abych nepřišel pozdě. Když jsem se stal jeho zetěm, už jsem jezdíval autem. Po Noblecourtově odchodu do důchodu byla nemocnice Hortensias zavřená. Nic už neexistovalo z mé minulosti, a hlavně potom, co jsem se podruhé oženil.

Velice mě překvapilo, když Joan zastavila před vraty kliniky. Přehrabávala se v kapse lodenového pláště, vytáhla z něj svazek klíčů a podala mi je:

„Otevři!“

Ničemu jsem nerozuměl. Neuměl jsem si představit, co bude následovat. Jak se dověděla o Hortensias, když jsem jí o tom nikdy neřekl? A proč měla ten klíč? Nevěděl jsem.

Udělal jsem, co mi kázala. Vystoupil jsem z auta a otevřel jsem vrata. Joan odstavila renaultku mezi stromořadím a dohonila mě na venkovním schodišti bývalé kliniky. Před zavřenými okenicemi jsem pocítil v duši prázdnotu. Byla to nostalgická vzpomínka na mladé časy. Vždyť jsem dnes oslavoval čtyřicítku.

„Co? Víš, Joan, to byla klinika Charlese Noblecourta. Až do rozvodu jsem tu chodil téměř denně.“

Sklonila hlavu a soustředila se na otevření bezpečnostního zámku na skleněných dveřích haly. Když se jí to podařilo, chytla mě za ruku a vedla k přijímacímu stolu, za kterým seděla dračice s fousy. Stůl stál uprostřed místnosti s mramorovou podlahou. Přitiskla se ke mně a zašeptala:

„Vše nejlepší, Pierre. Jsi doma, na klinice profesora Dalbana. To je moje první překvapení. Druhé, to nejdůležitější… Čekám dítě. Tvoje dítě.“

Sevřel se mi žaludek, pocítil jsem chlad a zároveň mě polilo horko.

Moje první reakce byla, že jsem tomu nemohl uvěřit, a to mi pokazilo spontánní radost.

Neuměl jsem najít klid. Velice dobře jsem znal tento druh nespavosti. Začalo to už při mé první operaci, když jsem operoval slepé střevo tomu vysokému černému metaři, a skončí to, až už nebudu operovat.

Při mé první kranioplastice (Chirurgická úprava defektu lebky) nastaly komplikace. Sedmý den se přidala horečka. I když jsem nasadil antibiotika, neklesala a dítě začalo mít lehké neurologické poruchy, které mě velmi znepokojovaly. Nejméně třicetkrát, od chvíle, co jsem ulehl, jsem si podrobně promítal operaci a snažil jsem se najít případnou chybu, ale nenašel jsem nic.

Věděl jsem, že existuje operační riziko a mohou nastat těžké chvíle, někdy i smrtelné komplikace, i když se neudělá chyba. A přesto jsem pokaždé, když podobné komplikace nastaly, cítil nesmírnou úzkost a měl jsem pochybnosti. Lidé občas závidí některým lékařům jejich finanční situaci. V pořádku, nemají se špatně. Ale za jakou cenu? To už nikoho nezajímá. Lékař si nemůže říci, že padla. Práce ho pronásleduje i doma.

Na toto téma jsem měl bouřlivou debatu s jedním ze svých přátel, někdejším absolventem vysoké vojenské technické školy. Byl to inženýr a technokrat s moderními názory a stěžoval si, že má mnohem menší plat než například praktický lékař. Lidé jako on prohlašovali, že soukromé lékařství je třeba zrušit ve jménu utopického rovnostářství. Neuměli se smířit s tím, že oni, kteří se považovali za absolutní intelektuální elitu, vydělávají méně než lékaři.

Snažil jsem se přítele přesvědčit, že se mýlí. Nejdříve jsem uvedl čísla, protože se nedala porovnávat čistá mzda, ze které už strhli sociální dávky a podobně, s hrubými honoráři soukromého lékaře, který z nich musí odvádět příspěvky do sociálního zabezpečení, vyplatit mzdu sestře a horu jiných nákladů. Lékaři zůstává prakticky mnohem méně peněz než jim.

Kromě toho odborník jako já, začíná vydělávat mnohem později než ti, kteří skončili jiné fakulty. Někdy to bylo až po sedmi, desíti letech. A ty hodiny strachu, které nás lékaře provázejí po celý život, se nedají zaplatit ničím.

Ať jsme chtěli, nebo nechtěli, časy Všemocných už dávno skončily. Moje postavení a vztahy k vedení byly úplně jiné než v době Charlese Noblecourta. Nelitoval jsem, jen jsem si to někdy připomínal.

Joan se vedle mě pohnula na posteli. Ani ona ještě nespala:

„Máš starosti, Pierre?“

„Jeden pacient. Netrap se. Mrzí mě, že jsem tě vzbudil, miláčku.“

„Nespala jsem. Dostala jsem několik dopisů od otce a mnohokrát mi telefonoval. Je mezi námi skoro válka.“

A já jsem si naivně myslel, že taková Joan Gallawayová nemůže mít starosti. Příčinu nebylo těžko uhádnout. Byly to rodinné problémy.

„Kvůli mně?“

„Ano, ale to je jen záminka. Nemusíš si nic vyčítat. Můj nápad jet na Silvestra do Dakaru nebyl nejlepší. Můj otec si myslí, že jsi odpovědný za rozvod, o kterém uvažuje Peter. Karin tě obvinila, že jsi ji sváděl, ba dokonce téměř znásilnil. A Peter jen čekal na příležitost, aby se jí zbavil. Otec tě chce zničit.“

Nejprve Jerry, který mě nenáviděl, a nyní Peter a Frank Barnesové, kteří mě začali pokládat za rozvraceče manželství. Fantastická záminka. A já ji mám zaplatit manželstvím s Joan? To si nikdo z nich nevyslouží.

„Ale s Karin to není pravda. Doufám, že mi věříš, Joan?“

„Jistěže. Vždyť jsem tam byla, stála jsem za vámi.“

Něžně mi pohladila tvář a položila mi hlavu na břicho. Miminko se v tom oceánu začátku otáčelo a rostlo.

Ne, Silvestr v Dakaru nebyl špatný nápad, protože když jsem si za tři měsíce dal ucho na její břicho, cítil jsem náznaky života, který se zrodil tam, ve vlnách.

Joan mi křečovitě sevřela ramena:

„Když chce otec válku, bude ji mít. Zapomněl, že jsem bohatší než on. A v této hře jsou nejdůležitější peníze. Pro tebe, miláčku, je důležité jen jedno, abys byl čistý. Otec by tě měl v hrsti, jen kdyby zjistil nějaké tvoje slabiny.“

Takže bylo všechno O. K. Moje jediná slabá stránka byla v dubnu 1978 ona.

„Je to chlapec, pane.“

Banální věta, kterou řekla sestřička v čisté uniformě ubohému muži měřícímu svými kroky mramorové dlaždice v hale. Slunce pozdního podzimu vrhalo paprsky na jezero a vrcholky Alp. Brzy ráno jsme přijeli rollsem do domu v Corsinges u Ženevy, a potom sem, do porodnice. Zahrada kolem ní končila mírným svahem ve vodě Ženevského jezera. Bylo 15. října 1978.

Dítě Joan Gallawayové Dalbanové se mohlo narodit jen ve Švýcarsku. Tady byli nejlepší světoví porodníci. Vybrali jsme si přepychovou ženevskou kliniku vzdálenou jen několik kilometrů od švýcarské rezidence Gallawayových. Bylo to praktické i z obchodního hlediska.

Bude se jmenovat Roy. To dítě přišlo v našem životě pozdě, ale ještě víc upevnilo pouto mezi mnou a Joan.

Vyšel jsem ze sálu číslo jedna. Sundal jsem masku a zkrvavené rukavice. První odpolední rinoplastiku jsem měl za sebou. Resuscitační sál se nacházel mezi třemi hlavními sály operačního traktu kliniky. Podíval jsem se tam, abych se přesvědčil, zda tam je už pacient. Vše bylo na místě.

Práce na bývalé klinice Hortensias trvaly téměř rok. Nainstalovalo se zde nejmodernější zařízení a místnosti se přestavěly podle mých návrhů. Joanin dar k narozeninám byl královský. Před několika týdny jsem ještě dostal perfektní přístroje.

Nyní jsem operoval ve třech sálech. Vše bylo přesně zorganizované. Když se tým zapracoval, mohl jsem za několik hodin zvládnout program, který mnohým jiným plastickým chirurgům trval týden.

Pečlivě jsem si myl ruce, jak mě to v mládí naučila Madeleine Jeansonová. Během tohoto rituálu jsem se soustřeďoval na další případ. Právě jsem se chystal vejít do sálu číslo dvě, když ke mně přišla sestřička s mladým děvčetem.

„Pane, toto je nová instrumentářka, která by chtěla pracovat ve vašem týmu.“

Měla ještě dětskou tvář a červenala se. Byla hezoučká, ale půvab nemohl být první vlastností mých spolupracovnic. Bylo to jen něco navíc.

„Vysvětlila jste jí všechno?“

„Jistěže, pane.“

„Má sešit?“

„Ano, pane.“

„A nebojí se?“

Dál jsem se věnoval sestře, jako by to děvče neexistovalo, jako by bylo vzduch. Tu nadřazenost Všemocných, jež mě trápila během studií, jsem už nasál i já, a ani jsem si to neuvědomoval. Když byl člověk nelidský a někdy i ublížil, mělo to aspoň tu výhodu, že se rozhovor zkrátil na to podstatné a že si zachoval mýtus šéfa. Šéf, to je nepřístupný muž, kterého obdivují a zároveň se ho i bojí.

Stal jsem se šéfem. I když se mi často stávalo, že jsem tomu nevěřil. Už jsem pomalu zapomněl na svoje začátky, ale pohled toho děvčete mi je připomněl. Dívala se na mne a v jejích očích jsem viděl vzrušení smíšené s pohrdáním. Bála se mě, bála se mého verdiktu a v té chvíli mě najednou nenáviděla, protože jsem se tvářil, že ji nevidím. Viděla, že jsem smutný, že se neusměji. Myslela si, že na té nejvyšší příčce žebříku, na které jsem ovšem nebyl, jsou velmi nešťastní lidé.

Jestliže jsem chtěl být osobností a i nadále šéfem tohoto týmu, nesměl jsem dát najevo žádnou slabost.

Sestra držela silný sešit, který jsem ukázal děvčeti, a přikázal jsem mu:

„Slečno, zde jsou instrukce, které se týkají organizace práce na oddělení. Má asi sto stran, které se naučíte nazpaměť. Začnete tehdy, až do toho proniknete. Až si budete myslet, že to už umíte, začnete se službou. Od toho dne máte právo na tři omyly.“

Téměř zbožně mě poslouchala. Myslela si, že celá její kariéra záleží na tom, co řeknu. Kdyby tak věděla, že myslím na Roye, že právě v této chvíli jsem myslel na pokojík s nebesky modrými stěnami. Důvěřovala by mi? Uvěřila by mi, že to jen hraji? Jistěže ne. A proto to bylo lepší.

„První chybu připíši vašemu mládí, nezkušenosti a vašemu těžkému povolání. Druhou chybu budu pokládat za neúctu k práci a znovu vám všechno zopakuji. Třetí chyba bude důkazem vaší špatné paměti. Co se týká čtvrté, znamenala by, že jste hloupá a že nemáte co pohledávat v mém týmu. Ale nepředbíhejme.“

Vzala sešit a ustoupila o krok dozadu. Zdálo se, že zaváhala, a potom se uklonila. Udělala to napůl podvědomě. Byl to pozůstatek výchovy v soukromém ústavu, kde byla přísná pravidla. Naznačil jsem, že odcházím do sálu číslo dvě.

Liftink byl v pořádku a už jsem na budoucí instrumentářku zapomněl. Myslel jsem jen na krk, který mám dělat. Dermatickým inkoustem jsem na pokožce zarostlé vlasy a kolem uší vyznačil místo řezu, a potom jsem pod kůži vpíchl adrenalin.

Přesnými a plynulými pohyby, jež se zdály téměř pomalé, jsem skalpelem sledoval modrou čáru. Potom jsem vložil nůžky pod kůži na tváři a na krku a kůži jsem oddělil. Anne, která mi asistovala, udržovala otvor a tlak pomocí jemných háčků z leštěné oceli. V sále bylo úplné ticho. Bylo slyšet jen dýchací přístroj a pravidelné pípání elektrokardiogramu, který se zaznamenával na obrazovce.

Pružná skleněná trubice, jež byla napojena na vlnový generátor, měla na konci elektronku, která se vsunula pod kůži a osvětlila ránu. Pomocí elektronických kleští jsem odstranil krev z malých cévek. Teď jsem mohl upravit svaly a natáhnout kůži.

Celé umění zákroku spočívalo v tom, že svraštělou a přebytečnou kůži bylo třeba odstranit.

„Nit!“

Začal jsem šít podél okraje řezu.

Na protáhlé tváři bylo opět vidět jasnou linii čelisti. Nejdůležitější vrásky byly odstraněny. Může si ubrat deset patnáct let.

„Půjdu na druhou stranu, jen si vyměním rukavice.“

Postavil jsem se. Za sklem resuscitace jsem uviděl svého přítele Yanna. Byl to sanitář, který jediný patřil do Noblecourtova personálu a nyní jsem ho vzal k sobě. Statný Bretanec a zatvrzelý starý mládenec mi byl sympatický. Oceňoval jsem jeho usilovnost, jeho schopnosti a oddanost. Díky jemu a jemu podobným spolupra-covníkům byla klinika úspěšná.

Na druhé straně stála mladá instrumentářka a nespouštěla ze mě oči. Sešit tiskla k sobě. Bylo mi jasné, že od dnešního večera se bude tvrdě učit. Překvapilo ji moje přátelské gesto k Yannovi a na tváři se jí objevil údiv. Jistě pomyslela na to, zda i k ní budu někdy tak mimořádně laskavý.

Děvče bylo ztracené ve světě dospělých. V jeho očích jsem byl krutý člověk. Ale zdraví pacientů a úspěch operací byly pro mne to nejdůležitější. Někdy jsem byl i nelidský. Nebyl jsem ve skutečnosti zlý chlap a usmál jsem se na ni.

Zdálo se, že Joan je šťastná a uvolněná. Když jsem si ji vzal, objevil jsem svět horních deseti tisíc. Ale Joan znala svět každodenní práce, malé, těžce vydělané zisky, všední radosti. Věděla o existenci tohoto světa i beze mě, ale nikdy neměla příležitost, aby ho poznala.

Seděli jsme v salónu mého otčíma doktora de Boildieua, manžela mé matky. Jeanine nám připravila jedno ze svých slavnostních a nejlepších jídel. Vypadala nádherně a mladě, protože byla znovu šťastná. Trochu jsem pomohl přírodě a vloni jsem jí udělal lifting. Měla zase takovou klidnou tvář, jako když žila v Simartově ulici.

Matka přijala Joan srdečně a s láskou. Udělala jejího syna šťastným a jí dala nového, rozkošného vnoučka. Líbilo se jí i to, že je bohatá. Bohatá. Chudák matka. Pro ni znamenalo být bohatou, už když se vdala za venkovského praktického lékaře. Naštěstí si neuměla představit, kolik má Joan peněz.

Boildieu si s požitkem nacpával fajfku:

„Nechcete hrušku, Pierre? Je z mé úrody. Viděl jsem televizní program, ve kterém jste minulý týden vystupoval. Velmi se mi líbil, byl dobrý. Ale řekněte mi, nebojíte se, že budete mít problémy s lékařskou komorou? Uvedli celé vaše jméno. Za mých časů se říkalo doktor X nebo Y.“

Usmál jsem se na něj i na svou matku, která už dopředu hltala moji odpověď.

„Komu pánbůh, tomu všichni svatí, milý Antoine. Je to nespravedlivé, ale stále se měří dvojím metrem. Znáte kolegu Abramovitche. Nechal kariéru v nemocnici a dělá plastickou chirurgii na klinice v šestnáctém obvodě. Je to vynikající operatér, ale je také frakcionář. Nechtěl vstoupit do naší drahé Společnosti plastické chirurgie, která ho nakonec odsoudila z důvodů profesionální rivality, protože byl velice úspěšný u soukromé klientely. Abramovitch měl zajímavý článek v Marie Claire doplněný schématy a fotografiemi. Týden nato dostal dopis z lékařské komory. Proto jsem vystupoval v televizi za nemocnici. A dali mi pokoj. Je neuvěřitelné, jaký má televize vliv. Soustavně mi vyzváněl telefon. Ale nemluvme o mně. Řekněte mi něco o sobě vy, Antoine.“

Můj otčím nechtěl jít do penze. Chtěl pracovat, dokud mu budou sloužit nohy a dokud bude schopný přesně stanovit diagnózu. Znovu si nacpal fajfku:

„Ujde to, nestěžuji si na klientelu v žádném případě, ale co se týká ostatního. Musím pracovat stále víc, abych přežil. Ale nechci vás nudit detaily.“

„Vůbec ne. Obdivuji vás praktiky. Nemáte ani jednu klidnou noc. Vyruší vás v kteroukoliv noční hodinu.“

„Po této stránce už je to lepší. Zorganizovali jsme se a dohodli jsme se na službách. Ale před několika lety…“

„Přesto jsem přesvědčený, že praktický lékař by měl mít dvě různé sazby: jednu pro klienty, které už zná a ošetřuje rutinně, a druhou na objasnění nového případu, to přece někdy trvá až hodinu.“

„To je utopie. S tím by lidé nesouhlasili, i když je tělo jejich nejvzácnější majetek. Když mají zaplatit za opravu televizoru tři sta franků, je to v pořádku. Když ale mají zaplatit lékaři sedmdesát franků a sedmdesát procent z toho jim ještě uhradí, tak ohrnují nos. Jsem o hodně starší než vy, Pierre, ale mohu vás ubezpečit, že úcta k lékařům klesala přesně ve shodě s tím, jak klesaly jejich výdělky.“

Joan nás pozorně poslouchala. Oceňoval jsem vždycky její bystrou hlavu a otevřenost. Okamžitě dokázala pochopit situaci a problémy, i když jí byly cizí. Zeptala se:

„Pane doktore, nerozumím tomu. Tvrdíte, že máte menší příjmy a přitom pracujete stále víc?“

„Je to jednoduché: poskytujeme léčbu na nemocenské pojištění, to znamená, že musíme účtovat podle předepsaných tarifů. Kromě toho odměna za konzultace se nezvyšovala paralelně s růstem životních nákladů. A tak je lékařský zákrok dnes dvakrát až třikrát levnější než před takovými pěti lety.“

Ještě jsem ho přetrumfl.

„A co říkáte na chirurgy? Moji přátelé ze všeobecné chirurgie jsou hrozně poškozeni: za posledních deset let jim klesl výdělek o polovinu. A která společenská nebo profesionální skupina by si nestěžovala, kdyby se její koupěschopnost snížila o padesát procent? To mohou jenom lékaři. Když si pomyslím, že jiní stávkují za jedno, jedno a půl procenta, je to směšné.“

„Ano, můj milý, ale to jsou pracující.“

Zasmál jsem se. Vzhledem ke svému silnému antikomunistickému smýšlení neměl vždy správný úsudek. Znovu se pustil do svého oblíbeného tématu.

„Víte, milá paní Dalbanová, ve Francii se slovo pracující vztahuje jen na jistou populaci na dělníky. Já, který pracuji padesát hodin týdně a nepočítám do toho probděné noci, a dejme tomu muž, obchodník, který vstává ve čtyři ráno, my nejsme pracující, my odpočíváme. Ve skutečnosti se pracuje jen v Billancourtu. Vezměte si například pracovní úrazy.“

Nedalo se nic dělat. Museli jsme ho vyslechnout až do konce. Udělalo mu to velkou radost. Joan byla vděčnou posluchačkou.

„Pierre to jako chirurg musel zažít už aspoň tisíckrát. Vezměte si dva muže stejného věku a stejného zdraví. Jeden je pracující a druhý je řemeslník například stolař. Oba se stejně poraní: v práci si třeba protnou šlachu. Operuje je týž chirurg a stejně úspěšně. Dobrá, a co se stane?“

Bradou udělal výmluvné gesto.

Joan pokrčila rameny. Nevěděla.

„Řeknu vám to: řemeslník, který potřebuje ruku ke své práci a musí živit rodinu, stoná jen krátce a zázrakem chirurgie se za pár týdnů zotaví. Zatímco ten druhý, námezdní pracující, zůstane práce neschopný co nejdéle a prst zůstane nehybný. Jde před posudkovou komisi, a protože není vyléčený, dají mu invaliditu. Má právo na jakous takous penzi, podle toho, jaký má herecký talent.“

Doktor de Boildieu zašel trochu daleko. I kdybych nebral v úvahu jeho zveličování, nemohl jsem mu bohužel dát za pravdu. Obnova funkčnosti po takové operaci závisí na mnoha faktorech, jež jsou dost přesně určené, a všechna chirurgická oddělení to berou v úvahu.

„Už jsem vám říkal, že příjmy se mi snížily,“ opakoval Antoine, „ale výdaje, ty stouply fantasticky. Říká se, že lékaři jsou bohatí. To je výmysl. Berou se v úvahu jenom jejich příjmy. Když ale zaplatí všechny výdaje, zůstane jim méně než středním kádrům. To dlouhé studium a láska k povolání. Je to k pláči.“

Joan ráda říkala svůj názor. V USA mají lékaři privilegia. Jistě, Američané mají jiný životní styl. Když je někdo bohatý zásluhou své práce, není to hanba, právě naopak.

Jeanine uklidila stůl. Něžně se podívala na svého manžela, který se po tom bojovném vzrušení pomalu uklidňoval. Matka jen mávla rukou nad problémy, o kterých jsme debatovali. Ji nezajímaly příspěvky sociálního zabezpečení, výdaje na pojištění a daně. Zajímalo ji jen jedno: „Jak se má Roy? Měli byste mi ho přivézt častěji. Venkovský vzduch mu udělá dobře.“

Milá maminko, tvoje rozzářená tvář mi byla vzpruhou. V té chvíli jsem zapomněl i na černé mraky, které se začaly stahovat na obzoru. Bylo ti směšné naše lamentování. Vždyť jsi poznala mnohem těžší chvíle v Simartově ulici. A měla jsi pravdu.

Čtvrtá část

CLEA

Všechny mezinárodní kongresy jsou na jedno brdo. Ať to bylo v Abidjanu, v Sydney, který se brzy bude konat, nebo nyní v Nice. Potkali jste tam tytéž známé tváře a tutéž světovou lékařskou elitu.

Ve skutečnosti, kromě přednesených příspěvků, to byla spíše příležitost setkat se s přáteli, na což nebyl v průběhu roku kvůli pracovním povinnostem čas.

Joan se mnou nejela. Azurové pobřeží ji nudilo a byla úplně zaneprázdněná přípravou nové výrobní linky kosmetických výrobků v Dorset. Možná to tak bylo lepší. Moje žena neměla ve francouzských lékařských kruzích nejlepší jméno. Jistěže si jí vážili, vychvalovali její krásu, mluvili o jejím majetku, ale to nestačilo. Miliardy z Dorset páchly Amerikou a to byl neomluvitelný zločin v očích Evropanů z dobrých kruhů.

Otevřeně mi to řekl profesor Bernard Gros, můj bývalý šéf z Lariborisiére, který podpořil moje jmenování profesorem.

„Neměl jste se oženit s Američankou, Pierre, škodí to vaší kariéře.“

„Jakto?“

„Mnoho peněz, je v tom mnoho peněz. Ta klinika v Neuilly koupená za babku, to luxusní vybavení. To je silný tabák. Jak může člověk důvěřovat tak bohatému chirurgovi, který vlastně nemusí pracovat, aby se uživil? A děláte příliš mnoho plastik. A ta laboratoř. Dorset se stalo dodavatelem vaší klientely, že?“

Gros nemnoha slovy vypočítal všechny útoky namířené proti mně od úspěšného znovuotevření Hortensias. Mnoho peněz, mnoho plastik, příliš bohatí klienti.

O všem se mluvilo v superlativech, jen aby mě odsoudili. Nevěděl jsem, že se o mně ve Francii šíří ne právě nejpříznivější fámy. Vždyť v cizině mě jenom chválili. Nikdo není doma prorokem.

Snažil jsem se Joan bránit.

„Nemyslím, že škodí mé kariéře. Právě naopak. Zbavila mě finančních starostí v Hortensias a mohu se více věnovat kranioplastikám v nemocnici.“

„Co to říkáte? Kdybyste si vzal Muriel, tak by to tak nebylo.“

V tom okamžiku jsem to necítil jako výčitku, protože to řekl žertovným tónem. Dávno jsem již zapomněl na několik týdnů trvající vztah s Muriel Grosovou. Pro mne bylo důležité jmenování profesorem. Chtěl jsem být profesorem, který má svoji katedru, a nejen profesorem s agregací. S Grosem jsem mohl mluvit zpříma a bez vytáček.

„Co moje jmenování?“

„Milý příteli. Celé to divadlo kolem vás, fotografie v novinách. Víte, že lékařská komora si váží diskrétnosti.“

Jeho pesimismus mě znepokojil. Moje práce, styky, moje rostoucí reputace. Jmenování se mi zdálo být víc než pravděpodobné. Ale profesor Gros rád znepokojoval přátele. Nebo ne?

„Jistě, technický problém kranioplastik spočívá v jednom.“

Starý Noblecourtův trik. Pokaždé jsem ho použil, když jsem vystupoval na veřejnosti. To „jistě“ řečené na začátku projevu, vždy posluchače upoutalo. Hned jak jsem začal mluvit, rozhostilo se ve festivalové hale úplné ticho.

Na veřejnosti jsem rád mluvil zeširoka, pohrával jsem si s hlasem jako tehdy, kdy jsem propadl u konkursu na interna v Necker. Vyžíval jsem se v tom, že mě lidé přišli poslouchat. Nevěděl jsem, zda jsem je doopravdy zaujal, ale mohu říci, že dvě hodiny, které jsem strávil za mikrofonem, se mi zdály jako pár minut.

Potlesk, několik otázek od zahraničních chirurgů, kteří se zajímali o toto téma, znovu potlesk a opustil jsem festivalový palác. Byl jsem si jistý, že všechno dobře dopadlo.

„Fantastic, Dalban! Id be so.“

Connecticuttský přízvuk, zhltnutí I would be do jedné odporné zkomoleniny. To byl profesor Terence, který mi vytrvale potřásal rukou. Jeho přítomnost mě potěšila, protože jsme se dlouho rozcházeli v názorech. Navíc mě požádal, zda by mohl asistovat u kranioplastiky na mém oddělení.

Podal jsem ruku snad dvaceti kolegům: Vernonovi, vynikajícímu pařížskému chirurgovi, Scoerovi z Mnichova, Angličanům, Belgičanům. Podařilo se mi najít Grose, který si při podobných příležitostech rád hrál na učitele. Vyhnul jsem se dotěrům a přál jsem si, aby ty gratulace skončily.

„Byl jste skutečně velmi dobrý, Pierre. Víc než dobrý.“ Milý muž začal těmito slovy. Přinutil jsem ho, aby přestal a pozval jsem ho na večeři. Chtěl jsem mít pokoj od kuloárových pomluv z kongresu.

„Blahopřeji, Dalbane.“

Překvapeně jsem se díval na profesora Oliviera Vernona. Byl jedním z mála Francouzů, který mi řekl pár milých slov na začátku mého referátu. Jiní byli asi ovlivněni členy lékařské komory a chovali se ke mně trochu chladně.

„Jsem šťastný kvůli vám.“

Chudák Vernon. Omílal stále totéž. V rukou držel Figaro a mával jím jako vlajkou. Bylo to k pláči, že takový šikovný praktik byl už starým dědkem, i když mu bylo teprve padesát.

Právě jsem snídal. Vstal jsem od stolu a šel jsem ho přivítat.

„Dáte si džus? Nebo čaj?“

„Ne děkuji. Chtěl jsem vám jako první vyjádřit svou radost. Nakonec, vždyť jsem tak dobře znal vaši ženu. Myslím vaši bývalou ženu, půvabnou Claire Noblecourtovou. Pozdravujte ji ode mne.“

„Ale Vernone, já ne…“

Bylo to nepochopitelné. Chování tohoto muže, který obvykle byl seriózní a neschopný nejmenšího žertu, mi připadalo nevhodné, i když jsem se od Philippa dověděl, že nějakou dobu po našem rozvodu se dvořil Claire. Ale moje bývalá žena ho odmítla jako koneckonců všechny, kteří se kolem ní příliš natřásali. Dalo by se říci, že žila jako jeptiška. Ale to byla její věc.

Vernon přeložil noviny a otevřel je na straně, kde se nacházela společenská rubrika. Prstem jel po řádcích a četl mi je. Byl jsem ohromený.

„Madame Claire Dalbanová Noblecourtová, generál a madam Deutrémontovi vám s potěšením oznamují, že jejich děti Anne a Fréderic uzavřou manželství v kostele atd. Dalbane, doufám, že mi nechcete říci, že jste o tom nevěděl?“

„Chci, nevěděl jsem o tom.“

Moje drahá Anne se vdává a bere si neohrabaného mladíka, syna ohvězdičkovaného vojáka. Jenom náhodou jsem se to dověděl díky kolegovi, který dychtivě sleduje společenskou rubriku Figaro.

V té chvíli jsem proklínal svůj rozvod a měl jsem vztek na všechno, co s tím souviselo. Anne se už několik let nechtěla se mnou setkat. Vinou matky mě nenáviděla. Vyrůstala, žila a milovala daleko ode mne. Teď ji ztrácím podruhé, protože spojila svůj život s nějakým nafoukancem, možná žákem vojenské školy v Saint Cyr. Bude ji milovat? Chránit? Proč mi Anne o tom neřekla? Byl bych se s tím směšným uchazečem setkal a vysvětlil mu, že moje dcera není pro něho. Je velmi inteligentní a krásná. Syn generála! To je jedno. Moje ubohá Anne a takové manželství. Bože, ne, to není možné!

A Claire? Copak její pocit křivdy vůči mně byl tak velký? Je tak zatrpklá, že se to změnilo v podlost? Vždyť mě milovala a věděl jsem, že ta skrytá nenávist je jen vzdor, za kterým se skrývá cit. Ani léty náš vztah zcela nevyhasl. Ale mezi námi bylo vše prohrané. I ten nejmenší náznak by byl pro mne důležitý. I ticho ještě něco znamenalo. To, že mě nepozvala na svatbu, znamenalo, že mi neodpustila svatbu s Joan a že vlastně žárlila.

Claire, Anne. Vytrhl jsem noviny z Vernonových rukou a vrhl se k telefonu. Na druhém konci jsem uslyšel Armandův hlas.

„Je tam moje žena?“

Byl to trapný omyl, který správce domu neopomněl zdůraznit:

„Vaše žena? Ne, madame Dalbanová Noblecourtová zde dnes není. Svatba, vždyť rozumíte. Ale.“

„A Philippe?“

„Toho vám mohu dát, pane.“

Slyšel jsem, jak sluchátko kleplo o mramorový prádelník. Chvíli bylo ticho a potom jsem uslyšel synův hlas.

„Už ses to dověděl, tati?“

„Ano, z Figaro. Proč?“

„Dověděl jsem se to na poslední chvíli. Anne byla přesvědčená, že ti to hned povím. Řekla mi to předevčírem. Pokoušel jsem se tě sehnat, ale ty jsi už odjel do Nice a nenechal jsi telefonní číslo.“

„Rozumím. Večer se vrátím do Paříže. Pojď se mnou zítra na oběd. V půl jedné na klinice.“

Zklamání, neúspěch to byla ta správná slova. Nemělo význam, abych je nahrazoval eufemismy. K tomu všemu se ještě přidal pocit zatrpklosti vůči Joan. Vím, že vše, co udělala, udělala pro mě, že myslela jen na moje dobro. Joan nepovažovala za ponižující, že jsem se stal jakýmsi oficiálním plastickým chirurgem laboratoří Dorset a operuji za vysoké honoráře bohaté pacientky z jejích salónů krásy. Ale panstvo rozhodlo jinak.

Panstvo. Uvědomil jsem si, že tento pojem může znít i ironicky. Profesor Bernard Gros mě opustil. Neodpustil mi, že jsem zapomněl na jeho dceru, přesněji řečeno, že jsem se s ní neoženil. Tím jsem ztratil oporu v lékařské komoře a v klanu Všemocných. Ostatní sice oceňovali moji práci, vážili si mě, ale žárlili. Záviděli mi supermoderní kliniku a klientelu. Podle nich nemá manžel miliardářky na univerzitní katedře co pohledávat.

Charles Noblecourt se jistě zalyká radostí. Po šesti letech triumfoval. A i když nemohl zabránit mému jmenování profesorem s agregací, nyní se mohl jen radovat. Nynější pád byl ještě horší.

Všechen ten rozruch kolem mě na kongresu v Nice, ty kuloárové fámy, o kterých jsem nechtěl nic vědět, byly jen posledním varováním. Ale bylo už pozdě: Francie je země, kde se nepardonuje úspěch ani známá tvář objevující se na obrazovce při každé příležitosti.

Ano, hněval jsem se na Joan. Nevím, jak bych to měl vysvětlit, ale měl jsem najednou nejasný pocit, že už není tak půvabná, najednou mi její zvyky ženy podnikatelky překážely a její láska rovněž.

„Vaše žena škodí vaší kariéře,“ řekl profesor Gros na kongresu. Samozřejmě, že jsem prudce zareagoval. Bránil jsem Joan, mluvil jsem o jejím americkém duchu ženy z podnikatelských kruhů, který je jiný než u nás. Ale zdálo se, že Gros to viděl správně. Joan mi neškodila ve finančních úspěších, ona znevažovala moji čest, které jsem dosáhl svou prací. A to bylo pro mne tisíckrát horší.

Ti, kdož si mysleli, že jsem vše dělal pro peníze, se mýlili. Ze všech sil jsem si přál jen jedno uznání, vděčnost veřejnosti. Kluk ze Simartovy ulice chtěl katedru na fakultě, chtěl se stát pánem. Aniž bych si to uvědomil, nastala v mém životě chvíle, kdy jsem se musel vyrovnat s pocitem neúspěchu a s bezvýznamnými věcmi, kterým jsem se vysmíval. Stalo se to, když jsem jednoho večera stál s Grosem na terase, pozorovali jsme střechy v Passy a hovořili o Noblecourtovi.

„Jmenují tě příští rok,“ řekla mi k tomu Joan.

Už jsem si ji představoval, jak bere šekovou knížku a mává šeky vyplněnými v dolarech. Koneckonců i profesorský titul má nějakou cenu. Nebo ne?

Ten obraz jsem měl před sebou, i když se na mě usmála. Mrzelo mě, že jsem na to myslel, ale přece. Ne, Joan, s tím nepočítejme. Už mě nejmenují. Ani příští rok, ani další roky. Vážnost je příliš důležitá a miliardy z Dorset příliš páchly obchodem.

Musel jsem na ten titul zapomenout a už nikdy na něj nepomyslet. Bylo to o to těžší, že jsem se tak musel rozhodnout hned po svém zklamání z dceřiny svatby. Poranilo to moji samolibost. Nejdříve Anne, potom moje jmenování. Co bude následovat?

Když jsem ji viděl v Philippově náručí, oživila se mi jedna stará zažloutlá fotografie, kterou matka nosila v kabelce: ten manželský pár, to byli oni před dvaceti lety. Mechanicky jsem hledal otce. Stál vzadu se svou věčnou cigaretou přilepenou na okraji úst.

Matka se usmívala, zářila a objímala Philippa, ve kterém viděla obraz svého syna před dvaceti lety. Tento ale byl mnohem veselejší a šťastnější. A co když se mýlím. Když jsem byl tak starý jako nyní můj syn, neměl jsem jiné starosti než seriózně studovat, abych rodičům nahradil všechnu tu lásku a obětavost. Philippe musel prožívat rozvod a Claiřinu nevraživost. Ještě dodnes ho to bolí.

„Jak se má tvoje sestra?“

Moje malá Anne a ten voják. Bude mu muset hned porodit pět dětí. V těchto rodinách se nepoužívá antikoncepce, vždyť Francie potřebuje vojáky. Žertoval jsem, ale když jsem pomyslel na tu svatbu, bylo mi nanic. I když jsem neznal toho namyšleného vojáka, který si Anne vzal, nenáviděl jsem ho.

Philippe mi přinesl album se svatebními fotografiemi: u východu z kostela zkřížené šavle, zčervenalé tváře starých trulantů v uniformách nebo bez nich a pastor. Usmátá Anne zavěšená do Charlese Noblecourta, který v ten den stál na mém místě. Všemocný musel plesat. Zvítězil na všech frontách. Nejraději by na svatebních oznámeních vynechal i jméno Dalban připojené pomlčkou k jeho jménu, a tak by je rozeslal celému lékařskému a vojenskému světu v Paříži.

Fotografie Claire. Claire vedle dcery. Nezměnila se, možná byla ještě krásnější, jako by její uzavřený život bránil stárnutí. Když jsem se díval na ty fotografie, cítil jsem, že mě s touto ženou stále pojí silné pouto.

Zavřel jsem album v hedvábném obalu a vrátil ho synovi. Philippe si ho od sestry jen vypůjčil. Anne by jistě zuřila, kdyby věděla, že v něm listuji.

„Jak jde škola?“

„Fajn, velmi dobře.“

Philippe začal studovat medicínu. Cítil se k tomu povolaný. Už se viděl, jak se stará o zraněné při katastrofách nebo ve válce. Zavedl jsem ho do operačního sálu. Philippe Dalban Noblecourt zdědil po Všemocném modré oči, kvality dvou lékařských rodin, Beaumontových a Noblecourtových, a můj talent. Chtěl být chirurgem jako jeho otec, dědeček a pradědeček. Nemohl mi udělat větší radost. V tom prázdném životě byl mou jedinou útěchou.

Joan se ztratila uprostřed mezinárodních představitelů firmy Dorset. Měla na sobě dlouhou róbu od Saint Laurenta. Postavil jsem se k bufetu a netrpělivě jsem čekal na chvíli, kdy budu moci odejít a vrátit se domů do Neuilly.

Takové večírky mě nudily a tento zvlášť. Dorset přišel prezentovat nejnovější kosmetické výrobky. Na koktejlu v pavilónu Gabriel byla tlupa příživníků, hvězd a dam z polosvěta, bez kterých by žádná oslava neměla úspěch.

André Levy se mi pár minut věnoval, když ale odešel, začal jsem se nudit. Vzal jsem si ještě sušenku a pomerančový džus. Jacísi chlápci se na mě udiveně dívali. Jak může být manžel tak bohaté ženy zamračený. Kdybych jim řekl, že Joaniny peníze mi spíše dělají problémy, považovali by mě za blázna. Dal jsem do džusu pár kapek ginu, abych to vydržel.

„Pierre, ty jsi tady? Díváš se na reklamní kampaň? Zítra se rozběhne v novinách.“

Vážil jsem si toho, že mě Joan vtáhla do svých obchodů. Chtěla, abych v očích jejích spolupracovníků nebyl jenom královským manželem, ale skutečným poradcem. Byla to milá pozornost. Mě ale vůbec nevzrušovaly reklamy firmy Dorset. Stále tatáž pózující děvčata na lesklém papíře vychvalující kolagenové krémy nebo krémy s výtažkem kaviáru. Bylo mi to k smíchu.

„Je krásná, že?“

Nevím, zda mluvila o fotografii, o reklamních poutačích nebo o děvčeti. Co na tom ale záleželo. Najednou jsem ucítil nějaké bodnutí v podbřišku. Byla to okamžitá a naléhavá touha po této hnědovlásce s fialovýma očima, která vycházela z vody nahá na pozadí zamračeného nebe.

„Super.“

Jeden z ředitelů Dorset řekl několik slov, jimž jsem nerozuměl, a postavil před Joan a přede mne originál vyfotografované dívky. Nyní byla oblečená, ale v pohledu měla stejný výraz dětské upřímnosti. Byl bych ji nejraději hned znásilnil na světlém koberci pavilónu Gabriel, tak náruživě se mi s ní chtělo milovat.

Joan jí podala ruku, řekla několik milých slov a odešla i se svou suitou. Dívka zůstala se mnou.

„Vy jste manžel madam Dalbanové Gallawayové? Profesor Pierre Dalban.“

Dalo se v ní číst jako v otevřené knize. Měl jsem velkou cenu, cenu mnoha miliónů dolarů. Měl jsem hodnotu firmy Dorset, dokud jsem byl Joaniným manželem. Byla tak moudrá, že nežádala nic, co bych jí nemohl dát. Uhádla, že po ní toužím. Oba jsme hráli otevřenou hru. Pro mne to bylo druhé mládí, pro ni zájem. Topmodelka a přepychová girl vyšla hned s barvou ven: bylo by to drahé, velmi drahé. V pořádku, uzavřel jsem obchod a byl jsem připraven zaplatit velkou cenu za jejích osmnáct roků.

Načmárala na lístek svoje telefonní číslo:

„Budete-li chtít, zavolejte mi.“

Chytil jsem se jako ten mečoun v Dakaru a ona to věděla. Nemohl jsem spoléhat na její ohleduplnost. Nepustí mě jen tak lehce k vodě. Vyždímá mé do poslední kapky. Budete-li chtít. Děvka.

„Nevím, jak se jmenujete.“

„Clea. Clea Goldsteinová.“

Clea. To křestní jméno vymysleli určitě jen pro ni. A pro mne znamenalo začátek nového období. Ve dvaačtyřiceti jsem chtěl získat vážnost, a přitom si začínám s touto ženou. To mi přijde draho!

Můj přítel advokát Berger často tvrdil, že není třeba mnoho, aby se ze slušného člověka stal delikvent, ba dokonce vrah. Stačí někdy opravdu málo. A byla to pravda. Lidské chování se může nezainteresovaným lidem často zdát nenormální. Není třeba však nikoho odsuzovat, dokud neznáme impuls, který podnítil takové chování. Kolikrát jsem se posmíval chování těch zralých mužů, kteří si zničili život kvůli nějakému děvčeti. Kolikrát jsem byl jimi pobouřen. A teď jsem k nim patřil i já.

Miloval jsem Joan. Myslel jsem si, že od svatby je konec dobrodružstvím, a nyní jsem spadl do pasti. Kdo je bez viny, ať hodí kamenem.

Clea ve mně probudila úžasný pocit, vrátila mi sílu mládí. Znovu jsem cítil to teplo v podbřišku, které znamenalo touhu, ten nenasytný hlad po ženském těle, tu erotickou touhu, která mi připomínala mladické vzrušení. Vrátilo se všechno, co jsem považoval za definitivně ztracené. Náhle jsem pochopil, že při této „omlazovací kúře“ jsem připraven na všechno.

Clea. Odbyl jsem vizitu a probral si denní pracovní plán. Čekala mě. Měla na sobě tak přiléhavé džíny, že vypadaly jako punčocháče. Pod mohérovým pulovrem se jí rýsovaly nahé prsy. Vlasy měla svázané do koňského ohonu a nebyla nalíčená. Rty měla plné a trucovité. Vypadala ještě mladší než na osmnáct. Bylo to dítě, ale zároveň perverzní děvče, tak šikovné a zkušené, že mě to až vylekalo.

Malý byt přesně k jejímu obrazu: panenky, plyšové hračky, obrovská postel a zrcadla jako v bordelu Lolita. Zůstal jsem stát na prahu místnosti opřený o zárubeň zavřených dveří. Sundala si svetr a klekla si přede mne. Rozepnula mi sponu na opasku a zip na kalhotách. Byl jsem vzrušený, zadýchaný, pozoroval jsem její pružná záda, křehkou šíji, opálenou pokožku, která byla úžasně jemná.

Zrychlila pohyby, byla netrpělivá a já jsem už cítil, že se neovládnu. Chtěl jsem, aby přestala: „Počkej, Cleo! Chci.“

Ale ona dotírala dál, byla chtivá, tvrdohlavá, přitiskla se ke mně, aby mě celého pohltila, zabořila ruce do mého napnutého zadku a já jsem úplně ztratil kontrolu.

Leželi jsme na kožešinové přikrývce.

„Líbilo se ti to?“

Potlačil jsem úsměv, který by stejně nepochopila. Poškleboval jsem se tomu světu vzhůru nohama a podřadným dialogům v seriálech, které slouží k zábavě dospělých. Ale beztak přešla na jiné téma. Vzala do rukou album a listovala: Clea v plavkách, Clea v norkovém kožichu, Clea v přiléhavých saténových šatech. Několik výstřižků z novin, ve kterých se psalo o jejím prvním filmu.

Odhalila mi svůj svět, svět, do kterého jsem vstoupil trochu násilím. Spletl jsem si směr a zaujal jsem místo nějakého producenta nebo režiséra. Mou silnou stránkou byly peníze, mnoho peněz, protože jsem si vzal vlivnou Joan Gallawayovou. Krásnou, vznešenou, sebejistou.

„Pierre, kolik času mi můžeš věnovat?“

„Ještě půl hodiny.“

„Třicet minut! To je štěstí, že tě budu mít tak dlouho jenom pro sebe. Takového slavného chirurga. Musím toho využít.“

Vzala mi ruce a položila si je na prsa. Znovu jsme se milovali. Už se mi dávno nestalo, že bych se miloval dvakrát za sebou.

S Cleou jsem se cítil jako dvacetiletý.

Přišlo na mě druhé mládí.

„Pacientka s rinoplastikou je připravena na sále číslo jedna, pane,“ řekla mi ošetřovatelka.

Využil jsem chvíle mezi dvěma zákroky. Seděl jsem v pokoji chirurgů, na uších jsem měl walkmana a poslouchal jsem část Verdiho Rekviem. Dnešní den byl těžký: liftink i s víčky, prsní protézy, jedna rinoplastika, jedno břicho, zase víčka a nakonec ještě tato rinoplastika.

Nikdy bych nezvládl tak náročný program, kdybych neměl více týmů ve třech operačních sálech, týmů, které se o pacienta postaraly od skončení operace až po propuštění. Tak mi šetřily dlouhý a nezáživný čas.

Dělal jsem různé operace, abych se vyhnul rutině, kterou zná dělník u pásu. Přesto jsem si uvědomoval, že v pracovním rozvrhu dávám přednost plastické chirurgii na úkor nápravné. Ale nedokázal jsem odmítnout pacienty, kteří už dlouho čekali na operaci.

Vytáhl jsem chorobopis mladého děvčete, které bylo připraveno na sále číslo jedna. Před třemi měsíci přišlo ke mně na konzultaci i s rodiči. Podle mne to byl ideální případ nápravné rinoplastiky. (Plastická operace nosu.) Byla to mladá sekretářka ovládající dva jazyky, jediná dcera seriozních obchodníků pekařů z XX. obvodu. Měla čtyřiadvacet a byla ještě svobodná. Odmítala chodit s chlapci, protože se bála, že se jí budou posmívat kvůli nosu, řekla mi její matka.

Poslal jsem děvče na konzultaci k psychologovi Gérardu Nortierovi, se kterým jsem často spolupracoval. Potvrdil mi, že její duševní stav je dobrý a netrpí chorobným strachem z nápadnosti. Měla jen komplex ze svého profilu. Ten byl ale odůvodněný. Chirurgický zákrok by byl účinný.

Jistěže jiní žili s takovým nosem bez problémů. Moje pacientka však měla pravděpodobně smůlu a zakusila mladické zlomyslné poznámky, které se člověka, jehož osobnost se právě formuje, nemile dotýkaly. Chodila se skloněnou hlavou a snažila se své nosisko zakrýt obrovskými brýlemi a hustou ofinou.

Studoval jsem fotografie, které jsme udělali během konzultace v mé ordinaci. Ano, byl to zajímavý případ: oči, ústa, oblá tvář, všechno bylo jinak perfektní. Kromě toho velmi dlouhého a křivého nosu, který jí dodával přísný výraz a dělal ji starší.

Na dva snímky z profilu jsem černým fixem zakreslil kontury návrhu, jak její nos zmenším. Děvče bude velmi pěkné. Byl jsem vždy na rozpacích s případy, kterým jsem říkal špatné, které kromě nehezkého nosu měly i nehezké rysy a nehezkou pokožku. Pacienti doufali, že po úpravě nosu budou krásní, což samozřejmě nebyla pravda. Musel jsem jim to taktně vysvětlovat, aby se nezlobili. Nortier mi v takových případech byl neocenitelným pomocníkem a snažil se je přesvědčit, že zákrok je zbytečný. Byl jsem přesvědčen, že špatné výsledky, kromě těch řídkých zrušovaných, spočívají především v nesprávné nebo dokonce špatné operační indikaci.

Vešel jsem do operačního sálu a pověsil jsem fotografie na malý speciální podstavec, na který jsem viděl.

Děvče spalo. Intubační trubička napojená na dýchací přístroj byla přikryta modrou plachtou. Ve světle lamp jsem viděl jenom tvář. Rychle jsem se oblékl, vzal jsem injekční stříkačku, kterou mi podala Marina, a jemně jsem ji vpíchl pod kůži, přestože dívka byla v úplné anestezi.

Zvedl jsem okraj nosní dírky, abych nařízl sliznici. Všechno se dělalo zevnitř. Pacientky byly velmi překvapené, že nemají žádnou jizvu, když jsem jim odstranil sádru po zmenšení mimořádně velkého nosu.

„Jak to děláte,“ ptaly se.

Naštěstí nemohly zjistit, jak to dělám. V plastické chirurgii neexistuje nic zajímavějšího než zákrok na tváři. Je sice mnohokrát krvavý, ale dotýká se pacientovy osobnosti.

Oddělil jsem kůži, abych odkryl chrupavku. Celý vtip této chirurgie, kterou prakticky vynalezl německý lékař doktor Joseph na začátku století, spočívá v přirozené elasticitě pokožky a v jejím stažení. Na vymodelovanou kost a chrupavku se pokožka znovu nalepí a elasticita vláken zmenší přebytečný povrch. Je to jako u nafukovacího míče, který splaskne.

Pod kůži jsem zasunul endoskop, abych viděl dovnitř. Jasně bylo vidět hrbol kosti a chrupavky. Nastal nejchoulostivější okamžik. Udělat novou linii profilu.

Znovu jsem se podíval na fotografie a na úhly resekce. Přiložil jsem dláto na hrbol. Marina vzala malé kovové chromované kladívko. Bylo to jako na ortopedii u Noblecourta. Pohyby se podobaly pohybům stolaře nebo sochaře: sekáč a kladivo.

To dělal asistent. Já jsem se musel ocelovou čepelí dostat přesně k hrbolu, abych ho odřízl. Z profilu teď nos vypadal velmi placatý. Prohloubený. Bylo třeba ho ještě vymodelovat.

Marina jemnou kanylou odsávala krev, která vytékala z nosních dírek. Najednou se mi krev zdála nenormálně černá. Barva krve je pro chirurga nejlepším ukazatelem pacientova okysličení. Hned jsem na to upozornil Berthiera. Nastoupil po mém drahém Bernsteinovi, který odešel do důchodu. Jeho chladnokrevný humor mi velice chyběl. Berthier byl mladý, dynamický, byla to nevyčerpatelná studnice moudrostí, ale chyběla mu ta uštěpačnost, která jeho předchůdci dodávala půvab. Naše vztahy byly proto jen pracovní. Prakticky jsme se stýkali jen při operacích v Hortensias nebo v nemocnici.

Naverboval jsem Bertiera z nejlepšího anesteziologického oddělení v Paříži. Dělal drahoty. Nechtěl se vzdát skutečných operací, vždyť co je to plastická chirurgie? Až když jsem mu řekl o kranioplastikách, dal se přesvědčit.

Berthier si dělal starosti kvůli té tmavé krvi. Trvalo to už dvě minuty. Ale srdeční činnost byla na osciloskopu perfektní a tlak se udržoval. Najednou byla krev zase červená. Berthier byl znepokojený, protože si neuměl tento jev vysvětlit.

Pokračoval jsem v zákroku. Musel jsem naseknout kosti na špičce nosu, na úrovni čelistní kosti, a potom je k sobě přiblížit, byla to stolařina. Hřbet nosu byl ztenčený. Poslední fáze spočívala ve vymodelování nosu, aby byl přiměřený vrchní části.

Měl jsem rád tuto jemnou práci. Vyjmul jsem nosní chrupavky. Jemnými nůžkami jsem oddělil sliznici od chrupavkovitého povrchu a potom ji odřízl. Nos byl prakticky hotový. Bylo vidět novou linii profilu a nos byl podstatně menší. Zbývalo už jen dokončit detaily: tuhle ztenčit, tam poopravit, odstranit trochu tuku pod kůží.

Několik stehů a už jsem chtěl dát sádrový obvaz, který bude mít pacientka deset dní.

„Tak co, Marino?“

„Velmi dobré, pane, mohl být trochu víc prohloubený.“

Měl jsem rád poznámky své asistentky a vždy jsem ji povzbuzoval, aby se vyjádřila. Její připomínky byly často správné.

„Ne, potom by ho měla ohrnutý a byl by malý k tomuto typu tváře. Podívejte se na fotografie. Ona musí mít úplně rovný nos, jestliže nechceme narušit její osobnost.“

Přišel Berthier a přerušil nás:

„Vůbec tomu nerozumím. Nevím, co se před chvílí stalo. Byl jsem dole a ověřoval jsem si láhve ve skladu, všechno je v pořádku.“

„Je to okey. Mohu jít?“

„Ano, ostatní operovaní jsou na pokojích. U ní zůstanu já.“

Chtěl jsem již vypadnout z Hortensias, abych byl co nejdříve s Cleou. Vidět její nadurděnou papulku, vdechovat její vůni, cítit, jak se všechno ve mně bouří.

Rychle jsem se převlékl a sedl do svého nového auta. Minulý týden jsem si koupil Porsche 928 S. Bylo to naprostá hloupost, protože jsem kašlal na motorové plechovky, hlavní bylo, že mě zavezly z místa na místo. Uháněl jsem jako nějaký puberťák po avenue la Grande Armée ke koncesionářovi jen proto, že se Clea divila, že já, renomovaný chirurg, jezdím v renaultce pětce.

„Víc by se k tobě hodilo porsche.“

Byla to poznámka ve formě přání, které jsem ihned splnil.

Joan byla velmi překvapená, že jsem najednou tak zapálený pro známá auta. Trochu jsem se zamotal, když jsem jí začal vysvětlovat, že když je člověk bohatý a má jistou klientelu, musí mít i elegantní auto. Měla z toho radost a myslela si, že nás to sblíží. Joan, ještě stále jsem se na ni trochu hněval pro svůj nedávný neúspěch. Vesele jsem ji podváděl s osmnáctiletou dívkou, ale za nic na světě jsem jí nechtěl ublížit.

Dal jsem si do porsche namontovat telefon. Pomalu jsem se prodíral večerní dopravní zácpou. Odjel jsem z Hortensias už téměř před hodinou. Za pět minut budu brát po čtyřech schody vedoucí do bytu mé krásky. Už jsem si představoval její hedvábné tělo, jak ji objímám, jak… Vtom se ozval telefon: „Pane? Zde Hortensias. Dám vám sestru, která měla ranní službu.“

Co se mohlo stát? Vždyť jsem přece striktně přikázal, že mi mají do auta volat jen v krajně naléhavých případech. Začal jsem mluvit trochu odměřeným tónem: „Co se stalo?“

„Pane Dalbane, já jsem Monique Fabreová, nová ošetřovatelka. Jsem znepokojená, protože ta nová rinoplastika krvácí.“

„Hodně?“

„Ne, pane. Ale obvaz je krvavý a bojím se, aby nepolykala i krev.“

„Jaký má tlak?“

„Velmi dobrý: 120 na 80 za minutu.“

„Dobrá, buďte u ní, dokud se neprobudí. Dávejte pozor, aby se nezadusila. Požádejte sestru, aby u ní zůstala, je na to zvyklá. Bude-li třeba, zesilte drenáž adrenalinovým roztokem. Berthier je ještě tam?“

„Ano, pane. Šel na patro dělat vizitu. Vrátí se. Nepřijedete se na ni podívat?“

„Ne, ne. Nebojte se. Krvácení je dosti časté, ale není nebezpečné. Řekněte Berthierovi, aby mi zavolal, kdyby se objevil nějaký problém.“

Položil jsem. Bylo to úplně normální. Sestra se polekala, protože o plastické chirurgii nic nevěděla. Tady bylo pooperační krvácení úplně normální.

Když jsem zazvonil u Cleyných dveří, pocítil jsem náhlou úzkost. Co když není doma? Co když mě nečeká? Bylo to až neuvěřitelné, jak mě tato možnost rozrušila. Musel jsem čekat několik dní, abych se mohl uvolnit z práce a najít si nějakou vhodnou záminku pro Joan.

Moje obavy byly zbytečné. Otevřela mi dveře. Měla na sobě pánské tílko, které jí sahalo až po zadek. Byla nádherná a necudná.

Clea. Měla jsi tolik let, co moje dcera, a já jsem chtěl s tebou splynout, nadýchat se tvého mládí. Tvůj nos jako model, který jsem se snažil vymodelovat při svých nejúspěšnějších operacích. Prsa měla dokonalý tvar. Já, který jsem se ve svém povolání stýkal s umělou krásou a prefabrikovaným mládím, jsem se s rozkoší vrhl na tvoje tělo s hladkou, napjatou a nedotknutou pokožkou.

Byla tu, opřená o dveře, sebejistá, trochu rozhněvaná, že jsem se zpozdil, ale hrdá, že má moc nad takovým známým a bohatým mužem, jakým jsem byl já.

Clea toužící po penězích, po slávě, moci a rozkoši. Měli jsme pro sebe jen hodinku, potom jsem se musel vrátit do Neuilly.

Joan mě čekala v salónu. Byla nervózní. „Pierre, máš ihned volat kliniku, chce s tebou mluvit Berthier. Hledá tě už víc než hodinu.“

„To je smůla. Byl jsem se podívat na nějaký oblek na Elysejských polích a koupil jsem ti toto, miláčku.“

Nikdy se mě neptala na můj pracovní čas a já jsem jí nikdy nic nevysvětloval. Dával jsem si velký pozor, aby neměla ani stín podezření. Daroval jsem jí krásný lazuritový náhrdelník, který jsme před několika dny viděli spolu.

„Och, Pierre, je překrásný. A já jsem si myslela, že se dvoříš sekretářce.“

Samozřejmě, že šlo o žert, ale považoval jsem to za výstrahu. Když jsem odešel z náručí jiné ženy, měl jsem dojem, že moji nevěru každý vidí. A Joan byla při tom, když jsem se s Cleo seznámil.

Zavolal jsem Berthierovi ze své pracovny. Nikdy jsme si nezačali tykat. Možná to byla záležitost věku nebo titulu. Měl vystrašený hlas.

„Pane, bojím se, že s poslední rinoplastikou budou velké problémy.“

„Ona ještě krvácí? Vždyť mi kvůli tomu hned volali.“

„Ne, o to nejde. Ona se neprobudila. Musel jsem ji zase napojit na respirátor. Rodiče se začínají znepokojovat, a ještě není na pokoji.“

Velké problémy, jak řekl Berthier. Byl jsem zničený:

„Jsem tam za chvíli. Vysvětlíte mi to.“

Klinika Hortensias byla blízko, jestliže se nejelo oklikami jako Joan. Rychle jsem tam přijel a Berthiera jsem našel u postele mladé pacientky, která byla na resuscitačně anesteziologickém pokoji operačního oddělení.

Na první pohled vypadala, jako by spala. Vždyť jsme přece dělali totální anestezi. Srdeční činnost byla dobrá.

„Když jsem skončil vizitu,“ informoval mě Berthier, „ještě stále se neprobudila, i když by už měla. Začala dokonce těžce dýchat. Odsál jsem hlen. Protože nezačala polykat, nemohl jsem ji nechat bez respirátoru, bylo by to nebezpečné, kdyby krvácení pokračovalo. Tak jsem tedy…“

„Můžete to vysvětlit?“

„Ne. Vypadá to, jako by se do mozku nedostávalo dostatek kyslíku.“

Černá krev v průběhu operace. To souhlasilo. A během té doby se mohl mozek poškodit. To je v háji!

„Můj Bože, jak jen se to mohlo stát?“

Berthier jen bezmocně pokrčil rameny:

„Ověřil jsem všechno: bomby jsou dobře připojené, kyslík je pod tlakem. A přece.“

„Rychlý převoz k Tavernierovi do Salpé. Je to hluboké koma. Musíme jen čekat a doufat, že se z toho dostane.“

Berthier skočil k telefonu. Já jsem musel oznámit rodičům, že jejich jediná dcera je jako mrtvá a vlastně by bylo lepší, kdyby opravdu mrtvá byla.

Zemřela pro krásu, takové titulky se objeví v tisku, který dychtí po dramatech.

Najednou se mi všechno zřítilo. Rodinné a pracovní problémy ještě zvětšovaly můj pesimismus, který jsem měl v povaze. Všechno se udalo během několika týdnů.

Anne, moje malá holčička, se vdala a ani mi nic neřekla. Odjela daleko z Paříže i se svým vojákem. Philippe, který byl rozvážný, byl pod neustálým tlakem své sestry a matky, ale i tak mě nesmírně miloval. Všude jsem cítil nenávist a měl pocit křivdy. Proč se lidé nemohou rozejít tak, aby si neubližovali? Pro mne konec společného života neznamenal konec lásky. Ale stále více jsem byl přesvědčený, že takový jsem jen já.

Clea mě pronásledovala. Byl to drahý a lehkovážný rozmar. Kdyby si našla mladšího muže, než jsem byl já, plaveckého instruktora s mužnou hrudí, nebo ještě štědřejšího šedesátníka, okamžitě by mě opustila. A teď ta dívka, která se po plastice neprobrala a leží v posteli s mísou pod sebou. Vzdaluje se každou minutou životu, kterého si ani pořádně neužila, a jediným východiskem pro ni je smrt.

Nezapomínal jsem ani na Joan. I když vášeň, kterou jsem k ní cítil první měsíce, už pohasla. Vinno bylo moje cizoložství a to, že jsem nebyl jmenován, zůstala něžnost. Měl jsem dost velké srdce, abych miloval dvě a děti, které mi porodily. A ještě jsem i toužil po třetí. Clea byla na sex, na Claire mi zůstávala vzpomínka a k Joan jsem cítil oddanost. Anne, Philippe a Roy. Roy, můj malý dvouletý princ, který žvatlal jednou anglicky, jednou francouzsky, protože se narodil ve francouzskoamerickém manželství. Každé z těch tří křestních jmen znamenalo jistý úsek v mém životě. Každé z těchto dětí jsem míval na klíně a každé jsem miloval. Byl jsem duševně rozháraný.

Cítil jsem se vykolejený. Poprvé ve svém životě jsem se dostal na křižovatku a nevěděl jsem, kterou cestou se mám vydat. Souhlasil jsem s Joaniným návrhem: týden dovolené na Bahamách. Aspoň budeme mít čas přemýšlet o našem manželství.

Byl to ráj pro miliardáře, který se nacházel několik kilometrů od Nassau. Bydleli jsme na pobřeží v jedné vile v soukromé čtvrti, která byla přísně střežena. Vila byla postavená v koloniálním stylu a nevěděl jsem, zda patří Joan, Barnesovým, nebo to je majetek firmy Dorset. Studené pokoje s dřevěným nábytkem kontrastovaly s dusným a vlhkým mořským vzduchem. Byly tam ventilátory a velkými lopatkami a diskrétní služebnictvo. Nebyl jsem tímto prostředím překvapený. Věděl jsem, že Joan umí vždy přesně a v pravé chvíli vybrat nejvhodnější místo. Potřeboval jsem takovou neskutečnou atmosféru a povrchní štěstí, které jsme tu našli.

Osm dní je krátký čas, ale osm dní bez Cley, bez operací? Ne, nechtěl jsem na to myslet.

V tropech si člověk lehce zvykne na lenošení. Klidná krajina jako by ovlivňovala povahu. Vrcholky kokosových palem se lehce kývaly ve větru, zlatý písek na pláži se sypal mezi prsty. S požitkem jsem začal vychutnávat toto vegetování a přestal jsem myslet na každodenní starosti. Všechno bylo klidné a nevěřil jsem správci domu, že prudké nárazy větru někdy přinesou déšť z Floridy. Ne, tyto ostrovy byly věčným rájem a klidné dny mě vyhovovaly.

Vstávali jsme pozdě, abychom co nejdéle vychutnávali rozkoše v posteli, která byla určena na milování. Nechtěl jsem myslet na zlomyslné poznámky profesora Grose, který mi řekl, že všechny tyto materiální výhody budou příčinou mé záhuby. Ne, teď na to nebudu myslet. Stačí, když o tom budu přemýšlet v Paříži.

Přešly dva tři dny v tomto vysněném světě a pomalu jsem zapomínal na svoje starosti a na nepříjemný pocit, že jsem se ocitl na křižovatce cest, které vůbec neznám. Sedli jsme ke stolu na terase, kde se podávala večeře. Joan zašeptala:

„Pierre, já vím o Clee. Clee Goldsteinové.“

Vůbec nezvýšila hlas. Řekla to úplně tiše. Číšník dál servíroval rybu. Chtěl jsem na tu výčitku zapomenout a tvářil jsem se, že jsem ji neslyšel, že její slova zanikla v mořském příboji. Chtěl jsem. Ale postavil jsem se na zadní jako rozzuřený kohout, který je připravený zaútočit. Na ženu, která chtěla jen moje dobro.

„Jak ses to dověděla?“

„Dobře víš, že můj otec tě po aféře v Dakaru dal sledovat. Neřekla jsem ti zbytečně, abys byl jako ze skla, bez poskvrnky. Dnes odpoledne mi volali z Houstonu, když jsi dřímal na pláži.“

„A dál? Co chceš dělat? Chceš mi zabránit, abych ji viděl? Nemůžeš nic, ona…“

Já idiot jsem se dal unést. Jako nějaký samec, proutník. Ať se nedotýkají mého sexu. Byl můj a budu ho užívat, jak chci já. Jsem svobodný, svobodný. Bylo to idiotské, že jsem obhajoval něco, co bylo neobhajitelné. Měl jsem osmnáctiletou milenku, stála mě plno peněz, miloval jsem její tělo. Ano, ano, ano. Viníkem a obyčejným blbcem jsem byl já.

„Pierre, prosím tě. Nic od tebe nechci, nic nechci vědět. Miluji tě, Pierre.“

Pocítil jsem velký zmatek. Číšník pokračoval v práci. Odnesl ze stolu plné talíře a přinesl další jídla, kterých jsme se ani nedotkli. Zmatek, kolem mě je vždycky a všude jen zmatek. Jako bych ho svou přítomností přivolával.

Znovu jsem se posadil. Připadal jsem si směšný, jak stojím a gestikuluji. Ve slabém světle zapadajícího slunce se po Joanině tváři koulela slza. Byla to slza bolesti, lásky a lítosti.

Tu noc jsme se nemilovali a každý jsme spali na své straně postele. Chtěl jsem ji vzít do náručí, dotýkat se jí, vyprávět si s ní, uklidnit ji, ale neodvážil jsem se. Velice jsem se bál, že mě odmítne. Ona se také ke mně neodvážila přitulit, když jsem před tím na ni křičel. Joan. Ach, Bože, jaký jsem to byl idiot.

Nebe mělo stejně sytě modrou barvu jako předcházející dny. V Joaniných očích bylo možná trochu šedivé. Tvářili jsme se, jako by se nic nestalo.

Kuchařka Amanda servírovala ranní čaj. Slunce už svítilo na pláž a palmy poskytovaly stín. Navrhl jsem:

„Co kdybychom si vyjeli s Tornádem na moře?“

„Dobrý nápad.“

Joan se usmála. Ne, nic se mezi námi nestalo.

„Myslím, že byste neměli jezdit,“ řekla Amanda. „Cítím, že…“ Naznačila rukou vířivý pohyb. Nebe ale bylo tak modré a čisté, kromě několika nesouvislých mraků na horizontu, že mě její poznámka netrápila.

„Ale ne, vždyť je nádherně.“

Katamaran se plavil po větru. Lehce se dotýkal vodní hladiny a tiše si vrzal. Plavba mi dělala radost. Měl jsem požitek z kormidlování tak lehce ovladatelné lodi, jakou bylo Tornádo. Vděčil jsem za to Joan. Dokázala překonat můj instinktivní strach a naučila mě nezbytným základům. Potom už to šlo.

Slunce peklo, moře bylo průsvitně modré a Joan byla překrásně opálená. Měla na sobě jen malé černé slipy a ležela přede mnou na plachtě, která byla natažena mezi dvěma plováky lodě. Štěstí se někdy podobá těm pohlednicím, které kupujeme a usmíváme se přitom nad jejich prostoduchostí. Posmíval jsem se takovým kýčům, dokud jsem se nepřesvědčil, že to může být skutečnost.

Joan tedy ví o Clee. Tím hůř. Vlastně tím líp. Nesnášel jsem tuto dvojakost. Pochopí, nebo už pochopila, že je to jen chvilkové.

Plavili jsme se už dobré dvě hodiny. Vítr se pomalu utišil. Změnil se na lehký vánek, který sotva nadouval plachtu. Země byla daleko. Viděli jsme jen tmavý pás kokosové plantáže, která lemovala pláž na horizontu. Řídil jsem loď. Joan se opřela o lokty a beze slova se na mě dívala. Bylo nám dobře, vždyť po bouřce bývá krásně.

„Amanda měla pravdu,“ řekla najednou Joan. „Počasí se kazí.“

Nad ostrovem za námi bylo nebe kovově šedé.

„Vraťme se.“

Tornádo bylo lehce ovladatelné, a tak jsem bez námahy mohl změnit kurs. Vítr byl vteřinu od vteřiny silnější a vál nám do tváře. Museli jsme napnout plachtu, abychom se dostali na pláž.

Joan se posadila na lano. Pravý plovák lodě poskakoval téměř metr nad vlnami. Loď se stále nesnadněji ovládala a nadskakovala na vlnách. Naše zdravotní projížďka se změnila na sportovní.

„Nemůžu!“ křičela Joan.

Visela na trapézovém laně. Tělo měla vodorovně s hladinou. V této poloze nemohla kontrolovat stoupání plováku. Rozhodl jsem se, že ji vyměním. Mých osmdesát kilogramů váží víc a Joan kormidlovala stejně dobře jako já.

„V pořádku, vyměníme se.“

Joan uvolnila karabinu lana. Byla celá mokrá a třásla se. Slunce se schovalo a začalo být poměrně chladno. Usmála se na mě. Líbil se jí boj se živlem. V očích neměla strach, jen záblesk energie, ba téměř zadostiučinění.

Nárazem silného větru se přes nás převalila vlna, která narazila na přední část Tornáda. Nevím, co se stalo. Následovalo to rychle za sebou, ale navždy se mi to vrylo do paměti. Joan stála pár centimetrů ode mne v labilní poloze. Najednou zalila palubu vlna a já jsem uslyšel zdušené výkřiky své ženy, která spadla do vody.

Zoufale jsem na ni volal, i když jsem věděl, že moje směšné výkřiky je slyšet jen na příď lodě. Joaniny plavé vlasy se každou chvíli zjevovaly a mizely ve vlnách a vzdalovaly se od Tornáda, které se už nedalo ovládat.

Panebože, to není možné. Ona, která plavala jako ryba, nemůže. Vypadala jako korková zátka, její tělo vůbec nekladlo odpor. Musím za ní skočit. Hned, jinak ji nedohoním. Země byla daleko. Co na tom, musím tam s ní doplavat. Plachta na lodi žalostně pleskala ve větru.

Na palubě nebyla ani záchranná vesta. Myslel jsem jen na to, jak se přiblížit k Joan. Skočil jsem do oceánu, který byl nyní modrozelený a tmavý.

Plaval jsem prsa nebo kraul. Přes moje zoufalé úsilí jsem měl dojem, že vzdálenost mezi ní a mnou se nezmenšuje. Konečně jsem se jí dotkl a chytil ji za vlasy. Byla v bezvědomí.

Bílá lodní plachta byla nyní od nás několik stovek metrů vzdálená a pohrával si s ní vítr. Bylo zbytečné znovu se k ní dostávat. Ne musím šetřit síly, abych doplaval ke břehu.

Přitlačil jsem Joan k sobě a snažil jsem se držet její hlavu nad vodou navzdory vlnám, které nás každou chvíli zalévaly. Nehýbala se, byla určitě v šoku: „Joan, odpověz.“

Bylo to velmi hloupé. Všechno šlo dobře, jen lehký zadní vánek, to čisté nebe a…

Ne, musím šetřit síly. Musím vydržet do konce. Až po tu pláž, která je velice, velice daleko. Tam se už nebe vyjasňovalo. Otočil jsem hlavu a nechal se nést na hřebeni vlny.

Dlouho jsem ležel na zádech. Byl to nevyhnutelný oddech po intenzivní námaze. Cítil jsem, že začínám mít svalové křeče v rukou i v nohou. Vždyť jednou rukou jsem musel plavat a druhou jsem držel Joan. Zdálo se, že se vítr pomalu utišuje a vlny se zmenšují.

Vydržet, ještě vydržet. Konečně by měla přijít pomoc. Joan byla stále těžší. Její tělo ustavičně klouzalo dolů a jen s námahou jsem je nadzvedával. Vydržet. Už by zde měla být pomoc. Za chvíli bude pozdě. Buď ona, nebo já. Ta slova mi drásala mysl. Polohlasitě jsem si je opakoval. Stiskl jsem zuby, abych je nemohl vyslovit. Abych nevyslovil tu osudovou pravdu, kterou jsem chtěl uchovat pro sebe. Ale už jsem ji vyslovil. Uvědomoval jsem si celou tragédii a byl jsem si jistý: buď ona, nebo já. Jestliže se nerozhodnu a nepustím Joan, za chvíli se potopíme oba.

Ona, nebo já. Povolil jsem sevření levé paže.

Vůně éteru, stěny natřené nabilo. Nemocnice. Kolem mne několik bílých plášťů a dvě vysoké postavy ve tmavých oblecích. Jen s nesmírnou námahou se mi podařilo otevřít oči. V tom okamžiku se mi vrátilo vědomí. Joan, kde je Joan? Snažil jsem se vyslovit její jméno.

„Joan.“

„Zabil jste ji, Pierre! Zabil!“

Byl to hlas Franka Barnese. Ale to není pravda. On lže. Joan není…

„Zabil jste ji, protože vás chtěla opustit, Pierre. Hádali jste se, služebnictvo o tom mluvilo.“

Někdo zasáhl. Jistě někdo z lékařů a Texasan musel odejít. V místnosti nastalo ticho.

Joan je mrtvá.

Pitva, vyšetřování, nedbalost. Tato tři strašná slova odzvonila mému druhému příběhu lásky. A při tom jsem nechtěl, aby skončily dramaticky. Nechtěl jsem ani rozvod s Claire, ani Joaninu smrt.

V nejhlubším nitru jsem cítil zlost, zlost na sebe. Měl jsem pocit naprostého chaosu jako v Nassau při posledním rozhovoru s Joan. Ustavičně jsem na to myslel a dělal jsem si výčitky.

V nemocnici v Nassau jsem strávil týden. Byl jsem u konce svých sil. Sledoval jsem peripetie vyšetřování díky milému policejnímu inspektorovi. Tornádo našli na pláži dva dny po větrné bouři. Našlo se i Joanino tělo, protože nárazy větru byly silné, ale krátké. V této oblasti se to občas stávalo. A přišlo to nečekaně.

Barnesovi žádali pitvu. Ta zjistila vážné zlomeniny horních obratlů. Několik hodin jsem v náručí držel jen mrtvé ženské tělo.

Mohl jsem se vrátit do Paříže. Byl jsem osvobozen od těžkých obvinění, která vyslovil Frank Barnes. Ne, nezabil jsem Joan. Byla to jen nedbalost, které jsme se dopustili oba. Po této stránce Barnesovi prohráli. Ale pomluvy o mně šířili dál, toho se už nezbavím.

I když museli souhlasit se závěry vyšetřování z Nassau, podařilo se jim zařídit, že Roye přiřkli jim: vdovec s pochybnými mravy, Clea. Clea a zaneprázdněný lékař by si jistě nenašel čas na výchovu svého dítěte.

Moje slova byla chladná. Psal jsem o svém životě, jako by šlo o úřední zprávu, ve které se uvádí bod za bodem. Joanina smrt, syn, kterého mi odebrali, všechno mě zasáhlo jako prudká bolest, a já jsem nebyl schopen vložit do svých slov žádný cit. Nebo to byl instinktivní reflex člověka, který chce přežít, a to mu nedovoluje, aby se vyjádřil? Byla to směšná autocenzura muže, který všechno ztratil a ještě se zoufale drží důstojné formy.

A co když byl stud jen následkem zbabělého činu?

Měl jsem zemřít s Joan. Bylo to surové přiznání. Měl jsem s ní zemřít, protože jsem nebyl přesvědčený, že najdu odvahu žít dál.

Pracovat. Musím ještě víc pracovat. Až do úmoru a nepřemýšlet. Začínal jsem mít pocit viny, představa boží spravedlnosti otřásla mým ateismem. Ne, mohl jsem si stěžovat jen na osud. Nebylo to však totéž, jen vyjádřeno jinými slovy? Život přináší dobré i zlé, takový je jeho zákon.

Jedni mě nenáviděli, druhým jsem byl lhostejný. Já jsem pracoval do úmoru. Nedopřál jsem si ani chvíli volného času, jen abych zapomněl. Ne abych zapomněl doopravdy, ale aby se mi nevracely ty hrozné vzpomínky. Chtěl jsem utišit svoji bolest. Od Joaniny smrti uplynulo šest měsíců. A kolik jich ještě uplyne, než o tom přestanu přemýšlet?

Nemohl jsem spát. Ve velkém, prázdném bytě se ozývaly jenom moje kroky. Když jsem se vrátil z Nassau, nebyl jsem schopen jít do našeho domu a byt na avenue Montaigne byl už od začátku k dispozici klinice Hortensias. Dva tři týdny jsem bydlel u André Levyho na Montmartru, a potom jsem si zařídil domov ve velkém bytě s tisíci osmi sty padesáti čtverečními metry na avenue de Breteuil.

Zlatá barva a tapety na stěnách, tmavé pokoje s vnitřními dřevěnými okenicemi zdobenými ornamenty a dubové parkety dodávaly bytu staromódní ráz, což vyhovovalo mému duševnímu rozpoložení. Zařídil jsem se v jednom pokoji, protože momentálně jsem nemínil volat tapetáře, aby oživili tento spící zámek.

Rozsvítil jsem žárovku, která visela na šňůře. Bylo to jediné světlo v mramorové koupelně, která měla armatury z pozlacené mědi. Ze zrcadla se na mě díval unavený muž. Vypadal staře. Nemohl jsem uvěřit, že ta hubená a propadlá tvář je moje. Ústa se dvěma vráskami, které dodávaly obličeji výraz roztrpčení, šedivějící skráně a jemné vrásky kolem očí. Tragická maska.

Oblékl jsem si župan a šel jsem k malému stolku do předsíně, na který jsem ukládal poštu. Domovnice mi ji každý den vsunula pod dveře a já jsem ji nikdy neotevřel. Bylo tam několik faktur, prospektů a obálka z Justičního paláce. Otevřel jsem ji: předvolával mě soudce Marceau, ale neuvedl přesný důvod. Určitě se pustili do akce Barnesovi advokáti. Můj právník Berger něco tušil a upozornil mě.

„Barnesovi prohráli, co se týká Joaniny smrti, ale nic ti nedarují, pokud jde o finance. Třeba dodat, že tvůj švagr tě odjakživa nenáviděl. Předvolali tě, aby z tebe vymámili dědictví. Ale musíš bojovat, musí ti zůstat 52 akcií z Dorset.“

Bojovat. Vůbec jsem neměl chuť bojovat. O to víc, že jsem peníze nepotřeboval. Moje klientela z plastické chirurgie, která mě sice stála mnoho, ze mne udělala jednoho z nejlepších daňových poplatníků v zemi v mém povolání.

Nikdy jsem netoužil po penězích z Dorset, i když jsem věděl, že Joan napsala poslední vůli v můj prospěch. I když jednou z podmínek bylo úplné rozdělení majetku. Neměl jsem chuť soudit se po tom, co se udalo v Nassau. Ten majetek mi legálně patřil a nyní bych o něj měl bojovat. Ne, já jsem ho nepotřeboval. Udělám to kvůli Royovi, Joaninu synu, který je stejný jako její Jerry. Nechtěl jsem, aby ho nevlastní bratr připravil o majetek.

S advokátem Bergerem jsme dohodli, že majetek postoupíme Royovi Dalbanovi Gallawayovi, jakmile dosáhne plnoletosti. Aspoň se vyhneme pomluvám. Do té doby budu správcem a uživatelem těch miliard já. Předvolání, které jsem držel v rukou, bude jistě odpovědí amerických právníků.

„Bez váhání podají žalobu a zaútočí,“ upozornil mě Berger. Byl skutečně předvídavý.

Podíval jsem se na datum. Dnes ráno jsem se měl dostavit do Justičního paláce. Razítko uvádělo datum staré osm dnů. Ta obálka se zde povalovala už týden.

Podíval jsem se do diáře a zatelefonoval na kliniku. Rychle jsem se oblékl a vešel jsem do pokoje. Clea spala schoulená do klubíčka na matraci rovnou na zemi a jednu nohu měla položenou na zmuchlaném prostěradle. Určitě bude spát až do oběda a potom bude běhat po městě, nepokojný motýl.

Na nočním stolku jsem jí nechal vzkaz, že ji zvu na oběd. Doufal jsem, že si ho aspoň přečte.

Policista mi vyplnil lístek a po chvíle mě zavolal. Šel jsem s ním až na konec dlouhé chodby k zamřížovaným dveřím.

„Dveře 341,“ řekl a zasalutoval.

Zaklepal jsem a vešel dovnitř. Soudkyně Marceauová byla mladá žena. Mohla být krásná, ale snažila se vypadat přísně. Vlasy měla sčesané dozadu a stažené do drdolu, nosila velké brýle, nebyla nalíčená a tvářila se velmi komisně.

„Doktor Dalban?“

Nevlídně se na mě podívala. Jistě byla zvědavá na mondénního chirurga, o kterém se v poslední době hodně psalo v drobných zprávách v novinách. Nelíbil jsem se jí. Byl jsem příliš elegantní, bohatý, a přestože jsem už nebyl nejmladší, byl jsem přitažlivý. V jejích očích jsem viděl tutéž výčitku jako u profesora Grose.

„Ano, paní soudkyně.“

„Stačí paní, doktore.“

Myslel jsem si, že znovu prožívám scénu s Noblecourtem na bulváru Saint Germain: „Stačí pane, příteli.“

„To je moje zapisovatelka. Připomínám vám, že vše, co od této chvíle povíte, může být použito proti vám. Kromě toho máte právo na advokáta.“

Odrecitovala svoji řeč náležitou formou. Stále jsem nevěděl, proč tu jsem. Nakonec jsme se dostali i k tomuto bodu.

„Doktore Dalbane, asi víte, proč jsem vás předvolala, ne?“

„Ano. Ve věci Barnes Gallawayová.“

Soudkyně Marceauová vypadala překvapeně. Poprvé se za brýlemi zatvářila jako člověk.

„Ale ne, doktore. Myslela jsem si… Jde o úmrtí slečny Sophie Couturierové.“

Sophie Couturierová. Rinoplastika, kterou jsem dělal vloni. Pacientka měla čtyřiadvacet a zemřela. Ve víru posledních měsíců jsem téměř na to ubohé děvče zapomněl. Když jsem ji viděl naposledy, ještě žila, dá-li se nazvat životem skutečnost, že bije srdce, ale centra vědomí v mozku jsou narušená. Elektroencefalograf ukazoval rovnou čáru.

Asi tři měsíce po operaci jsem jel do Salpetriére. Sundal jsem sádru a vrcholem strašné ironie bylo, že tento perfektně vydařený nos se na tom vegetujícím těle zahojil. Zemřela „krásná“ za několik dní následkem opakované plicní infekce.

V následujících týdnech jsme byli s Berthierem, mým anesteziologem, předvolaní před experty pojišťovny. Vyloučili jakoukoliv profesionální chybu a neznalost, která by způsobila smrt. Myslel jsem, že záležitost je skončena. A teď přicházela znovu na přetřes, v této malé tmavé kanceláři s nízkým stropem, s regály a zaprášenými registraturami.

„Doktore Dalbane, její rodiče se odvolali proti rozhodnutí expertů a podávají žalobu státnímu prokurátorovi. Pověřila jsem ho, aby se seznámil se spisem. Některá svědectví, která jsem získala, mě přivedla k závěru, že jsem vaše obvinění označila za neúmyslné zabití.“

Z celého toho právnického žargonu jsem si zapamatoval jen jedno: obvinění. Strašné slovo. Vina. Jsem vinný. Najednou jsem nebyl člověk jako ostatní. Ocitl jsem se ve světě mimo zákon. Jako muž, kterého jsem potkal na chodbě se želízky na rukou v doprovodu dvou policistů.

Soudkyně Marceauová si všimla mé reakce. Sundala si brýle. Už neměla tak přísný pohled.

„Doktore, nemusíte souhlasit s obviněním. Ale považovala jsem to za nevyhnutelné, aby bylo v celé záležitosti jasno. Musíte pochopit Couturiery. Chtějí vysvětlení, chtějí znát pravdu.

Chtějí vědět, proč zemřela jejich dcera. Protože obvinili vás i doktora Berthiera, postupuji spis vašim advokátům. Informujte se u nich.“

Když mluvila, hrála si s brýlemi. Překládala je z ruky do ruky, nebo jimi kroužila po stole kolem mého spisu. Udělala diplomatickou odmlku. Během ní jsem se snažil uspořádat myšlenky. Pak pokračovala: „Dnes se spolu podíváme jen na vaše výpovědi před experty a podepíšete soudní doručení o obvinění. Žádám vás, abyste v následujících týdnech byl soudu k dispozici i se svým právníkem. Protože jste velmi zaneprázdněný člověk, řeknete mi dny a hodiny, které vám vyhovují, abych vás nerušila v práci. Předvoláme vás písemně jako dnes…“

Všechno bylo tak jednoduché, když hovořila. Obvinění, opakovaná předvolání. Ničemu nepřikládala důležitost. Pro ni to byla rutina, pro mne ale ne.

Když jsem za půl hodiny vycházel z její pracovny, potkal jsem Berthiera, jak netrpělivě přechází po chodbě.

„To je kvůli malé Couturierové. Rodiče podali žalobu. Jsme oba obviněni. Podle všeho odpůrce nesouhlasil se závěry expertů.“

Berthier zbledl. Byl bledý jako já před chvílí. „To je strašné.“

„Budeme se bránit, Berthiere. V naší zemi se nevinní neodsuzují a nám nemohou nic vytknout.“

„Samozřejmě, samozřejmě. Vám možná ne. Jde ale o chybu při anestezi a pokud nedokážu opak, já jsem anesteziolog. Tedy.“

Poklepal jsem mu po ramenou. Chtěl jsem ho povzbudit: „To jsou jen tlachy, Berthiere. Buď dokážeme svoji nevinu, nebo nás odsoudí oba. Zavolejte mi dnes večer, dohodneme setkání s mým advokátem, panem Bergerem. Všechno bude v pořádku.“

Na zrcadle v koupelně bylo rtěnkou napsáno pár slov:

Jdu fotit. Dnes večer se nevrátím. Clea.

Byl to sled zákonitostí, osudu. A nebyl důvod, aby se to skončilo. Obklopovala mě nenávist, smrt, zloba. A nyní i ten pustý byt.

Automaticky jsem zvedl telefon a zavolal jí do garsoniéry na avenue Paul Doumer, kterou si nechala. Nechal jsem telefon vyzvánět a už jsem jej chtěl položit, když se ozvala ospalým hlasem.

„Clea? Pierre. Proč jsi odešla? A fotky?“

„Ach to jsi ty? Byla jsem unavená, chtěla jsem se vyspat. Ten velký byt mi jde na nervy, je v něm chladno. A fotky? Jedu tam za hodinu.“

Ticho. Hledala slova nebo čekala, zda budu protestovat? Raději jsem neříkal nic. K čemu. Slyšel jsem ve sluchátku, jak si vzdychla, a potom se nadechla:

„Poslyš, Pierre, jestli chceš, abych s tebou zůstala, nechej mě na pokoji. Dělej, co chceš. Jsi velmi milý, ale já, já jsem mladá.“

Tři tečky. Udělala krátkou pauzu, aby co nejvíce zdůraznila poslední větu. Co jsem čekal? Nabídla mi obchod hned při našem prvním setkání a já jsem přijal podmínky.

„Jsi naštvaný? Musíš mě pochopit. V posteli jsi úžasný, miluješ se lépe než kdokoliv jiný, ale to v tom není. Já chci žít, tancovat, chodit ven, bavit se. A ne zůstat zavřená na nevím kolika stech čtverečních metrech bez nábytku. Dnes večer jdu do Elysée Matignon. Jestli chceš, přijeď, okey. Když ne, tak ti zítra zavolám.“

„Cleo.“

Chtělo se mi křičet, řvát, ale neudělal jsem nic. Položila.

V ústech jsem měl příchuť trpkosti, srdce mi prudce bilo a v žaludku jsem cítil slabost. Byl jsem blázen, pokazil jsem si i zbytek života s děvčetem, se kterým jsem si nevěděl rady. Byla to kurva. Kurva! Mohl jsem najít stovky podobných a stejně krásných, pořád jsem se ještě ženám líbil. Do prdele! Ještě se kvůli tomu rozbrečím.

Zazvonil telefon. Že by to byla ona? Ne, byl to hlas Mariny, mé kolegyně z Hortensias.

„Pane, volám kvůli zítřejšímu programu. Madam Bastienová, které jste měl dělat prs, nepřijde. Souhlasíte, abyste místo ní dělal rinoplastiku? Slečna Jacquetová čeká už dva měsíce. Mohla by se uvolnit a přišla by dnes večer.“

Musel jsem se sebrat. Práce. Jedině práce mě postaví na nohy. Rinoplastiky, prsní protézy. Musím operovat, operovat mladé ženy, které chtějí být krásné.

Jinak bych se nikdy nedověděl, proč zemřela Sophie Couturierová.

Na kartě, kterou mi Marcelle dala na stůl, nebylo žádné jméno, ba ani obyčejná poznámka o důvodu konzultace. Byl jsem překvapený, protože moje oddaná spolupracovnice byla vždy velmi přesná, zejména pokud šlo o nové pacienty.

Nechtěla mi do telefonu vysvětlovat, ač jsem ji požádal.

„Ano, pane, ale raději bych s vámi mluvila ve vaší pracovně.“

Dělala s tím tajnosti. Vůbec jsem nevěděl, o co jde, a neměl jsem náladu na podobné dětinskosti. Musel jsem pracovat, abych zapomněl, a neměl jsem chuť hrát si s hádankami. Marcelle zaklepala a vešla do dveří.

„O co jde?“ zeptal jsem se netrpělivě.

„Jde o mladé děvče, pane. Nechtěli mi povědět její jméno. Přišla s jedním mužem. On vám to vysvětlí.“

„Co je to za směšnou historku? Marcelle, dobře víte, že nepřijímám neznámé pacienty. O co vlastně jde?“

Začala nesouvisle mluvit: „Asi před třemi týdny volali z ciziny, z jednoho arabského emirátu. Chtěla se s vámi setkat nějaká důležitá osoba a že za týden potvrdí příjezd. Myslela jsem si, že je to vtip, a brala jsem to s rezervou. Seznam čekatelů to přece nemůže ohrozit. A minulý týden sem rovnou přišli. Ten muž je zde.“

Ukázala na čekárnu a ztišila hlas. Téměř šeptala.

„Ubytovali se v Ritzu, ověřila jsem si to. Trval na tom, abyste ho přijal s tím mladým děvčetem. Její jméno neznám. Prý vás musí neodkladně vidět. Otevřel při těch slovech malý kufřík naplněný dolary. Vzal svazek bankovek a ani je nepřepočítal. To je záruka, že jsme solventní, řekl, a to je záloha na profesorův honorář. Samozřejmě jsem peníze odmítla, ale.“

„Měla jste mi o tom povědět, Marcelle.“

„Máte tolik starostí, pane, nechtěla jsem vás…“

Moje asistentka byla nesmírně pečlivá a oddaná. Řeči, které se kolem mě šířily po Joanině smrti, ji nezajímaly, měl jsem v ní oporu a nezazlívala mi ani chvíle, kdy jsem se k ní choval příkře.

„Děkuji, Marcelle, přijmu je.“

Muž byl vysoký a těžkopádný. Tučnou tvář s dvojitou bradou mu zakrývala krátká bradka, která byla stejně černá jako jeho pronikavé oči. Mluvil perfektně francouzsky. Bylo vidět, že jeho vzdělání je na úrovni. Na sobě měl tmavý oblek a klubovou vázanku s barvami jedné anglické střední školy, do které určitě chodil. Byl prototypem vládců pouště, kteří se přizpůsobili Západu.

Dívka měla snědou pleť. Byla to typická Arabka. Krásou nevynikala. Byla malá a už se začínaly rýsovat zakulacené tvary jejího těla. Měla sklopené oči a zarputile mlčela.

„Profesore, já vím, že jste vázán lékařským tajemstvím a že všechno, co se dovíte, zůstane mezi námi.“

Kývl jsem hlavou, abych mu dodal odvahy. Začal znovu.

„Tato mladá dívka je dcerou vysoce postavené osoby a já, já jsem jeho poradce, důvěrníkem. Zkrátka, mám plnou moc jednat ve věci, kvůli které jsme přišli.“

Bylo vidět, že se chce ubezpečit o mé diskrétnosti a o mém zájmu o tento případ.

„Mluvte prosím.“

„Dobře, pane profesore. Prince, chci říci slečna, se bude za dva měsíce vdávat. Pro jejího otce to bude velmi důležitá svatba. Dívka strávila rok na univerzitě v Anglii a musela se vrátit kvůli svatbě. Bohužel.“

Znovu se odmlčel. Zhluboka se nadechl a začal koktat. Bylo vidět, že se musí přemáhat.

„Bohužel, slečna poznala v Oxfordu studenta a zkrátka, už není panna.“

Konečně to slovo vyslovil. Bylo zbytečné, aby mi vysvětloval víc. Pochopil jsem, co ode mne jako od talentovaného plastického chirurga očekávají.

„Profesore, v mé zemi musí žena přijít do manželství neposkvrněná, a zejména žena z její vrstvy.“

Mužská nadřazenost nad ženami vyplývající z náboženství a z dávných tradic. Kolik let bylo panenství neodmyslitelným rituálem pro manželství v naší dobré katolické Francii? Po pravdě řečeno dlouho ne.

„Profesore Dalbane, můžete operací způsobit, aby slečna byla ke svatební noci nedotknutá? Samozřejmě, musí se to uchovat v absolutní tajnosti. Nesmí se o tom dovědět nikdo ani na vaší klinice. Náhradou za to dostanete takový honorář, jaký budete požadovat. I kdyby byl přehnaný.“

„A když odmítnu?“

„Svatba nebude. Zároveň tuto dívku odsoudíte k definitivnímu odloučení od světa, nebo ještě hůře, k trestu za to, že zradila svou rodinu a zhanobila její čest.“

„A ještě hůře?“

Vysvětlil mi to s úsměvem, jako by mi oznamoval tu nejpřirozenější věc na světě:

„U nás může otec nebo bratr zabít nečistou dceru nebo sestru. A nikdo je nebude soudit.“

Pobuřující. Nevím, co mi bylo odpornější. Zda ty barbarské zvyky, ten morální podvod, na kterém jsem se měl podílet, nebo citové vydírání tohoto muže. Nemohl jsem ale tu dívku nechat v takové hrozné situaci. To nebyl žádný problém. Pro zkušeného plastického chirurga to byla hračka. Příležitostně však za mne rozhodovala příroda.

„Musím vám říci, že operace není možná vždy. To závisí na tom, co zůstalo z natržené panenské blány. Vyšetřím slečnu a potom vám dám odpověď.“

Řekl jsem dívce, aby si lehla na vyšetřovací stůl. Kromě toho jsem jí musel dát pár choulostivých otázek:

„Setkávala jste se tím chlapcem v Anglii často?“

Bázlivě kývla hlavou. Ale já jsem naléhal:

„Musíte mi odpovědět, slečno. Chci vám pomoci, rozumíte?“

„Třikrát.“

Měla pěkný, trochu ochraptělý hlas a mluvila dokonale francouzsky jako její průvodce.

„Je to dávno?“

„Šest měsíců. Od té doby jsem ho neviděla.“

„Poprvé jste krvácela? Bolelo vás to?“

„Moc ne. Ale zakrvavila jsem prostěradlo.“

Ano, zakrvavila prostěradlo. A nyní ji já musím zakrvavit znovu, aby ji mohli ukázat lidem, rodině.

Panenská blána byla původně pevná a zůstaly z ní nějaké zbytky. Sliznice byla zdravá. Nebylo těžké vrátit jí panenství. Najednou jsem k ní pocítil soucit.

„Můžete se obléci. Je to v pořádku. Mohu vás operovat.“

Rozplakala se. Byla to pro ni nesmírná úleva. Musela mít opravdu odvahu, když se svěřila otcovu důvěrníkovi a přišla ke mně. Nebyl jsem vůbec hrabivý, ale rozhodl jsem se, že budu požadovat královský honorář, vždyť postavení zavazuje. Honorář využiji k tomu, abych zadarmo zmenšil obrovské poprsí děvčeti, které za mnou přišlo do nemocnice a nemohlo si dovolit zaplatit operaci. Bude mít dárek od emíra.

Podivná dvojice odešla. Chvíli jsem ještě seděl za stolem. Zoufalství toho děvčete mi připomnělo scénu, kterou jsem zažil před více než dvaceti lety. Jednoho šedivého rána mi zatelefonovala Monique a řekla mi, že se mnou čeká dítě. Nezapomněl jsem na sestřičku z Beaujonu. Dokonce i v nešťastných chvílích zůstávala v mém nitru, jako by mi chtěla říci, že všechno pomine.

Monique Sidkowská a malý byt na náměstí Clichy. Čas, který mezitím uplynul, jsem prožil všelijak. Jednou to byla láska, jindy nenávist, někdy jsem se smál, jindy jsem pracoval. Zmítaly mnou různé pocity, ale pocit, který převládal, byl úžasný zmatek v duši.

V parku Monceau na druhé straně bulváru de Courcelies se ve větru pohupovaly stromy. Vešel jsem do Bergerovy pracovny. Dým se tu dal krájet. Vyhnul jsem se klasické lekci o zdraví a byl jsem připraven poslouchat jeho. Zabýval se mými záležitostmi hned od Joaniny smrti. Řekl jsem mu i o podrazech Barnesů. Přesvědčoval mě, že se musím odvolat proti rozhodnutí soudu, který svěřil Roye do péče Joaniny rodiny. Později, až se situace vyjasní a utichnou vášně, bychom tento krok mohli udělat.

Berger se na mě usmál. Potom najednou zvážněl a řekl:

„Pierre, byl jsem v Justičním paláci a podíval jsem se do spisu. Marceauová tě obvinila. Kdybychom se dostavili k procesu a neznali některé materiály, řítili bychom se do katastrofy.“

Přestal mluvit a zapálil si beztak už aspoň padesátou cigaretu:

„Musím ti říct, že jsme až po uši v sračce.“

„Ale Jean Pierre, mohu tě ubezpečit, že za nic nemohu. To děvče, její smrt způsobila anesteze, ale Berthier tomu také nerozumí. Já si nemohu vyčítat.“

Berger se na mě pochybovačně podíval: „Jsi si tím jistý?“

„Mluvili jsme o tom přece už stokrát. Znáš tu záležitost nazpaměť.“

„Dobře. Vysvětlím ti to. Nejdříve totálně zkoupu Berthiera, abych tě z toho dostal.“

„Ale to je odporné!“

„Nejsme zde kvůli citům, kamaráde. Ty neseš kůži na trh. Myslím, že si to ještě neuvědomuješ, ale jsi trestně stíhaný. A proces by měl hrozné následky pro tvoji pověst. Bezpodmínečně musíme zastavit vyšetřování v trestním stíhání. Když prohraješ před soudem, bude to basa. Samozřejmě, podmínečně. Protože ještě nikdy nezavřeli chirurga, který nespáchal trestný čin. Nakonec, dnešní soudní praxe rozlišuje odpovědnost chirurga a anesteziologa. To chci udělat. Všechno svalit na Berthiera, abych osvobodil Dalbana. Tys přece vymodeloval krásný nos, ne?“

Byl jsem hotov. Samé finesy a výpočty. Nemělo to nic společného s chirurgickým zákrokem, kde se všechno muselo přísně dodržovat. Ten nápad obvinit Berthiera mě pobuřoval. Ale Berger ještě neřekl vše, co měl na srdci.

„Popravdě by všechno bylo bez problému, kdyby tu nebylo svědectví, které jsem objevil ve tvém spise. To nás potopí a pořádně. Když jsem tvůj spis četl, pochopil jsem reakci soudkyně Marceauové. Musím uznat, že kdybych tě neznal… Monique Fabreová, říká ti něco to jméno?“

Přemýšlel jsem, ale zbytečně.

„Ne, nemyslím.“

„Je to sestra, která u tebe pracovala jen dva měsíce. Vyhodil jsi ji, protože nebyla příliš schopná. Už si vzpomínáš?“

„Ano, ano. Zapomněl jsem jméno. Bohužel setkávám se s mnoha jmény. Na práci v resuscitační jednotce byla slabá a trochu hloupá.“

„Neměla tě v lásce. To, žes ji vyrazil, by konec konců neznamenalo pro nás nic zlého, může se brát jako pocit křivdy z její strany.“

Berger vzal ze spisu jeden list papíru: „Přečtu ti její svědeckou výpověď. Normálně bych ji neměl mít, ale každý si pomáhá, jak může.“

„Monique Fabreová, čtyřiatřicetiletá, diplomovaná ošetřovatelka, bytem dés Acacias číslo 18, Paříž, sedmnáctý obvod. Francouzka. Momentálně zaměstnaná na klinice Bluet v patnáctém obvodě. Výborné vysvědčení. Je to solidní,“ okomentoval Berger a pokračoval: „Na případ mladé Sophie Couturierové si pamatuji velmi dobře. Začínala jsem na klinice Hortensias na oddělení profesora Dalbana a byla to moje první služba. Neměla jsem příliš velké zkušenosti s pacienty, kterým dělali rinoplastiku.

Když slečnu Couturierovou převezli z operačního sálu na jednotku intenzivní péče, zjistila jsem, že dost krvácí. Chtěla jsem se spojit s doktorem Dalbanem, abych mu to řekla. Telefonistka si všimla, že jsem znepokojená, a pokoušela se mu dovolat do auta.

Přešlo asi tři čtvrtě hodiny, než jsem se dovolala profesora Dalbana. Pověděla jsem mu o krvácení a požádala jsem ho, zda by se nemohl přijet na to podívat, neboť se mi to zdálo nenormální. Odmítl a tvrdil, že jde o banální krvácení a že mám najít sestru, aby zpevnila drenáž, a krvácení přestane.

To jsem udělala. Krvácení se podle všeho zastavilo. Potom přišel doktor Berthier. Byl znepokojený, protože slečna Couturierová se neprobouzela. Profesor Dalban přišel za tři hodiny. Nevím, co se potom stalo. Dověděla jsem se, že ji převezli do jiné nemocnice a že zemřela.

Jsem přesvědčená, že krvácení nastalo tím, že se pacientka neprobudila, a kdyby chirurg přišel dříve, mohl by něco udělat.“

Berger přestal číst a podíval se na mě:

„To je v podstatě vše, zbytek jsou jen hlouposti.“

Zuřil jsem zlostí, ale zároveň jsem dostal strach. Z toho množství nesmyslů, z dezinterpretace faktů.

„Jean Pierre, to děvče se v tom nevyzná. Víš dobře, že nezemřela kvůli krvácení. Prakticky každá druhá rinoplastika krvácí, dokud se pacient neprobere. Ale ta hlupačka o tom nic nevěděla a ztratila hlavu. Nepřiběhl jsem, protože jsem věděl, že to není nic vážného. Tehdy jsem ještě nevěděl, že jsou problémy s anestezií. Berthier mě na to neupozornil.“

Jean Pierre pokrčil rameny.

„Ano, my to všechno víme, ale soudkyně Marceauová nikdy rinoplastiku nedělala. A z jejích zpráv vyplývá co? Že svědomitá a schopná sestřička zavolala chirurga kvůli silnému krvácení a ten odmítl přijít. Tečka. Nejhorší na tom je, že jsi odmítl. Kdybys přijel hned, nic by se tím nezměnilo, ale neexistovalo by takové svědectví.“

Rychle jsem uvažoval. Její důkazy byly nelítostné a moje odmítnutí bylo nejdůležitějším corpus delicti toho otřesného spisu. A přece jsem si troufal:

„Bude velmi jednoduché dokázat, že zemřela na následky anesteze, i když se to nedá vysvětlit, a ne na neškodné krvácení.“

„Není to tak jednoduché, Pierre. Samozřejmě se budu za tebe bít. Jaký by to byl pro mne krásný spis, kdybych byl navrhovatel.“

Vzal další list ze složky.

„Tady je pitevní zpráva soudního lékaře. Přečtu ti jen závěr: Smrt způsobena velkým plicním abcesem, na který nezabrala antibiotika. Pacientka v komatu a pod umělým respirátorem. U pacientky nastaly infekční komplikace v důsledku přítomnosti krve v dýchacích cestách.“

Berger se odmlčel a znovu začal:

„Jistěže víme a dokážeme to, že jestliže krev pronikla do průdušnice a průdušek, koma způsobila anesteze. Ale můžeme také argumentovat, že kdyby nenastalo krvácení a koma, nevytvořil by se plicní abces. Neboli mohla ještě žít.“

„Žít. S narušeným mozkem. Jako ta Američanka, která byla deset let pod přístroji a rodiče prosili, aby ji odpojili a nechali ji na pokoji.“

Berger se najednou postavil a zapálil si další cigaretu.

„Na tom nezáleží, Pierre. Nemáš se čeho bát. Byl by v tom Berthier, ale nyní, jak jsi mi to řekl, vás z toho dostanu oba, nebo… Ale už dost lamentování. Seznámil jsem tě s tou horší stránkou věci, nyní známe i tu lepší. Tu nejlepší. A potom: advokát pan Jean Pierre Berger je na tvé straně, ne na jejich. Dostaneme je. Uvidíš, že je dostaneme, kamaráde.“

Byl jsem unavený.

Hodně jsem pracoval, zasloužil jsem si úspěch. Moje sny z mládí se splnily. Byl jsem inteligentnější a schopnější než průměr. A přece, když jsem poprvé bilancoval svůj život, přistihl jsem se při tom, že myslím na smrt a že mě vleče proud, ze kterého se nemohu dostat.

Opravdu jsem všechno zkazil? Milované bytosti měly zničené životy nebo zemřely. Moje profesionální bezúhonnost byla pochybná, měl jsem pletky s jakýmsi podezřelým děvčetem. Co mi ještě zůstávalo? Jedině matka a Philippe mě mohli zachránit. A ostatní byli kde? Stačil by mi jejich úsměv. Ale oni se ode mne odvrátili, byli vůči mně nepřátelští nebo lhostejní. Nezajímal je duševní stav profesora Dalbana, dokonce se jeho duševní trýzni smáli.

„Dále.“

Zahloubal jsem se do čtení spisu, který jsem měl před sebou. Marcelle ho nestačila uklidit.

„Je všechno v pořádku, pane?“

„Samozřejmě, jsem… jsem jen trochu unavený.“

„Hodně pracujete, pane.“

„Jistě,“

Ano, bylo to jen přepracování. Člověk jako já nesměl ztratit svoji tvář, jednoduše nesměl selhat.

Jeden z mých pacientů mi daroval australskou nahrávku Belliniho Puritánů. Nahrál ji Luciano Pavarotti svým fantastickým a nepřekonatelným tenorem. Znovu jsem si pustil kazetu, abych si poslechl tu pasáž. Bylo v ní něco kouzelného, vzletného, znělo to jako výzva jednoho z osamělých tenoristů světa, aby se člověk nevzdával.

Porsche vyjel z tunelu Saint Cloud a uháněl směrem na Deauville. Clea nadurděně seděla vedle mě. Určitě by raději poslouchala rock, na který jsem neměl chuť. Zlobil jsem se sám na sebe, že jsem souhlasil s tímto víkendem, jen abych jí vyhověl. Já starý osel jsem si začínal dělat výčitky kvůli rozkoši, kterou jsem s ní prožíval, a netrpělivě jsem čekal, kdy najdu odvahu, abych ji nechal.

Její dlouhé nohy zakrývalo jakési směšné tričko, které se nosilo jako šaty. Clea vypadala tak, jako by se v autě chystala dělat reklamu na přepychové výrobky.

Nové vyšetřování profesora Dalbana nebo Poslední milenec Cley Goldsteinové? Jaký titulek přinesou noviny? Už jsem se tomu smál. Byl jsem velmi unavený, abych se bránil. Clea chtěla jet do Deauville. Měla chuť někam vypadnout. Chtěla se z hotelu Royal dívat na moře, chtěla jít do kasina na galaprogram. Souhlasil jsem. Bylo mi to jedno. Jen jsem odkládal to těžké rozhodnutí.

„Ta hudba mě otravuje.“

„Dej si tam, co chceš.“

Vytáhla kazetu Belliniho a z kabelky vzala novou nahrávku. Právě ji chtěla vložit do přehrávače, když pronikavě zazvonil telefon. Zpomalil jsem a zvedl sluchátko.

„Tady je Marcelle, pane. Promiňte, že vás ruším, ale myslela jsem, že…“

„Poslouchám vás.“

„Dcera vaší přítelkyně madam Spindlerové měla právě autonehodu. Je v Garches. Telefonovala to madam Spindlerová. Má strach, protože kromě zlomenin má i vážné zranění na tváři. Poprosila mě, abych se pokusila s vámi spojit. Samozřejmě, nic jsem neslíbila.“

„Říkáte, že je v Garches?“

„Ano. Mám telefonní číslo nemocnice a madam Spindlerové.“

Zastavil jsem na krajním pruhu dálnice. Marcelle reagovala správně. Věděla, že mám madam Simone Spindlerovou rád a že jí pomůžu. Hned jsem Simone zavolal. Byla velmi ráda, že mě stihla.

„Pierre! Och, jsem tak šťastná, že tě slyším. Víš, Sylvie odjela s přítelem do Cabourgu. Právě mi telefonovali z Garches. Je mimo nebezpečí, ale doktor, se kterým jsem mluvila, mi řekl, že má na tváři hrozné rány. Pierre, musíš ji zachránit.“

„Samozřejmě, hned zavolám do Garches. Jestli něco mohu udělat, slibuji, že ti pomůžu. Brzy na shledanou, Simone, a odvahu.“

Odložil jsem. Clea vystrčila drápky: „Jak brzy na shledanou? A Deauvilie?“

O tom nebudu mluvit. Ale v tom jsem vybuchl:

„Jsi obyčejná, hloupá, egoistická husa. Neslyšelas? Je to děvče ve tvém věku! Co kdyby sis ty rozbila tu svou pěknou papulku o čelní sklo? Nebyla bys ráda, kdyby ji profesor Dalban přišel spravit a vykašlal se na víkend?“

Schoulila se ke dveřím. Vypadala lidštěji a sympatičtěji. Nebyla zvyklá, aby jí někdo nadával.

„Promiň, Pierre. Máš pravdu, ale já jsem se tak těšila na tento víkend. My dva a sami.“

Sami. S fotografy, jimž jistě řekla o našem příjezdu. Ale aspoň byla upřímná. Poprvé jsem ji viděl plakat.

„Dobrá, dobrá. Neměl jsem vybuchnout. Poslyš, vždyť ještě nejsou ani dvě hodiny. Za pár minut jsme v Graches a udělám, co je třeba. Jestliže skončím v sedm, budeme mít ještě spoustu času i na galaprogram.“

Stále jsem ještě stál na okraji dálnice. Zavolal jsem do nemocnice na traumatologické oddělení:

„U telefonu doktor Pierre Dalban. Lituji, že vás ruším, ale před půl hodinou jste přijali slečnu Sylvii Spindlerovou, která měla autonehodu. Můžete mí říci, co s ní je?“

„Samozřejmě, pane.“

Asi to byl šéf kliniky a já jsem byl pro něj kapacita. Stručně mi všechno pověděl:

„Úraz hlavy s krátkou ztrátou vědomí, až dosud žádný znepokojující neurologický příznak. Velmi vážná poranění tváře. Narazila na palubní desku a čelní sklo ji škaredě zřídilo. Zlomenina nosu, několikanásobné poranění na tváři, na hlavě a zejména na oku a levé lícní kosti. Má dvojité vidění. Nařídil jsem, aby udělali tomografii lebky. Obávám se, že zlomenina lícní kosti je vážná. Kromě toho četné pohmožděniny a zlomenina nohy.“

Všechno jsem si vryl do paměti. Měl jsem o tom kompletní obraz. Bude dobré, když se do toho pustím.

„Jak se jmenujete?“

„André Delmotte, pane. Jsem druhý rok přednostou kliniky.“

„Který chirurg má službu?“

„Profesor Louis, šéf.“

„Poslouchejte, Delmotte, budu tam za patnáct minut. Jděte prosím za šéfem, velmi dobře se známe. Zeptejte se ho, zda by dovolil, abych operoval na jeho oddělení. To děvče je dcerou mé dobré přítelkyně a rád bych se o ně postaral.“

„Rozumím, pane. Budu velmi rád, budu-li vám moci asistovat.“

Potom jsem zavolal Marcelle:

„Vezměte si taxi a jeďte do Hortensias. Vezměte krabičku lebečních fixátorů a dovezte mi je co nejdříve do Garches. A děkuji vám, že jste mi zavolala.“

Zlehka jsem nadzvedl ze Sylviiny tváře obvaz, který bránil velkému krvácení.

Štěstí, že Simone Spindlerová neviděla dceru v tomto stavu. Těžce by to nesla.

„Jistě neměli zapnuté bezpečnostní pásy.“

Delmotte pokrčil rameny. Kdy se už lidé konečně naučí, že bezpečnostní pásy je třeba zapínat i v městě, třeba jen na sto metrů? Odpůrci pásů sice uvádějí případy, že automobilisté jimi zablokovaní uhořeli zaživa, nebo si zlomili žebra a klíční kosti.

Ale není lépe si zlomit žebro než toto?

Tvář, která narazila na palubní desku, se rozpleskla jako zralé ovoce, když spadne ze stromu. Pokožka na tváři byla potrhaná do tvaru hvězdy a povrchová zranění sahala až po lícní kosti. Byl to zázrak, že nenastalo nitrolebeční krvácení, ale mohlo ještě přijít.

Nejhlubší rána na zploštělém a polámaném nose vypadala jako od sekyry nebo šavle a táhla se po levé straně tváře až k vlasům. Na hlavě byl vytržen kus kůže. Vypadalo to jako poloskalp. Rána pokračovala k lícní kosti, nadočnicovému oblouku a oku. Oko bylo posunuto dolů a vypadalo to jako příšerné šilhání. Sylvie viděla dvojmo. Dvojité vidění bylo způsobeno tím, že oko nebylo ve správné poloze.

Požádal jsem o snímky a tomografii. Delmotte stanovil správnou diagnózu: lícní kost byla zlomená a způsobila i zlomeninu spodiny očnice, která už nemohla udržet oční kouli.

Vzdychl jsem si. Chudák Sylvie měla štěstí v neštěstí. Někdy musí být člověk cynický a ironický, aby nepropadl zoufalství a malomyslnosti. Znovu jsem použil svůj starý, vyzkoušený recept z doby mých asistentských let, války v Alžíru a těžkých životních chvil. Musím se usmívat, i když nuceně, ale musím. Byl jsem jedním ze čtyř nebo pěti mužů ve Francii, kteří jí mohli nejvíce pomoci. Vídával jsem takové případy rok dva po nehodě, a tehdy už bylo všechno zacelené. Takže jsem postupně odstraňoval jizvy, dával do původní polohy kosti a oči dostával do jedné roviny.

U Sylvie jsem všechny tyto operační zákroky chtěl udělat najednou, abych ji ušetřil těch hrozných několikanásobných operací. Její osud závisel i na rychlosti zákroku, protože později se přidruží zánětlivé jevy, místní otoky, edémy a krevní podlitiny, a rány se budou špatně sešívat.

Sestra, která měla službu, mně přišla říci, že mě volá šéf.

„Louisi? Mrzí mě, že tě ruším. Doufám, že ti Delmotte řekl, o co jde?“

„Samozřejmě, Dalbane. Chovej se jako doma, chlapče. Nebude to ani žádný administrativní problém, protože budeš operovat s Delmottem. Měl to dělat jen on sám. Koneckonců mám právo tě povolat jako konzultanta nebo pozorovatele. Vždyť se to tak dělávalo. Rád bych tě při tom viděl, ale volám z Fontainebleau. Víš, ty zácpy a doprava, než bych přijel, už bys byl stejně hotový. Zlom vaz.“

Uf! Po administrativní stránce bylo všechno v pořádku. Málokdy se stalo, že by zakázali operovat externímu chirurgovi, když pacienta znal osobně a pracoval v jiné nemocnici.

Ústa byla neporušená a to ulehčovalo situaci. Sylvie byla intubovaná pomocí měkké vyztužovací sondy, která byla na bradě ohnutá, a tak jsem měl perfektní přístup ke tváři. V takových chvílích jsem na všechno zapomínal: na starosti, na Cleu a víkend v Deauville, na Joan, jak se ponořuje do moře, na nevraživost Claire a zarputilost soudkyně Marceauové. Nic neexistovalo. Myslel jsem jen na pohyby rukou, které jsem mechanicky komentoval.

„Vidíte, Delmotte. Nejdříve musíme zjistit, kolik zůstalo na tváři kůže, a musíme zachránit i ten nejmenší kousíček. Naším nepřítelem je nedostatek materiálu. Jsou-li okraje nepravidelné, můžeme je spojit přesně tak, jako když skládáme puzzle.“

Když jsem mu to všechno vysvětloval, přiblížil jsem se pomocí jemného háčku k okrajům rány a dermatickou tužkou jsem vyznačil to, co k sobě patřilo.

„Podívejte se na čelo. Rána je čistá, téměř jako by ji udělal skalpel. Zde si musíme nejvíce dát pozor. Někteří lidé nechápou, proč po některých zraněních, které pečlivě sešijí na pohotovosti, zůstanou hrbolaté a oteklé jizvy. To proto, že okraje rány nesešili jeden proti druhému.“

Dokončil jsem vyšetření. I když zranění vypadala strašně, nechyběla ani kůže na tváři, ani kůže na hlavě. Vypadalo to dobře. Ale to nejtěžší mě čekalo: upravit skelet.

Vzal jsem skalpel a na svislé ráně jsem udělal řez. Delmotte se podivil.

„Myslíte si, že přeháním, vždyť už je i tak dost pořezaná. Ale musím na všechno dobře vidět a kvůli ráně jsem neměl ke všemu přístup. Tento řez nebude vidět.“

Marcelle přivezla z Hortensias materiál, který se používá při kranioplastikách. Byly to fixátory se šroubky, jež se vsunuly do lebeční kosti, a tak se zpevnila venkovní strana. Pomocí fixátorů jsem chtěl reponovat frakturu lícní kosti. Uvolnil jsem dolní okraj očnice a oční kouli jsem naklonil směrem nahoru, abych ji dostal ke kosti.

Delmotte kovovým odsavačem odstraňoval krev. Fraktura byla zreponovaná, ale nebyla stabilní.

Otočil jsem se k týmu, který pracoval na noze pacientky.

„Potřebuji malý transplantát. Myslíte, že když ho odeberete, může ohrozit srůstání zlomeniny?“

Dal jsem jim chyták. Existovala i možnost, že transplantát se odebere z vrchního výběžku bederní kosti. Ale jako plastický chirurg jsem hledal řešení, které by nezanechalo žádnou stopu. Na tom mi jako plastickému chirurgovi velmi záleželo.

„Jak velký má být ten transplantát, pane?“

„Asi jako kostka cukru. Tři centimetry krát jeden a půl a deset milimetrů silný.“

„Dobře. Myslím, že to půjde. Vždyť noha bude v každém případě fixovaná.“

Začal jsem sešívat kůži na hlavě a na čele. Slyšel jsem zvuk pilky, kterou používali ortopedové. Za chvíli mi sestra podala v nádobce malý kousek kosti, který jsem rozřezal pomocí štípacích kleští a vsunul jako klín pod spodinu očnice. Tak jsem zmenšil tu prohlubeninu.

Ortopedové již skončili a utvořili kolem asistentů a sestřiček kruh pozorných diváků. Za chvíli budu končit. Vypadalo to dobře.

„Mohu vidět kontrolní rentgenové snímky?“

I snímky byly dobré, to nejtěžší mám za sebou. Zbytek byl už jen trpělivost. Co nejpečlivěji a nejjemnější nití zašít okraje kůže a reponovat zlomeninu nosu. Ale to bylo snadné.

Podíval jsem se na velké nástěnné hodiny. Bylo pět. V sedm budu hotov. Poprvé jsem si vzpomněl na Cleu, která mě čekala v autě zaparkovaném uprostřed nemocničního dvora. Měla tam hudbu, telefon. Nic jí nechybělo ke štěstí. Jen abychom co nejdříve byli v kasinu s mondénními lidmi. V drbárnách bulvárního tisku se příští týden objeví moje fotografie, na níž budu v náručí krásné Cley Goldsteinové. Soudkyně Marceauová z toho vyvodí nepříznivé závěry proti mně. Nikdo ale nebude mluvit o Sylvii Spindlerové.

„Budeme pokračovat, Delmotte.“

S Philippem jsme se dohodli, že se příležitostně sejdeme na neutrální půdě.

Čekal jsem ho v kavárně Saint Andrédesarts na terase. Už dávno jsem nebyl v Latinské čtvrti. Naposledy v šedesátém osmém v květnu během těch rušných dní.

Pozoroval jsem mladé lidi kolem a najednou jsem si uvědomil, jak jsem zestárl.

Pro ty mladíky a děvčata v tričkách, kteří mluvili o lásce, práci a budoucnosti, jsem byl jen starý, zabedněný mamlas. Nezáviděl jsem jim, i když mě jejich mládí přitahovalo. Neznali bezstarostnost padesátých let, kterou jsme znali my. My jsme sice prožívali studenou válku, válku v Alžíru, ale ekonomický rozmach nám umožňoval všechno. Oni zase prožívají rostoucí nezaměstnanost, mezinárodní krize, zpomalení hospodářského růstu, hromadění jaderných zbraní. Nemají nejlehčí mládí.

Neříkám, že by proto měli hledat únik v drogách nebo v něčem takovém. Hodnoty se převrátily. V mechanismu konzumní společnosti mají jen omezený výběr, jednoduchou alternativu: buď všechno odmítat, nebo těžit z civilizace. Ženou se za penězi, aby naplnili svoje toužení. Když je nemají, jsou deprimovaní, stávají se z nich delikventi, nebo nacházejí východisko v sektách, kde hledají spásu duše.

Co se týká sexu, byl jsem přesvědčený, že jsou lehkomyslní. Kde jsou sny, děti moje? Po mé pravé straně seděla dívčina ve věku Cley a pocucávala mléčný koktejl. Stejně jako ostatní i ona už byla v patnácti zkušená a cpala se antikoncepčními pilulkami. V nejednom týdeníku se dočetla, nebo to slyšela od kamarádky, že během pohlavního styku má nárok na orgasmus a frigidita je dobrá pro mámy a babičky, a tak si užívala. Když to náhodou nešlo, byla to mužova vina. Buď byl nešikovný, nebo spěchal, nebo byl příliš citově založený. V tom případě ho odhodila a našla si dalšího. Chudák chlapec zůstal sám, někdy se i zamiloval, ale téměř vždy v něm zůstal strach, že nebude na úrovni. Stal se z něho impotent nebo homosexuál, nebo jedno i druhé. V jakém světě to žijeme?

Děvče s mléčným koktejlem se na mě podívalo a usmálo se. Byl jsem zamyšlený a je možné, že jsem mluvil nahlas. Bylo půvabné a dychtivé. Kdyby vědělo, na co jsem myslel, když jsem se na ně díval. Možná, že to byla závist, že už nemám dvacet a že mě už nebude lovit.

I Clea mi poranila srdce. Koupil jsem si ji, byl to můj nejhorší obchod, ale ona dohodu porušila. Přijímala moje peníze, ale nehrála poctivě. Jen jednou nepodváděla, když mi řekla, že ji miluji víc než ostatní. Velmi ji to těšilo. Jen jsem ji chtěl naučit zacházet s vlastním tělem. Na tom však nezáleželo. Ona si najde jiné učitele.

„Máte oheň?“

Beze studu za mnou dolézala. Musela mě vidět, když jsem vystupoval z porsche, který jsem zaparkoval nedaleko odtud. Profesionálním pohledem si změřila můj oblek od Cerrutiho.

Byl jsem opravdu deprimovaný. Clea mě pronásledovala a všude jsem viděl jen kurvy. To děvče nevidělo mého porsche a na můj oblek zvysoka kašlalo. Jednoduše jsem se jí líbil nebo nemělo zapalovač. Ani já jsem ho neměl. Musel jsem vypadat opravdu jako starý blbec, když jsem jí říkal:

„Bohužel nemám, nekouřím.“

Probral jsem se z myšlenek, až když před kavárnou zastavila velká hranatá motorka. Navrhl jsem Philippovi, že mu koupím auto. Dal bych mu peníze, ale on se jen usmál: ve dvaceti se jezdí na motorce. Vybral si vysoký japonský stroj, který měl silnější motor než průměrné auto. S motocyklem nejsou problémy při dopravních zácpách, s kterými jsme my, řidiči aut, měli potíže. Na sobě měl kombinézu, jakou nosívají motocyklisté, a když si sundal přilbu, byl jsem jako vždy šokovaný. Vypadal jako můj dvojník. Byl přesně takový jako já, když jsem měl dvacet let, až na ty modré noblecourtovské oči. Dávaly mu krásu a půvab, které mě chyběly. Měl fascinující oči. Philippe však nezneužíval svoji krásu, naopak, byl téměř plachý.

„Ahoj, tati. Jsem rád, že ses mohl uvolnit.“

Kdyby jen věděl, jak jsem šťastný, že ho vidím. On mě neopustil, on jediný mi zůstal věrný.

„Ahoj, Philippe. Jak se máš? Co škola, zkoušky?“

„V pořádku. Pamatuješ si, že jsem tě před několika lety prosil, jestli bych nemohl bydlet u tebe na avenue Montaigne? Potom jsi byl se svou ženou v Neuilly. Teď bydlíš na avenue de Breteuil. Už je to jinak. Jsem dospělý. Jistěže bych si něco našel, ale bylo by prima, kdybys mi mohl dát jeden pokoj. Chceš?“

Aby ne! Copak jsem si mohl přát víc ve svém zničeném světě?

„Jistěže, rád. V týdnu ti zavolám a domluvíme se, kdy se přistěhuješ.“

Ještě se to musí dovědět Clea. Jistě nebude mít nic proti tomu, aby tam Philippe bydlel. Koneckonců chodívala do mého bytu jen zřídka. Ničila mě. Uvědomoval jsem si to, ale nic jsem proti tomu nedělal. Neměl jsem odvahu ji vyhodit, zapomenout na to odporné dobrodružství, sex a peníze. Potřeboval jsem to. Čekal jsem, kdy odejde sama. Každý den jsem se divil, že se to ještě nestalo, i když na druhé straně jsem se toho bál.

Philippe mě chvíli soustředěně pozoroval. Byl vážnější, než obvykle býval.

„Jak se máš ty, tati? Dobře?“

„Jestli se mám dobře? Myslím, že ano.“

„Vlastně jsem se chtěl zeptat. Jestli, jestli je všechno v pořádku. Vypadáš smutný. Maminka. Víš, matka ví o tvých problémech.“

Claire se kvůli mně znepokojuje? To je ironie. A moje problémy? Jaké? Už jsem se v nich nevyznal. Joanina smrt, Royův odjezd do Spojených států, spor, který začal Jerry Gallaway, vyšetřování ve věci slečny Cou Lurierové, jež pokračovalo, ještěže se ta poslední historie nedostala na veřejnost. Okamžitě by byl někdo proti mně a pomluvy by se šířily rychlostí blesku.

Philippe mi sám od sebe začal vysvětlovat:

„Byl to Berthier. Jeho žena je neteří matčiny přítelkyně, která je dětskou lékařkou. S mámou se připravovaly jako internky na svou specializaci.“

Takže Claire věděla o mém obvinění. Určitě z toho má radost! Vždyť je to jen spravedlivý trest pro nenapravitelného hříšníka. Ani jsem se tomu nedokázal usmát.

„Co si o tom myslí tvoje matka?“

„Bránila tě. Překvapilo mě to. Tvrdí, že je ti možné vyčítat všechno možné, ale ne to, že jsi špatný chirurg. Jestliže někdo zná tvoje profesionální svědomí, je to ona. Zkrátka, nejsi za to odpovědný, a kdyby tě odsoudili, byla by to nespravedlnost.“

Rozrušilo mě to. Musel jsem se napít. Po všech těch letech nenávisti a mlčení se Claire postavila na moji stranu. Claire. Potřeboval jsem čas, mnoho času. Změnil jsem téma.

„Co Anne?“

„Vůbec se s ní nevídám. Stále žije v Toulous. Její muž je blbec!“

Malý poručík od výsadkářů Dalbanovy opustil. Hlavně aby Anne byla šťastná. Doufal jsem, že mě po letech přestane nenávidět a že se znovu sblížíme. Rozhodl jsem se, že se budu tvářit, že mi je sympatický i generálův syn. Čas, potřebujeme čas.

Philippe vstal, rychle mě políbil na tváře, a dříve než si nasadil přilbu, řekl: „Matka ti vzkazuje, že jí můžeš zavolat, budeš-li chtít.“

Soudkyně Marceauová nechala přinést dvě židle navíc. Od chvíle, co jsem poprvé vstoupil do této místnosti, uběhly víc než čtyři měsíce. Byl to sedmý nebo osmý výslech. Už jsem je nepočítal.

Během času jsem konstatoval, že se její postoj vůči mně pomalu mění. I když byla odměřená a chtěla ukázat, co si myslí, přece jen jsem měl pocit, že se její nepřátelství proměnilo v náklonnost, nebo přinejmenším v neutrální postoj. Viděl jsem to v jejím pohledu, v pohybech jejích rukou, v jejích poznámkách.

Madam Marceauová začala. Berthier a Berger si přehodili nohu přes nohu.

„Pánové, předvolala jsem vás společně. Snažím se ještě jednou pochopit, co se stalo. Netajím se tím, že se musím rozhodnout rychle: prokuratura je již netrpělivá a odpůrce tlačí, abych vyšetřování uzavřela.

Před několika týdny bych vás poslala před soud. Postupuji takto proto, neboť si nejsem jista, že mám v rukou všechny údaje. Připomínám, že mou úlohou není soudit, ale učinit zadost spravedlnosti. Jsem-li přesvědčena o nevině obviněných, mám pravomoc zastavit vyšetřování před tím, než začne soudní vyšetřování v trestní věci. To žádáte, pane obhájce?“

Můj advokát zavřel oči. Soustřeďoval se na odpověď. Všiml jsem si, že Berger, v soukromém životě jinak mnohomluvný člověk, ví, že v rámci jeho povolání může být závažné i to nejmenší slovo, které vysloví. Síla slova. Kdyby neznal sílu slova, nebyl by se jen tak snadno stal advokátem.

Berger mi vysvětlil, že na Marceauovou je nejlépe „zaútočit“, ale zároveň je to i to nejhorší. Byla velmi inteligentní a nebylo možné ji obalamutit. Bylo však možné přivést ji k tomu, aby se na chvíli vžila do chirurgovy a anesteziologovy kůže.

Jean Pierre si zamnul ruce a konečně odpověděl na otázku:

„Madam, víte dobře, jak by pro lékaře a pro chirurga bylo zlé, kdyby musel jít k soudu. Přejeme si zastavit vyšetřování v trestní věci, protože i když budou profesor Dalban a doktor Berthier osvobozeni, veřejnost si zapamatuje jen to, co bude tisk tvrdit nejdříve: obvinění, smrt pacientky. Proces může zničit všechno: kariéru, profesionální čest, etiku.“

„To by nebylo pro vašeho klienta tak hrozné, pane obhájce.“

Najednou dala najevo, proč byla ke mně tak nepřátelská. Překáželo jí moje společenské postavení, image miliardářského playboye.

„Ale madam, kdybyste si neuvědomovala, jak je pro profesora Dalbana životně důležité jeho povolání a práce, už bychom byli dávno před soudem.“

„Souhlasím. Udělal jste dobrou práci, pane obhájce.“

Berger byl šikovný. Vyčítal mi jen to, že jsem nepřijel, když mě sestra upozornila na krvácení. V tomto bodě se obhajoba mého advokáta opírala o dva argumenty.

Dokazoval především, že takové krvácení je běžné, že nikdy nenastaly komplikace a že jsem se tedy neměl proč znepokojovat. To znamená, že sestra zveličovala krvácení, protože neměla ještě zkušenosti.

Potom dokazoval, že mě mohli kdykoliv zavolat, což svědčilo o mé profesionální etice a svědomí. Aby to mohl dokázat, měl k dispozici rozsáhlý spis svědeckých výpovědí nejen sester, ale i samotných pacientek.

V můj prospěch svědčilo i to, že soudkyně Marceauová zjistila, že v očích veřejnosti jsem byl mezinárodně uznávaným plastickým chirurgem, i když jsem pracoval jen v nemocnici. Zajímali jsme se i o život soudkyně. Když své protivníky poznáte, lehčeji je porazíte. Berger se o ní dověděl, že je matkou postiženého dítěte, které je ve speciálním ústavu. Byla to tragédie jejího života. Potom kladl obhájce důraz na kranioplastiky, které jsem dělal v nemocnici, a ke spisu přiložil i svědecké výpovědi vděčných rodičů, a tak se mu postupně podařilo přesvědčit soudkyni Marceauovou, aby svoje mínění o profesoru Dalbanovi změnila.

„Stále ale ještě nevíme, co se stalo během operace,“ začala si pohrávat s brýlemi. „Říkáte, že krev zčernala, a potom nabyla zase normální barvu. Kdo mi vysvětlí ten jev?“

Berthier odpověděl za nás: „Přechodná anoxie, naprostý, dočasný nedostatek kyslíku v krvi. Chvíli nevdechovala kyslík.“

„Ale například kysličník dusný,“ přerušil ho můj advokát.

Berger se postavil. Nevěděl jsem, zda si svoje číslo připravil, nebo jsme účastníky závěrečné řeči.

„Byl jsem se v Hortensias podívat v místnosti, kde jsou umístěny bomby s plynem. Mohlo dojít k záměně kyslíkové a dusíkové bomby, přestože jsou odlišně označené. Předpokládejme, že se zmýlil manipulant. Chyba trvala jen velmi krátce, několik okamžiků, a rychle se to napravilo. Ale na druhém konci trubice dýchla Sophie Couturierová místo kyslíku kysličník dusný. Její krev zčernala. Po chvíli, kdy si pracovník, který odpovídal za výměnu bomb, všiml, že došlo k nedopatření, byla krev normální. Po zákroku zašel doktor Berthier do místnosti s bombami a zjistil, že je všechno v pořádku.“

Berger se na chvíli odmlčel, zahleděl se na nás a jeho pohled spočinul zejména na tváři soudkyně Marceauové.

„Nic jsem neviděl, nic jsem neslyšel,“ dodal nakonec. „Viník tohoto strašného nedopatření se necítí za nic odpovědný, a neřekne o tom ani slovo, aby se to v žádném případě nedávalo do souvislosti se smrtí slečny Couturierové. Podezříváme dva vynikající lékaře, kteří v tomto dramatu nehráli žádnou roli, a pod záminkou spravedlnosti jsme připraveni soudit nevinné.“

Berger zašel možná příliš daleko. Musel jsem však připustit, že jeho myšlenka nebyla špatná. O to víc, že jsem mu zcela důvěřoval, a věděl jsem, že jsme během zákroku neudělali žádnou chybu. Sledoval jsem dál Bergerovy úvahy.

„Kdo vyměňuje bomby v Hortensias?“

„Sanitář Yann.“

Jean Pierre Berger ukázal prstem na objemný spis na stole madam Marceauové.

„Nyní již znáte viníka, madam. Můžete vyšetřování uzavřít a tyto dva pány zbavit podezření.“

Soudkyně pokývala hlavou. Přestala si hrát s brýlemi a pozorně sledovala obhájcův výklad.

„Máte o tom důkazy, pane obhájce?“ řekla po chvíli tiše.

„Nemám, ty obstaráte vy. Víte stejně jistě jako já, že to je pravda. Dalban a Berthier to vědí rovněž. Není jiné vysvětlení.“

Jiné vysvětlení opravdu neexistovalo. Můj upřímný a sympatický Yann musel udělat chybu, když bomby zapojoval. Zapojil je naopak, ale hned to napravil. Těch několik okamžiků mělo pro Sophii Couturierovou tragické následky.

Taková byla pravda. A přece to pro mne i Berthiera bylo hrozné. Jedině kdyby se stal nějaký zázrak, bychom z toho mohli vyjít čistí. Soudkyně Marceauová by musela změnit své přesvědčení a sanitář by se musel přiznat. Jinak nás budou soudit. Bylo by to jen vyvrcholením tragických událostí, které jsem prožil v posledních měsících svého života. Agregovaný profesor Dalban by se již nikdy nestal řádným profesorem. Konečně, o to by ani tak nešlo, ale veřejnosti by byl znám jako viník při neúmyslném zabití.

„Za dva týdny vám dám na vědomí své rozhodnutí,“ skončila soudkyně Marceauová. „Na shledanou, pánové.“

Když jsem odcházel z kanceláře, naše pohledy se setkaly. Pokud jde o tuto strašnou aféru se Sophií Couturierovou, vše záleželo jen na ní. Monique, Claire, Anně, Joan a nyní soudkyně. Copak mi bylo souzeno, že nejtragičtější stránky mého života budou vyplněny ženami?

Kruh se uzavřel. Všechno skončilo. Úlohy se vyměnily. Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsem byl já na místě tohoto dlouhána. Jak jsem si myl ruce, pohled upřený do prázdna, a snažil jsem se, aby na mně nebyl vidět strach.

Bylo to před necelými dvaceti lety, když jsem se připravoval, jako nyní tento mladík, na svou první břišní lipektomii. Čas plynul tak rychle, že se mi zdálo, jako by to bylo nedávno. Jacques Sergent. Záviděl jsem mu a zároveň jsem ho litoval. Pro jakou dráhu v medicíně se rozhodne?

Už to nebylo jako za našich časů. Nadbytek studentů brzy zničí soukromou praxi. Brzy tito odborníci nenajdou uplatnění a budou dostávat mizerný plat. Veřejnost jednoho dne pocítí následky této zvrácenosti, ale příliš pozdě si uvědomí, že naletěla demagogickým volebním slibům: úplně bezplatné lékařské služby, žádné vysoké honoráře, žádný rozdíl mezi bohatými a chudými.

Jako by v tomto systému skutečně existovala diskriminace, když titíž lékaři uplatňovali svůj talent ve státních i soukromých nemocnicích. Na příkladu mladé ženy, která bude za chvíli operovaná, bych to mohl dokázat. Otevřel jsem plastickou ambulanci v nemocnici právě proto, abych dal možnost i těm, kteří neměli z čeho zaplatit můj honorář v Hortensias. Nebyl jsem jediný, kdo takto postupoval. Ať už v mém oboru, nebo v jiném. Později, až už soukromé lékařství nebude existovat, vzniknou skutečně rozdíly, které rychle budeme chtít eliminovat: vytvoří se černý trh, aby nás přijali ti nejlepší, abychom si mohli vybírat.

Opět jsem se nechal unést myšlenkami, ale v roce 1981 to bylo hlavním tématem rozhovorů i přemítání všech francouzských lékařů. Nemohl jsem se s tím smířit, když jsem viděl, že jeden ze zdravotnických systémů světa, který nám všude záviděli, se ocitl v rukou nedostatečně informovaných technokratů, nebo v rukou byrokratů, kteří překrucovali fakta.

Je pravda, že podmínky v nemocnicích byly horší než například v Hortensias. Tato pacientka sem přišla na konzultaci před dvěma měsíci a musela se svléknout před šesti muži. Ale i medici se musí na něčem učit. Uznal jsem, že nevyhnutelně tam musejí být psycholog, oba šéfové kliniky a dva interni, kteří jí pomohli překonat stres.

Měla pětadvacet let a už měla pět dětí. O antikoncepci nevěděla nic. Muže měla ožralu a mrzáka, který v dětech viděl jen zdroj dětských přídavků, což pro něj byl nezanedbatelný příjem. Její tělo bylo troskou. V jejím případě šlo o peníze. Jistěže, není možné zapomínat na genetické vlastnosti a přirozenou náchylnost k ochablé kůži, zlenivělému svalstvu ani na předčasné ochabnutí organismu. Ale všeobecně jsem musel uznat, že ženy jejího věku ze zámožných kruhů stárly pomaleji než nemajetné. Nevím, na čem to záviselo. Na stravě, na sportu, volném čase, tělesné a duševní hygieně? Neuměl jsem si tento jev vědecky vysvětlit, jen jsem ho konstatoval.

Měla svěšená prsa, svraštělé břicho pokryté drobnými jizvičkami jí viselo až po ohanbí a zpola ho zakrývalo. Svalová stěna byla značně narušená kýlou, proto hradila operaci nemocenská pojišťovna.

Spala na operačním stole, který byl složený do křesla. Ověřil jsem značky, které Sergent udělal dermatickou tužkou. Všechno bylo v pořádku. Věděl jsem, že můj intern je schopný mladík. Byl zručný a ihned reagoval. Jediné, co jsem mu mohl vyčítat, bylo, že se držel jen toho, co bylo v učebnicích. Někdy je třeba se řídit i instinktem. To však přichází až s praxí. Postavil jsem se na levou stranu k pacientce a Sergenta jsem nechal na pravé, tedy tam, kde má být operatér. Vzal do ruky skalpel a podíval se na mě. Mrkl jsem na něho. Tak do toho, kamaráde, teď, nebo nikdy!

Čepel skalpelu se zařízla do kůže na břichu od jednoho boku ke druhému těsně nad chlupy ohanbí a přesně po tečkované čáře, kterou udělal pacientce před dvěma hodinami, když stála. Rozhodl jsem se, že nezakročím, jedině kdyby si to přál. Chtěl jsem vědět, zda Sergent správně pochopil mé rady a zda se neocitne v úzkých. Všechno šlo ale dobře. Postupoval rozvážně a pomalu zastavoval krvácení. Velká příčná lipektomie může hodně krvácet, jestliže si člověk nedá pozor. Proto je třeba se vyhnout značné ztrátě krve.

A přece udělal první chybu. Neměla by závažnější následky, ale zkomplikoval by si průběh operace. Sergent nadzvedl nad řezem tuk a kůži a začal řezat.

„Nezapomněl jste na něco, příteli?“

V očích se objevil náznak nepochopení, potom zčervenal:

„Samozřejmě, promiňte, pane. Na pupek.“

Pupek bylo nutno vyříznout, aby zůstal na svém místě, dokud se kůže na břichu nepřetáhne nad něj.

Sergent to udělal. Nastřihl vrchní část těsně nad šlachovou blánou a v pupeční oblasti oddělil kůži a tuk. Nyní si počínal dobře. Hemostatickými kleštěmi jsem zachytil perforované cévy.

Za chvíli se celá masa, která tvořila ochablé břicho, dostala dolů, pupeční otvor se ocitl na úrovni ochlupení a počátečního řezu. Sergent přesně určil horní řez, odkud odstranil velké množství kůže a tuku.

Už bylo jen třeba zašít oba okraje kůže od jednoho boku ke druhému a vystřihnout otvor ve velikosti pupku, aby se dostal na své místo.

Už jsem Sergenta ponechal samotného se sestrou.

„Nyní to zavážete elastickým obvazem, Jacquesi. Uvidíte, že je to velice důležité. A nezapomeňte na drenáž.“

To bylo na dnešní dopoledne vše. Clea se mnou na oběd jít nemohla, prý má fotografické ateliérové zkoušky. Připadalo mi směšné si to ověřovat. Byl jsem sám a samotu jsem snášel špatně. Pronásledovaly mě problémy, kterých bylo stále víc.

V nelítostné válce s rodinou Barnesů a s právníky Jerryho Gallawaye bylo dovoleno vše, i ty nejzákeřnější rány pod pás. Tou poslední bylo několik anonymních podání na daňovou zprávu. Pár měsíců jsem měl na krku dva daňové inspektory. Nebyli nepřívětiví, ale všechno přezkoumali.

Nemohli mi nic vytknout, protože jsem vždycky všechny příjmy přiznal prostřednictvím účetní společnosti. Těžce jsem ale snášel to podezřívání, přehrabování v šekových knížkách a bankovních účtech. Bylo to zasahování do mého soukromého života.

Jak jsem si například mohl dovolit koupit Tikvu? Vždyť André Levy byl drahý malíř. To byly hotové peníze získané načerno.

Vůbec jsem neměl chuť vrátit se na avenue de Breteuil, dokud tam nepřijde Philippe. Dokud nevdechne tomuto pustému bytu duši. A už vůbec jsem se nemínil vrátit do domu v Neuilly, přestože ho zbytečně udržovalo početné služebnictvo.

Pokud šlo o domy, auta a předměty, ke kterým mě vázaly vzpomínky, chtěl jsem se jich zbavit, ale stále jsem to odkládal. Nostalgie už není taková, jaká byla, tvrdila herečka Signoretová. Možná pro ni, neboť byla úspěšná. Ale pro člověka, kterému se svět řítil před očima, zůstávala nostalgie bolestným a silným pocitem. Výčitky, lítost a potlačovaná bolest. Byla to smutná bilance mého úpadku. Ano, rozhodnu se později.

Barnesovi a soudkyně Marceauová, Jerry Gallaway a Sophie Couturierová, moje dcera Anne, která se stala madam Dautremontovou, všichni tito lidé na mě ukazovali prstem, byl jsem soudně stíhaný. Chtěl jsem být silný, odplácet jejich nenávist lhostejností. Nakonec, co na tom záleželo, že mě ty procesy zničily? Život jde dál. Ale co ti mrtví? A ti, jež jsem miloval a kteří se ke mně obrátili zády?

Odstavil jsem porsche na parkovišti plovárny Deligny. Po Seině plulo několik nákladních člunů. Na cestě u řeky se valil proud vozidel. Ve vzduchu bylo cítit jaro. Proč se jednoho dne musí všechno zřítit? Proč mladé sny narazí na krutou realitu?

Před dvaceti lety jsem se hnal na druhý břeh pro výsledky z konkursu na interna. Věřil jsem kariéře, kterou jsem zvolil. Chtěl jsem, aby byla ideální, rychlá. Věřil jsem tomu. A potom…

Vlastně se všechno začalo tady, o několik metrů dále, na druhém břehu kalné řeky. A všechno by se tady mohlo i skončit. Kruh by se uzavřel.

„Matka řekla, že můžeš zavolat, budeš-li chtít.“ Napadla mi Philippova věta, kterou mi řekl před kavárnou. Možná, že v tom vzkazu byla naděje. Co když čas nenávisti už pominul? Musím to vědět. Chvíli jsem váhal a potom jsem zvedl sluchátko.

Okamžitě se ozvala. Určitě seděla v pracovně na bulváru Saint Germain. Hlas měla jiný. Už nebyl tak nepřívětivý jako v době těch týdenních telefonických hovorů, kdy se jí v mysli vybavoval rozvod. Byl to útěšný hlas někdejšího mladého děvčete, které na mě čekalo před amfiteátrem Necker po ústních zkouškách.

„Haló, Claire? Tady je Pierre.“

„Čekala jsem, že zavoláš.“

Alain Thiery

Chirurg

Přeložili Jan Machač a Jiří Lesník

Přebal a grafická úprava Zbyněk Janáček

Ve spolupráci s nakladatelstvím S Aktuell v Bratislavě,

vydalo nakladatelství Sfinga v Ostravě v roce 1995

Pro nakladatelství S Aktuell publikace číslo 31

Pro nakladatelství Sfinga publikace číslo 97

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s.

První české vydání

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai