﻿Anna Maria Tilschová

Stará rodina

Památce otcově

DÍL PRVNÍ OTEC

PRVNÍ ČÁST

1

Slečno! — Slečno! — Slečno Karolíno!“

Dokořán zely všecky dveře rozsáhlého bytu, který zaujímal celé patro v starém domě na Florenci.

„Slečno Karolíno!“ podruhé se ozval netrpělivý hlas, ale hospodyně, která byla v domě už od paniny smrti, poslouchala ještě chvíli, odkud hlas přichází, než se za ním rozběhla. Třásly se jí tlusté ruce a v dobrosrdečných očích, jaksi příliš modrých, bylo vidět, že je mnohem rozčilenější než starý pán. Slečna Karolína věřila snům, a tu noc, než přišla zpráva o náhlém povolání pana Karla do Brna, zdálo se jí, že viděla v kuchyni u okna kněze v bílé rochetě. Ve snáři znamenal kněz neštěstí, a v její prosté hlavě představa neštěstí tak splynula s odjezdem nejstaršího syna, že jen obavou o něho se třásly věrné ruce, když ukládala šatstvo s prádlem do kufru tak velikého, jako by ho vypravovala alespoň na rok do Ameriky. „K čertu! Vždyť tu není jedné slušné košile!“

Slečna Karolína nemukala a polo uraženě, polo lítostivě sledovala svýma modrýma očima nešikovné mužské ruce, které všechnu její práci rozhrabaly, že byla nadarmo. Teprve když Karel prádlo rozházel, ozvala se: „A v tomhle zmačkaném budete chodit — vy? Proč jste mě to nenechal udělat?“

Jako zahanbený hoch stál před hospodyní velký a hubený muž, kterému bylo už třicet a tři léta. Z jeho pleti brunetovy vyzíraly černé oči a zdvíhal se mohutný nos kučerovský, silný u kořene, trochu dolů zahnutý,

17$

s pohyblivým chřípím. Neřekl nic na svou omluvu, ale právě rozpačitý, bezbranný, až skoro chlapecký pohled temných očí odzbrojoval slečnu nadobro.

„Tak vidíte! Tak vidíte! Nechte mně to a jděte si k starému pánovi!“

Tmavýma očima v snědém, hubeném obličeji Karel Kučera se zadíval oknem na protější nádraží tak upřeně, že se mu mezi obočím ukázala krátká vráska, ostrá, jako nožem vyrytá… Akáty už skoro odkvetly podél dlouhé zdi, a ač lidé stále chodili, plno nažloutlých opadaných kvítků leželo na chodníku a vadnoucí vůně, podobná jakémus parfému chorobné, zvrhlé kultury, plnila večerní vzduch. Před vedlejším domem muži nakládali žoky na vůz a chvílemi zavoněla syrová káva zároveň s pytlovinou svého obalu nebo se zvířil městský prach nízko nad dlažbou pod těžkými koly nákladního vozu, jedoucího do skladiště. Dál i výš za budkami, za kolejemi i za signály zvedala se řada domů žižkovských jako slitina proti večernímu nebi, a i před tím nevábivým pohledem Karel cítil, — jak je mu těžko opustit Prahu.

Pohvizduje si marš Radeckého, Karel šel k otci prázdnými pokoji, ve kterých všude stál nemoderní nábytek z matčiny výbavy. V jídelně visel její portrét s dlouhými náušnicemi, jaké se nosívaly v jejím mládí, a Karel neměl o matce představy mnohem jasnější než tento nijaký obraz slečny ze zámožné pražské rodiny.

V posledním pokoji viděl otce, zarámovaného dveřmi jako velký obraz. V chlapeckých letech si představoval atamana kozáckého vždycky jako otce a představa splynula mu nadobro s jeho kostnatým zevnějškem, že mu zamyšlený starý pán připadal zase jako starý kozák před bitvou.

„No tak — jste se vším hotovi?“ slyše kroky starý Kučera, skloněný nad papíry, nadzvedl hlavu s povislým šedivým knírem.

„Skoro… snad…

18$

„Tak co? Víš to — anebo nevíš?“ zřejmě nespokojen starý pán se rozkřikl na nejstaršího. „Ne! Za hodinku máš odejít a nevíš, jsi-li hotový?“ Starý Kučera znovu potřásl hlavou, jako by tomu nemohl ani uvěřit, že jeho vlastní syn jedná tak nerozumně a chlapecky.

Poslední dobou bylo Karlovi v otcovském domě leccos nejasné a nápadné, ale společný život čtyř velkých synů s otcem se utvářil časem tak, že si překáželi navzájem co nejméně. Nebýt toho, Karel by byl asi stejně pochodil s otázkou — otec o svých záležitostech vůbec nemluvil se syny. Při založení obchodu, chemické laboratoře, vznikla mlčelivost starého Kučery z chytrosti, opatrnosti, nedůvěřivosti a proměnila se časem v úplný systém, kterému se musili podvolit všichni v domě stejně jako královské, až despotické vůli otcově. Otázku by byl jistě odbyl beze vší sentimentality jen pohledem svých sivých, chytrých očí: Chlapče, pomůžeš mně? — zkrátka by se zeptaly. — Nepomůžeš! Tak co je ti do toho!

„Karle! Pojď sem!“ Mrače se nad doutníkem otec otevřel zásuvku a synovi odpočítal peníze už připravené stranou. „Slušně… toť se ví — ale nevyhazovat! Pamatuj si to! Nevyhazovat! Víš dobře, že musím vydělat nejen zlatku, ale každý krejcar do zlatky! Tak! A teď si je dobře spočítej!“

Karel počítal, a jak bral po sobě do ruky modré bankovky, řadou všecky hlavy líbezně se na něho usmály, a významně mrkajíce, slibovaly mu svobodu, ponejprv úplnou svobodu se všemi radostmi. Nerad opouštěl Prahu, kde se narodil, ale jeho dávným přáním bylo vymanit se z poslušenství otcova, které nesl velmi těžce pro svou samostatnou povahu.

Radou prázdných pokojů se ozval zcela zvláštní krok, houpavý, sám sobě důležitý a tak spokojený, že nebylo lze ho zaměnit s jiným. Velmi snědý, v bílých šatech tenisových přišel Gustav, mladší o tři roky než Karel, rozloučit se s ním před odjezdem.

19$

„Tak servus — Karle! A piš!“ Gustav měl černé oči, černé kníry i barvu na tvářích, a byl vlastně to, co lid rád nazývá hezkým pánem nebo fešákem.

„Kam tak pospícháš? Ke Stuchlíkovým?“ Teprve teď si Karel všiml drahé, cizozemské rakety a úplně nových šatů z flanelu tak blaho bytného a huňatého jako srst bílé lišky. „To asi… něco znamená?“

Širokým úsměvem, záhadným i významným, Gustav se usmíval ve svém obličeji, zamodralém po holení, ale — neodpověděl.

„To znamená! Kdo chce mezi lidi, — musí s vlky výt!“ řekl starý pán jadrně za Gustava, udíleje zároveň tak postranní důtku nespolečenskému Karlovi: „Je nerozumné vyhýbat se lidem, je-li člověk na nich závislý jako obchodník!“

„Tatínku,“ narychlo ještě ve dveřích Gustav velmi závažně se obrátil, povytáhnuv svá černá obočí, „možná, že dnes přijdu pozdě… Kdoví — kdy!“

„Dobrá!“ bez námitky souhlasil starý pán, ač večerní vycházka čelila proti jeho přísnému domácímu řádu, zrovna jako před chvílí nejen nic nenamítl, ba přímo se zastal Gustava v jeho přemrštěné výzbroji na tenis, on, který sám měl nepřekonatelný, až puritánský odpor vůči módě a šviháctví.

Na dlažbě zadrncal prázdný vůz od uhlí, slunce už zašlo za domy a stále dráždivěji do oken se drala rozkladná a zároveň smyslná vůně odkvétajících akátů.

„Zavři!“ netrpělivě starý pán poručil Karlovi, „vlastního slova člověk neslyší! Také dveře! Ještě se podívej, není-li vedle Viktor — … tak! A teď si sedni!“

S nepříjemným, rozdvojeným pocitem Karel se díval do starého obličeje se silným nosem, jemuž sám byl tak neobyčejně podobný. Silněji než kdy jindy, právě před svým odjezdem cítil všude kolem sebe cosi nejasného a trapného, čemu nerozuměl a co se přece všech jeho smyslů dotýkalo jako vtíravé zvíře svými slizkými chapadly.

20$

„Vždycky jsem si myslíval, že po mně závod převezmeš — — ty!“ Letmo, jen jako stín obláčku, který po poli přeletí, ukázalo se dokonce jakési pohnutí v chytrých očích.

Teprve v poslední chvíli starý Kučera zpodobil slovem vůči synovi to, co už před dvěma dny mlčky a nepřímo připustil, aby Karel narychlo přijal výnosné místo v brněnské přádelně. Karla mrzelo jen to, že mu otec podává svoje rozhodnutí úplně bez vysvětlení, jen jako hotovou krmi už na talíři, a přece nebyl s to, aby něco namítl, neboť v pohledu starého pána tkvělo něco neobyčejně vážného.

„Ano… představoval jsem si… vždycky, že závod po mně převezmeš ty!“ ještě podruhé zamyšleně opakoval starý pán, jen jako by velmi nerad se vzdával zamilované myšlenky. „Ale — ty se pro to nehodíš! Ostatně, plány… všecky plány jsou jen hlouposti! Ví vůbec někdo, co bude zítra? A ještě něco ti řeknu na cestu — moc mně na tom záleží — hleď, ať se dostaneš kupředu!“

Zase nepříjemně rozdvojen díval se Karel na svého atamana z let chlapeckých. Z hlasu otcova vycítil jeho vážný tón, ale starý pán mu neobjasnil skutečný podklad své nespokojenosti, a tak zůstalo všecko nevysvětleno a zastřeno mezi otcem a dospělým synem, jako vždy.

„A ještě jedno: nemluv zbytečně! Nespoléhej na nikoho! A teď — je nejvyšší čas k večeři!“

Poslední naučení bylo úplně zbytečné; byli-li si v něčem čtyři synové podobni s otcem, tak to byla právě jejich zdrželivost, nedůvěra a uzavřenost vůči světu.

„Slečno Karolíno!“ Starý pán otevřel dveře ze své pracovny a zavolal hlasem, který šel z plných plic a rozléhal se jako mezi skalami prostrannými místnostmi: „Večeři!“

Za chvíli se ukázala slečna s výrazem úplného zmatku v modrých očích. Dobromyslné stvoření neznalo pospěch a kvapný odjezd ji uvrhl do tak bezmocného stavu, jako

21$

když někdo vyplaší slepici. Zakdáká, zamává křídly, ale nedovede se rozletět.

„Za malou chvíli!“

„Tedy není?“ Starý pán udělal rukou odmítavý posunek, který ukazoval, jaká hluboká nespokojenost vřela u spodu v staré duši.

„Račte snad zatím do jídelny…“

Nad stolem v jídelně už byla rozsvícena visací lampa, a s rukama v kapsách, Jiří, třetí syn Kučerův, nespokojeně vyhlížel do dne, který už měkce a zvolna pohasínal nad městem. Jediný z bratří nebyl brunet. Neřekl slova, když starý pán s Karlem vstoupili, ale výraz tiše pohrdavý neopustil jeho obličej, pod světlými vlasy bezbarvý a melancholický, který měl v malých a šikmých očích cosi pátravého, dětsky vzdorovitého, úplně zvláštního, až podivínského.

„Viktore! — Ty také nevíš, kdy máš přijít ke stolu!“ Starý pán se zamračil, když nejmladší poslední hlučně vstoupil a přisedl.

Devatenáctiletý gymnasista při poznámce otcově jen nemilostivě, v oušklebku, nakřivo uhnul širokými smyslnými rty. V každém pohledu lesklých očí i v každém pohybu vzrostlého, silného těla měl napsáno jedno: Kdo se mně vyrovná? Kdo na světě je ještě něco tak znamenitého jako já?

Starý pán se syny jedli, aniž co mluvili, a do tiché, skoro prázdné jídelny, kde nad pohovkou nebylo ani laciné sošky, bylo slyšet z ulice všecko, vozy, tramvaje, kočáry a každé jednotlivé slovo domovníka, který se bavil před vraty o japonské válce s vedlejším. Starý pán nemíval rád, když se u stolu zbytečně a prázdně mluvilo, — on jídlo považoval také za práci.

„Co!“ Starý pán nad talířem nejdřív si povzdychl a potom se zasmál tak hlučně, jako asi kdysi dávno staří bohové na Olympu. „Kdybych tak místo vás — dnes vodil čtyři děvčata do bálů!“ Jeho veselost nebyla upřímná,

22$

ne, jeho velká vnitřní nespokojenost hledala jen rovnováhu směšnou představou toho, jak on, starý rozumný Kučera, by sháněl ženichy pro dcery po bálech.

Teprve teď přišla z kuchyně ke stolu slečna Karolína, utírajíc si ještě cestou ruce modrou zástěrou. Dala se do jídla s lokty široce rozloženými na stole a přitom úzkostlivě sledovala zamračený obličej starého pána. Že by byla přesolila pečeni? Ale hospodyně byla už tak vychována pěti muži, že také mlčela, když oni mlčeli.

Hodiny mezi okny odbily devět, Karel vstal, a ruce v kapsách, neklidně prošel po parketách sem a tam. Mimo jedinečné ovzduší kučerovské, v němž vedle sebe vyrostli, bratři měli málo společného, a Karel dívaje se na lucerny, právě rozsvícené mezi akáty, neubránil se veliké, stále vzrůstající tesknotě, která však nijak neplatila rodině. Jen toho si byl vědom, že tím večerem se cosi končí v jeho životě, a zároveň se začíná hned cosi nového, aniž věděl co…

„Seď ještě! Co pospícháš?“ ozval se Jiří, který úplně jako starý mrzutý mládenec měl rád klid, zvláště při jídle, a už od dětství svými zálibami úplně určitými se lišil od většiny lidí.

Karel odešel do svého pokoje, rozžehl svíčku, sedl si na kraj neodesílané postele, potom shrbiv se, spustil dlouhé ruce mezi kolena, a nemysle na nic, díval se po stínových obludách na zeď svého mládeneckého pokoje s jediným oknem.

Za chvíli ozvaly se na chodbě opatrné kroky a jako profil chtivého zvířete na mléčném skle se ukázal stín s mohutným kučerovským nosem.

„Jsi tady?“ Viktor vstrčil tlustý obličej do dveří.

„No — co?“

„Chci ti dát sbohem!“

„Ale! Vždyť tam ještě přijdu!“

„Tak dobře… nemáš cigaretu?“

„Tady máš, taky sirky! Ale už mě nech!“

23$

„A — nějaké zbytečné peníze?“

„Aha! — To je to sbohem!“ Nedbale třetím a čtvrtým prstem Karel vytáhl bankovku.

„Víš — nejraději bych ti ji nechal! Kdybych tak nutně nepotřeboval, — nechal!“ uraženě Viktor shrábl modrý papír a velkolepě se vztyčenou hlavou zmizel na chodbu.

„Víš — kluku,“ Karel volal za ním do tmy, „jen desátý díl toho bych chtěl být, co ty si myslíš o sobě!“ Nejmladší měl, co chtěl, a neodpovídal; prostornou chodbu plnila už jen tma, veliká, mlčelivá a záhadná.

Karlovi se zdálo, že tma nevyplňuje jen chodbu, ale dokonce celou rodinu ukrývá pod jakýmsi ohromným, tajemným rubášem. Viděl před sebou nebožku matku, tlustou a plavou paní, která velmi málo mluvila. Proč si ji otec vzal? Pro peníze? Místo odpovědi ironicky mu ukázala tma obličej starého pána s povislým knírem a s tím nepřístupným, odmítavým výrazem, který do své blízkosti nepustil ani vlastní děti. Viděl sebe s bratry jako malé chlapce s věčnou bázní před otcem ve velkém bytě, kam host skoro nepřišel. Místo pohádek odmalička slýchal jen misantropické sentence a nepoznal vůbec, co je spokojený život v rodině. Matka byla ovšem něco tak vedlejšího, že ji snadno a nenápadně po její smrti nahradilo dobromyslné a obmezené stvoření, slečna Karolína. Ani to nevěděl Karel, je-li bohat, ač všichni přátelé ho považovali za nastávajícího dědice velikého jmění; a domov opouštěl pln pochyb, nejistoty a neurčitého vědomí něčeho, co hluboko u samých kořenů vázne v jejich kučerovské rodině.

Na druhém konci chodby se ukázalo plápolavé světlo, které ozařovalo dlaždičky i lesklé, dlouhé listy „domácího štěstí“ a žlutě jako v tmavé vodě se odráželo v nesčíslných drobounkých tabulkách pavlače.

Před Karlem se zastavila rozložitá postava se svíčkou.

„Starý pán se po vás ptá už hezkou chvíli a vaše věci má domovník!“

24$

„Dobře a — děkuju! Tedy sbohem — slečno!“ Karel podal hospodyni ruku, kterou ona pevně stiskla svou masitou dlaní. V modrých očích se leskly slzy a slečna Karolína se dívala na něho tak vyčítavě, jako by jí byl těžce ublížil svým odjezdem.

„Aspoň… ať nám přivezete nevěstu!“ volala ještě za ním, a její pověrčivé oči skutečně viděly cosi bílého provázet po chodbě postavu Karlovu, ale nebyla si jista, je-li to nevěsta nebo strašidelná postava jejího snu.

Na druhém konci pavlače proti Karlovi vyšla jiná vysoká postava se svíčkou.

„Hochu — máš čas! Nejvyšší čas!“ Starý pán opatrně pravou rukou držel mosazný svícen a levou mu podával; tu Karel náhle uviděl na otci zase jakés letmé, zatajované pohnutí. Při svíčce zdola ostrá brada se rýsovala ještě ostřeji, hluboko oči zapadly do hlavy, nos se prodloužil, a Karel si uvědomil náhle, jako by to byl někdo docela cizí, že před ním vlastně stojí — starý muž.

„Mám psát?“

„Hloupá otázka! — Toť se ví!“

Karel podal ruku také Jiřímu, potom si spěšně nasadil klobouk a odešel tak kvapně, že jeho odchod podobal se útěku. Poslední, co si odnášel z domova, byl obraz starého obličeje, ozářeného odspodu svíčkou jako od ohně, obraz chytrý, uzavřený a velmi nespokojený.

2

Ráno nebyl v jídelně ještě nikdo mimo Gustu, která zametala, občas zívajíc. Vždycky když se přiblížila k otevřenému oknu, opřela se lokty o hůl smetáku a zakývala dolů na strážníka na protějším chodníku. Ty oči od sebe… jako vodník! Jako vodník! říkala si o pihovatém strážníku, zase zívla a zase se zasmála, když

25$

nejprve kos zahvízdal a po něm stejně učedník s nůší housek na zádech. Akáty blaženě vypínaly zelené větve do vzduchu, svěžího po noci, jejich roztřepené listy na slunci se leskly, metaři řadou zametali ulici a slunce stejně spravedlivě oznamovalo všem, ptákům jako metařům, že nastává ráno, počátek dne.

„Už jsi nejmladšího vzbudila?“ slečna, široká v ranní jupce, přišla dohlédnout na práci.

„Vzbudila… slečno, to je den! To by se to jelo do Itálie po parníku!“

„Prosím tě! Jak ty by ses tam dostala?“

,,A — proč ne, slečno? Copak bych si nemohla vzít starého bohatého pána?“

„Ty? Ty — by sis vzala starého?“

„No, mladý a bohatý by si nevzal mě, chudou holku!“

„Tak potom jestli nemluvíš samé hlouposti.“

„Copak se to už nestalo? Ošetřovala ho, dobře ho ošetřovala, a on si ji pak za to vzal — z vděčnosti!“

„Mlč! Ke zpovědi bys měla jít! Že jsi nebyla o velikonocích?“

Každého rána i večera zase při mytí nádobí se opakovalo totéž mezi hospodyní a Gustou, která byla z jedenácti dětí venkovského hajného. V její neurovnané hlavě se líhly podivné, dobrodružné myšlenky, které víc než červená barva krocana dráždily rozvážnou, usedlou krev slečny Karolíny.

„Nech toho už tady a jdi. Třeba… třeba pro vodu!“

Nespokojeně sledovala slečna očima Gustu, která byla opravdu hezká s černýma očima a zlatými vlasy, jen ruce a nohy měla velké jako muž. Svými neohrabanými pohyby velikých končetin připomněla slečně mladého ohromného bernardýna, a slečna položila ubrus naruby ponejprv ve svém životě. Kam jen nerozvážné děvče myslí?

V téže chvíli starý pán otevřel dveře z ložnice, a slečna, která při vší dobrotě byla stejně podezíravá

26$

jako pověrčivá, našla v malé náhodě významnou odpověď vyšších tajemných bytostí.

„Slečno — kdypak se vrátil Gustav?“ Starý pán byl nejen úplně oblečen, ale už i oholen a prohlížel si ranní noviny očima, na nichž bylo znát únavu po špatné noci.

„Asi k jedné… vraceli se zrovna také sklepníci!“

Nezvyklý výraz obestřel obličej s vráskami, bezradný výraz nejistoty. Hospodyně hádala špatně, když myslila, že starému pánovi schází nejstarší, starý Kučera těkal očima od novin ke dveřím a netrpělivě očekával svého druhorozeného syna.

„S kloboukem už — jako žid!“ podrážděně řekl starý pán, když nakvap před osmou Viktor vestoje vlil do sebe snídani.

Za chvíli přinesla Gusta první poštu, kterou starý pán jindy čítal ve svém pokoji, ale očekávaný se objevil až po poště, nechávaje na sebe čekat jako veliká tanečnice. Zívaje plnými ústy, přišel nedbale bez kabátu a měl dokonce na prsou rozhalenou noční košili s jakousi docela zvláštní obrubou, křiklavě fialovou. Nejen dalek toho, aby pochopil nepokoj otcův, docela naopak, věděl, že otec čeká na něho, a následek toho byl, že právě proto si dával na čas.

„Tak jak jsi se měl včera?“

„Ušlo to… docela!“

Nic bližšího už si neřekli před slečnou a jen starý pán pozorně se zadíval na syna. I někdo méně prozíravý nežli on by byl pochopil z té nedbalosti, kterou Gustav si přál mít, že věci běží po široké a správné cestě k cíli tak jistě jako koně do stáje.

„Nasnídej se pohodlně a přijď potom do mého pokoje!“ Gustav byl sám sobě něčím tak závažným, že místo odpovědi jen mlčky blahosklonně hlavou přikývl jako někdo, bez něhož zeměkoule se nemůže obejít. Ještě chvíli přebíral noviny, ale vnitřní spokojenost, nevyjádřená

27$

slovy, mu nedala přečíst ani telegram, tak se ještě napil a šel za otcem.

Z okna bylo vidět mezi akáty barevné plakáty, nově nalepené, a vedle v laboratoři mezi zaprášeným skleněným nádobím ve vyrudlém plášti se pohyboval pan Anton, něco si pobručuje jako starý vrabec, veselý z hezkého počasí.

„Dnes nebude pršet!“ Gustav se postavil k otevřenému oknu a znalecky se zamračil na úplně modré nebe, na němž nebylo jediné poskvrnky. „Ani bouřka nepřijde — nic!“

„K čertu! Nech barometr a počasí!“ povídal starý pán. „Zavři dveře! No a — co tedy?“ Mluvil sice velmi určitě, ale vykřiknout jako na ostatní syny si netroufal na toho, od kterého tolik záviselo.

„Ty chceš vědět tedy — co?“ se širokým úsměvem se ptal Gustav, obě ruce v kapsách, a tak, jako by náhle při hře vyhodil trumfové eso na stůl, povídal s největším efektem: „Povím ti to! Dnes ve dvanáct — půjdeme já i ty — požádat o Marinu — a budeme jistě přijati — jsme ohlášeni!“

Mírné, ale hluboké uspokojení se objevilo na tváři Kučerově — bohatým sňatkem zdály se zažehnány veliké peněžní starosti. Jeho laboratoř na Florenci měla pověst znamenitého závodu, stejně jako on byl považován za boháče, ač sám tvrdíval, že nikdy nelze říci o obchodníku, je-li bohatý, zrovna jako o koze, je-li tučná, to se ukáže až po smrti. Závod si udržel dobrou pověst setrvačností veřejného mínění, ač obchody nešly jako dřív od té doby, co cukrovary přijímaly vlastní chemiky. Čtyři chlapci pozvolna vyrostli ve čtyři muže a všichni uvykli když ne skvělému, alespoň blahobytnému životu majetných tříd. Jako řeka se neuhne snadno ze svého koryta a teče, kudy před sto lety tekla, zrovna tak stará, zavedená domácnost skoro živelně šla dál svým širokým a ustáleným způsobem jako za živobytí

28$

praděda mladých a dál jejich dědečka, krajského fyzika ve žlutém domě v Ječné ulici s velikou zahradou. Dávno všechny životní podmínky se změnily, a přece se zdálo nemožné, aby z pevného celku někdo vypadl, slečna Karolína, starý sluha, zašívačka nebo pradlena, nikdo ze své vůle neodcházel od Kučerů, ledaže ho smrt zavolala nebo že služebné děvče mělo veselku. Ani vůlí, ani rozumem starý pán nezdolal tento kus života pod svýma rukama, jako by to byl díl povahy kučerovské, pomalý, těžký a pohodlný, který se odtrhl, osamostatnil, vtělil ve věci, živořil na svou pěst a zle se posmíval všemu obecnému rozumu. Jedině Karel se dohadoval něčeho, ale jinak žádný z dospělých synů nevěděl, jaké příjmy ani jaké starosti má otec, neboť on je stále považoval všecky ještě za chlapce a spoléhal jen na sebe. Proto poslal Karla do Brna a proto také musil jeho místo převzít Gustav, který mnohem lépe se hodil k tomu, ucházet se o nevěstu, ucházet se o ni, protože je bohatá.

„Copak ještě nejsi spokojen?“ nadurděně se ozval Gustav, který očekával obrovskou pochvalu, jako by všecko bylo jen jeho zásluha, jeho sklizeň, jeho čin. Jen potud byl poučen, že spojení se Stuchlíkovými znamená jakousi hlavní výhru ve smyslu obchodním, ale nic nevěděl o peněžní tísni, která byla vlastní půdou, z níž vyrostla užitečná bylina jeho námluv.

„Ovšem… jsem!“ Ponejprv v tu chvíli starý pán si vzpomněl na Karla se směsí zlosti a lítosti. Aby si nemusil vyčítat, že Karla odstrčil, instinktivně z lítosti se utíkal do zlosti, obrátil to a sám vyčítal Karlovi, že ho zklamal ve svých schopnostech k obchodu a k praktickému životu.

„Tatínku!“ Gustav se nemohl dočkat, aby před otcem ze sebe nevychrlil všechnu radost z úspěchu. „Stuchlíkovi… Marina… centrální ředitel… zkrátka všichni jsou lidé roztomilí a báječní! Báječní! A jak jsou zařízeni! Ten americký vodovod… a ti psi, žádný

29$

bastard — všichni rasoví… Báječní! A Marina! Nejenže je po čertech hezká, ale i chytrá je a — vzdělaná!“

„Moc hezká a moc chytrá!“ spokojeně si pochvaloval starý pán, který pozvolna také se rozehříval. I jemu znenáhla všecko se zbarvovalo růžově… V uspokojení, které pozvolna nastávalo po předchozích starostech, zdál se mu starý lišák Stuchlík osobností tak znamenitou, že na ní neviděl jedinké chyby.

„Tatínku…“ náhle polekaně Gustav se chytil za hlavu, „viď, že nemáš lakýrky?“

„Já?“ rozhorleně starý pán si položil ruku na prsa, jako by ho byl syn velmi těžce z něčeho obvinil. „Já? Dej mně, hochu, svatý pokoj! Vezmu si černý kabát, ale lakýrky jsem neměl na noze ani o svatbě a už je neobuju — do smrti!“

„A co — Marina? Aby se neurazila?“

„Zbláznil jsi se? Mám se snad líbit já? Jsem já naposled ženichem? Ne — víš — neobul bych je ani kvůli čínskému císaři!“

Závažně Gustav pokrčil rameny, jako by si ponechával svoje nejvnitřnější mínění pro sebe. Gustav dávno vycítil, jak pro vyhlídku na bohatý sňatek mnohem více si může dovolit vůči otci, ale od včerejšího večera, kdy se úplně dorozuměl s Marinou, viděl papíry vlastního života stoupat do závratné výše, jako by mu bíle před očima poletovaly a tvořily jakés fiktivní schůdky k místu na světě, o němž se mu dosud ani nesnilo. Muž bohaté a krásné ženy, budoucí šéf a kdoví ještě co… Kdoví? Na nejvrchnějším stupínku třeba leží i ministerský portfej…

Vzduch byl už od rána tak neobyčejně jasný jako u moře a z nádraží bylo slyšet pískot vlaku, jednotvárný hukot kol o koleje, vsouvání lopat do uhlí a skřípění nárazníků. Za celé dopoledne přišly jen dvě partaje: venkovský továrník, který si zpříjemňoval obchodní výlety do Prahy mimomanželským šampaňským v blízké

30$

vinárně, a červenolící žid, který se díval stejně krátkozrace na všechno za svými brejlemi, na píseň Šalamounovu jako na chemické formule.

O půl dvanácté pan Anton došel pro fiakr a vraceje se potkal hospodyni na chodbě.

„Slečno,“ — usmál se šibalsky — „nezdálo se jim zase o nějaké rochetě?“

„Proč?“

„Tak! Říká se, sen je sen… ale jakmile se zdá svobodné o bílé rochetě, — bývá z toho veselka!“

Slečna neodpověděla, jako by vůbec nerozuměla narážce. Považovala to pod svou důstojnost slečny a hospodyně, být důvěrná se sluhou, a mimoto, ač už dvacet let znala starého pána, přece ještě každou chvíli něčím se cítila dotčena, jako by „tajemnůstkářství“ se týkalo jenom jí.

Za chvíli vyšel na chodbu starý pán slavnostně v černém kabátě a za ním bystře, závažně a také v černých šatech Gustav, navoněný nejsilnějším anglickým parfémem.

„Hezký ženich — no ne?“ šeptal pan Anton mefistofelsky hospodyni do ucha, „že byste si ho vzala od hodiny, na místě?“

„Mhm…“ slečna sotvaže pohnula rty, dotčena zmínkou o vdavkách. Potom slečně odedávna nejlíp se líbil Karel, jak sama říkala, „pro dobré srdce a milou povahu“.

„Slečno, přijdeme s Gustavem asi pozdě… možná — kdoví kdy!“ Přijít pozdě v životě starého pána znamenalo něco tak neobvyklého, asi jako když vlasatice se objeví na nebi, ale starý pán to oznámil hlasem klidným a samozřejmým, který nestrpěl nejmenší otázky.

„Prosím…“ slečna obřadně se uklonila odcházejícím u dveří a jen v jasně modrých očích prosvítalo, že příkaz bez vysvětlení považuje za nezasloužený projev nedůvěry vůči své dvacetileté věrnosti.

31$

Z kuchyňských dveří zbrkle Gusta vyhlédla v šátku jako vlčí mák a bylo slyšet, jak napřed i v zadním domě tabule řinčí a rámy vrzají. Ze všech oken se dívali za starým pánem se synem, jak vsedli do fiakru.

3

Fiakrista ohlédl se do vozu, ukazuje bičem stranou, a potom se zastavil uprostřed aleje starých kaštanů. Od vrat bylo vidět mřížemi neveliké stavení se zelenými žaluziemi a se čtyřmi bílými empírovými sloupy, po kterých tmavší břečtan se obtáčel v pozvolných spirálách promíšených přátelsky se zelenějšími, šťavnatými lupeny vína. V malém bazénu tenounkým pramínkem voda tryskala uprostřed žlutofialových kosatců a větřík donášel až ke vratům z dolejší zahrady vrzání pumpy, jednotvárné jako vřeštivý nápěv divokých národů.

Kroky se ozvaly na písku a za chvilku otevřela starému pánovi s Gustavem krasavice panská, přidržujíc si černý šátek na bolavý zub.

„Jsou doma?“

„Prosím … tudy!“

Vedla je podjezdem pod empírovými sloupy, potom předsíní až do salónu, kde na zemi ležel ohromný koberec s barokní girlandou. Ze zlatých rámů na zdi dívaly se portréty manželů Stuchlíkových, jako by příchozím říkaly: Hle, to všechno je — naše! Tlustý koberec, zlaté rámy i celohedvábné povlaky na nábytku, jen naše! Ve vázách stály umělé květiny, na větvi filodendronu hověl si vycpaný papoušek a celou zeď vyplňovalo ohromné plátno s rozrušujícím obrazem bitvy v kouři prachu:

Venku zvonilo poledne, dozvonilo a ze zahrady donikalo do ticha přízemního salónu jako vzdálený nářek zase jen jednotvárné vrzání. Prošlo pět minut, nových

32$

pět minut, a teprve se ozvaly ve vedlejším pokoji kroky tak rychlé, jako by někdo nejvíc pospíchal.

„Aah!“ Jako příjemně, ale velice překvapena paní Stuchlíková oběma pánům zároveň podala levou i pravou ruku, ač návštěva byla pevně smluvena. „Těší nás… velice nás těší!“ Domácí paní byla malá, nepatrná, a následkem toho velmi mladistvá.

„Veliká čest pro nás!“ Centrální ředitel, malý, rozložitý, ramenatý, měl bas a velkou umíněnou hlavu s očima, v nichž by se snad ani Vševědoucí nevyznal. Z jeho prošedlého plnovousu vynikal spodní pysk, červený a smyslný.

„Přišel jsem…“ hned o věci začal starý pán.

Paní Stuchlíková naklonila zase hlavu kupředu s takovou přehnanou účastí, jako by to, co přijde, pro ni byla ještě úplná novinka.

„Přišel jsem požádat,“ klidně a důstojně pokračoval starý pán, „ovšem ne snad pro sebe,“ — opravil se s rozvahou — „ale pro syna, a sice pro Gustava, který po mé smrti závod převezme místo Karla, jenž se jinak rozhodl, požádat vás rodiče o svolení — o ruku slečny Mariny!“

Hlas starého pána zněl salónem plně, kovově, až slavnostně, že nepředvídaně dvě veliké slzy vytryskly z bledých očí domácí paní, které pozvolna stékaly po drobounkých tvářičkách, až padly do klína. Nejenže věděla o ucházení Gustavově, dokonce si přála, aby konečně se provdala dcera, které mělo být už čtyřiadvacet let o svatém Václavu; ale hlas starého pána ji citově vzrušil tak, jako by už slyšela vyzvánět zvony cestou do františkánského kostela.

„Márinko, ne… já, opravdu nechápu…“ nespokojeně centrální ředitel se obrátil k své manželce. „Je to pro nás vyznamenání a velká čest… neobyčejná! Marina měla sice odjakživa štěstí jako v pohádce… jeden polský hrabě ji chtěl, dokonce když chodila ještě

33$

do školy… nebylo jí ještě ani patnáct let…, ale vedlo se jí doma příliš dobře, dosud nechtěla od nás! Já pro svou osobu,“ — uklonil se oběma, nedívaje se do tváře žádnému — „jak jsem před chvílí už se vyjádřil, cítím se hluboce poctěn, ale musíme se zeptat také dítěte — to, pánové, uznáte!“

Ředitel zazvonil, na okamžik se objevila krasavice s bolavým zubem, ve vyšívané zástěře, a hned zase zmizela neslyšitelně jako stín po kobercích.

Gustav od svého příjezdu nepromluvil ještě ani slova a jen bylo na něm patrno, že je velmi rozrušen. Doma se cítil nesmírně závažný, jakožto budoucí šéf a nastávající ženich bohaté Mariny, ale v novém ovzduší sebevědomý pohled manželů Stuchlíkových ze zlatých rámů na zdi ho zneklidňoval do nejistoty jako oni sami na tlustém koberci ve vlastním salóně. Pátravě si prohlížel lesk svých manžet a přitom si opakoval stále se strachem: Co jestli si to tak Marina přes noc rozmyslila? Na světě je všechno možné — tedy i to! Co potom já? Budu v celé Praze nemožný!

Zuřivé ňafání se ozvalo za skleněnými dveřmi a zároveň s pravým anglickým pinčlem, rozcuchaným a ošklivým, vešlo neobyčejně hezké děvče, vnášejíc do salónu ze zahrady jakous všeobecnou vůni květin a čerstvého vzduchu.

„Marino…“

Uklonila se všem, povytahujíc trochu ramena, a tázavě utkvěla jen na starém Kučerovi očima, které byly jasné, nazelenalé a zářící.

„Marino,“ skoro obchodně opakoval otec dceři, „starý pan Kučera přišel o tebe požádat pro syna — co tomu říkáš? Svoluješ?“

Jeho rozkošná dcera pohladila zamyšleně ohyzdného psa po zádech, zlehka povzdychla a znovu upřela své zářivé oči jen na kostnatou postavu starého Kučery a pomalu, významně přikývla. Svým třpytem a barvou,

34$

podobnou živému smaragdu, Marininy oči vzbuzovaly klamnou domněnku temperamentu, jejž ona neměla.

„Děkuji!“ Gustav se začervenal radostí a políbil ruku své nevěstě, opravdu vděčen za své zaplašené pochyby. Ona se mu skutečně líbila a ani se mu jako žena muži nemohla nelíbit, byla bezvadná: ani malá, ani velká, dosti silná, měla ve svém zjevu cosi neobyčejně čerstvého a tuhého jako hříbek, který zrovna vyrostl z mechu.

„A my dva staří se také shodneme — nepohádáme se!“ Centrální ředitel podal starému Kučerovi krátkou ruku, zastřeně se dotýkaje financí.

Stejně jako starý Kučera pro syna, zase ředitel si přál tento sňatek pro dceru. Bylo jeho nezvratné přesvědčení, jako švestky se nesmějí nechat přezrát na stromě, tak děvčata že se mají do určitého věku vdát, a pro svou jedinou dceru si přál zetě ze známé pražské rodiny. Jeho otec býval vesnickým kostelníkem a pan farář dal na studie nynějšího centrálního ředitele cukrovarů. Stuchlík velmi si na tom zakládal, že vlastní silou se vyšinul z nepatrných začátků, že vlastní chytrostí si nastřádal tisíce, a kapitál tak získaný nechtěl svěřit nikomu, byť to byl i vlastní zeť, — a proto si umínil, že věno dceřino nevydá z ruky před svou smrtí.

„Ne! Nepohádáme se! Máme rozum i za ně!“ Starý pán blahovolně pravicí ukázal na mladý párek, který se držel za ruce u filodendronu, rád, že Stuchlík se dotkl finanční otázky jen tak šetrně a zpovzdáli.

„Tak — teď jsme to dostali! Nemáme prý rozum oba — já i ty!“ Gustav jaksi škádlivě a okázale něžně vzal kolem pasu svou nevěstu. Spíše než láska byl to u něho triumf ješitnosti, radost z úspěchu, a přece jeho suchá duše, beze vzletu a fantazie, neubránila se jakémus pohnutí ve slavnostní chvíli, kdy ponejprv veřejně držel v objetí slušné děvče, svou nevěstu. Viděl v ní už svou budoucí ženu, nositelku svého jména a mimovolně si dopřával poct, které požadoval pro sebe ode všech.

35$

„Moc ho opravdu nemáme!“ Nevěsta usmívajíc se vrhla na ženicha jeden ze svých zářivých pohledů. Marininy pohledy neměly pranic společného se skutečnou Marinou, která byla sice nehloupé, ale docela obyčejné děvče, jejíž vzdělání se začínalo i končilo franštinou.

„To je hezké! To jsem nečekal od tebe!“ Gustav škádlivě pokyvoval hlavou, dívaje se se zálibou do jasných panenek jako do zrcátka.

Centrální ředitel opřen o židli své manželky, důvěrně ji na něco upozornil, a domácí paní pozvala ženicha s otcem na oběd, který nazvala „jednoduchým, nepřipraveným, rodinným a občanským“.

Krasavice přišla oznámit, že polévka je na stole, a otevřela obě křídla bílých dveří do vedlejší jídelny.

U stolu mladí se drželi za ruce, domácí paní v čele seděla zamyšleně s příčnou vráskou, aby kuchařka nepokazila paštiku, kterou dělala poprvé, a oba staří páni byli rozjařeni, ač se oba navzájem klamali o sobě, byli přesvědčeni o plném splnění svých nejtajnějších přání. Vítr někdy přinesl z kuchyně vůni smíšenou z nejrozmanitějších koření, chvílemi zavoněly pod okny nasládle lilie a vzduchem proudila rozjařená nálada, barvíc oběma skutečnost barvou, kterou si každý uvnitř přál. Starý Stuchlík zvolna posrkával velmi potěšen, že se starý Kučera na věno nezeptal — na cifru — , usmíval se spokojeně jako král, který vyhrál bitvu tak, jak nikdy nedoufal, a vždycky když pozvedl proti světlu sklenici starého moravského, zbarvilo se mu všecko zlatě kolem jako samé dukáty. Starému pánovi se zdál movitý majetek dostatečnou zárukou, liboval si, že Marina je jediné dítě, které se nebude dělit s nikým, a naděje zakryla starosti jeho očím svým šalebným zeleným závojem.

„Viďte — chutná vám?“ Stuchlík, rozjařený několika sklenicemi, se obrátil na starého Kučeru. „Je přímo ze

36$

sklepa jednoho opata — šlechtice, rodem Belgičana, a velikého fešáka… povím vám o něm věci k popukání, ale někdy až budeme sami — bez dam! Teď oslavíme dnešek šampaňským! Pro vaše dva syny jsem už poslal fiakra — a nejstaršímu ať mladí napíšou telegram! No, že jste se mnou spokojen? Že jsem to znamenitě zařídil?“ Široce a okázale proudil tokem řeči blahobyt a spokojenost člověka, který začav s málem, má dnes vilu, postavení a ve sklepě dokonce pravé šampaňské.

Starý pán zvedl proti řediteli obě ruce vzhůru dlaněmi, naznačuje tak gestem vrchol svého uspokojení. Nikdy mnoho nemluvil, ale na důstojném chování, které míval ve společnosti, bylo vždycky znát, že pochází z jedné z nejstarších rodin.

Sklenice zacinkaly a centrální ředitel vstal, pošupuje sklenice kruhem mezi drobečky.

„Připiju naší mládeži, toť se ví — ale ti vůbec o nás nevědí. Ale zároveň připíjím nám starým — přátelskému spojení našich rodin!“

Neubránil se jakémus obchodnickému nadšení, představuje si v budoucnosti důsledky výhodného spojení a vida sám sebe, jak vlastním přičiněním zas pokročil o schůdek výš na žebříku svých společenských ambicí.

„Souhlasím!“ také starý pán byl úplně rozjařen vínem i nadějí, „na přátelství nás starých — na naše spojení!“

Ředitel si přidržel rukou s krátkými prsty zastrčený ubrousek k břichu a staří si připili přes stůl.

„Jé!“ náhle zděšeně vzkřikla Marina a pustila ruku svého ženicha, „tatínku… to se nemá přes stůl! To je tak, jako když ruce se podají křížem, — to znamená neštěstí!“

„Hlouposti!“ Ředitel posunul kupředu spodní červený pysk a šlehl po jediné dceři zlověstným pohledem, který hrozivě, jako blesk tmu, na jediný okamžik ozářil oko, v němž jindy nebývalo zřetelného výrazu. Potom vstal se

37$

svou sklenicí, obešel stůl, a ještě podruhé si připili staří páni stoje, obřadně a slavnostně.

„Tak — teď jsme opravdu dostali!“ uraženě Marina sešpulila třešňové rty, „pojďme! Co bychom tady dělali?“

Ještě hezčí s rozpálenými tvářemi, Marina jen se mihla jídelnou, že Gustav ji sotva dohonil v zahradě na slunci. Nadurdění dodávalo cosi dětsky směšného svěží tváři, když mračíc se pospíchala k bazénu cestou vroubenou nízkými měsíčními růžemi, které kvetly od května až do mrazu. Třpytivým pramínkem voda tryskala ze středu kosatců a zpovzdáli zdála se tryskat vzhůru až do azurového nebe, podobná stříbrné niti, která hravě a rozmarně bezoblačné modro spojovala se zahradou, se zemí. Všecky cesty byly posypány zvláštním pískem, trávníky sestříhány, růže lýčím přivázány, pidimužíci se skrývali v pestrých záhonech a čtyři besídky, pedanticky postavené do čtyř úhlů, jevily pořádek až německý.

„Marinečko — tak počkej přece… Neutíkej ode mne! Čímpak já jsem se provinil?“ Gustav volal za ní, dotčen ve své důstojnosti ženicha. U meruněk na druhém konci viděl zahradníka a bál se být směšný před podřízenými.

Marina se obrátila, zastavila po vojensku a zasalutovala, dívajíc se šelmovsky na svého ženicha.

„Snad se nezlobíš na svého drobečka?“ Lichotivě mu položila tvář na černý kabát, ač bylo vidět na cestu odevšad.

„No… nono — ne!“ Něžnost tak veřejná zase úplně usmířila Gustava.

„Zato teď — třes se!“ pohrozila mu ukazováčkem a vtáhla ho za rukáv do besídky, porostlé plamínkem. „Ne, ne!“ bránila se, když v zeleném šeru chystal se ji obejmout. „Sedni si a dívej se mně rovně do očí — jako knězi! Budeš se zpovídat!“

38$

„Já? Z čeho? Nemám z čeho! Ještě jsem nikoho nezabil ani neokradl!“

„No, jen to — kolikrát jsi už miloval? Ale běda ti, sáhnu ti na nos — nesmíš lhát!“

„Já?“ Něco tak namáhavého jako skutečné přemýšlení se objevilo ve formě vrásky Gustavovi na čele pod rozčesanou pěšinkou. „Já?“ pomalu opakoval, „opravdu — jen tebe!“

„Opravdu?“ Marina radostně zatleskala — „jak je to milé! jak je to hezké po tebe!“

„Mohu na to přísahat — chceš?“ Celé ujištění vypadalo dost nepodobné pravdě v ústech pražského synka, a přece bylo v něm mnohem víc pravdy, než se zdálo na první pohled. V jeho vzpomínkách skutečně nevznášely se dráždivě lehounké, načechrané gázové sukýnky tanečnice, neboť Gustav nechtěl, ani aby otec mu na něco přišel, ani aby jemu samotnému hloupá, neopatrná láska se závazky uzavřela cestu k počestnému a výhodnému sňatku. Ze čtyř synů Kučerových, ač jinak byl člověk úplně nevynikající, s mozkem velmi prostředním, jediný stále pomýšlel na budoucnost — na konce.

„Ano, Gustave, přísahej! Tak to má být!“

Bohaté a krásné děvče bylo sice rozmazleno společností unuděných pražských lvů, ale jinak velmi málo erotické, že jí skoro stačilo být obklopena hejnem klátících se a bezvadně podle módy oblečených ctitelů, jakmile někam do sálu vstoupila. V prvních zábavách vyznamenávala kadeta, proti němuž ředitel se ohradil, že je stejně starý s ní, potom její duše se octla v úplném bezvětří a jen četba několika románů v ní vyvolala neurčitý obraz, nebo spíše konvenční vzorec lásky, až bude, co má být.

„Přísahám! Drobeček je spokojený?!“

„Je!“ oddaně, klidně a velmi spokojeně opřela se hlavou o jeho rameno, docela jako by už viděla svůj příští život s ním tak rovně jako cestu, která vedla středem zahrady do domu.

39$

Gustav ji vzal za ruku.

„Jaké máš malé ruce! A nehty skoro jako panenka!“

„Ty máš zase veliké!“

„To má být!“

”Ne!“.

„Dej si říci, drobečku! Malé ruce, velké nehty a ouzké kotníky!“

„Ne! A ne — ne!“

Se smíchem se hádali budoucí manželé, a najednou Marina vyskočila, řkouc, že někdo třetí musí rozhodnout jejich první spor.

Ve stínu pod sloupy obrostlými zeleně seděla domácí paní mezi bratry Gustavovými v pohodlných rákosových křeslech a bezradně bloudila bledýma, nechápajícíma očima z Jiřího na Viktora, jako by všechnu svou životní orientaci byla ztratila mezi oběma Kučery.

„Pětadvacet je vám? Vidíte… to byste se mohl už oženit!“

„On — Jiří — a oženit!“ Viktor prudce vyskočil a se smíchem se pleskl do nohy. „To naše kočka dříve promluví!“

Místo odpovědi Jiří se podíval na benjamínka rodiny Kučerovy zdrcujícím pohledem, v kterém byl i přebytek sebevědomí, i mnoho skutečné převahy a přitom jakési nezemské, náměsíčně vytržení a strádání člověka, který se pohybuje stále ve svém myšlení jako v bludném kruhu, člověka, jehož myšlenky nepřestávají dnem i nocí jako klapot mlýna.

„Šlo by to se oženit!“ odpověděl paní, která mu nevadila pro svou nevtíravost ani svými pohyby. „Šlo by to — ale děti? Aha! Co s nimi! To je jenom samý křik! A potom, když vyrostou, ještě aby mně dělaly výčitky, že jsou na světě!“

„Nejste… snad nemocen?“ Domácí paní, nerozumějíc ničemu, zadívala se s dobrosrdečnou účastí ženy, která je matkou, do jeho tahů starých a zároveň dětinných,

40$

neboť jinak si nedovedla vysvětlit jeho nespokojenost nežli chorobou.

„Ne — ještě ne!“ usmál se bolestně a zadíval se kamsi vysoko, jako by viděl vlastní bolest někde ve vzduchu a dál za ní v nebeské atmosféře celé nesmyslné kolotání vesmíru. Ač stále uvažoval o příčinách a účincích všeho dění ve světě, Jiří v hloubi byl náladovější než hysterická žena a sám o sobě myslíval, že nějakým omylem v jeho silném mužském těle se usídlil ženský duch.

„Gustave!“ Viktor volal na nejstaršího, který závažně se blížil ke sloupům, zavěšen do lokte své svěží, rozkošné nevěsty. „Slyšíš! Aby prý se Jiří oženil!“

„Kdo to říká?“

„Tady — milostpaní!“

„Toť se ví! Co by mohl udělat lepšího? Vid?“ Popleskal Marinu po ruměné tváři, jako by daleko za ním už ležel domov, život s bratry, a on v novou půdu pevně a jistě vpouštěl kořeny, přijímaje s názorem své budoucí tchyně šmahem všecky stuchlíkovské názory.

„To říkáš o našem Jirkovi ty?“

„My!“ pyšně vzal kolem pasu svou nevěstu, cítě se už jejím polovičním pánem i s rasovým psem, který spal na slunci, ještě ošklivější s přimhouřenýma očima, i se zahradou, naplněnou zvířaty, ovocem a služebnictvem jako malé království.

Docela jako dítě Jiří zamysliv se nadzvedl ukazováčkem vrchní ret se sotva znatelným vouskcm a jeho oči, které nikdy nebyly veselé, přijaly svůj zvláštní, osobitý výraz, vzdorovitý, posměšný a truchlivý. Středoškolská profesura málo se hodila k tomu, aby uspokojila nespokojence, který se díval matematicky na celý svět a myslil, má-li dvojnásobné schopnosti proti jiným, že má také nárok na dvojnásobný plat.

„Prosím, berte si! Ale — víc!“ Skutečně laskavě domácí paní podala Jiřímu skleněnou mísu s barevným

41$

ovocem, myslíc po prostu a po žensku, že asi chudák má tajnou, nešťastnou lásku.

„Sklenici vody!“ poručil si Viktor, prohlížeje si s velikou zálibou krásný, pravidelný obličej i útlounkou postavu panské v bílé zástěře.

„Vy… poslouchejte!“ Viktor vyskočil a dohonil ji až u dveří, „od ledu! A jak se vlastně jmenujete?“

„Rózi — prosím!“

„To je něco jako růže — že?“ Devatenáctiletý ponořil se jí drzým pohledem hluboko do očí, neboť se mu líbila, jako vůbec všecky hezké ženy na světě.

Skleněné dveře zaskřípaly na písku a oba staří pánové vyšli do zahrady.

„Vidíte,“ centrální ředitel rukou mávl kruhem po zahradě, „od a jsem si zřídil sám celou se zahradníkem — docela a naprosto sám! Tady, co jsou měsíční růže, stály prastaré kaštany — ale já jsem je všecky dal vysekat!“

„Proč?“

„Ech — tak! Bývalý majitel si na těch stromech strašně zakládal a měl je asi rád, ale mně překážely, já mám zase rád světlo… a tak jsem je dal — vysekat!“

Staří páni kouříce šli zvolna kolem rákosových židlí dál.

„Vidíte,“ nehtem centrální ředitel zálibně zaklepal o kamennou obrubu bazénu, „tohle jsem dal také udělat! Tady bývala zase kovaná mříž s ptáky a s erbem, na které si bývalý majitel patrně také zakládal, — ale mně se nelíbila — a kdo je tady pán? Tak jsem to dal — také udělat!“ V base ředitelově zněla nota škodolibá, zarputilá, až nenávistná, ovšem která platila jen bývalému majiteli, ale mimo ni se ozývalo ještě cosi v hlase všeobecného, co nevzbuzovalo důvěru.

„Dobře jste to udělal! Zcela dobře!“ Starý pán jistě by byl souhlasil s každým projevem, jsa spokojen jako dávno ne na slunci, s vybraným doutníkem v ústech. Po dlouhém napětí dvou měsíců, kdy starý pán čekal, jak se

42$

ženitba rozhodne, jeho uspokojení bylo tak veliké, že zvláště teď v zahradě na slunci pocit nabyl formy bezmyšlenkové spokojenosti, podobné slastné nirváně: kouřil jen a slunil se. Táhle vzduchem zpovzdáli zaznělo továrenské houkání.

„Škoda — šest!“ Starý Kučera se zadíval na trávník, který, pokropen zahradníkem, ve večerním slunci se leskl jako pole diamantové. „Budeme muset pomýšlet na domov!“

„Copak vás to napadá!“

„Čeká na mě ještě práce!“ Slovo práce mělo u starého pána tentýž kovový zvuk jako skutečné peníze, a zároveň se v něm jevilo to roztržené a dvojaké v jeho povaze. Cenil rozumem peníze, ale nedovedl si popřát za ně potěšení ani je v prstech udržet…

„Dejte si svatý pokoj — teď ještě?“

„Teď!“

Syn kostelníkův nemohl nijak vniknout do podivného kučerovského světa, v němž myšlenky kroužily tak volně jako ptáci bez hnízda. Cenění rozumu vyrostlo u starého pána z úplné vnitřní anarchie, v níž nebylo ustáleného náboženství, nebylo nadšení, nebylo starodávné, strohé morálky a také nikdy — radosti. Přitom však starý pán nedovedl svou vlastní kučerovskou povahu, prudkou ve hněvu a zároveň pomalou, přimět k rozhodnutí ve věcech potřebných, nedovedl svou těžkou, až mudrckou krev a zároveň lehkou mysl v nadějích podřídit vlastní teorii o všemohoucnosti rozumu, kterou si tak bystře vynalezl, chtěl sice, ale nedovedl podle ní žít.

„Domů?“ Gustav se hned obrátil od zeleného stolu zahradního, na němž s Marinou hráli ping-pong.

„Máme — práci!“ pozvedl starý pán významně prst.

„Jdu! Hned! Jen partii dohraji!“ odpověděl Gustav, cítě se před nevěstou a jejími rodiči rád v úloze člověka, který je nezbytný pro obchod.

43$

Slunce zlatě ozařovalo vrchní okna ve vile a vršky aleje kaštanové, ale pozbylo už svého poledního žáru, svítilo klidně, přátelsky a večerně, a zrovna tak polední rozjaření ustoupilo jakémus příjemnému uklidnění. Staří zvolna došli ke mříži, mladý párek stál u vrat, ne a ne se rozejít, a Jiří přijal polorezignovaný, polotrpitelský výraz někoho, kdo je obětí hloupých lidských výmyslů. Před domem, celá zlatá v slunci, krásná Rózi sklízela se stolu, a Viktor zdánlivě nedbale se vrátil ještě od vrátek pro cigaretu, aby si ji mohl zblízka prohlédnout a odhadnout, byla-li by spíš přístupna citům, nebo penězům.

„Brzo — zejtra!“ volala nevěsta ze zahrady na Gustava, který za otcem první vstupoval do vozu.

„Jak jen budu moci!“ Gustav ukázal rukou na záda otcova.

Marina ještě zamávala malinkým šátečkem všem na cestu a Gustav povstal prudce na sedátku, že cylindrem několik lístků padlo do vozu.

Rychle ujížděl vůz alejí, kde stranou bosé a zaprášené děti poháněly káču nebo hrály v kuličky a na koncích opelichaného trávníku mezi vilami celé rodiny tábořily kolem dětských vozíčků. Viktor viděl i mezi stromy linii boků pevně obemknutých bílou zástěrou. Jiří přemýšlel o nespravedlivosti všeho na světě. Gustav se cítil všemocným pánem a starý pán se spokojeně usmíval; naděje, nejzáludnější a nejmocnější hetéra světa, ho omámila právě tak, jak jen mladá dovede obloudit starého.

44$

DRUHÁ ČÁST

1

Karel zmáčkl a prudce zahodil do kouta telegram, v němž mu Gustav oznamoval svoje zasnoubení okázalými slovy: „Jsme nejšťastnějšími snoubenci…“ Viděl z okna starodávnou kašnu na brněnském tržišti se sochami uprostřed břečťanu, s delfíny, s odpadky citrónů a zeleniny plovoucími po kalné vodě, a kvapně jako příliv po vlnách mu hrudí vzhůru stoupala zlost, která stejně zabírala zleva Brno jako zprava odpor k bratrovi. Ne že by nepřál Gustavovi nevěstu nebo žehral na místo, které Gustav neprávem po něm podědil, aby jako mladý šéf se mohl bohatě oženit, ne, jemu vadil způsob, kterým se vše událo: trapné, nepříjemné přiznání k štěstí po předchozím tajení, přiznání k štěstí, jež bylo vlastně — obchodem.

Karel neměl osvobozující pocit bezuzdné volnosti, kterou ještě cítil ve vlaku za svítání na moravské hranici; docela u spodu v duši se třásl zbytek bázně před domovem, jemuž nelze ujít vzdáleností. Nikdy ve společnosti se necítil volný, všude si připadal znamenán životem „v šachtě“, jak sám pokřtil svůj bezradostný život s bratry ve starém domě na Florenci. Bratry nepojil žádný zvláštní cit, chodili jen podle sebe a bydlili pospolu, ač by se byli mohli bez bolesti rozejít do čtyř úhlů světa. Cizí pán jednou zastavil Karla na ulici. Nejste mladý Kučera? — Jsem! — To se pozná! Karel si myslíval, že je ve mnohém odlišný od bratří, ale od té chvíle věděl, že ne zevnějškem, ale něčím vnitřním,

45$

společným, se liší všichni Kučerové od ostatních lidí.

Podle běžného úsudku Karel byl snad samotář, ale to nijak neznamenalo, že by nemiloval lidi, ba naopak, on měl teplý vztah ke všem, na které si zvykl, a jenom docela po kučerovsku nestál o širokou společnost, o bály, o politickou činnost, o veřejnost. Jemu se z duše zprotivila lhostejná laskavost, která byla maskou konvence, plané otázky po zdraví, odpovědi, na které nikdo nečeká, a starý pán dříve, dokud ještě pomýšlel na jeho budoucnost v obchodě, kolikrát svou nespokojenost s nejstarším vyjádřil jadrnými slovy, jenom jemu vlastními a jako tesanými z kamene: Je nerudá a nezná lidi! Filosofem rodiny, který se věčně ptal po účelu života, byl Jiří, ale Karel naopak žil úplně na zemi a nepovznášel se v jeho abstraktní oblaka, ani zlý, ani dobrý, jen přirozený a živelný jako divoch: cokoliv cítil, vždycky silně cítil, a protože tak silně cítil, nemohl jinak jednat, nežli cítil.

Karel odstrčil docela bezúčelně špičkou boty telegram a potom se mrzutě opřel o bílý rám… Po dopoledním hemžení prázdné a vyklizené tržiště se sunulo jaksi bezútěšně s kopce hrbolatými kameny a až dole u Reduty jen před dvěma babami červenaly se hromady třešní, zlatem se skvěly meruňky a na ošatkách pevně k sobě namačkány ležely modré, žluté, bílé, rudé, nejpestřejší a nejkrásnější květiny. A přece jen připomínal prázdný trh teskně Karlovi Uhelný trh — Prahu.

V této chvíli někdo velmi určitě zaklepal a ve stínu pootevřených dveří ukázal se pobledlý profil brunetky asi pětatřicetileté.

„K svačině — ale brzo — než vystydne!“

Dveře hned se zase zavřely.

Karla volala Emílie, dcera tety, u které Karel prozatím bydlil, a která nechtěla být matkou pokárána za to, že prodlela v pokoji svobodného bratrance. Život nebyl laskav k Emílii, když ji postavil vedle matky, která se

46$

sice zhlížela v synech, ale k jediné dceři nemohla být přísnější a nevrlejší.

Emílie přesto ošetřovala matčino stáří, s jeho skutečnými rozmary a sterými domnělými nemocemi, s prostou a rozumnou trpělivostí, která ani si nebyla vědoma vlastní ceny, s takovou neobyčejnou trpělivostí, že kvůli ní si pokazila i vdavky. Želela toho? Někdy v zapomenutých chvilkách spočíval na pobledlých tvářích s olivovým nádechem unavený klid, ale jinak mírné, krásné oči nevyzařovaly celý den než energii.

„Stalo se něco?“ Hned jak Karel vkročil do vedlejšího pokoje, vstříc mu popošla velká stará paní v černých šatech, které visely zlaté, starodávné náušnice hluboko k ramenům.

Na komodách se třemi zásuvkami drobnůstky byly zastřeny mušelínovým závojem, aby se zbytečně nemusily otírat každý den, a všude panoval vzorný pořádek; květiny byly odpoledne nanovo pokropeny, a dokonce pod klecí s čížkem noviny ležely rozestřeny, aby slupky ze zrní nepadaly na vyleštěnou zemi. Teta Anna měla tytéž velké, černé oči jako Emílie. Jenže v jejích očích těkal neklid, hárala zvědavost a točil se celý její malý zlobný svět, v němž každé slovo mělo trojnásobnou váhu, dlouhý večerní stín stáří a žádné poledne.

„Myslíš, teto, telegram? — Gustav se zasnoubil!“

„Zasnoubil? A — s kým?“

„S kým?“ Karel opáčil s úsměškem. „S nejbohatší nevěstou!“

„Ale — jdi…“ teta potřásla nad novinkou hlavou se zájmem. „Já mu to přeju… konečně… ale to není v pořádku! Tys nejstarší, a první jsi byl na řadě!“

„Já?“ Karel se uhodil do prsou se smíchem.

Emílie se postavila rychle za matku krátkým pohybem, který měl v sobě cosi odhodlaného, až mužského, ale pranic staropanenského. Dělala, jako by stírala

47$

prášek se židle, a zlehka zavrtěla hlavou posunkem, který měl vyjádřit bratranci: Nech ji! Neodpovídej! Nepopouzej dětinskou!

„Tys nevěděl o zasnoubení?“

„Ne!“ odpověděl Karel krátce, dívaje se na Emílii přes tetu vesele. Teprve druhý den bydlil u tety, ale jako by už dávno znal sestřenici, tak volno mu bylo s tichým děvčetem, které šilo a vařilo vrtošivé stařeně bez nejmenších nároků pro sebe.

„Jste vy — divní lidé — vy Kučerové! Ještě včera jsem se ptala, co dělá otec? Nic! Co Gustav? Také nic! Copak je zasnoubení takové nic? Copak jsi o něm nevěděl? Copak si mezi sebou nic neřeknete? Copak se jeden o druhého nestaráte a opravdu nic o sobě nevíte?“

Teta Anna pokládala uzavřenost kučerovskou za neupřímnost a švagrovi kladla za vinu smrt sestřinu, naznačujíc to někdy dceři docela proti svému křiklavému a nešetrnému způsobu jen v narážkách a tajemně.

„Jsem stará, ale divím se — jako dítě se divím — tvému otci! Jak vás mohl čtyři chlapce jen vychovat bez ženy? Slečna Karolína? No, to je přece kuchařka! Ta jistě nemyslila na vás a čekala jen na to, aby si ji otec vzal! Prosím tě, neříkej ne — mně to neříkej! Není mně nadarmo sedmdesát let! Potom nač — a k čemu ten ohromný byt? To hospodářství služek a kuchařky? Jen ať jednou nespláčete nade vším!“

Teta Anna byla starší sestrou nebožky matky Karlovy a jistě by se byla stejně rozhorlila, kdyby po její smrti starý Kučera podruhé se byl oženil. Byla nejstarší v příbuzenstvu a osobovala si jakés patriarchální právo nebo spíše zbytek starosvětské odpovědnosti v rodině vůči mladším a nejmladším; ovšem že to nebylo nikde méně na místě než vůči Kučerům, kteří neměli ani rodinného, ani společenského citu a došli do jakés úplně slepé uličky lidství.

„Jako by byl někdo zazvonil… ne?“ s úmyslem pře—

48$

rušit matčiny vývody se ptala Emílie a obrátila mírné, krásné oči v očekávání na dveře.

„To já půjdu!“ Karel sahal po klobouku na posteli spěšným, neklidným pohybem. Každé nové seznámení bývalo u něho doprovázeno trapným, nepříjemným pocitem vlastní nespolečenskosti.

„Počkej přece!“

„Ne — já uteču!“ nedal se sestřenicí zadržet, pospíchal ke dveřím, ale ještě na prahu se střetl s párkem příchozích, mladými manžely.

Paní, jako děvče útlá a drobná, vklouzla do pokoje, a na prahu dlouhou chvíli proti sobě stáli dva muži, nepoznávajíce se hned. Potom oba vztáhli pravice rychlým pohybem, upřímně jimi potřásli a zasmáli se radostně jako velcí chlapci.

„Karle!“

„Jaro!“

Dlouhými kroky Karel několikrát přešel po úzkém koberci, usmívaje se stále pro sebe. „Ne,“ řekl si nahlas, kroutě hlavou nad náhodou, která hned druhý den v Brně ho svedla s dobrým kamarádem ze školy; s chutí si hrábl do tvrdých černých vlasů, zase se zastavil na místě, kde stál gracilní muž, a povídal mu s dobráckým, přátelským výsměškem:

„Hotový Kristus!“

Zevnějšek příchozího měl skutečně jakousi podivnou podobnost s Kristem a zároveň s Jidášem, ale to byl jenom vzhled. Byl-li Jaroslav Daneš podoben Kristu, byl to jakýsi úplně moderní Kristus, nervózní svým vlastním posláním na světě, neklidný, rozptýlený a stále něčím novým zaujatý. Měl úplně pravidelný obličej, vysoké klenuté čelo, divnou pleť, která se skoro nelišila od vousů, a kolem úzké sanice plavý plnovous, jemný jako chmýří housátek. Konečky vousů byly lehce nazrzlé a ty právě měnily chvílemi spasitelský vzhled Danešův na zrádce Jidáše, dávajíce mu znepokojivý výraz něčeho

49$

nevysvětleného v povaze. Ruce měl Daneš neobyčejně krásné, neobyčejně bílé a plné drobouninkých pih.

„Tak — dokonce Krista jsi ze mne udělal! Víš, ten plnovous si přála Hedvika! Vy se neznáte se ženou?“

Teprve teď Karel pozvedl oči na paní Danešovou, která stála v bílých šatech trochu sehnuta nad košatými fuchsiemi u okna. Usmívala se, a ač stála blízko svého muže, měl Karel naponejprv dojem, že nepatří k Danešovi a že je mladé, úplně svobodné děvče.

„Jste z Prahy jako Jaro a já!“ podala Karlovi ruku, a jemu se líbilo, že je tak přirozená a veselá. Na první pohled se mu nezdála ani hezká a jen její živost mu byla nápadná.

Hedvičina pleť měla v bílé, letní látce zvláštní žár a ve výstřihu u krku se zdála dokonce kůží pronikat její mladá krev, teplá a nachová. Hedvika nebyla to, co se nazývá kráskou, a přece měla víc než pouhou dokonalost tělesnou, půvab úplně přirozených pohybů a v šedivých očích jiskru, která hořela.

„A odkud se vlastně znáte — vy dva?“ Stará teta zase neklidně a zvědavě potřásla náušnicemi se zlatými traplemi.

„Odkud?“ Karel se ptal zase s týmž úsměvem až školáckým. „No — ze školy! Jaro, pamatuješ se, jak jsme spolu jednou kulečníkové sukno roztrhli, díru tajně sešili a jak hostinský nám hrozil policií?“ Směšná vzpomínka na dva bezradné chlapce bez krejcaru v kapse, kteří se třásli před hostinským, ještě čímsi zvyšovala Karlovu radost z nenadálého setkání.

Oba dohromady pojilo jen osm let ve školní lavici, a žádné přátelství. Po maturitě Karel přešel na techniku, zevní pojítko tím přestalo, a zvláštní náhodou oba už se nesešli, až teď zase na prahu staré brněnské tety, když Daneš byl ženatý už osm roků.

Karel sice velmi rád ušel železným otěžím otcovým, ale v Brně se mu nelíbilo; z brněnských továrenských

50$

komínů čišela na něho nejen nuda, ale přímo střízlivá beznaděj kupectví, a potom, ač si to nepřiznal, mezi všemi neznámými tvářemi se cítil přece jen opuštěn.

„Kdy to bylo… nevzpomínám si!“ Daneš potřásl svou hlavou moderního Krista a úplně náhle jeho úsměv se změnil v posměšek zlobný a nervózní.

„Nevzpomínáš si ani na toho velikého hostinského, který vypadal jako nastavený?“

„Nic o tom nevím — pranic!“ opakoval Daneš studeně, až zle.

„Proč se tedy tak zlobíš? Vždyť je to jen k smíchu a zábavě — a také bych to dovedla!“ Hedvika se smála, ukazujíc hezké zuby mezi krvavými rty.

„Copak ty!“ Emilka laskavě, skoro mateřsky a úplně beze vší závisti odhrnula hnědý pramen, který padl její mladší, půvabné přítelkyni do čela.

„Emilko, kdy přijdeš zase k nám?“ Hedvika živě se obrátila k ní. „Víš, že kvetou už moje zamilované růžičky, a Jiřinka se každý večer ptá po tobě!“

První čas po svatbě Hedvika připadala si v Brně jako přesazená květina. Neměla tam známé a připadala si opuštěná, ba nešťastná v novém okolí, a prahla po společnosti. Brzy se seznámila s dámami, o nichž všeobecně v Brně platilo za ohromné vyznamenání, dostat se do jejich uzavřeného kroužku, který nesl vábné jméno Flóra a vzbuzoval poetickou představu nejkrásnějších květů, svázaných k sobě zlatou stužkou přátelství. Paničky měly pštrosí péra, pravé rajky a ohromné butony, ale celý jejich duševní svět tvořila trojice úžasná a mysteriózní svou jednolitostí: šaty, klepy, vaření. Naivní touha po společnosti v Brně tím dostala za vyučenou a Hedvika si zvykla poznenáhlu jen na Emilku. Ať se stalo cokoliv, přiběhla naspěch a zatáhla Emilku pryč od staré paní do kouta. Ona všecky její stesky trpělivě vyslechla, pohladila ji po kaštanových vlasech a obyčejně dodala mírně, rozumně: Dítě, copak

51$

tě to napadá? To, co jednou je, ničím už nezměníš! Obě bytosti, tak povahově různé, pojilo k sobě cosi pevného a neobyčejně silného právě svou prostotou.

„Víš…“ Emílie odpověděla Hedvice s tázavým pohledem na matku, který mimovolně vyjadřoval její závislé postavení, „až… až… zase budu mít kdy!“

„Já tě nezdržuju! Já mohu být sama! Já stará — nikoho nepotřebuju!“ uraženě odpověděla rozmazlená stařena, která dokonce svou trpělivou dcerou se cítila zkracována.

Karel s Danešem stáli proti sobě v paprscích nízkého, podvečerního slunce nad skleněnou nádobou, v níž obchvíli zlatá rybička neznatelně se pohnula a líně, pomalu zespodu vyplula k povrchu. Slunce se lámalo o sklo, vrhajíc do hloubi pokoje odlesk, duhový na krajích, až do tváře zarámovaným nebožtíkům nad pohovkou, a oba z obecného rozhovoru stále se utíkali do chlapeckých vzpomínek, stejně příjemně vzrušeni tím, že se našli v Brně, které jim oběma zase stejně připadalo jakýms vystrkovem nebo stanicí z trestu za nespáchaný hřích.

„Tedy matematik, a dokonce docent! Profesor!“ Karel se komicky divil, nemoha rychle srovnat v hlavě s hochem, který sukno jehlou sešíval, novou představu učitele mládeže na vysokém učení. „Vidíš, to bych já nedovedl za nic… obírat se ciframi! Algebrou! Nevěděl bych proč!“

„Proč — to je právě to!“

Hned pocítil Karel, že podruhé už cosi studeného lehlo mezi ně a že se dotkl jakýchsi nejspodnějších hrozivých hlubin v Danešově povaze.

„Já vám to povím — proč,“ Hedvika zasmála, „abych já se zlobila s jeho knihami!“

„Tak — teď to alespoň víš!“ V každé jiné souvislosti a u jiné osoby ta slova by byla měla běžný význam fráze nebo něčeho, co má být vtipem, ale v Danešových ústech

52$

nabývala příchuti docela osobité, trpké, až smutné, která nepříjemně a nepřirozeně kontrastovala s jeho předchozí veselostí.

Hedvika se prudce začervenala až do výstřihu a do vlasů.

„Hloupě jsem to řekla…“ stranou pošeptala muži, „ale nic jsem tím nemyslila, Jaroslave!“ V Danešově povaze bylo opravdu cosi překvapujícího, nevyrovnaného, nevysvětleného, co zvláště ze začátku těžce skličovalo Hedviku. Ani po osmi letech mladá žena si nebývala jista tím, co přinese příští chvíle, tak býval pro ni její vlastní muž záhadný a nevyzpytatelnější než pythický bůh.

Poloprovinilý výraz dodával Hedvičině tváři půvabu ještě mladistvějšího, skoro dětského, a Karel se díval na ni od okna ponejprv plně, zvědavě a se skutečným podivem. Pomyslil si: Vida — chlapíka, zrzavého Krista! Jaké měl štěstí! Měl dojem, že si manželé rozumějí, že jsou šťastni, a pocítil vůči jejich dobré shodě trochu závisti, divně promíšené se steskem.

„Půjdeme?“ Hedvika si zaclonila rukou oči, pozorně se dívajíc mezi okna na hodiny, a ještě podruhé opakovala muži nesměle, tázavě, skoro prosebně:

„Půjdeme?“

V téže chvíli obracejíc hlavu potkala se s velkýma, černýma očima a svým ženským instinktem uhádla jen z toho jediného pohledu, že se líbí Karlovi.

„Nepospíchej ještě, Hedviko!“ Emílie ji vzala srdečně za ruku, „je teď tak dlouho světlo, už čtrnáct dní večeříme bez lampy.“

„Nezdržuj je, — když tak pospíchají,“ nespokojeně se ozvala stará teta na pohovce. „Jsou mladí a nudí se se starou paní! A vy, Hedviko, mně věřte, přijde také jednou čas, kdy červené tváře vám zežloutnou!“

Emílie s Hedvikou šly napřed, muži za nimi po dřevěných schodech, kde visel Kristus s věncem umělých

53$

kytek přes trnovou korunu, a úplně stejné umělé, křiklavé květiny skládala v průjezdu na starém mandlu prodavačka s velikým účesem. Bylo stále ještě teplo, ale přece bylo už cítit večer. Na prázdném tržišti sem tam mezi dlažebními kameny ležela pošlapaná květina nebo salátový lupen, řemeslníci a obchodníci stáli před krámky se založenýma rukama, kolem bohaté kašny se sochami v zeleni sedělo s dětmi několik žen s výrazem odpočinku ve tváři a týž zasloužený odpočinek po práci se vznášel v klidném večerním vzduchu zároveň s drobounkými muškami.

„Víš, Emilko… „ Před vraty Hedvika se do ní zavěsila a blíž ji k sobě přitáhla. „Mám tě ráda, že jsi taková rozumná, a vůbec že jsi zrovna taková, — jaká jsi! Víš, co si dokonce myslím o tobě?“ náhle rozčileně povídala. „Že bys mě i tehdy měla ráda, kdybych něco provedla!“

„Prosím tě!“ Emilka až se zastavila, jak se smála ze srdce. „Co bys provedla ty?“

„Nesměj se, nevím… také se neboj! Zrovna teď na schodech jsem si myslila,“ zase pohybem přítelkyni přitiskla, „že vůbec nikdo na světě nemůže vědět, co kdy udělá… Jen lhát bych asi nedovedla…“

Už na schodech Hedvice srdce se sevřelo prudce úzkostí; docela náhle, nevědouc proč vlastně, pocítila tesknotu tak silnou, že se proměnila až ve strach, bezobsažný sice, ale úplně určitý.

„Víš, že jsi dětina? Copak dělá Jiřinka?“

Jiřinka byla Hedvičina holčička, kterou si Emílie zvláště oblíbila; nevykvetlá láska mateřská ležela ladem v srdci stárnoucího děvčete, ležela tam ukrytá jako pod mechem.

Emilka se smála a Hedvika, zavěšena do ní, vyprávěla o Jiřince leccos líp a barvitěji, než by to byla jindy dovedla, neboť jakás nepoznaná síla dodávala jejím slovům přednes nadšený a výrazný. Celou cestu slyšela

54$

dvoje kroky za sebou, sluchem rozeznala krok Karlův od vznosného, lehkého mužova, a mluvila vlastně jen pro Karla, vědouc určitě, aniž se ohlédla, že on ji poslouchá.

Šli zaprášenou alejí, dál střízlivými ulicemi, kde z roviny místo věží trčely jen brněnské komíny, stále podél kolejí, až uviděli velký javor u vrátek rozestírat svobodně zelené větve proti večernímu nebi z perleti. Bílé, neveliké stavení se zdvíhalo v hloubi malé zahrádky, mřížemi bylo vidět kulatý záhon růžových „la France“, konifery se chladně modraly mezi listnatým stromovím a holčička s vlasy polo nazlátlými, polo nazrzlými chodila kolem prostřeného stolu, uspávajíc tenkým hláskem panny ve vozíčku.

„Tetičko!“ Jiřinka zanechala vozíček a přiběhla na cestu. „Přineslas mně staniol? obrázky?“

„Ne, Cuki — zapomněla jsem!“

Zklamaně se dívaly oči drobného dítěte na Emilku.

„Tak — kdy?“

„Brzy!“

„To musíš říci který den!“ Bylo vidět, že jediné dítě Danešů je rozmazlené, ale přece jen mělo cosi půvabného a milého.

„Tedy — v neděli!“ Emilka ji pozvedla a políbila na krček pod rozpuštěné a nazrzlé vlásky, skromně vděčné za každou přízeň. „Ale — teď už utíkám!“

„Dobře — v neděli! Ty přijdeš taky?“ Daneš opravdu přátelsky popleskl Karla po zádech, ale Hedvika se shýbla pro oblázek a neopakovala pozvání.

Touže zaprášenou cestou a střízlivými ulicemi mlčky se sklopenou hlavou se vracel Karel po boku sestřenice, která si dělala výčitky, že tak dlouho nechala matku bez lampy. Nevšímal si ničeho, a nevěda vlastně, čím rozrušen, odnášel si městským soumrakem teplý obraz pěšinky, která od vrátek vedla sestříhaným zimostrázem ke stolu před domem, na němž bylo prostřeno pro dva,

55$

2

Hedvika sňala s vlasů klobouk s modrými růžemi, ze zvyku ještě si poopravila vlasy opálenou rukou a vběhla po schůdkách do vily. Jdouc chladnou chodbou, prozpěvovala si jakous smutně rozmarnou písničku, jejíž noty neznala a jejíž melancholii se poddávala s unylou rozkoší jako večeru. V manželské ložnici si umyla ruce i obličej studenou vodou, převlékla se do županu a potom se postavila k oknu. Slyšela tenký hlásek Jiřinčin, která rozčileně vyprávěla něco o kůlně, ale jinak malá zahrádka tiše odpočívala v hlubokém večerním stínu a jen ještě u vrátek její zamilované růžičky, tvrdé a rudé, hořely jako kapky krve, které uvízly ve větvích.

„Hedviko…!“

„Pojď už, maminko!“

„No — co?“ neochotně se vyhnula z okna.

„K večeři!“

„Hned … přijdu!“

Ale Hedvika stála dále, s očima upjatýma na růžičky, které ve vzrůstající temnotě hořely jako kapky seschlé krve, ale přece jen krvavě a vášnivě. Setmělo se ještě více, a už to nebyly růžičky, ale steré tmavé oči, které Hedviku pohlcovaly svým plamenem. Přetřela si oči, jako by se bránila něčemu, a teprve vyšla do zahrádky.

„Cos dělala?“

„Oblékala se!“

„My jsme ještě nejedli! Čekali jsme — na tebe!“

Jaroslav neřekl již ani slova, dal se do jídla svýma neobyčejně bílýma rukama, a přece těch několik slov těžce dopadalo na Hedviku jako na matku, která nedbala, aby slabé dítě šlo včas spat.

„Maminko… nač jsi se z okna tak dívala?“ zvědavě se ptala Jiřinka, potahujíc Hedviku za krajku.

„Na nic!“

„Lítaly snad mušky?“

56$

Hedvika mlčky zavrtěla hlavou a jedla, aby neplakala.

„Neptej se, Jiřinko!“ řekl na to Jaroslav, dívaje se docela zvláštně, studeně, „maminka nám to neřekne! Není s námi spokojena — s oběma!“

Keře rybízu a zimostráz, trávník, macešky, plot a besídka, všecko splývalo, pozbývajíc tvaru a barvy, že jedině bílé zdivo stavení svítilo namodrale jako navečer sníh. Na silnici se smáli výrostci s děvčaty, z houští kočka vyběhla prudce za myší a vzduchem zasvištěl tmavý pták, snad opožděná vlaštovka, vracející se do hnízda.

Hedvika se zamyslila — viděla před sebou Jaroslava v uniformě rezervního důstojníka s červenými výložkami. Viděla úplně jasně jeho vypnuté držení ve vojenském kabátě, neobvyklý krok civilisty se šavlí po boku i — vlastní muka. Tehdy… proplakala celou noc v pochybách o jeho lásce a v žárlivosti na vídeňskou sestřenici… Tehdy jí bylo sedmnáct a deset let uteklo od té doby jako nic, ale Hedvika měla vůči manželu stále ještě týž pocit jako vůči ženichu, nebyla si jista ničím. Býval k ní laskavý, shovívavý i něžný, ale nepředvídaně zase studený jako nejcizejší člověk, bylo to ustavičné střídání z tepla do zimy, že její srdce po osm let stále bylo zmítáno jako loď po vlnách, dolů, nahoru, od naděje k zoufání, a že ona neměla nikdy jistotu, že jí úplně patří. Cosi tady bylo stále mezi nimi, cosi, co nedovedla ani popsat, ani vyslovit, cosi, co bránilo jejich úplnému splynutí a co bez zevní, skutečné příčiny by bylo proměnilo jejich pospolitý život v ukrutné dráždění a mučení, nebýt Jiřinky. Jindy ji trefil jeho . studený pohled vždycky jako ostrý hrot rovnou do srdce, ale teď, ač rozlítostněna, zároveň byla podrážděna a ponejprv se vzpírala svému trápení, jež jí připadalo ďábelsky rafinovaným. Bez srdce! Bez srdce! opakovala sobě zarytě, ale zároveň cítila, že to není úplná pravda, že mu křivdí a že on jí kamsi uniká nějakou částí své složité a uzavřené bytosti.

57$

Naproti mezi hustými větvemi probleskovala okna nízkého, rozložitého stavení, ale tma nebyla úplná, ještě bylo lze rozeznat světlejší cestu mezi trávníky a bílou zástěru služky Tonky ve vrátkách.

„Maminko…“Jiřinka povídala s důrazem, „slyšela jsi, co našla domovnice ve dříví? To se podivíš! Německou myš! Velikánskou! Asi takovou jako dvě koťata!“

„Ne… ano, už vím!“ roztržitě Hedvika vydechla, zaujata sama sebou, svým nepokojem, který stále rostl s tmou.

„Ty — neposloucháš!“ Tenký hlásek zněl vyčítavě.

„Tak nech přece maminku!“ napomenul Jaroslav dítě zvysoka. „Nech ji — má jiné věci v hlavě nežli nás!“

„A proč dnes nic nemluvíte?“ náhle živě se ptala Jiřinka. „Vždyť jsem nic neprovedla — nebyla jsem zlá!“

Vítr nezaševelil ve větvích, na temně modrém nebi nebylo ani hvězdičky a otázka zůstala nezodpověděna. Ale rozmazlené dítě se nedalo jen tak snadno odbýt a za chvilku se ptalo rodičů dál:

„Proč spolu nemluvíte? Co jste si udělali?“

„Ale… nic!“ zdráhavé odpověděla Hedvika.

„Tak — si podejte ruce!“

Jiřinka svýma slabýma, obnaženýma ručkama přitáhla k sobě neochotné ruce, studenou otcovu a matčinu, která pálila.

„Tak — teď je zase všecko dobře a v pořádku!“ rozšafně Jiřinka rozhodla asi tak, jak Tonka řešívala její spor s vesnickou kamarádkou, když se pohádaly spolu o mrkev.

„Nesmysl — vždyť se nic nestalo… že?“ Jaroslav obrátil se na Hedviku, ale ruce manželů, spojeny jejich vlastním dítětem, ležely dál na stole v násilné intimitě bez všeho vnitřního spojení.

„Jiřinko… půjdeme! Tonko!“ Hedvika zavolala, přidržujíc si ruku k ústům, „přineste lampu pánovi.“

58$

Tonka přeběhla rychle od vrátek do domu, šustíc naškrobenou zástěrou. Světlo se rozlilo po bílém ubruse, několikrát do hloubky za sebou odrazilo v otevřené půlce okna, zespoda ozářilo černé, uzlovité větve akátu a osvětlilo u úst na obličeji mužově rys studený, melancholický a neklidný, který přitahoval a odpuzoval zároveň mocí podivnou.

„Tatínku,“ Jiřinka se vyhoupla na špičky a políbila otce do vousů, ušklíbajíc se při šimrání, „dobrou noc!“

Jaroslav pohladil ji po nazlátlých vláscích s láskou, která se lišila od toho, co lidé láskou nazývají, tím, že byla jaksi lítostivá a prosta vůbec všeho radostného z vlastního citu.

Hedvika vzala za ruku Jiřinku a obě vběhly do domu po schůdkách jako dvě děti.

„Zůstaneš u mne?“

„Zůstanu — ale musíš se rychle svléknout a pomodlit!“

„Maminko, pověz mně, jak je to doopravdy s modlením? Co — když takové díťátko je hříšné? Takové modlení přece nestojí za nic? Neplatí? To Pánbůh neslyší?“

„Slyší… Slyší každého, i zloděje!“

„A co když takový zloděj vezme moc? Třeba celý dům?“

„Slyší!“

„Proč? Jak to přijde?“

„Tak — Pánbůh v nebi slyší každého, kdo se modlí od srdce! Ale teď už mlč a spi!“

Hedvika zhasila svíčku, oblečena si lehla vedle Jiřinky, objala ji pravou rukou, přitiskla a poslouchala její dech, který se stával pravidelnější, jak holčička rychle usínala po celodenním běhání. Myslila si: Proč já jsem tohle nikdy neměla — maminku? A co mám vlastně v životě? Tři roky mně scházejí do třiceti, brzo budu stará, nejkrásnější láska už je pryč, a co mě ještě vlastně čeká? Nic — nic. Všecko půjde stejně dál, jen roční

59$

počasí se budou střídat, a oba s mužem zestárneme vedle sebe. — Jednu chvíli se snažila samu sebe si představit se šedivými vlasy, ale nedovedla to a také Jaroslava si nedovedla vymalovat jako penzistu, který bloudí celý den bytem bez cíle.

Hedvika ležela skoro hodinu v temnotě proti nočnímu hlubokému nebi, vidouc na skle okenním slabý, nažloutlý odlesk lampy ze zahrádky, až docela náhle s velikým nepokojem si připomněla odpoledne, Karla, jiskrný pohled jeho černých očí. Škoda! — řekla si — to všecko už není pro mne! Jsem vdaná — zakletá! Svou vlastní svázanost viděla ve tmě tak živě jako nějakou osobu a hned za ní těsně jako stín druhou postavu v červených, křiklavých šatech, která se dívala první přes rameno svým vtíravým a posměšným pohledem, nevěru. Bože! — myslila si — podruhé už dnes! Co se to děje se mnou? Zbláznila jsem se? Skoro s pokorou si vzpomněla na muže v zahradě, který vydělával a staral se o ni a o dítě… Potom vášnivě políbila vedle sebe teplou tvářičku, jako by jiřinku chtěla odprosit za své myšlenky, a tiše po špičkách, aby ji nevzbudila, poodešla k oknu.

Ozářen prudce lampou, Jaroslav měl zlatorezavou hlavu opřenu bílýma rukama a seděl nad rozevřenou knihou v myšlenkách…

Asi tak jako strom, který by zahradník vypěstoval ve skleníku místo na čerstvém vzduchu, tak podivně Jaroslav vyrostl u své matky, která byla sice jemná a vzdělaná, ale neobyčejně úzkostlivá od doby, kdy náhle ovdověla v šestadvaceti letech při epidemii neštovic.

V jakémsi začarovaném kruhu své přemrštěné lásky vychovala jediného syna, bojíc se tu počasí, tu nemoci, tu zase špatné společnosti a chtějíc to jediné, nač se vrhla celou vášnivostí své mladé bytosti, ochránit všeho zlého. Jaroslav znal vousatou a dobromyslnou tvář otce, který byl lékařem, jen z obrazu, zrovna jako dlouhou topolovou alej svého rodiště, neboť matka

60$

nikdy se nevrátila na místo, kde ji postihlo neštěstí. Hned jako vdova přistěhovala se do Prahy, a jsouc zámožná, najala si velký byt, jen aby Jaroslav měl dost vzduchu a prostoru. Jaroslav musil jako docela malý chlapec, který se bál v noci zvířat a tmy, spát sám v ohromném pokoji se čtyřmi okny, jelikož to považovala za zdravé, a tak ve všem až do své smrti svou přílišnou láskou a chorobnou úzkostlivostí omezovala syna, na němž se soustředilo všecko její nevykvetlé a nevydané cítění ženy, jež záhy ovdověla.

Matka Jaroslavovi zemřela, když byl v prvním roce filosofie, ale on zůstal už dál plachým, jemným a uzavřeným dítětem, které stále cítilo přehradu mezi sebou a ostatními lidmi. Jaroslav si připadal cizí mezi kamarády, cizí ve společnosti, cizí mezi příbuznými, záhy dospěl k tomu, že nevěřil vůbec, že by člověk mohl úplně porozumět jinému, a jen chvílemi, když zapomněl nebo spíše ustal v přemýšlení, opustil ho někdy nepříjemný pocit vlastní cizoty s Hedvikou.

Jaroslav hned ucítil Hedvičin pohled na sobě a tázavě vzhlédl k oknu.

„Ty… se zlobíš?“ Hedvika se ptala měkce a skoro zkroušeně jako vinice.

„Ach… jen na sebe!“

„Bože! To zní vznešeně!“

„To není pranic vznešené… ale — pranic!“

Z jeho slov bylo cítit tutlanou zlobu a snahu skrýt podrážděnost před Hedvikou, ale také to, že sám se sebou není spokojen, že nesdílnost a uzavřenost vůči vlastní ženě sám nese těžce jako něco nepříjemného.

Jaroslav neviděl své ženě do obličeje, neboť bylo tma pod vinnými úponky, které visely s latí hluboko do okna.

„Co budeme mít zejtra k obědu?“ ptal se za chvíli, když Hedvika stále mlčela, aby přešel k dennímu životu hladce přes divné neshody neklidného večera, které neměly žádné faktické příčiny. „Morkové řezy?“

61$

„Ty — já neumím!“ krátce a vzdorovitě ho odbyla Hedvika.

„Od čeho máš knihy? — Podívej se!“ nanovo vzkypěl muž. Tentokrát opravdu už zlým smíchem se usmála Hedvika.

„Aha…“ povídala, „aha! Dobrá hospodyně!“

„Vždyť to mohu jít do hostince, když ty nechceš už vařit!“

Rezavě se Hedvika zasmála do nočního ticha.

„Víš, jak teď vypadáš? Jako Tonka… opravdu jako naše Tonka, když je uražená!“

Na jeho bílém obličeji, neklidném a nervózním, střídaly se zlost a malomoc vůči ní, ale Hedvika, úplně už rozdrážděna, opakovala ještě potřetí:

„Dobrá hospodyně… To, jen to ty potřebuješ, a ne mě — Hedviku! Já to vím. No, že mám pravdu — viď?“

Beze slova Jaroslav vstal od stolu, zprudka sklapl knihu a neklidně odešel do kouta, kde stála besídka a přes zeď ze sousední zahrady omamně lípa voněla čirou tmou. Noc měla na něho vždycky jakýsi kouzelný účinek, že bylo úplně ticho i tma a k němu ze zevního světa nepřicházela ani barva, ani zvuk. Seděl, hlavu opřenu nazad do listí, zavlhlého rosou, a ze začátku se velmi zlobil na Hedviku, vyciťuje z jejího podráždění hlavně chuť, jako by chtěla v oheň rozdmýchat malou nepřátelskou jiskřičku, místo aby ji dusila. Cítil v tom cosi nového a neobvyklého u ní, aniž věděl, odkud se to bralo…

Hedvika ztratila rodiče, dokud byla maličká, a vyrostla u tety Miny, která byla nábožná, velmi obmezená, velmi rozhodná a jejíž bílá hlava s krátkými vlasy mohla patřit každému flašinetáři. Teta, která měla ve svém chování něco vojenského po otci, který byl majorem, byla také Jaroslavova vzdálená příbuzná, takže manželství mezi Hedvikou a Jaroslavem bylo jen jakýmsi přirozeným koncem styků, které se začaly už v dětství.

62$

Jaroslav si vzal živé, krásné děvče úplně bez věna a vůbec nepomyslil, že by to mohlo tvořit nějakou překážku, neboť on měl odmalička v sobě divnou, vrozenou averzi vůči lidem praktickým a všemu, co zavánělo obchodem, spekulací nebo penězi. Svou ženu miloval svým způsobem, ale když plakala nebo žárlila pro každý pohled, který nepatřil jí, divil se jen, jako se divíme malému dítěti, které se rozpláče pro hloupost, a nemohl vůbec pochopit její lítost ani to, že k tomu zavdal příčinu.

Sám seděl v besídce, byla půlnoc, lípa voněla, jediné okno také pohaslo, ze silnice nepřišel žádný hlásek mimo kroky někoho neviděného, které se ozvaly i přešly zase dál, a pozvolna i jemu klid se vrátil do duše. Hlouposti! myslil si — vždyť se nic nestalo! Já jsem jí nic neudělal! A ona nic mně! Blázni jsme a jen život si kazíme! Tak pozvolna v nočním tichu jeho myšlenky se klidnily a předly dál, jen chvílemi leckterá uprostřed ještě se přetrhla a ukázala mu Hedvičinu tvář jako skutečné vidění, ale ani veselou, ani uplakanou, stydící se za svůj pláč, jak to jindy bývalo; ne, ukázala mu její opálený obličej s tím novým výrazem, který na ní toho večera viděl ponejprv, s výrazem podráždění, který si ve svém podráždění liboval.

Docela blízko ve větvích se ozval skřek ptáka, který úzkostlivě vyzněl do hlubokého ticha. Trochu ozářeno zespoda lampou, která stále ještě hořela na stole, zvedalo se bílé stavení s tmavými okny a se zavřenými vraty domovními jako něco tajemně hrozivého v noční tišině. Mámivě a stále ještě silněji voněla lípa, voněly růže a fialy celou zahrádkou a tma bezhvězdné noci ležela na všem těžce, až nepřátelsky.

Mechanicky vzal Jaroslav se stolu lampu s knihou, teprve u vrat mu v mysli vyvstala panenka, kterou také zahlédl na stole, vrátil se a s otrhaným pokladem Jiřinčiným v ruce vešel do domu.

63$

Náhle se rozlilo prudké světlo po malém, květovaném pokoji, kde odpočívala Hedvika v jakémsi polospánku.

„Vždyť je to nesmysl — všecko!“ skoro přátelsky povídal Jaroslav, postavil lampu dozadu na umyvadlo a opřel se o pelest postele, na které Hedvika ležela v bílých poduškách, vlasy svázané pentlí.

„Je!“ tak studeně odpověděla Hedvika, jako by za ní stál zlý duch, který jí to našeptal.

„Copak mně nedáš ani dobrou noc?“ prosebně ještě hloub Jaroslav se naklonil nad pelest.

„Proč ne… dám!“ Docela cize mu podala konečky svých chladných prstů k pelesti ve chvíli, když on k ní zase přicházel přátelsky, úplně vědoma si toho, že to tak dělá, ale poddávajíc se čemusi nejasnému v sobě jako zlé moci.

Hedvika hned zase zavřela oči, jako by chtěla spát, a Jaroslav ani slova už neřekl, mlčky se svlékal a rychle zhasl. Toho večera mezi manžely nebylo žádné harmonie, naopak, to cosi bylo mezi nimi vyjádřenější, silnější a hrozivější nežli jindy; Hedvika už se nebránila své nespokojenosti, spíše ji zveličovala z jakési sobě nejasné příčiny… Měla sice zavřené oči, ale dlouho, dlouho ještě nespala. Jindy se jí honily před očima obrazy krajin, ale té noci viděla před usnutím jen černou barvu promíšenou s indigem vzdouvat se jako moře v mocných vlnách a nezbavila se silného, vzrůstajícího pocitu nepokoje před čímsi, co neznala.

3

Karel pracoval u stolku a jen občas neklidně se zahleděl ven na malý oválný záhon rudých pelargónií, který vykvétal uprostřed kamení v prachu a v úpalu jakožto jediný a poslední zbytek přírody v šíleném zmatku věcí a

64$

lidí, který se zove „továrna, jež pracuje“. Dole u vrat se ozval křik, Karel spěšně vstal, vyhlédl oknem, nestalo-li se snad neštěstí, a potom podíval se na kancelářské pendlovky — byly čtyři. Proč ještě nepřicházeli? Usmál se, připomněl si nějaký ženský klobouk, který asi nebyl včas hotový, a hned měl před očima celý obrázek zahrádky s růžičkami a s Jiřinkou, která, s kočkou na ruce, táhla vozíček s rozbitými pannami, převrhla, ale za chvilku trpělivě zase táhla všemi cestami… Za první měsíc pobytu v Brně v Karlovi poznenáhlu vznikla podivná chuť — se oženit.

Chuť na ženění u něho jistě vyvolala zahrádka naplněná sluncem, rybízem, vrabci, zimostrázem, pestrými boby, zeleninou, vlaštovkami pod střechou, besídkou, dvěma psy a vousatou, zrzavou kočkou, služkou Tonkou, která se mračila hned na paní, hned na pána, smíchem Jiřinčiným nebo zase jejím pláčem pro broučka, ale ovšem nejvíc Hedvikou, která chodila mezi tím, jako by byla všeho královna, a svou živostí opřádala celý zelený kout v cosi jedinečně rozkošného a krásného pro Karla; tu chuť v něm sice vzbudila zahrádka zároveň s představou, kterou si utvořil o ideálně šťastném životě Jaroslava s Hedvikou, ale zdvojnásobovala ji ještě temná obava před návratem domů, hrůza před „šachtou“.

Na dlouhé cestě z města do továrny leccos ho napadalo z dřívějška, nejčastěji matka. Vídal ji před sebou, jak obyčejně sedala ruce v klíně s trpným, umlčeným výrazem ve velikých černých očích, které mu vždycky připomínaly zvláštní něco, jež mívají v pohledu krávy zapřažené na poli. Proč nic nemluvila? Teprve teď dodatečně pochopil, že se asi bála otce. Jindy zas ho napadal první čas po její smrti, kdy, ač ubyla, nikomu vlastně nechyběla… Tehdy hodil se zlostí vždycky knihy do kouta, jakmile se vrátil ze školy do starého domu na Florenci, nespokojen, nevěda sám proč, doma vůbec se vším.

Už tehdy Karel se nesnášel s Gustavem, který mu

65$

býval protivný svými pletichami, pohyby a zase kramářsky rozumnými výklady; Jiří zas byl už jako dítě vlastně podivín a za dvouletým Viktorem chodila tehdy s rozestřenou zástěrou starostlivě slečna Karolína všemi pokoji, tu k slzám uražena pro dětský nesmysl, tu zas litujíc sirotečka a kazíc dítě svým přemrštěným laskáním… Otec býval v bytě jen u oběda a u večeře; a když chlapci, věkem tak vzdáleni od sebe, se mezi sebou bavili nebo hádali, tu za malou chvíli násilné ticho se rozhostilo po veliké jídelně se staromódním nábytkem; otec totiž prohlásil kategoricky: Po práci chci mít pokoj — chci číst! Slečna odvedla malinkého spat a kolem kulatého stolu zůstali velcí chlapci nespokojeni, neboť nesměli mluvit ani odejít a nudili se, dokud otec zase neprohlásil kategoricky, že je půl desáté a že se půjde spat. Potom obě služky odešly na lože, slečna Karolína do svého osamělého panenského pokoje vzadu na chodbě, synové se musili svléknout rychleji, než kdyby za nimi stál kaprál v kasárně, starý pán sám všude po bytě zhasl plyn, sám na dva západy zavřel venkovské dveře, a ještě než sobě dopřál pokoje, se přesvědčil, není-li přece někde nebezpečí ohně; tak ve všem bez námitky platila jen a jen jeho vůle.

V ničem nebylo kouska svobody, nebylo nejmenší jiskřičky radosti a v domě všecko šlo vlastně tak vynuceným chodem, jako by starý pán považoval život za úkol, jejž mu někdo mocnější než on předepsal a který on sice správně vykonal, ale ze svého k tomu nepřidal — ani čárky. Mnoho nejobyčejnějších věcí a zařízení všude jinde ustálených starý pán považoval za hloupé nebo alespoň za svrchovaně zbytečné, v každém svém počínání byl sice umíněný, ale vždycky také úplně svůj a sám. Tak například od smrti paniny žádný pokoj se nemaloval, rozbitá věc se nenahradila, a celý velký byt se svými zahnědlými stěnami pozvolna dostával ráz něčeho nevlídného, nehostinného, až opuštěného, co je neúprosně

66$

vydáno zániku. Dosud, tedy do Gustavova zasnoubení, žádný z dospělých synů si netroufal otce na něco upozornit nebo něco namítnout, a tím méně slečna Karolína. Sice po způsobu starších slečen ráda rozvláčně usuzovala o nejnepatrnějších denních příhodách, ale od starého pána přijímala všecko za nezvratnou pravdu biblickou, nejen ze skutečné věrnosti a oddanosti, ale také z vrozené úcty staré panny k mužskému rozumu.

Na technice i později už, když otci pomáhal v laboratoři, Karel byl vyhubován od starého pána někdy docela jako malý kluk za to, že bud se o pět minut opozdil, nebo že neudělal na puntík věc pořadem, jak si to otec přál, a přece jediný ze synů, ač často shledával neshodu mezi slovy a skutky otcovými, podléhal zvláštní jeho síle. Zrovna tak, ač dobře věděl, že otec chyboval vůči matce, nechávaje ji vedle sebe po celý život jen jako vrchní služku celé domácnosti, nelitoval ji, nýbrž otce, a teď kuposledu, když vídal kolikrát otce sice nespokojeného, ale zároveň, jak nikoho nepotřeboval, jak všecku nespokojenost nesl sám, často se mu vracela chlapecká představa kozáckého atamana, který zbyl uprostřed bojiště. Vůbec Karel si jaksi nebyl jasně vědom všeho toho, co se dálo v jeho duši, vymaloval si pro sebe lákavý obraz šťastného manželství, že se chtěl až oženit, ale vlastně stál jedině pod mocným kouzlem Hedvičiny bytosti; zrovna tak měl dvojnásobný strach ze svého neutěšeného domova; ale že tušil i peněžní nesnáze, i mnohé plány, s kterými starý chytrý muž již v životě ztroskotal, nechtěl sice domů, zvláště ne, co v Brně poznal úplnou volnost; měl však jakýsi divný pocit, planý a úplně iluzorní, že by mu měl nebo mohl v něčem pomoci. A to si vůči otci zase vyčítal.

Stále netrpělivěji se díval Karel ke vratům přes červený záhon, který vypadal jako zastřený gázem od rozvířeného prachu, jak dva dělníci vozili vápno v trakařích přes dvorek. Přitom probíral v myšlenkách všechny

67$

dívky, které odněkud znal, jako by si nutně co nejdříve musil — vybrat nevěstu. O první se mu zdálo, že má hrubý hlas, druhá mnoho mluvila, třetí měla krátké nohy, čtvrtá také nebyla bez chyby, a žádná se mu nelíbila docela; ta, již skutečně pro sebe si přál, vypadala úplně jako Hedvika, měla tytéž kaštanové vlasy a ožehnutou tvář, tytéž veselé žerty a svižné, rychlé pohyby, celá navlas jí podobná, jako ona přirozená a plná ohně, plná života.

Vpovzdáli na polní cestě mezi zaprášenými ovocnými stromy pohybovaly se nějaké postavy. Karel nevěřil, že by to byli Danešovi, protože osoby byly tři, ale potom poznal podle zvláštní chůze neobyčejně lehké, až nadnášivé Jaroslava a sešel dolů přes schody.

Dělníci zase odešli jinam, jen bělavý vápenný poprašek zbyl na zelených listech a na rudých pelargóniích, a ač už bylo k páté, slunce stále ještě úporně pražilo do dlažby a do holých zdí, které nepříjemně bílé se zvedaly vysoko do nebe bezoblačného a skoro bezbarvého.

„Milostpane… kam? Sem?“ ptala se bezradně prastará dělnice se hnědým hliněným džbánkem v ruce, která měla na tvářích a na nose trošku červeně, jako kdyby někdo, jda mimo, štětkou ji byl přetřel.

Karel jí ukázal rukou zastrčené dveře, vida na ní, že neslyší. Ve vratech na uvítanou řekl Jaroslavovi:

„Co tak dlouho? Takhle málo uvidíte… za hodinu se zatroubí!“

„Ale… jdi, opravdu? Je pozdě?“ Jaroslav se podíval na hodinky s bezstarostným úsměvem, jako by půl hodiny, hodina i víc byly věcí vedlejší, jakmile on se octl v dobré náladě. Toho dne měl v pohledu něco tak milého a dětinného, že by nikdo nebyl uvěřil, že je to týž člověk, který pro maličkost se dovedl rozčilit až do zuření, týž, který jako pravý melancholik v ničem nenalézal plné uspokojení; ne, toho dne to bylo jakési zářící, nadané dítě se vší svěžestí a intenzitou prvotného

68$

chápání, toho dne se zdál tím, zač všeobecně platil ve společnosti, — neobyčejně šťastným člověkem.

„Přijela nám návštěva!“ zlehka prstem Karlovi zaklepal na slaměný klobouk. „Proto jsme se zdrželi, víš! Sestřenice Ema!“

Vedle Hedviky, která nápadně mlčela, stála v bílých šatech velká, dosti silná dáma, která za černou pentli držela panamský klobouk a oválným obličejem, snědou barvou jednoho tónu a čárkovitýma, opovržlivě přivřenýma očima připomínala velmi krásnou Japonku v evropských šatech, — byla to táž vídeňská sestřenice, na kterou Hedvika už před lety žárlila.

Krátce a energicky podala Karlovi ruku, nic neřekla, ani oči více nepootevřela, a on nevěděl, je-li vdaná nebo svobodná, je-li příjemná nebo protivná. Ema byla dáma velkého světa, která sice věno neměla, ale kam přišla, všude vítězila nápadnou, všemohoucí krásou, tak čistého typu jako dobrý pes, a pro sebe klidně, jako samozřejmou věc, očekávala od osudu hraběcí korunku nebo aspoň automobil doplněný báječnou partií, ač jí bylo už osmadvacet let. Teď se vracela k rodičům od známých a zastavila se v Brně, jak jí to napadlo při cigaretě náhle ve vlaku.

„Nemáš cigaretu?“ Ema se obrátila na Jaroslava.

S úsměvem, na kterém bylo vidět, že se baví, Jaroslav jí podával otevřené pouzdro.

„Pardon,“ povídal Karel, který bydlil teď už v továrně místo u tety, „uvnitř továrny se nesmí kouřit! Je to zakázáno!“

„Tak?“ nonšalantně Ema pokrčila plnými rameny a bez dlouhého rozmýšlení usedla na lavičku, postříkanou vápnem, před úřednickým stavením.

„Beztak — uvnitř bude vedro k umučení! Já si s tebou zapálím!“ s úsměvem si Jaroslav sedl k sestřenici, přeloživ spokojeně nohy křížem. Všecky jeho pohyby i slova nesly na sobě pečeť úplné volnosti někoho, kdo není

69$

závislý na žádném ani penězi, ani ctižádostí po znamenitém postavení.

Chvíli stála Hedvika sama u pelargónií, aniž dovedla rychle něco říci, ale potom spěšně zvedla hlavu na Karla.

„Půjdeme tedy bez nich — sami!“

„Ano — dáváme vám svoje královské svolení!“ řekla Ema, podávajíc svou hořící cigaretu Jaroslavovi, aby si zapálil, a přitom se opírajíc o jeho malíček svým, na kterém trčel ohromný, vyzývavý prsten s opálem.

Uvnitř na chodbě úřednického stavení Karel se zastavil.

„Nejdříve vám ukážu svou kancelář… chcete…“ rozpačitě si hrábl do tvrdých vlasů, „smím? Můžeme jít potom vrchem do přádelny!“

Hedvika jen přikývla. Také přivykla jeho skoro denním návštěvám a také jako on si nebyla vědoma toho, co pro ni znamená přítomnost kamaráda vlastního manžela. Zapomněla už na neklid prvního večera a líbila se jí jeho srdečnost, dobrota, málomluvnost i zvláštní kučerovský posměšek, se kterým odbýval stejně ostatní lidi jako sebe.

Karel vedl Hedviku po bílých točitých schodech vzhůru do svého pokoje, kde mimo dvě rákosové židle, velký stůl se zkumavkami a nějaké kredence s baňkami nestálo už nic než nápadné plivátko, opatřené červeným křížkem jako tajným znamením alchymistickým. Pootevřenými dveřmi v druhé místnosti bylo vidět, jak nějaký úředník od neštovic, v mohérovém kabátku, zlostně překládá plátěné knihy na žlutém stole a k tomu, také zlostně, si pohvizduje něco z Offenbacha. Karel zdvihl proti světlu čistou zkumavku, chtěje Hedvice něco ukázat, a teprve teď si všiml, že má oči červené od pláče.

„Co se stalo?“ ptal se udiveně.

Místo odpovědi její oči nanovo se naplnily slzami.

„No… co?“ měkce se ptal, skloniv se trochu k ní.

Hedvika mlčky zavrtěla hlavou a Karel, dotčen jejím

70$

mlčením, prudce pokrčil rameny jako: No nechcete-li, — nemusíte říci nic!

„Víte…“ tiše na to zašeptala Hedvika, „doma… muž!“

Tím jedinkým neúplným slovem tak náhle, jako když se něco rozpadne v prach, tak zmizel celý jeho vybájený obraz o šťastném, ideálním manželství, a Karel se zadíval na Hedviku s něžnou lítostí. Soucit rázem odestřel v jeho duši to, co se v ní dosud tajilo, a Hedvika našla v jeho očích všecko, co jí dosud chybělo u vlastního muže, něhu a opravdový cit.

„Všecko mně můžete říci, všecko!“ tiše, pokorně, poslušně, několikrát po sobě opakoval Hedvice, „všecko — opravdu!“

Ještě chvíli oba se dívali na sebe přes žlutě lakovaný stůl, přeplněný baňkami, lahvičkami a nářadím opáleným od lihu. Hedvika cítila, že docela náhle se druh druhu přiblížili, jako kdyby je byl někdo třetí sestrčil násilným pohybem, a ten třetí byl její vlastní muž.

„Víte,“ sotva slyšitelně zašeptala, ohlížejíc se nepokojně do vedlejšího pokoje se zlostným Offenbachem, „Jaroslav je někdy tak divný… třeba celý den nic nemluví — rozumíte?“

„Rozumím… docela rozumím!“

Karel rozuměl skutečně, aniž mu dále co popsala, co se vlastně doma událo mezi ní a mužem, jeho opravdový cit v té chvíli rozuměl všemu jako zázrakem.

„A někdy zas je příliš veselý… jako dnes — a — udělá něco a neví, že to udělal!“ Hedvika se styděla přiznat se přímými slovy k své žárlivosti, ale Karel i tak rozuměl a měl v té chvíli takovou zlost na pyšnou, nonšalantní krasavici z rozkošnického sídelního města nad Dunajem, jako kdyby byla ublížila jemu.

„Ano!“ vážně Karel pokývl hlavou.

Po boku mužově na cestách Hedvice se zdávalo kolikrát, že je vlastně sama bez ochrany mezi cizími

71$

lidmi, a teď, vedle Karla, ač všechen jeho cit mu zněl jen ve hlase a spočíval v černých očích, měla pocit, jako by on ji uchránil proti celému světu.

„Půjdeme odsud,“ náhle sebou trhla ulekaně, „ne?“

„Jak chcete! Docela jak… vy si přejete!“

Mlčky šli spolu dlouhou řadou kancelářských místností, které připomínaly spíše naše erární budovy svým prachem, žlutým nábytkem a holostí. Všude, kudy šli, je pozdravovali úředníci nad stolky, sluhové, staré báby i dělníci, a Hedvika postřehla dobře v každém pozdravu o něco víc než pouhou povinnou zdvořilost. To víc ji těšilo zrovna tak, jak se jí líbila zezadu Karlova vysoká, trochu kupředu sehnutá postava.

„Ale teď pozor!“ řekl Karel a vstoupili do jakés ohromné, vysoké a světlé místnosti.

V první chvíli Hedvika nepostřehla nic než jakousi neklidnou, živou, stále se pohybující směs strojů, lidských těl, stavů i řemenů a zrovna tak dlouho slyšela jen jakýsi nejasný a složený lomoz, že teprve za chvíli její ucho rozeznalo pravidelný a rytmický šumot člunků, které běhaly šim — tak, šim — tak od nárazu k nárazu… Vysoko nad pracujícími se klenula střecha, propouštějíc sklem prudké světlo, kola železných stavů šíleně se točila, řemeny pištěly a člunky pravidelně běhaly mezi tkání, jako by povzbuzovaly, vzněcovaly, doprovázely i potěšovaly všecky svou stručnou dvouslabičnou písničkou k práci.

„Proboha — dejte přece pozor!“ řekl Karel Hedvice, již by málem řemen byl zachytil za sukni. „Ale nebojte se!“ dodal, vida, že nejdříve zbledla, potom zčervenala leknutím. „A pojďte těsně za mnou!“

V té chvíli, když ji skutečně ochránil velikého nebezpečí, Hedvika, pocítila něco tak zvláštního, jako by k němu patřila, a také on měl tentýž pocit, jako by patřil k ní, pocit, který dotud neměl s nikým. Uvědomil si, že je velký a silný, a těšilo ho to jen ve vztahu k ní, že ji

72$

dovedl něčeho zlého uchránit. A přece ani on — ani ona by nebyli dovedli vyjádřit slovem zvláštní velikou shodu a vnitřní jednotu, kterou cítili, jdouce těsně vedle sebe továrnou, mezi hlomozícími stavy a pracujícími dělníky. Prohlíželi si cívky, kola, řemeny, stejně se zastavili, stejně zasmáli, stejně zachmuřili a nepotřebovali skoro ani slov, aby si rozuměli, — tak bylo vše prosté a přirozené.

„Kolik je ti let?“ Hedvika se zastavila u nápadně malé holčičky, která se staře střízlivým výrazem navíjela barevné niti na velké cívky.

„Dvanáct na Václava!“

„Dvanáct!“ Hedvika se skoro lekla, dívajíc se na tenounký krček a na ruce jako hůlky. „A jak dlouho už sem chodíš?“

„Dlouho… jako do školy!“

Zase úplně stejně a zároveň oba pocítili lítost k dělnickému dítěti, které navíjelo cívky v továrně už ve věku, kdy Jiřinka celý den jen si hrála s pannami. Karel strčil pár krejcarů do hubené ručičky a potom ještě holčičku pohladil po žlutých vláscích, které byly pevně utaženy do dvou odstávajících cůpků. Hedvika se dívala se zálibou na snědou ruku Karlovu, jak hladila holčičku, a Karel zase cítil, jak se mu Hedvika dívá na ruku, hladil dítě vlastně pro Hedviku, vnitřně s ní spojen, tak jako by hladil ne dítě, ale ji samotnou.

„Za malou chvíli — „ Karel vytáhl hodinky, „něco uvidíte — to bude šum! — Rychle, ještě vám něco ukážu, něco,“ dodal s úsměvem, „pro dámy!“

Mezi dělnicemi, které s úžasnou zručností připravovaly přadena pro stroje, vedl Hedviku k malému padesátiletému dělníku v brejlích, s lysou, lesklou lebkou, který cosi na stavu řídil drobnýma, napolo zkřivenýma rukama.

„Naviňte a ukažte, co umíte!“ poručil Karel starému.

Nevšímavě a lhostejně natáhl muž jako na rámu

73$

modré niti na stavu a rázem uvedl člunek do cvakavého pohybu. Rychle se objevil modrý pruh a brzy, jako vykouzleny, ležely na něm vetkány pestré květy, ale lysý muž si zachoval všecku až nebetyčnou grandezzu a vědomí toho, že je nejlepší dělník a umělec v továrně.

„Jak to dovedete?“

„Jak? Tak!“ Starý sotva se podíval na Hedviku přes své okuláry.

Náhle ve velikém hlomozu se ozvalo silné houknutí, ozvalo se podruhé, potřetí, stroje se zastavily, ustalo vrčení a celá velká místnost se proměnila v úžasný zmatek pospíchajících lidí. Jako psi první proběhly děti, rychle mezi dospělými, dělníci oblékali kabáty přes blůzy, mladé dělnice si řídily vlasy a uvazovaly ozdobné zástěry, vdané sbíraly nádobí, staré košíky a výrostci si chystali cigarety, aby si mohli zapálit, jak vyjdou z továrenských dveří. Neuběhlo ani pět minut a pod železnými žebry v celé prázdné vysoké a ohromné místnosti mezi umlčenými stavy nezbyli než dva omrzelí hlídači.

„Děkuju vám!“ Když vyšli z továrny zas na dusný vzduch, podala Hedvika Karlovi teprve ruku.

Stáli jen několik kroků od Hedvičina muže, a v té chvíli jako by Karel teprve plně pochopil, co se dálo s ním i s ní, a náhle se velkýma černýma očima zadíval přímo Hedvice do očí zpytavě, až nevraživě. Vlastně to nebyl pohled, ale ustrašená otázka někoho, jenž se probudí a rozhlíží se udiveně kolem: Kde jsem?

„No — zmeškali jsme tak tuze moc — Hedviko?“ stále ještě z téže postříkané lavičky se ozval její muž, který se octl v báječné náladě vlivem vítězné krasavice. Ema ho bavila svými cigaretami, letními i zimními sporty a čímsi znepokojujícím, co se mihlo v každé její větě i v lenivém pohybu jako dráždivá, červená skvrna.

„Mně se to líbilo — ale nevím, co by tomu řekla Ema, když už toho tolik viděla!“ odpověděla Hedvika, najednou nemohouc pochopit, jak ještě před dvěma

74$

hodinami plakala tajně v besídce pro tu velkou, tlustou a línou Emu. Její žárlivost na Emu se vracela v určitých obdobích, jako se vrací zimnice s mlhami, ale láska i nevěra byla slova příliš barevná a určitá na letmý, lehký a škádlivý vztah mezi Emou a jejím manželem. Vzájemný vztah jejich byl sice mnohem nevinnější, ale zároveň zase frivolnější, neboť se podobal jakési milostné hře na schovávanou mezi bratrancem a sestřenicí, čemusi, co se odehrávalo jen ve fantazii a projevovalo navenek důvěrným úsměvem, otázkou, pohledem, nahodilým, nepřiznaným stisknutím ruky nebo příbuzenským polibkem před vlakem na rozloučenou.

„Co bys řekla — Emo? Honem! Co?“ ptal se Jaroslav, jako maně si pohrávaje s velikým opálem na jejím malíčku.

„Nic — přála bych si zmrzlinu!“

„Tu můžete mít ještě teď!“ Jaroslav vstal hned, jako na rozkaz.

Z dvorku vyšli společně na polní cestu, kde pod několika akáty žluté lístky se válely jako na počátku podzimu, a dál vyprahlá, hrbolatá cesta vedla k městu zaprášenou ovocnou alejí. U hlídačského domku za tratí dítě v košilce se hrabalo lžicí v prachu a opodál pro sebe stála smutná zahrádka, obehnána řídkým plotem. Všecka tráva v ní byla spálena, jen několik bílých lilií, kousek zeleného křoví, hrst nějakých růžových květin tvořily ojedinělé barevné skvrny v bezútěšné ploše suché trávy. Ode žní, které byly v půli července, neukápla jediná blahodárná krůpěj vody na vyprahlou zemi.

„Brno, slovo…“ Hedvika ukázala celou rukou na střízlivé domy před sebou, jen aby něco řekla a přerušila stísněné mlčení, které hned nastalo, jak vyšli z továrny. „Víte, jak mně to slovo vždycky připadá? Nejdříve jako by se člověk otřásl — : brr! a potom si zvykl: no! Když to musí být! Brr-no!“

„Co vám na něm vadí?“

75$

„Co? Všecko!“ Hedvika vyhrkla: „Počkejte, jen až tu budete celý rok! Všecko! Všecko!“ opakovala několikrát vášnivě a přitom mávla rukou tak, že jí vypadl slunečník a přerazil se vedví. Karel sebral oba kusy, rukověť strčil do kapsy a slunečník vzal do ruky. Každý jen poněkud společensky vychovaný člověk by byl udělal totéž, ale přece jen jistota a samozřejmost, s níž bez jakékoliv otázky vzal její věci v ochranu, vzbudily v Hedvice zvláštní zahanbující a zároveň rozčilující pocit intimity už pevně mezi nimi ustavené, byť nebyla vyjádřena jediným slovem.

Dál od té malé příhody šli oba ještě stísněněji za bavícím se párkem chladně vznešenou ulicí zámožných tříd bez krámů. Vyhřátá dlažba pálila pod nohama a šikmé, večerní slunce barvilo obličeje všech, které potkávali, drze na jedinou barvu, oranžovou, a stále stejně mlčky podle sebe v divných rozpacích kráčeli Karel s Hedvikou.

„Ty…“ náhle už v postranní ulici Jaroslav animovaně se obrátil na Karla, dotýkaje se kostěnou hůlkou jeho manžety, „jestlipak tady budou mít nějaké likéry?“

„Jak to mám vědět já? Copak chodím k cukráři?“

„Přece jsi odborník — na kořalky!“

J Já?“

„No snad si naposled nemyslíš, že na barvy!“

Rozhovor mezi oběma muži měl formu kamarádského škádlení, ale nebyl přátelský ani nepřátelský, jen lhostejný. Jaroslav vídal Karla rád ve svém domě, ale až k sobě ho nepustil, jak při své až chorobné uzavřenosti po celý život vůbec nesnesl důvěrného přítele. Nejstaršího Kučeru považoval trochu za medvěda, že málo mluvil a nerad se bavil s dámami, ale přece zase měli oba muži, tak jako mívají ženy mezi sebou pentle a klobouky, také leccos společného, vycházky, gymnasium, odpor k Brnu a přímo nenávist vůči tamější měšťácké společnosti. Brno, tedy jen vnější okolnost, je svedlo zase po letech, a ač se snášeli, přece druh druha necenili,

76$

příliš cizí druh druhu jako dva uzavřené kruhy, které nikdy do sebe nevniknou. Karel viděl v Danešovi nadaného a zároveň rozmazleného člověka, jemuž se dosud všecko povedlo, jako by osud stále mu házel jen zlatá jablka, a Daneš neviděl v Karlovi nic než Kučeru, tedy člověka velmi odlišného od jiných.

„To je k smíchu… Sem?“ Ema se trochu shýbla, vcházejíc do nízkých dveří malého cukrářství.

Uvnitř byla od tmavého krámku oddělena krajkovou gardinou místnost vedlejší, na jejíž jasně zelené zdi mezi papírovými květinami visely dvě odalisky, které skrývaly pod šperky a pod fábory své bujné východní vnady. Vzadu před kartounovou záclonou nehlučně jako stín se objevilo podivné stvoření: malé, staré, zvadlé tváře, přetřené divadelní červení, a s hlavou plnou krátkých vlasů, stočených v samé kudrlinky, jaké se nosívaly v době jejího zašlého mládí pod jménem Tituskopf.

Jako náhodou zavadila krásná Ema loktem o svého bratrance a nápadně rychle si přidržela batistový šáteček na svůj smích.

„Anno — dazumal!“ řekl Jaroslav, tak jako by si nevšímal podivného zjevení a jen se zájmem si prohlížel zaprášené kalendáře, jimiž byly ověšeny celé zdi za řadami sklenic se zavařeninou a s bonbóny. Cosi zašlého a starosvětského skrývalo se v celém krámečku s jeho gardinami, zásuvkami plnými piškotů, s papírovými květinami, se zlacenými rozetami, s kalendáři i s jeho majitelkou, která posluhovala tak nehlučně, jako by sama cítila, že už nepatří do nynější doby.

„Jé!“ Slavená krasavice skoro vykřikla od stolku, u kterého seděla blízko okna sama s bratrancem, a nahnula se, aby lépe viděla. „Ne?… co je to?“

„Dáma to asi nezná!“ majitelka povýšeně se usmála na pozadí květované záclony, „to se dělá jen,.. málokde — to je — obrácené zrcadlo.“

Chvíli ještě se bavila blazeovaná Ema starodávnou

77$

novinkou a pozorovala, jak lidé chodí po hlavách, jak třepou ve vzduchu nohama, ale potom přece zase milostivě obrátila krásný obličej k bratranci, jehož zlatě rezavá hlava Kristova toho večera pozbyla všeho neklidu i nevyrovnanosti, takže se zdála jen kontrfektem nejšťastnějšího člověka. Ema mu vyprávěla o výletu na sáňkách, jak jí tehda slušely krátké červené kalhotky, smála se, jedla, kouřila, bavila jeho a sebe, a žádný z nich si nepovšiml, že vedle Hedvika s Karlem mlčí, mlčí celý čas.

Ticho bylo u vedlejšího stolku, který stál dál od okna a ztrácel se v zelenavém šeru zdí. Zašlé, skvrnité zrcadlo v zlatém rámu viselo naproti Karlovi a Hedvice a oknem bylo vidět do rozkopané ulice na hromadu hlíny, z níž na výstrahu trčela lucerna. Kolem okna přeběhlo smějící se děvče s pivem, pomalu, co noha nohu mine, dva staří přešli, pokuřujíce rozvážně z višňovek; nakloněná žena tlačila vozíček, z jehož strakatých peřinek vyčuhovalo několik hlaviček, a vedle občas zacinkl zvoneček, když dítě si přišlo pro krejcarový mls. Ještě dávno nebylo tma, jen víc a víc soumrak obaloval předměty tajemnými závoji a těžké dusno městského večera plnilo starosvětský krámeček.

Hedvika slyšela jako v polospánku od druhého stolku bezstarostný smích a očima vnímala všecko tak, jako by před nimi táhly jenom obrazy, ale přitom stále cítila s nepokojem, že Karel se dívá nepřetržitě do protějšího zrcadla. Chtěla vědět, na co se dívá, náhle také oči pozvedla a střetla se s jeho pohledem, kterým se díval stále na ni v zrcadle. A tam, v té zamžené ploše, jako v nějaké ztracené a odlehlé končině, ponejprv si řekly jejich oči, co rty se neosmělily.

78$

4

Teta Anna neklidně vstala od knihy, kterou měla pečlivě zabalenou v novinách, — císař korsický jako samovládce, dobrodruh a světa pán svými pestrými osudy zcela zaujal její zvědavou mysl. Divoká vichřice rvala před oknem dva košaté stromy, hravě ohýbajíc staré koruny se silnými větvemi, a mezi špinavými zdmi žluté lupení poletovalo celým dvorkem jako dukáty vyhozené do větru marnotratníkem.

„Proč nezavřeš?“

Emílie vstala od šití a zavřela. Od dětství neznala nic než stále týž pohled na začazené dvorky a na rovnou řadu zádí domovních, kde nyní po pavláčkách všude spěšně sklízeli peřiny před blížícím se lijákem. Dříve šeredné dvorky někdy v ní vzbuzovaly touhu po cestách, ale stárnoucí děvče si časem vynašlo zvláštní filosofii, která sice nebyla radostná, ale byla pokorná i rozumná, nepočítala nikdy s tím, co by mohlo být, a vpravila se do skutečnosti.

„Mám se udusit?“ vykřikla matka zlostně na dceru. „Chceš, abych celou noc nespala? Abych kašlala?“

Dcera zase vstala a vystrčila kukátko na háček.

„Chceš dát zlatku sklenáři?“

„Tak si řekni, co vlastně chceš?“ Emilka se podívala na matku s tak podivuhodným klidem, že připomínala ženského Sokrata.

„Nevděčná! Teď zase koukáš, jako bys chtěla říci, že jsem zlá!“

„To ne, mutrlinko,“ trpělivě Emílie chlácholila starou, „ne… ale řekni si, jak si co přeješ, já to pak udělám!“

„Víš…“ začala nanovo matka, povážlivě potřásajíc dlouhými náušnicemi, „víš, že se mně pranic nelíbí ten způsob, jakým se směje ta tvoje Hedvika?“

„Proč?“ Jemnější sluch než sedmdesátiletý tentokrát by byl rozeznal v klidném hlase strach.

79$

„Tak! Vdaná paní se nemá takhle smát!“

„Mutrlinko! Jaké chceš knoflíky? Nitěné nebo kostěné?“ hleděla se Emilka moudře vyhnout obtížným otázkám a skutečně také toho dosáhla, že matka si zase sedla a rozevřela zamilovaného Napoleona.

Prudké kapky jako zlostné, dlouhé čáry přeletěly po skleněných tabulích a za malou chvilku dvorky, koruny, domy, pavláčky skoro zmizely za šerou clonou lijáku. Teta neviděla, neslyšela, pohroužena do svého miláčka, a Emílie myslila s podobným nepokojem na Hedviku jako asi milující skutečná matka na dceru. Bála se sice řečí a pomluv, ale mimoto jako osten, který bodal, se jí vtíralo stále jedno pomyšlení, to, že Hedvika, která dosud se jí svěřovala se vším, před ní jméno Karlovo ještě nevyslovila. Proč! Mělo to nějakou zvláštní příčinu?

Liják ustal, mraky se protrhly, slunce prudce vysvitlo; mezi osvěženými, zelenými lupeny v košatých korunách se vznášela lehounká, šedivá pára a až do zadního pokoje, kde matka s dcerou seděly, bylo vlhkým vzduchem slyšet hluché, vzdálené hrčení kol z ulice. Až náhle se ozvalo prudké trhnutí zvoncem, bosé nohy zatápaly po cihlách a do pokoje vletěla ta, na niž Emílie právě tak úporně myslila.

„Přišla jsem se rozloučit — zítra jedeme.“ Hedvika políbila ruku staré paní, jak ona si toho sice vyžadovala, ale pokaždé naoko se bránila ze starosvětské slušnosti, potom si prohlédla šití Emilčino, přivoněla ke karafiátům, obrátila na stole zcela lhostejnou fotografii, dělala všecko jako jindy, ale Emilčinu úzkost neoklamala — byla neobyčejně a hluboce rozčilena.

„No — a kam dáte dítě? Svoje jediné dítě?“ Teta sklapla Napoleona tak, jako by pleskla někoho přes prsty.

„Teta Mina přijede … bude u ní Tonka — a také jsem chtěla poprosit Emilku…“

„Emilka nerozumí dětem!“ potřásla stará paní rozhorleně

80$

traplemi, „nebyla vdaná! Víte, paní Hedviko, já — já bych byla svoje dítě vůbec nesvěřila nikomu — taková jsem byla já! A kam — ovšem smím-li to vědět — vlastně jedete?“

„Do Itálie… přes Prahu! Proto jsme také letos nikam nejeli na prázdniny a… a… pan Kučera také s námi jede do Prahy, na bratrovu svatbu!“ řekla Hedvika s velikým pospěchem a shýbla se, aby si upravila širokou stuhu svého střevíce.

„Nadlouho?“ ptala se Emilka, aby uchránila Hedviku před matčiným jazykem, ale bylo to zbytečné, všecky myšlenky staré paní uletěly jako můry ke světlu, Itálie pro ni znamenala jenom Korsiku.

„Nepodíváte se také na Korsiku? Nebo blízko… to bych měla na vás prosbu! Přivezte mně — památku. Třeba nějaký náprstek s císařem Napoleonem v plášti a klobouku…“

„Ale ráda…“

„Nebo,“ stará se rozmýšlela neklidnýma očima, „co — kdybyste to tak nedostala? Co potom? Tedy hlavně něco, co bych mohla nosit stále u sebe; třeba — tobolku! Já vám dám hned s sebou peníze!“

„Na to je dost času!“

„Ne, to neříkejte! Na světě musí být ve všem pořádek! Co kdybych zatím umřela? Ale žádnou tretku, rozumíte? Něco užitečného! A hezkého! A — ne drahého! A přece pořádného! Aby na tom byl celý! Rozumíte? Nezapomenete? Budete se koukat po šatech a na přání staré šedivé paní zapomenete! Že — ne?“ nedůvěřivě se dívala na Hedviku, kterou považovala za nespolehlivou jen, že byla mladá a hezká.

Teta Anna odešla pro peníze do druhého pokoje a dveřmi, které zůstaly pootevřeny, bylo vidět staré komody pokryté mušelínem a bohaté fuchsie s tisíci poupaty, celé prozářené pruhem slunce z ulice.

„Kdy jedete? Kterým vlakem? Brzy?“ Tázavě

81$

zpívavý vzestup hlasu byl to jediné brněnské neb maloměstské na Emílii, která měla někdy cosi až velkého v prostotě svého neukvapeného jednání.

„Ráno… v šest!“ trhaně odpověděla Hedvika, ohlížejíc se za tetou, jestli už nepřijde, neboť od nějaké doby se tomu vyhýbala, být o samotě s Emilkou. Od toho večera v cukrářském krámečku Hedvika se octla v jakéms podivném stavu stálého rozechvění a do všeho konání se jí pletl bezbranný pohled černých očí Karlových, jímž se jí cele odevzdával do moci. Ema odjela, muž se připravoval na cestu do Itálie, Karel přicházel skoro denně po továrně na chvíli, zdánlivě se vrátilo všecko zas do svého běhu, a přece nic už nebylo jako dřív. Byli-li s Karlem chvilku sami, upadli vždycky do týchž bezmocných rozpaků a před lidmi v nestřežených chvilkách se dívali na sebe a říkali si otevřeně pohledy to, o čem rty mlčely. Byla-li Hedvika sama, brala si na klín Jiřinku, hladila ji po vláscích, vyprávěla pohádky; trpce si všecko vyčítala, cítíc teplo její hladké tvářičky, ale hned za malou chvilku přišla na to, že se vlastně nic nestalo, že to, co spolu mluvili, by mohl slyšet každý třetí, třeba sama teta Anna, a náhle zase někde ve vzduchu se jí objevil jako docela odtažitý od Karla jen jeho zamilovaný pohled, bezbranný a pokorný. Ten cit a výraz jí připadal jako nějaké bohatství, které ještě neměla ve světě, těšil ji a hřál a ona se stávala zároveň podrážděná a posměvačná k manželi, jak předtím nikdy nebyla; jako by to, čeho on jí neposkytl, ale co by mohla mít hned, jen kdyby chtěla, jí dávalo právo být na něho zlá. A čím více se blížila hodina rozloučení s Jiřinkou, tím se stávala neklidnější.

„Děvče!“ šeptmo a rychle řekla Emilka, ohlížejíc se také do druhého pokoje. „Tuze ráda bych ti něco řekla, ale matka poslouchá — pojď blíž k oknu!“

„Co…?“ Hedvičina otázka bojácně se zatřepotala u okna a spočívala v ní bezmezná úzkost, aby Emilka

82$

nevnikla do jejího tajemství, že onu pojal jen soucit.

„Ale… maličkost!“ odpovědělo děvče teprve za chvilku s rozmyslem, sklopilo hlavu s černými lesklými vlasy, rozdělenými pěšinkou, a zalhalo si:

„Chtěla jsem vzorek od tebe na krajky, aby matka nevěděla,… ten irský, víš?“

„Nic víc?“

„Ne… ten s těmi velikými zuby!“

„Aha! Pošlu ti ho po Tonce!“

Emilka přikývla a potom se šetrně uhnula, aby jí Hedvika nic nepoznala na očích. Před chvílí při narážce matčině ještě viděla všecky brněnské oči už zlobně upřené na Hedviku, ale teď, ač pevně věřila v Boha a tak přepjatě byla vedena, jako by každý pohled na muže už byl rovnocenný s koketstvím, nebyla rozhořčena mravně. Plna upřímného strachu o Hedviku přemýšlela jen, jak a čím by jí pomohla.

Zvolna zase přicházela dveřmi teta s penězi na dlani, přepočítávajíc je snad podesáté, a zároveň druhými vstoupil Karel, shýbaje se jen ze zvyku velikého člověka.

„Máme tady dnes magnet — ne?“ ohlédla se teta na Hedviku, která si prohlížela na stolečku staré módy s malinkými paraplíčky a se širokými, řasnatými sukněmi. Schůzka nebyla smluvena, jakož mezi nimi dosud nepadlo jediné slovo o lásce, ale nikdo by nebyl přesvědčil tetu, že to je pouhá náhoda, ani ten nejvyšší pro ni, Napoleon sám (digr v1). „Copak — je to tak daleko k nám? Nebo proto, že sestra — tvoje matka už nežije, — to přece není žádný důvod! Proto můžeš ke mně chodit — — my jsme si nic neudělali!“

„Teto,“ krátce povídal Karel, „jedu na svatbu!“ Představa starého domu na Florenci se slečnou Karolínou, s Viktorem, s otcem a s nádražím naproti jistě mu nebyla příjemná; ještě nepříjemnější okázalá svatba s řadou vozů, se spoustou cizích lidí a s hloupými přípitky, ale to všecko mizelo, bledlo a stávalo se něčím

83$

úplně vedlejším před pomyšlením, že celý týden pobude s Danešovými.

„No — to je v pořádku! A jakou máš přece družičku?“

,,Já?“ Karel si rozpačitě vjel prsty do vlasů, „věru — ani nevím!“

„To se mně nelíbí! Jsi nejstarší a dávno na řadě se oženit!“

„Podívej se, Emilko!“ Hedvika spěšně ukázala na módy. „Ne, jaké směšné kloboučky se tehda nosily! A ty slunečníky… jako pro panny!“

„Proč — směšné?“ Teta Anna se velmi rozhorlila. „A to, co se teď nosí, to není směšné? Tehdá — to nosil každý! A — líbilo se to! A — elegantní to bylo! Jak jinak by to byla nosila taková vznešená a krásná paní — císařovna Evženie, hé?“

Venku zacinkl zvonek, zacinkl podruhé, ba potřetí.

„Kdepak ta naše petúnie jenom zase je?“ pomyslila stará teta se zlostí na služku. „Emilko, jdi otevřít! Ne, počkej — půjdu s tebou — aby to byl tak nějaký podvodník!“

Jedinou vteřinu Karel s Hedvikou zůstali v pokoji samotni.

„Podívejte… se… sem!“ trhaně řekla Hedvika, aby slovem přerušila ono těžké, významné mlčení, které teď vždycky už nastalo, jakmile se octli o samotě. „Podívejte se… ta modrá sukně… se záhyby!“

„Ano… ta modrá sukně!“ Karel opakoval slepě po Hedvice. „Ale vždyť ta sukně je červená! Vy nevíte, co mluvíte, a — já také ne!“ Úplně zmateni každý přítomností toho druhého stáli vedle sebe, a v té nepříčetné vteřině bylo cosi až hrozného.

Hned zase z předsíně vstoupila Emilka a za ní teta v rozhovoru s Jaroslavem, který patřil mezi její zvláštní miláčky z toho podivného důvodu, který vlastně není důvodem, že matróny bývají shovívavé k mužům, jako zas v obráceném poměru měří ženu nejpřísnějším úsudkem.

84$

„Tedy do Itálie! To věřím!“ Teta vítala manžela Hedvičina benevolentním úsměvem, v němž její sympatie byla rozložena ve všecky barvy jako v prizmatě. Daneš byl učenec, byl profesor, tedy učitel mládeže, byl zámožný člověk, byl syn z dobré rodiny, a to všecko dohromady byly věci, které v duševním světě tetině platily asi tolik jako ve skutečném nejlepší státní papíry.

„Zítra! Zrovna teď jsem si ještě dole vyměnil nějaké liry!“ Daneš se usadil velmi pohodlně v zeleném rypsovém křesle u okna a přemýšlel jen o tom, jak by zas co nejdříve odešel, neboť se nudil, ale přitom mu na hlase oné nudy nebylo znát ani stín. Rozháraný, nervózní, neklidný a uzavřený duch, jaký byl v nitru, měl roztomilý způsob v obcování s lidmi, který mu získával srdce všech, že ho bez závisti považovali za šťastného člověka, který má před sebou velikou budoucnost. Sám sice si připadal cizí ve společnosti a vzdálený všech, ale lidem zrovna naopak snad tím byl příjemný, že je nechal vymluvit, vyslechl je s účastí, ale o sobě slovem se nezmínil. Pro sebe nežádal od nikoho nic, nejen snad protekce, ale ani nejobyčejnější službičky, zato sám, kde mohl, vyhověl i ze skutečné laskavosti, i z toho důvodu, že mu bývalo zatěžko cokoliv někomu odepřít. Jeho pravidelný obličej Kristův skrýval za svým úsměvem skromnost, která byla rubem i lícem veliké hrdosti, skrýval velké pohrdání lidmi, skrýval bouřlivé a nebezpečné hlubiny, ale skrýval to všecko tak znamenitě, že široká a nemyslící veřejnost se úplně spokojila roztomilým, zajímavým úsměvem.

„Tedy v šest! Ať nezaspíš!“ Daneš zvedl jeden prst své jemné bílé ruky proti Karlovi.

„No — mládenec! V jeho letech svoboda už není nic! Má se oženit!“ naklonila se teta blíž k Jaroslavovi, jako by měla na jazyku ještě mnohem víc…

„On! Takový svatý Antonín?“ Jaroslav udiven se usmál v zeleném pohodlném křesle tetině. Učenec měl

85$

jen nepatrnou znalost lidí, a Karel, nešikovný medvěd, s nevěstou v bílých šatech se mu v myšlenkách k sobě tak nijak nehodili asi jako růže a cín. Tím méně ovšem podezříval nespolečenského Kučeru z toho, že by mohl být zamilován do jeho vlastní ženy.

„Teto, k tomu patří vždycky dva!“ Karel si hrábl do černých vlasů jako obyčejně, když byl v rozpacích. „Nemám nevěstu!“

„No a co v Praze? Žádná se ti nelíbí?“

„Ne!“ odbyl nahlas zkrátka tetu, na kterou měl už upřímnou zlost. Karel, ač mu bylo plných třiatřicet let, nebyl ještě zamilován a do doby, než poznal Hedviku, kladl běžný pojem zamilování jen v oblast ženských sentimentálních románů; ovšem že se přitom neobešel bez žen, které mu mládenecký život osladily polibky. Jediná, která mu tak trochu uvízla v paměti, byla Bertička, dcera bytné, u které bydlil jako dobrovolník v Innsbrucku. Měla mimo něho ještě svého ženicha. Bertička stále se něčemu smála a jemu zbyla na ni milá vzpomínka, jako na zpěvného ptáka; často, když kouřil, chodě po pokoji dlouhými kroky, často mu v kotoučku dýmu uvízla její rozpustilá hlavička. Ale dohromady to všecko vůbec nebylo nic, snadno bylo možno odbýt vše odborným slovem „poměr“, jehož muži, mluvíce mezi sebou, užívají; a Karel, miluje Hedviku, miloval skutečně poprvé. Ať už na ni myslil ve svém pokoji nebo při práci v továrně, ať kouře cigaretu v zahrádce ji poslouchal, vždycky stejně se mu zdála nejchytřejší, nejmilejší, nejkrásnější, vůbec něčím tak docela odlišným od ostatních žen, jako by byla jediná na světě; a zároveň něčím tak vznešeným, že si netroufal ani se dotknout jejího rukávu. Ale nedělal si žádné výčitky jako Hedvika; neboť na Jaroslava vůbec nemyslil, ani na to, co bude dál. Ba dokonce ani o tom nepřemýšlel, je-li milován, a jen, bezmocný proti jeho živelné síle, se poddával plně a slepě citu poprvé probuzenému.

86$

„Teta Mina asi teď už přijela… budeme muset jít… Jaro!“ Hedvika neklidně vstala ze židle, neboť ode chvíle, co vstoupil její muž, měla strach z každého slova, ať je už pronesla teta, Karel nebo Jaroslav. U stroje mlčky stranou celý čas Emilka šila na tetině noční košili a v Hedvice od osudné vteřiny, kdy stáli s Karlem vedle sebe, matouce se ve slovech za bílého dne, uzrával úmysl manželu všecko vyjevit. „Jaro — pojď!“

„Hned!“ Daneš vstal velmi rád, že už končí nuda, vyzdobená fuchsiemi, čistotou, starodávným mušelínem a pro něho proměněná v neklamný, uspávající prostředek.

„Tak — šťastnou cestu! Ať se dobře vrátíte! A nezapomeňte na mého císaře — to by vám nepřineslo žádné štěstí — rozumíte?“ nepřejícně stará paní zatékala očima na Hedviku, která toho dne byla skoro krásná ve svém rozechvění a velkém neklidu.

Všichni si podávali ruce v předsíni, když Emilka ještě ve dveřích z pokoje objala drobnější Hedviku krátce, odhodlaně, skoro po mužsku a zrovna tak ji upřímně políbila na obě rozpálené tváře.

„Děvče,“ řekla, „vrať se mně zas dobře k Jiřince!“

V mírném a krásném pohledu pětatřicítiletého děvčete tkvěla za vlastní rozumnou filosofií přátelská výstraha pro Hedviku: Mysli na své dítě! To ti pomůže!

Dole před domem Karel hned se rozloučil a manželé pospíchali napravo dál k domovu. Smrákalo se, vlhké teplo po dešti se vznášelo nad chodníkem, dvě osamělé báby na ošatkách měly už vyloženy šípky a z hliněných hrnců astry teskně vystrkovaly svoje podzimní korunky. Konec léta a začátek září, začátek podzimu! S polibkem Emilčiným na ústech Hedvika nemyslila než na to, jak by všecko vyjevila svému manželu, zbavila se veliké tíže a nabyla zas pokoje.

„Zítra v tuhle dobu…“ povídal Jaroslav za rohem v ulici Hedvice, „budeme v Praze večeřet! Kam bychom

87$

tak šli?“ Jeho interes o cestu znamenal jakousi závratnou výši nálady řídce dobré, že Hedvika si pomyslila: Kdy mu to řeknu — teď? To mu zkazím celou cestu!

„Nevím, Jaro!“

„No, nejsi také ráda, že jedeme?“ V jeho hlase zněla stále ještě tak nezvykle spokojená nota, že Hedvika si netroufala a myslila, že počká trochu se svým odhalením. Předsevzala si, že mu řekne, aby Karel nejel s nimi na Šumavu před Itálií, jak bylo smluveno. Karel nepojede a do jejího srdce se vrátí zase klid.

„Těším se nejvíc — „ řekla, „na Benátky!“

„Počkej, pojedeme gondolou hned z nádraží! Dáme si ústřice a chianti!“ Sám měl rád cesty, jako všecko, co přineslo nějakou změnu nebo novotu do jednotvárnosti života, a mimoto také rád něčeho Hedvice poskytl. Jinak bylo něco až smutného v jeho přejícnosti jiným u něho, který tak těžko se z něčeho radoval a dostával radost jen z druhé ruky tím, že nechával jiné se radovat. Nikdy Hedvice neodepřel ani klobouk, dal, ale zůstal sám, a ona také zůstala samotna se svou radostí z dárku, cítíc vždycky mezi sebou a mužem studenou přehradu duše do sebe uzavřené, podobné suché růži z Jericha.

Šli vzhůru mezi vilami, které se skoro ztrácely se svými střechami mezi stromovím, docela podzimně zbarveným. U jedné vily, opřen o jabloň, stál žebřík, s větví visely proutěné košíky naplněné už napolo a z koruny bylo slyšet silný mužský hlas, jak si hvízdá nebo zase zpívá: Ó, Toničko, ó! Ale vidět nebylo nikoho.

V dálce nalevo se ukázalo jejich bílé obytné stavení a Hedvika, jen spatřila krov, si řekla: Musím mu to říci, než vejdeme a než tam bude teta Mina! Je málo času! — namítla sama sobě, chtíc něčím oddálit nepříjemný okamžik. Ne, musím! zase si řekla. Musím, sic — bůhví…

„Co ti není zase vhod? Co jsem zase udělal?“ ptal se Jaroslav, vida na jejím obličeji rychle se střídat výrazy.

88$

„Ty si teď v tom libuješ, nepřemáhat se v ničem, viď?“ řekl ještě dál studeně a zvysoka. Sám nikdy neměl pocit, že by byl vůči ní něco zavinil, ani když šlo o Emu; a tak teď si vykládal podrážděnost Hedvičinu jen tím, že po žensku si libuje v myšlence být zkracována nebo obětí.

„Vůbec nic!“

„Proč se tedy tak díváš… tak — tak nepříjemně?“

Neodpověděla.

„Víš,“ povídal zase, „já se dovedu také tak dívat, když chci!“

Zrovna tak, jak před chvílí mu Hedvika nedovedla říci o Karlovi, jen protože byl k ní po svém způsobu laskavý, zase teď se u ní přihlásil skutečný strach; bála se jeho modrých očí, tak cizích a tak studených.

„Tak co to je? Co tě mrzí?“ netrpělivě ji vzal za ruku. „Chci to vědět!“

Lekla se a utrhla rukou nazpátek.

„Jako by tě zmije byla uštkla!“

„Ale ne,“ povídala už se slzami, „prosím tě, Jaro, ne!“ Jeho krásné, jemné, až ženské ruce jí byly v té chvíli čímsi hrozně nepříjemným, jen svým fyzickým dotykem.

„Já už vím!“ povídal náhle Jaroslav skoro už u mříže, zase jinak, úplně sklesle, „já nedovedu nikoho udělat šťastným!“ Také sice z něho vzdorovitě promluvil rozmazlený člověk, který nemohl pochopit, když všecko nešlo tak, jak sám si přál, ale na druhé straně hluboce a bolestně se v něm ozvalo vědomí vlastní neschopnosti k radosti a jakési různosti od ostatních lidí, tak jako když řeka opadne a na dně ukáže jen balvany mezi ohromnými kořeny.

„Co to mluvíš?“ ustrašeně se ptala Hedvika.

„Jen pravdu!“ k tomu přikyvoval hlavou, jako by říkal: Jen tohle je u spodu, copak to nevidíš?

Mezi mřížemi se ukázala Hedvice mužská hlava tety Miny s krátkými šedivými vlasy, která přijela k Jiřince.

89$

Teta měla na sobě tmavou jupku, docela podobnou mužskému kabátu, a hladíc po hřbetě zrzavou kočku, zle plísnila Jiřinku, která bloudila očima z tety na Tonku, jako by si netroufala namítnout: K čemupak jsou zvířata, teto, když ne k tomu, aby se děti bavily? S těžkým povzdechem položila Hedvika ruku na kliku a její poslední myšlenka, než vstoupila, byla, že přece neřekla muži, co měla v úmyslu.

90$

TŘETÍ ČÁST

1

Na kamenném stupni před Státním nádražím stála Hedvika vedle svého muže. V první chvíli příjezdu nemyslila na nic, nežli že je zase v Praze, a opájela se cinkotem jejích tramvají, neboť ji milovala se vším všudy úplně jako živou osobu. Mnoho lidí už se vracelo z prázdnin, nosiči se strkali, drožky odjížděly od chodníků, prosté ženy vlekly papírové škatule, ovázané provázkem, dvě opálené děti si vedly na červené šňůře kozičky, židé v krátkých kalhotách se vraceli s alpskými holemi, šedivá paní, pozorně mrkajíc, dlouho a dlouho se na něco vyptávala vrátného, jako by tam stál jenom kvůli ní, venkovské ženě čouhaly z košíku dlouhé husí krky, husy kejhaly, sochou se zdála v tom zmatku nehybná fyziognomie panského lokaje, dítě v peřince plakalo, švihák strážník se bavil s panskou v bílé zástěře, nějaký mrzout huboval na špatný pořádek. A všecko se hýbalo, vlnilo, mluvilo a křičelo v mocném pohybu života.

„Čtvrt! Ne! Už — čtvrt na dvanáct!“ Daneš mrzutě zastrčil hodinky a netrpělivě se podíval k Florenci.

Z Brna vyjeli všichni tři společně a Hedvice ve vagóně, mezitímco muži četli, se zdálo ve věčném náladovém kolísání, jež se zove lidský úsudek, že den předtím přeháněla a strachovala se zbytečně; na chvíli uklidněna těšila se na Prahu a chvilkami jako vykouzlený kejklířem se jí před očima vyhoupl kousek cesty v lese, jahody po straně, stín na zemi a slunce v lupenech.

91$

„Co jen dělá?“ Daneš nechal Hedviku stát před nádražím a sám došel k lucerně na rohu Florence. On pospíchal stále z vnitřního neklidu, ale tentokrát měl skutečnou příčinu: chtěl stihnout referenta v úřadě. Všecko se mu dařilo, dostal dovolenou na rok, v zimě měl dokonce být jmenován do Prahy, ale nic z toho ho netěšilo, jako by, co se dařilo, bylo vždycky samozřejmá věc; vyrušen nebo dotčen byl by býval jenom opakem, kdyby byl měl v něčem neúspěch. Všemocná paní Příroda zlomyslně si s jeho duší zahrála tím, že mu skoro zcela odepřela kladnou schopnost se radovat a v náhradu za to mu poskytla skoro dvojnásobnou dávku jejího opaku.

„No — konečně!“ Proti němu se ukázala vysoká postava s tím trochu klátivým, příčným pohybem, který za mřížemi mívají bílí medvědi. „Ty sis něco oblékal — ne?“

„Frak na zejtřek!“

„Děkuju! A referent mně uteče!“ Jaroslav úplně zbledl zlostí a nepředvídaně jako vzdorovité dítě rozhodl se jinak. „To já pojedu! A vy na mne počkejte — ve dvanáct před Svatým Mikulášem.“

„To nebyly ani dvě minuty!“ překvapen i udiven řekl Karel na svou omluvu, ale Jaroslav zatím už vskočil do jedoucí tramvaje.

Mlčky se vydali na cestu. Byl takový pravý pražský den, těžký, zamračený, celou noc předtím pršelo, a černá se svým namoklým zdivem se zvedala Prašná brána mezi novými stavbami, podobna přísné prabábě, jež z hrobu se přišla podívat na své potomky. Chodníky ještě neoschly, také se černaly, a obchvíli vítr zařinčel lucernou nebo okenní tabulí.

„My jedeme zase ve tři … zejtra je svatba a ve čtvrtek tedy přijedete za námi?“ teprve za dlouhou chvíli mlčení se ptala Hedvika, která měla před Karlem ponižující pocit, že její muž s ní jedná tak, jako by byla

92$

věc bez vůle. K tomu ode chvíle, co je muž opustil, znepokojovalo ji cosi nového a odhodlaného v očích Karlových mimo obvyklý už, poslušný výraz vůči ní. „Možná, že bude zima… dešť… proč vlastně také jedete?“

,,Proč?“ Karel se zastavil, „váš muž mě k tomu vybídl, a pak…“

Hedvice se rázem vrátil všechen včerejší strach.

Vtom proti nim ze Staroměstského náměstí se vyhrnul velký zástup lidu a přetrhl slova Karlova. Dav se hrnul slepě, dva strážníci jeli napřed na koních, ve stejném kroku s vojenskou muzikou mašírovali pepici, vojenský tambor si dával takt holí ze slonové kosti, šla hrající hudba s nástroji u úst, těžce v řadách vojsko, že dlažba duněla i za hudby, a osmahlí důstojníci cválali na koních.

Starší důstojník se ptal dolů s koně mladšího:

„Und heute abend — was? Etwa Alhambra?“

Z obchodu vyšel prodavač v pletené kazajce, na jehož bledém a tlustém obličeji zvláště vypadal výraz mírný, až zádumčivý.

„To je pětasedmdesátý!“ povídal ospale.

„Co je mně po tom!“ křikla bába v průjezdu a chránila rukama víko s houbami.

Hudba dohrála a bylo slyšet už jen zas těžký, stejnoměrný rytmus bot o dlažbu, a ten pozvolna tichl a tichl, zádumčivější, jak se vzdaloval do města.

Hedvika pozvedla oči a hned zas našla na Karlově obličeji něco tak určitého, tak odhodlaného, tak tvrdošíjného, jako když kámen padá a nic už ho nemůže zadržet.

„Proč jedu?“ ptal se. „Proč? Kvůli vám! Já nemohu vůbec jinak! Podívejte! Dosud byli ve mně dva lidé, jeden rozumný a druhý blázen — blázen zvítězil a má vás rád!“

Konečně padlo slovo stejně očekávané jako obávané Hedvikou už dlouhý čas. Před nimi se černal most

93$

blátem, tmavé sochy zvedaly hlavy i ramena pod nízkým zataženým nebem, jež se zdálo stropem nad Vltavou, a napravo i nalevo od nich tekla řeka rozvlněna větrem. Hedvika nepřirozeně klidně mlčela a jen se jí zdálo, jako by nešla po mostě, ale přímo nohama šlapala po oné hnědé vodě.

„Rád…?“ pozvedla ustrašeně ramena.

„Rád, rád a zase jenom — rád!“ Miloval Hedviku jaksi nadvakrát, půl jako blouznivý gymnasista a půl jako dospělý muž, poprvé probuzeným citem, všemi smysly a celým rozumem. Před cestou do Prahy nepřemýšlel, má-li jí snad svoje city vyjevit, ale náhle nutkán jejich silou už jich nedovedl utajit, Hedvika však přitom stále zůstávala pro něho zázračná a vznešená, že vůbec jaksi nemyslil dál, stane-li se snad jeho milenkou. Přece-li někdy noční fantazie mu vykouzlila obraz Hedviky v jeho náručí, považoval to za pouhé mámení, jež se nikdy nemůže vyplnit.

„Ale… co Jaroslav?“ ptala se Hedvika. „Co Jiřinka?“

Mlčky Karel přitiskl bradu na kabát a jeho mlčení působilo na Hedviku víc, než kdyby jí byl něco vymlouval. Ona neschopnost se přetvařovat a přizpůsobit lidem, to, co starý Kučera právě odsuzoval na svém nejstarším, nazývaje ho nerudou, to zrovna působilo na Hedviku dvojnásobnou silou. Na jeho hubeném obličeji stálo vždycky všecko, ať už radost, zlost, nespokojenost, jako v určité barvě namalováno, modře, žlutě, červeně. A mlčení tím, že ji nepřemlouvalo, jen tím silněji k ní mluvilo svou neurvalou řečí: Každá řeč je voda — nic!

„Podívejte!“ rychle a trhaně mluvila, jako by se vzpírala kamenné tíži a námitky shledávala ne pro něho, ale pro sebe. „Byla jsem chudá… neměla jsem nic… nic — on vydělává — pracuje — stará se o mě — stará se o dítě — je hodný, opravdu je!“ opakovala stále tutéž věc a nedovedla říci něco víc.

94$

„Ale,“ náhle určitě zase řekl Karel, „vy ho — nemáte ráda!“

„Kdo to řekl?“

„Já… vy se ho bojíte!”

„Neříkejte to!“

„Hedviko!“

„Proboha — jak mně to říkáte?“

„Jen tak, jak vám už říkám dlouho, když jsem sám!“

„Ale to nesmíte — už nikdy — nikdy! Poslyšte,“ strašně rozčilena povídala Hedvika, „my dva už nikdy nebudeme spolu mluvit o lásce, bylo by z toho — neštěstí!“

„Tedy — nebudeme!“

Karel pokrčil rameny, pohodil hlavou, a v téže chvíli zvolna Mosteckou věží proti nim vyjel prázdný vůz pohřební, kočí něco četl a koně, které nedržel, šli sami houpavě cvičeným krokem.

„Pohřební vůz!“ Hedvika se lekla a on i ve svém velkém vzrušení trochu se usmál jejímu ženskému pověrčivému cítění.

„Ne,“ řekla, „já nejsem…“ ale přece jen v její duši pohřební vůz se připojil k slovům lásky, jako by je vyprovázel volným krokem zpovzdáli. Za Mosteckou věží trčel Svatý Mikuláš, napravo Hradčany, sem tam mezi gloriety žloutlo lupení, ale jinak všecka zeleň stromů se zdála promíchána pohřební černí.

Šli podél dlouhé zdi Svatého Mikuláše, oba stejně vzrušeni až do hloubi, ale tak divně, jako by to, že mluvili o své lásce, přece jen trochu bylo uvolnilo napětí. Ulice byla prázdná, tichá a jen v šeru podloubí ze vrat anebo zase do vrat vešla žena ve vlněném šátku s třásněmi; lidé z Malé Strany jsou zvláštní, mlčelivý národ pro sebe, docela odlišný od ostatních Pražanů. Před komandem mlčky přecházel voják s puškou na stráži, bojovně trčely kanóny do mrtvého ticha a několik bab

95$

opřených o kostel, v ruce růženec, dřímalo v sladké polední letargii mezi modlením a usnutím.

„Jen na chvíli!“ řekla Hedvika už na stupních a oba vešli do prázdné lodi mikulášské, kde zrovna od oltáře odcházel kostelník, ohnuv profesionálně po kněžsku koleno.

Karel zůstal u dveří, klobouk v ruce, a Hedvice náhle se vrátilo cosi z dětství, jakás vágní víra, jejíž obsah zůstával mlhavý, ale jak se dívala vzrušena z lavice vzhůru do vzdušné kopule, čekala a věřila skutečně v pomoc shůry.

„Podívejte se!“ vrátivši se rozčileně zašeptala Karlovi. „Vlastně — neměl byste jezdit s námi… ale jeďte! Ale předtím si slíbíme oba jedno — já i vy — budeme hodní! Budeme oba hodní!“

Hedvika vypadala docela jako dítě, podávajíc mu ruku, a sama nevěděla, jak v klamném domnění toho, že se odřekla jeho lásky, vlastně tím, že rozkaz nechala platit pro oba, nepřímo se přiznala, že ho miluje. Také Karel nejen slíbil, ale věřil tomu, co sliboval, jak mu v té době zhola nemožná ještě připadala myšlenka, že by mu mohla někdy patřit Hedvika, ale ve skutečnosti žádnému nepřišla myšlenka na trvalý rozchod; ve skutečnosti těmi slovy a sliby jen padla i přehrada mlčení a oba druh druhu přišli zase blíž, neodvratně blíž.

Vraty bylo vidět proti šeru kostelní lodi náměstí trochu jasnější a na něm vojáka, kterak se pohyboval sem a tam svou předepsanou cestou jako lidské kyvadlo. Hned na prahu proti sobě viděli svižně a lehce pospíchat Daneše, animovaného a zarůžovělého rychlou chůzí; nezbylo už ani stínu po mrzutém rozmaru z nádraží.

„No — naposled jste se modlili?“

„Snad,“ odpověděla Hedvika, „snad — opravdu!“

V té chvíli ani ona, ani Karel nepocítili nejmenší výčitky vůči Jaroslavovi, naopak oba cítili skutečnou závist k jeho dobrému rozmaru, který vykvetl nezávisle

96$

od nich z docela lhostejného popudu, z dobré anekdoty vtipkaře, známého po celé Praze.

„Tak — jedeme ve tři!“ řekl Jaroslav už u tramvajové stanice. „A ty — přijedeš v pondělí za námi! Kdy?“

„V poledne!“

„Sbohem! Ale ať doma něco nezapomeneš! — Hůl se špičkou!“

„Sbohem!“

Jaroslav se ohlédl z vozu na Karla, který pozvedl klobouk ještě na chodníku a teprve potom se dal do běhu za jiným vozem, aby byl doma včas k obědu. Hedvika trochu přivřela oči a do jednotvárného drnčení tramvaje jí zněla jen slova Karlova „rád, rád, rád“ jako refrén písničky, pro ni teď jediné na světě s jejím přízvukem temným, vášnivým, příšerně pravdivým.

2

Karel vyskočil z tramvaje na rohu Florence, kde za prořídlými korunami akátů plakáty pestře vyhlížely do ulice, prázdné po polednách. Viděl stále ještě před sebou Hedvičiny vlasy pocuchané větrem a její rozčilené oči s výrazem ustavičně se měnícím, ale on, který cítil hluboko a všecko nesl těžce, měl zároveň v povaze divnou lehkomyslnost: teď vůbec nemyslil na to, co bude dál, a těšil se pouze na týden v lesích s Hedvikou. Tak se těšil na ten pobyt venku, že to, co ho doma mrzelo, teď dokonce ho bavilo pozorovat, a on se skutečným humorem překročil práh starého domu, zvědav na to, co se zatím v „kučerovské šachtě“ změnilo za ty dva měsíce.

Na vyšlapaných schodech ležely odpadky sena a k půdě vzhůru volala slečna Karolína v šátku a celá od sazí:

97$

„Gusto!“

„ Co?“ Děvče se nahnulo přes zábradlí.

„Ona jedna — z vesnice! Šla přece ke mně dolů!“

Gusta seběhla přes schody, divže si pospěchem neurazila nohu nebo ruku.

„Copak ji to zase jenom napadlo?“ vykládala jí slečna rozčepýřena jako krocan. „Nebýt té naší svatby zejtra, copak bych šla na půdu? Na mou duši! Copak je tohle pro mě? Strejček, nebožtík farář… nikdy mně nedovolil na půdu ani do sklepa — musila jít holka! A ona křičí na mě takhle ze schodů, jako bych já sloužila u ní, a ne ona — u nás. Tak doslova to všecko věrná stará panna nemyslila, víc to bylo řečeno ze zlosti, a ještě víc, aby to slyšel u půdy pan Anton a dole domovník, aby oba zkrátka si nemyslili, že jsou s ní, se slečnou hospodyní, z jednoho.

„Nejdu pozdě?“

„I pozdrav Pánbůh!“ slečna se obrátila, a hned se ukázala opravdová radost v modrých očích, když Karlovi skrze zástěru podávala umazanou tlustou ruku. „Tak vidíte! Tak vidíte — mladší vás předešel! A copak vy — nevezete si snad přespolní nevěstu?“

Karel se usmál a viděl před sebou jen lehké kaštanové vlasy pocuchané větrem, které se mu tak líbily. On vůbec rád vzpomínal i na lhostejné příhody svého života se zvláštní tichou rozkoší, s níž některý člověk se probírá v listech knihy, kterou dobře zná; ale teď všecko bylo spojeno s Hedvikou, jako přivázáno k ní milióny vzpomínek.

Shora bylo slyšet ztřeštěný smích, přibouchnutí železných dveří u půdy, zase týž nerozumný smích a už jen pravidelné nárazy těžkého předmětu o schody.

„A-ach!“ S povzdechem ulehčení Gusta s panem Antonem postavili veliký kufr před slečnu.

Na hezkém děvčeti i na obličeji pana Antona s červenofialovými tvářemi, jemuž stále ještě probleskovalo

98$

čtveráctví ve starých očích, bylo také znát rozradostnění nad Karlovým příchodem. V domě jako v továrně všichni měli ho rádi, vyciťujíce, že je nakloněn prostému člověku. Karel věděl, že starý sluha doma bije svou ženu, znal romantické ztřeštěnosti dcery hajného, věděl o tom, jak stará panna přímo stůně velikášstvím být slečnou před světem, a ne služebnou, ale to všecko mu tolik nevadilo jako nebetyčná důležitost Gustavova nebo Viktor, celý zapředený tkanivem svých lží, užitečných a jindy zase bezúčelných, až skoro luxusních. Úplně beze vší sentimentality prostí lidé byli jeho srdci bližší než jeho vrstvy společenské, a také byl Karel srdečněji uvítán na schodech přede dveřmi bytu než ve vlastní rodině.

Gusta vytáhla klíč z červené spodničky a se hřmotem otevřela dveře na zasklenou chodbu, kde sem tam na dlaždičkách také ležela smítka nebo trošek sena, snesený z půdy. Jiří očekával bratra s hlavou zamyšleně na prsa pokleslou, dívaje se přitom na druhý dvůr, kde jeřábem se střechy spouštěli žoky přímo na vůz.

„Pojď!“

„Co?“

„No — jen pojď! Nikdo není doma, ani otec, ani — ženich!“ Z bratří jedině Karel s Jiřím si byli bližší. Ovšem jen pokud to dovolila podivínská povaha Jiřího, který sebe stále litoval a žádný vztah, ať v rodině, ať ve světě, jinak nedovedl posoudit než z toho jediného pevného bodu svého nespokojeného já. Nejstaršímu bývalo často líto Jiřího, ale teď se nemohl zdržet úsměvu, když vstoupil do pokoje a Jiří úplně jako otec, i týmž obezřetným pohybem, zavřel za ním dveře na klíč.

„Ty…“ zašeptal Jiří bratrovi až ustrašeně.

„No tak — co je?“ netrpělivě se ptal Karel, dívaje se na začernalou tapetu svého bývalého pokoje. Den byl sice pošmourný, ale přece bylo vidět na každém kousku nábytku, že tam dávno a dávno už nevládla krasocitná

99$

ruka ženina, a Karlovi se vrátil hned obvyklý teskný pocit z neútulného domova, vrátil se mu tím silněji, že po dvou měsících nepřítomnosti všecko viděl zase novýma očima.

„Zejtra, tedy zejtra…“ Jiří zkoumavě hleděl bledýma očima na bratra, „tedy zejtra je ta komedie… A — jak já to mám udělat?“

„Ale co — a jak?“

„No — dočkej se! Hned!“ skoro uraženě Jiří řekl bratrovi. „Mně se ráno ztratily ze stolku — peníze! Dvě stě! Aha! Už rozumíš? To jsou peníze, které jsem si těžce vydělal! Schovával! Vždyť nejsem o moc líp placený než nádeník! A teď nějaký nesvědomitý lotr mně ukradne ty krvavé peníze! Ale kdo to je? Kdo? S tímhletím dnes nemohu na otce!“

„A víš to tak jistě, že jsi je tam měl?“

„Přece bych ti to neříkal!“ uraženě se podíval na bratra. „Ale kdo to jenom je? Ten čtverák — Anton? Gusta?“

„Ale dej si — svatý pokoj! Z těch žádný!“ vzkypěl zase Karel zhorka. „Žádný z nich!“

„No tak — kdo?“

„To se přece… ukáže!“

Oba přemýšleli, chodíce nespokojeně po parketách velikého pokoje. Jiří byl člověk tak nerozhodný a tak nesamostatný, že kdyby za ním starý pán nebyl stál se svými radami, jeho život mezi lidmi byl by býval skoro nemožný. Stále se cítil někým zkracován, nedoceněn, a protože velmi málo chodil mezi lidi, často z planého slova, jen do větru pohozeného, vyvodil ohromné důsledky, ovšem vždycky pro sebe nepříznivé. Vypadalo to málem tak, jako by Jiří byl obdařen oběma stránkami kučerovské povahy, vyhnanými až do krajnosti, z jedné skutečným nadáním a z druhé neschopností právě vlastní nadání uplatnit v životě. Teď měl jen hořký pocit, že byl ošizen.

100$

„Kdo tady byl u tebe?“

„Nikdo! Víš přece, že k nám nezabloudí ani cizí myš z dlouhé chvíle!“

Hned při první zmínce o ztracených penězích Karlovi se mihl zběžně před očima zvířecí stín na mléčném skle, ale sám si to vymlouval a myslil, že domněnka vznikla jen tím, že seděl v témže pokoji jako před svým odjezdem. Tu znova, jako tehdy večer, opatrně, lehce někdo nehtem zaťukal na skleněné dveře, jako by už chvíli stál za nimi.

„Co je zas?“ Jiří omrzele otočil klíč.

„K obědu!“ Viktor vstrčil mezi půlky dveří svůj snědý obličej. „Máte tajnosti — jako ženské! Bylo zavřeno — proč?“

„Zajímá tě to?“ Karel si všiml, že v černých očích benjamína rodiny leží tak zpytavá pozornost, jako když je někdo na číhané, a až strašidelně se mu zase vrátila jeho domněnka.

„Ani zdání! Co by mě to zajímalo!“ Viktor povznešeně ohrnul silný pysk. „Hlouposti!“

Ač bylo větrno a už září, přece ještě okno bylo otevřeno, a tmavá jídelna s bílým ubrusem bez tretky a bez květiny měla vzhled ještě ponuřejší a bezútěšnější, jako by obrážela v celé nahotě ducha kučerovského, složeného z největších protiv, ze spartánství a z netečnosti, z těžkopádnosti i z požitkářství, z rozumu i z nerozumu, z citu i z lehké mysli; ducha starého rodu, který, složený z mnoha prvků, ve své roztříštěnosti už není určen k životu.

Zároveň se starým pánem hlučně druhými dveřmi vstoupil Gustav, pečlivě oholený, navoněný, důležitý a zářící v černém kabátu bezvadného střihu, ba držel ještě v ruce světle holubí rukavičky, jak se právě vrátil od zpovědi u známého děkana, kde byl se svou nevěstou.

„Hoši,“ řekl hned na prahu, „ten nás zpovídal — rozkošně! K tomu bych chodil třeba každý den —

101$

neptal se vůbec na nic. Prosím — na — nic!“ opakoval pomalu s důrazem na každé slabice. „Báječně!“

„Ach — servus!“ obrátil se na Karla. „Máš hezkou družičku! Není sice taková jako moje Marina, ale je taky… hezká, tichá, skromná a domácně vychovaná! No — uvidíš! Radím ti dobře — ožeň se! Je to hygienické!“

Karel se usmál, když slyšel chválu skromné sestřenice, která obsahovala asi tolik: Pro mne by nebyla, ale pro tebe je dobrá dost!, a viděl, že ty dva měsíce, co Gustav už byl milujícím ženichem, jen potud ho pozměnily, že se stal ještě důležitějším a dokonale přijal vzhled člověka zkušeného, který má všecko předem zajištěno na světě.

Starý pán si první sedl ke stolu, první si bral a nebyl rozčilen, naopak klidný tentokrát. Nebýt mezi nimi vyšňořeného ženicha, kdyby byl cizí vstoupil a u stolu uviděl pět Kučerů mlčících, maně by si byl pomyslil, že se asi octl v refektáři podivného řádu, jehož heslem je nicota a mlčení. Žádný ani slovem neprojevil radost nad příchodem Karlovým, také naopak ani zmínka nepadla o tom, že Gustav stoluje naposled s bratry, tak jako by všichni u stolu seděli jen vedle sebe, a ne pospolu.

Až ke konci oběda slečna Karolína přinesla švestkové koláče a usedla mezi ně se svými sukněmi, které byly prosáklé všemi vůněmi kuchyně.

„No — to ale budu rád!“ řekl starý pán, „až to všecko bude odbyto!“ To „všecko“ znamenalo svatbu, frak, nepravidelné hodiny, vyrušení z pokoje, jež starý pán nesl těžce ne snad pro svoje stáří, ale pro svůj vrozený odpor ke všemu zbytečnému a okázalému, který s ním sdíleli dva jeho synové, Karel a Jiří. Občas se ukázalo až cosi diogenského v povaze chytrého starého Kučery, jak lidi přezíral a jak malé požadavky měl pro sebe, že skutečně snad by mu byl stačil jen sud a lucerna.

„Víš — já ale taky!“ Gustav se zkušeně zamračil.

102$

„Kufr je přece dole — slečno? A zámek v pořádku? Tak teď ještě jízdní řád!“

„Vy… někam jedete?“ Karel se ptal teprve teď.

„Jedeme — toť se ví! Na Riviéru a potom do Itálie — na Capri!“

Při slově Itálie Karlovi hned se ukázal profil Hedvičin na skle vagónu, asi jako na pozadí nejasné naděje.

„Ó je! Tam je moc krásně! Moje sestřenice — mají velký parní mlýn — tam jezdí v září každý rok!“ povídala slečna takovým hlasem jako: Nemohu sice jezdit sama, ale mám zato bohaté příbuzné!

„Eh — všude je to stejné! Domy — lidé — stromy!“ třemi suchými slovy Jiří úplně odmítl od sebe krásnou rozmanitost světa, mysle jen na své ukradené peníze, zase na sebe.

„Svatá pravda!“ pochvalně starý pán potvrdil slova Jiřího rázným pohybem hubené ruky se žilami. I když starý Kučera teď se nevzpíral vůbec ničemu u Gustava vzhledem na bohatý sňatek, pokládaje ho za zachránce, přece jen bližší mu zůstával Karel a Jiří, vlastně zejména Jiří. Považoval ho sice za podivína i za bezbranné dítě, ale sám o tom nevěda, on, samovládce, právě tím se dostával v podruží nespokojených a nerozhodných nálad svého zamilovaného syna, v jehož veliké nadání skládal jakési mnohem vyšší naděje než v ostatní. Toho dne tedy v předvečer sňatku Gustavova byl až spokojen. On, od přírody pochybovačný, neměl žádné obavy před budoucností, naopak jen samé dobré naděje; myslil na to, že Gustav se bohatě ožení, že Karel má velmi dobré místo, že Jiří jistě se neztratí, a jedině špatný student Viktor by mu byl mohl dělat starosti, ale tu — optimismus stáří mu našeptával sladce jako ďábel do ucha: Tři jsou zaopatřeni, tři nenechají padnout čtvrtého!

„Hotovo!“ starý pán sám složil svůj ubrousek, vstal a obrátil se ke dveřím, které vedly do laboratoře, kde nebyl celé dopoledne pro různá řízení.

103$

„Tatínku, ještě něco…“

„Pojď!“

Gustav pokynul bratřím zlehka třemi prsty, asi jako mocnář, když jede špalírem, a důstojně v šosatém kabátě také vyšel za otcem.

Pan Anton ještě nepřišel. Když starý Kučera se synem vstoupil do místností naplněných žlutým nábytkem a zaprášeným sklem, bylo slyšet cosi jako dušený, pravidelný štěkot, který teprve za chvíli se proměnil v hukot vlaku, vjíždějícího právě do nádraží. Stejně ze všech oken rozsáhlého bytu bylo vidět jenom koleje a občas nad nimi hustý, tmavošedý kouř, promíšený žhavými jiskrami.

„Tak… zejtra — jedeme!“

„To snad není nic nového?“

„No — ne! Ale já bych chtěl předtím vědět, co je ujednáno mezi tebou a ředitelem?“

„Jak — ujednáno? No to, že — se vezmete!“

„A co — peníze?“

„Peníze? Jak to?“ Starý Kučera rychle zhasl sirku a překvapeně se podíval na syna přes stolek.

„Sám víš, že si beru Marinu z pouhé lásky…. z ohromné lásky,“ během dvou měsíců Gustav zapomněl, že zářící oči nebyly jedinou příčinou jeho velikého zamilování, a zdá se, ani o tom už nevěděl, že otcové je svedli dohromady, „ale, přece… to patří k pořádku… já chci vědět, co dostane ona a co já!“

Skutečně nikým dosud nebylo proneseno určité slovo, čím se bude hradit mladá domácnost, a všecko tak skvělé naoko v hloubi zůstávalo nerozřešeno, jen lehkomyslně ponecháno náhodě.

„Máte — z čeho žít oba!“ Starý pán neurčitým slovem oddaloval nepříjemné vysvětlení.

„Kolik?“ Gustav se nezalekl odmítavého tónu otcova. Věděl velmi málo o skutečném stavu obchodu, ale teď, opřen o tchána a o nevěstu, si troufal vůči otci tolik

104$

jako dosud žádný syn. Zrovna jak si dal svoje věci už přenést do společného bytu, tak soustředil všecku svou náklonnost sobecky jen na svou budoucí ženu, obklopenou jejími rodiči, pohodlím, blahobytem, a starý pán se velmi klamal, když očekával od svého druhorozeného syna i jen nejmenší šetrnost nebo dokonce pomoc.

„Kolik? Hned na krejcar? My jsme se Stuchlíkem dosud o tom — nemluvili!“

„To je chyba! To se musí ještě stát!“

„Tak — se zeptej!“

„Já?“

„No — kdo jiný? Ty to chceš vědět! A ty se ptáš!“ Ještě před půlrokem starý Kučera by se byl rozkřikl na syna jako na malého hošíka, ale v předvečer sňatku to — neudělal. Gustav byl sice z Kučerů nejmíň nadán, ale chytrácky, jako kupec, který ví, co prodává, vytušil dobrou chvíli pro svou otázku.

„No já, ženich — to přece nemohu udělat!“ Gustav složil nízké čelo v rozšafné, nespočitatelné vrásky, že ihned dostal úplně vzhled ženatého. „Tatínku… to přec můžeš udělat jenom ty, zejtra — až se vrátíme z kostela!“

„Já?“ zdlouha se ptal starý pán a mezi otázkou přemýšlel. „Dobrá!“ řekl zase za chvilku, „já — to tedy udělám!“ Starý pán si to rozmyslil asi tak: Gustav si přeje rozmluvu až po svatbě, tedy sňatek se tím nepřekazí, a konečně… konečně, snad bude se Stuchlíkem rozumná řeč! Ten okamžik musil přijít dříve nebo později, a přece sedmdesátník ve své pohodlnosti se vžil do myšlenky, že všecko snad i bez toho se urovná, a teprve teď se mu vrátily ne snad ještě dřívější velké starosti, ale přec jen zase pomyšlení na různé obtíže. „Já to udělám — ale — ty mě nech už na pokoji.“

Ten závěr řekl silným hlasem rozezleného Peruna, kterého někdo z jeho posvátného klidu vyrušil, a také Gustav, ač nebyl spokojen a ač chtěl věc domluvit, odešel.

105$

V ložnici, kde Gustav dosud spával s otcem, stál velký žlutý kufr, naplněný až do půle, a slečna Karolína jako náměsíčná bloudila od postele, plné košil, ke stolu a zase naopak, červená a celá ustrašená, jen aby snad nezapomněla důležitou mastičku nebo botku do páru. Pohodlně jen ve vestě Karel ležel na pohovce, pouštěje z úst kotoučky dýmu do vzduchu, do oblak a ještě kamsi dál…

„No — ty se máš!“

„To — že nejsem ženichem! A poslouchej… co ta má družička? Vlastně, když je tak pěkná… vem si ji ty a nech mně — Marinu!“

„Prosím tě — to jsou žerty — já nechápu!“ Gustav beztak rozzlobený zvedl ramena a rozčileným pohledem poukázal na nemístnost žertu v přítomnosti staré hospodyně. „A propos — kvůli zejtřku! Ještě něco jsem ti chtěl říci… ne snad abys potom všem dámám líbal ruku… to se už nedělá, to je — intimita!“

Karel rozložený na pohovce mlčel a posměšně se usmíval.

„A ještě něco… k Marině musíš být srdečný, rozumíš! První jdeš k paní, potom k Marině, potom k družičce — pamatuj si to, jak to jde za sebou: paní — Marina — družička!“

Karel náhle si sedl na pohovce, a paroduje bratra, prudce zvedl ramena a očima divoce zakoulel na široká záda hospodyně.

„Prosím tě — to jsou rozkazy — já nechápu!“

Gustav nakvašeně bouchl dveřmi a důležitě odešel zase jinam udílet své rozkazy na zítřek. Slečna Karolína v zástěře se šlemi skládala, přebíhala po pokoji, rovnala, a tlusté ruce se jí zase zrovna tak třásly jako při odjezdu Karlově. Karel si jí vůbec nevšímal a natáhl se na pohovce, s divnou směsí vyčkávajícího klidu v duši a touhy po Hedvice i humoru.

106$

3

Po včerejším větru a dešti přišel jakýsi tichý a nejasný den bez slunce, který jako by byl už jenom odleskem něčeho bývalého a dávno minulého, takže aniž byla mlha, přece všecko přikrýval měkkými závoji zapomínání i nejasných vzpomínek zároveň. Zamlkle jako středověký kastel se zvedal chrám františkánský vysoko nad ostatní lidská obydlí, dvě lípy před vchodem stály v zeleni po městsku načernalé a celým nádvořím až přes schody ležel prostřen temně rudý koberec.

„V kolik… že přijedou?“ ošklivá paní se nahnula k své sousedce, která měla brejle na nose. Nádvoří i celý kostel byly přeplněny zvědavci, kteří si přáli vidět slavnostní spojení rodiny Kučerovy a Stuchlíkovy rukou knězovou, čili jak se tomu říká obecně — velkou svatbu.

„Ve čtyři!“

„Bude-li pak přece… pršet?“ Ošklivá neklidně zamrkala zrzavými brvami vzhůru na nebe, které se klenulo vysoko, šedivé a nevšímavé nad namačkanými hlavami. „Když jsem se já vdávala, jen jsem se pořád modlila, aby pršelo… aby aspoň pár kapek mně ukáplo na můj věneček… to prší štěstí!“

„Nebo — slzy!“ Brejlatá lakonicky velkým plátěným šátkem si utřela nos.

„Štěstí!“

„Slzy!“

Málem by se byly obě pohádaly před otevřeným vchodem chrámovým,, kde v tmavé hloubi rozžaté svíčky zlatě hořely, ale tu zřetelně už bylo slyšet kočáry, jak v dálce hrčí po dlažbě.

„Jedou?“

Jako po telegrafu otázka přeběhla celou řadu a všecky hlavy na nádvoří se nahnuly kupředu, ale dosud vchodem nebylo vidět nic než lhostejná záda Jungmannova na pomníku.

107$

Uvnitř kostela bylo namačkáno, a úplně až u dveří, aby viděla ven i k oltáři, stála slečna Karolína v klobouku s péry a ušněrovaná v kostkované, hedvábné blůze, že sotva dýchala, přitom tak rozčilená, tak uplakaná, jako by se sama vdávala. Širokou ruku v nedopnuté rukavičce držela pevně na sukni, že měla velký strach před kapsáři, ale jinak zpěváci, exotické květiny, rudý koberec a spousta lidí pomátly její oddanou a velmi jednoduchou duši tak, jako by kus té slávy patřil také jí. „Už jedou! Jedou!“

První koně zastavili na kamení, a hned se nesl šum celým nádvořím. První ve vratech se objevil směšný párek čtyřletého chlapečka a menší holčičky, která nepředvídaně se zastavila uprostřed nádvoří a nahlas do napjatého ticha svým tenkým, dětským hláskem řekla svému druhovi:

„Já něco vím! Budeme mít jahodovou zmrzlinu.“

Za nimi už šel nejmladší Kučera, mysle docela na něco jiného a vůbec si nevšímaje své rozmrzelé družičky, velký, silný, velmi snědý v bílé škrobené náprsence.

„Ten se nese!“

„Hezký… hezký člověk!“

„Přece — Kučera!”

„A — bohatý!“

„Nevíte, kolik dostane každý syn?“

„No, žádný nebude muset do smrti už počítat!“ „Kolik po matce? Co po otci?“ Docela proti pravdě bylo po Praze ustáleno všeobecné mínění, že Kučerové jsou nesmírní boháči.

Za Viktorem Kučerou rychle už šli ostatní mládenci ve fraku a družičky ve světlých šatech, ve světlých kloboucích, každá nesla v ruce kytici s vlajícími stuhami. Mládenec v pestré dragounské uniformě se sírově žlutými výložky klátil sebou, jako by se nedovedl pohybovat na zemi bez koně, jiný vypadal zase tak, jako by mu někdo byl vzal obličej mezi prsty a v zlosti k sobě zmáčkl

108$

čelo s bradou, předposlední byl kudrnatý; poslední šel Karel, veda si s jakousi lhostejnou bonhomií pod paží malou družičku, z jejíhož kulatého obličeje dvě vypoulené oči zvědavě vyzíraly na něho, na dobrou partii. Tu se slečna Karolína hbitě přitočila ze strany a přišlápla mu podpatek v dobré naději, že tak mu brzo půjde na svatbu.

Teprve za mládeží šli muži usedlejší, tlusté dámy v briliantech a v hedvábí, a v leckteré dírce u fraku se mihla červená stužka řádu Františka Josefa. Každý host něco znamenal, něco byl nebo alespoň platil svými vydatnými tisíci, neboť starý Stuchlík, který sám celou svatbu zařídil, chtěl se Praze ukázat v den svatby svého jedináčka. Zpěváci na kůru byli operní sólisté, u oltáře stálo dvakrát tolik palem nežli jindy a z tlustých voskovic, svázaných stuhami a ozdobených myrtou, jako by se ozývalo mlčky sice, ale celým kostelem až ke klenbě: Já mám! Totéž „já mám!“ diskrétně leželo ukryto v měkkých a těžkých záhybech na dámských toaletách, „já mám“ vznešeně přivíralo jejich nevšímavé oči; ale nejzřetelněji se jevilo na obličeji centrálního ředitele, který uzavíral celý průvod, veda nevěstu k oltáři; a ač malý, zavalitý, přece jen nesl velikou hlavu se šedivým plnovousem, z něhož krvavě vynikal spodní pysk, tak, že nebylo lze ho vůbec přehlédnout.

Jen se ukázala v rozevřených dveřích chrámových celá bílá postava rozkošné nevěsty pod tenounkými splývavými závoji, tu varhany mocně spustily, zpěváci se dali do zpěvu a matce nevěstině hned při prvních vážných taktech svatebního pochodu z Lohengrina vyhrkly slzy, že neviděla ani na cestu. Ona vlastně nevěděla, proč pláče, jen tak nejasně se mihla sama sobě v atlasových šatech svatebních a plakala stejně neurčitě i pro dceru, i pro mládí, které rychle uteklo, a hlavně, že hrály varhany, při jejichž mocném zvuku všecko bylo posvátné.

109$

„Ale… ten je rozčilený!“ s velikým uspokojením si šeptala o ženichu dvě děvčátka, vyšlá sotva z lycea.

Skutečně, ženich, který vedl matku, byl chvíli bledý, chvíli zase červený, cítě celou závažnost okamžiku před tolika diváky a maje trému z prvního rozhodujícího debutu. Už v kočáře si stále opakoval potichu ano, krátce a rozhodně ano, jak je chtěl u oltáře vyslovit, a přece by mu byl každý křivdil, maje ho jen za herce a za obchodníka, u něhož vůbec se neozve cit. Slyšel za sebou měkký šustot vlečky, jež se zadrhávala při každém kroku na hrubém koberci, cítil vzduchem kostelním provánět drahý parfém „foin coupé“, a obojí zároveň mu napovídalo cosi o šťastné budoucnosti v pohodlí po boku rozkošné ženy, jak odedávna představy štěstí a bohatství v jeho hlavě sestersky se družily. Šikmo před sebou viděl otcův zahnutý mohutný nos, ale ten zrovna docela naopak vyvolával u něho nepříjemný pocit, spíše tlak, že všechno dosud není pevně dojednáno v jeho den slavnostní…

Snoubenci poklekli vedle sebe, varhany dohrály a kněz, pěstěné ruce na prsou, na nichž se skvěl velký ametyst, jim vykládal, pohybuje přitom stále nozdrami orlího nosu, o lásce a o svornosti, potichu a diskrétně, že ho slyšela jen vybraná společnost, oddělená zábradlím od diváků v kostelní lodi. Marina držela malé ruce v rukavičkách spjaty na klekátku, poslouchala a každé slovo se ukládalo do její paměti jako kamínek ke kamínku. Nevěsta byla dojata, byla nábožná, byla úplně spokojena, a majíc slze na dlouhých řasách svých rozzářených očí, měla jedinou obavu, aby snad neupustila na zem snubní prstýnek.

„Berete si pannu Marinu Stuchlíkovou bez přinucení — z lásky?“

„Ano!“

„Budete s ní sdílet zlé i dobré?“

„Ano!“

110$

„Až do smrti?“

„Ano!“

Třikrát se ozvalo „ano“ do napjatého ticha, třikrát je zašeptala nevěsta, a děkan kulatým, vyškoleným pohybem přehodil štólu přes ruce snoubenců, odříkávaje formuli hlasem jednotvárným, ale rytmickým, na rozhraní mezi zpěvem a řečí mluvenou. Nanovo spustily varhany a čistý hlas operní divy se nesl vzhůru k vysoké františkánské klenbě, podoben modlitbě serafa za lidské štěstí:

{V posvátný klid

tiché znělo ano,

rozpoutal se blahý cit,

svaté slovo dáno,

sluha Páně spojil vás,

navěky jste svoji,

kéž vám blahý všechen čas —

láska ať vás pojí!}

„Bože… to je ale krása!“ z hloubi svých sešněrovaných útrob si povzdychla slečna Karolína, která se domačkala až k zábradlí, a berouc doslova otřepané fráze, podkládala jim všechen svůj vlastní naivní cit.

Hosté se shrnuli kolem snoubenců, a tím nápadněji se odrážely dvě osamocené postavy od květinového pozadí, starý Kučera a jeho zamilovaný syn. Jiří od počátku vůbec se neoddělil od otce, jako dítě, které nemůže být bez chůvy. Gustav, který především dbal vždycky o veřejné mínění, dlouho podle vlastních slov nechtěl svolit k extravaganci, aby on — mladý člověk — šel bez družičky, ale po dlouhých rodinných poradách s nevěstou a s jejími rodiči nezbylo mu než uznat, že nic nezmůže proti nechuti Jiřího k ženám, které mladý podivín pokládal za falešné a za lichotné, zcela jako kočky. Takové rodinné porady, při nichž maličkost rázem se

111$

proměnila v záležitost veřejné důležitosti, odbývaly se u Stuchlíků při každé nejmenší příležitosti a vlastně ukazovaly, jaká ješitnost i malichernost ležely ukryty pod snahou společenské správnosti. Starý pán sice, zrovna jako Jiří, velmi nerad Šel na „fanfáry“, jak doma přezdíval svatbě, ale před lidmi zachoval svůj diogenský klid, který nejen ukrýval nespokojený vnitřek nepovolaným, ale vypadal tak vznešeně, jako by poučoval svět, že pravého filosofa nedotkne se vůbec nic.

„Ty jsi ještě nepřál — Marině?“ Gustav náhle zavadil o otce.

„No — snad vím ještě, co se patří 1“

„A…“ ohlédnuv se obezřetně, jeho budoucí nástupce řekl starému otci: „Nezapomeň na to, o čem jsme včera spolu mluvili! Teď, až přijedeme — třeba před jídlem!“

Klidný, skutečně vznešený, ale pranic veselý úsměv se objevil na tváři starého pána, když mu syn u hlavního oltáře připomněl jeho nesnáze.

„To už je všecko?“ s povýšeným posměchem se ptal syna.

„Ano!“ odpověděl vážně Gustav, neboť tónu otcovu nerozuměl. „Musím se jít podepsat!“ Důležitý mladý manžel zamířil k pootevřeným dveřím sakristie, kde právě zmizely dva fraky svědků, presidenta soudu a hraběte. Hrabě byl hrabě, jemuž se sňatkem s herečkou uzavřela šlechtická společnost, a zato občanská ho přijala s otevřenou náručí, pokládajíc si to za velikou čest.

Dámy i báby v kostele přemoudře hádaly, která svíčka dříve dohoří a který z manželů povládne. Nevěsta šla z objetí do objetí, a až poslední tchán ji spravedlivě políbil na červená, kvetoucí ústa, neříkaje k tomu jedinkého slova. Starý Kučera se díval na všechen zevní lesk z jedné strany s přezíravým opovržením, z druhé stále ještě s nadějí, ale pohodlný optimismus stáří, kterému rádo už se oddalo jeho sedmdesát let a který považoval všechny nesnáze za urovnány od chvíle, co přede dvěma

112$

měsíci Gustav se zasnoubil, ten optimismus, který byl vlastně touhou únavy po pokoji, ten byl od včerejška zase otřesen.

Špalírem lidí, z nichž někteří stáli i na kostelních lavicích, se vracel svatební průvod od oltáře za nevěstou, která měla závoj odhozený nazad a všem ukazovala svůj šťastný úsměv na tváři, svěžejší než krásné jarní ráno. Nejmladší párek byl už neklidný, muži unaveni obřady a ženy mechanicky si rovnaly záhyby, jdouce jako po jevišti přes dlouhé nádvoří ke kočárům.

Celou cestu zvědavci provázeli očima otevřený vůz nevěsty, která, krásná pod tylem a pod myrtovou korunkou, seděla opřena nazad do polštářů a prsty si pohrávala rukou svého pyšně se usmívajícího manžela. Oba, aniž to sami tušili, skýtali právě svými střízlivými povahami záruku klidné budoucnosti bez bouří i veliké sobecké shody, ač vznikla jen návodem rodičů.

Dlouhou řadou ostatní kočáry hrčely za nimi přes Řetězový most a zase dál nad Královskou oboru. Naskrz stromovím zdola bylo slyšet vojenskou hudbu, která cestou vzhůru přibrala zvláštní, nevyjadřitelnou tesknotu, kterou má hudba jen v přírodě, a ze záhonů před letohrádkem vanula vůně vanilky, která v dušeném vzduchu, naplněném parami, připomínala atmosféru skleníku. Z brány dolů a zase nahoru vedla cesta už zádumčivá pod šerou klenbou kaštanů, které rezavěly a odhazovaly plody i zkroucené listy na zemi; vedla až k vile, kde na mřížových vratech velce stálo napsáno zlatými písmeny: Vila Marina.

Krasavice Rózi ve vyšívané zástěře, spíše podobná herečce, která si jen hraje na panskou, očekávala hosti se zdánlivě skromnou úklonou. Svatebčanům na uvítanou trochu vysvitlo slunce, nesmělé slunce podzimní, a polaskalo lehce trávníky, ptáci tichounce vyletěli z větví, potom nízko se nesli nad travou, až zase blízko empirových sloupů usedli jako k besedě o tom, co se vlastně

113$

děje v domě toho dne. Vysoko a bujně kvetly žluté jiřiny, několik stromů, přece zbylých po bývalém majiteli, mělo staré kmeny bohatě ovinuté břečťanem, několik zlatých nebo rudých lupenů už prosvítalo v každé koruně, ale jako všude, tak i zde se neslo vzduchem na vláknech babího léta zvláštní, zakřiklé ticho každého dne podzimku.

V malém salónku pod rozčilující bitvou podél stěn ležely rozloženy svatební dárky, zlato, stříbro, drahocenný nevkus zbohatlých lidí vedle pravého porculánu, asi jako s knížetem parvenu. Dvě bělovlasé dámy, s ohromnými butony v uších, hádaly s epickým klidem stáří, co je od koho.

„Ne,“ první řekla nadšeně, „to je rozkošné, něžné a — a — poetické!“ Dvěma prsty zvedla stříbrného pejska, symbol věrnosti, který měl na zádech vyryto: Omnia vincit amor!

„To je asi… jako, že Amor všecko přemůže?“

„Ba — přemůže!“ bílé vlasy důstojně mlčely o její vlastní minulosti, která také dokazovala, že láska všecko přemůže i — věrnost manželskou.

„Nevíte, co máme? Mám upřímný hlad — upřímný!“ Zívaje na celé kolo soudní president se díval oknem do zahrady, odhaduje v duchu, kolik by asi bylo z ní parcel.

„Dostal jsem zase řád… ne že bych o to stál, naopak,

vnutili mně ho! Co máme — ústřice?“

„Já se třeba zeptám někoho… panské nebo… tak!“ ochotně se nabídl vrchní rada, pravá ruka pana presidenta, od něhož jeho syn závisel v postupu.

„Ne — to nejde!“ pan president dozívl, obrátil se do salónku a ihned přijal zase úřední vzhled člověka vědomého si své odpovědnosti, skoro až dozoru nad celou lidskou společností. Týž výraz, ovšem mírněji, ale přece týž hned také se objevil na uctivých rysech jeho mu zavázaného adlata.

Zvolna přicházely družičky, přičesané, osvěžené

114$

pudrem a kolínskou, a brzy se naplnila i celá vedlejší jídelna, kterou zahradník proměnil toho dne palmami i dracénami v malou zimní zahradu. Mluvilo se čím dále tím roztržitěji, slovo sem a zase tam, bez cíle, bez obsahu, bez vtipu, a paní Stuchlíková, bezradná, v šatech z fialového sametu, stále se dívala jen na dveře, očekávajíc jako zpěvačka povel taktovkou od kapelníka, aby začala.

Karel, blízko opřen o sloup, obtočený olivovým plyšem, naklonil se k ní skoro, jako by četl její myšlenky:

„Nemám se snad podívat po otcích?“

„Prosím vás o to!“ odpověděla, šťastna, že někdo jiný za ni rozluštil kolísání mezi dvěma myšlenkami: má-li poslat pro muže, nebo počkat, až přijde sám.

Rád, že mohl odejít ze společnosti a být sám alespoň na chvíli, Karel se postavil ke skleněným dveřím předsíně. Rovně podle cesty viděl v trsech měsíční růžičky, sem tam sice ještě kvetoucí, ale naskrz chudými větvičkami bylo vidět u všech růžové lístky opadané a roztroušené po zemi. Hned vzpomněl na brněnskou zahrádku a hned zase slyšel milý smích Hedvičin, který by snad byl rozeznal mezi tisíci. On vůbec nemyslil na muže Hedvičina, ani na to, co všecko by mohlo být, kdyby Hedvika byla svobodná, žil jen od shledání ke shledání, podléhaje tak čemusi neobyčejně silnému v sobě a jda slepě za srdcem, protože — nemohl nejít. Všecky ostatní ženské byly mu nejen lhostejné, ale chvílemi přímo tělesně odporné, a jeho zaměstnání, které dříve míval rád, teď ustoupilo úplně do stínu, jako by patřilo třetímu, lhostejnému člověku. Ztracený! by si byl musil říci, kdyby si byl všecko uvědomil, ale on myslil jen na les a na Hedviku, na cestu a na Hedviku, jak všecko nabývalo smyslu teprve ve spojení s ní.

Náhle zaslechl dva hlasy, aniž hned věděl odkud, a obrátil zvolna hlavu; byl to otec a bratrův tchán.

„Tedy — jak?“ ptal se otec. Jen syn mohl v hlase

115$

na povrch klidném a kovově zvučném rozeznat nespokojenost a velikou podrážděnost vůči třetímu.

„Tak!“ zarputilý bas opakoval patrně totéž už poněkolikáté. „Marina dostane svoje peníze do ruky až po mé smrti — do té doby apanáž! Doufám, že nikdo — nikdo na mou smrt nepospíchá!“

Pochopil, že otec až teď po svatbě se ptal po peněžních poměrech, a dvojnásob silně se mu vrátil trapný pocit, který měl tehdy večer před svým odjezdem do Brna, podivný pocit, který nedovedl slovem vyjádřit a na který příjemno mu bylo zapomenout jako na nemoc, jejíhož postupu nelze zadržet. Nemohl schválit jednání otcovo, ale silnější než rozum a jeho úsudek byla jakási lítost, tkvící hluboko u spodu, lítost se starým otcem, která teď teprve zřetelněji se ozvala, co sám byl rozrušen.

Nejstarší Kučera silně zaklepal a otevřel dveře do knihovny, kde zády k němu staří páni spolu mluvili u okna. V prostranné místnosti bylo prostřeno ve formě podkovy, dlouhé stoly stály přetíženy sklem, stříbrem a ovocem, květiny nasládle voněly, světla jasně hořela, okázale všecko bylo připraveno pro hosti, ale Karel, vcházeje právě do slavnostní místnosti, měl jediný dojem, dojem nových svazků rodinných, které sotva k sobě svázány, zase penězi byly pokáleny, hned v téže chvíli natrženy, až skoro zlomeny.

„Pardon… všichni už čekají!“

„My — pardon! Zapovídali jsme se s tatínkem!“ první od okna centrální ředitel obrátil svou velikou, umíněnou hlavu. „Nebo — máte ještě snad nějaké přání?“ ptal se starého Kučery tím kulatým obchodnickým způsobem, který všecko zastíral a nic neříkal, zrovna jako neurčitý pohled očí, které přímo neupřel na žádného.

„Jděme!“ odpověděl starý pán klidně silným hlasem a Karlovi se zdál zas jako ataman, když vedle malého

116$

a ramenatého Stuchlíka vyšel z knihovny, kde právě pochoval svoje naděje.

Celý salónek náhle oživl, když spolu vešli staří pánové, Stuchlík s Kučerou, a za nimi šikmo přes předsíň bylo vidět bílý stůl, ozářený a bohatě ozdobený růžemi. Dávno všecky dárky byly odhadnuty, divadlo s počasím vyčerpáno až do hlubin a jako kouzlem vyhlídka na prostřený stůl přinesla celé společnosti nový zájem. Oči zazářily děvčatům, muži s ochotou jim podali rámě, starší páni s labužnickou chutí si přetřeli vousy a jen jediná dáma pětačtyřicetiletá si prohlížela v zrcátku pod stolem zvadlou a nalíčenou tvář, upírajíc do jeho skla pohled tak nápadně bezvýrazný, jako by, chudák, měla oči umělé. V prvním páru Gustav, důležitý, ve fraku, který byl mistrovským dílem prvního krejčího, si vedl ke stolu svou mladou ženu nejen zavěšen, ale drže ji přitom ještě za ruku s tak okázalou něžností, která jako by vyžadovala obecenstva, a za nimi už se to hrnulo bez pobízení, vlečky, fraky, šedivé dámy, pan hrabě i pan president i malý párek dětiček, celý rozčilený tolika světly jako o Ježíšku.

„K čemu je to?“ už ve dveřích Karla se ptala jeho družička. Byli poslední a za nimi vyprázdněný salónek s vedlejší jídelnou, kde dosud nebylo rozsvíceno, náhle po odchodu všech dostal neveselý, opuštěný vzhled v soumraku, který tiše, rychle a šedivě se kladl na dárky rozložené podél stěn. „K čemu dva kávové příbory? Copak budou ze dvou pít najednou?“

Ještě po chvíli Karel pro sebe se pousmál u stolu, vzpomenuv na Gustava, kterak mu včera tu zámožnou venkovskou husičku tak bratrsky určil pro lože a pro stůl.

čtyři panské, jichž téměř nebylo možno rozeznat, v černých šatech a v naškrobených čepečcích, objevily se u tabule a v první chvíli nebylo slyšet nic než srkání polévky. Teprve poznenáhlu na obou koncích se ozval

117$

dívčí smích se zvláštním laškovným přízvukem, kterého nabude jen v mužské společnosti, a pod růžemi, které na dlouhých zelených stuhách visely v středu od lustru, jako dominanta zněl ostrý hlas pana hraběte, nepatrného mužíčka s křivým nosem, v němž žádný by nebyl hledal potomka prastarého rodu. Jídla byla přinášena rychle za sebou, hlasy se stávaly hlučnější, vtipy neslušnější, a jediná si zachovala rozvahu domácí paní, která stále jen obracela bezbarvé oči na vládce-manžela, stále se dotazujíc pohledem jeho souhlasu tu pro víno, tu pro nepatrnější ještě příčinu. Seděl proti ní se starým Kučerou, jak od rána už určovaly krasopisné cedule, a ona, která mimo kuchyni rozuměla máločemu a posoudit nedovedla vůbec nic, vidouc jejich dvě hlavy vedle sebe, byla znepokojena; to její ženský cit jí našeptával a strach o dceru napovídal, že mezi oběma něco není docela v pořádku.

„Milostivá… co byste si přála dřív?“ Trochu si pocuchávaje šedivou kozičku, pan president, celý ruměný od starého médoku, ptal se vědom si toho, že ve svém význačném postavení se může všeho odvážit. „Co dřív — chlapečka nebo holčičku?“

Domácí paní upadla do rozpaků, nevědouc honem, co říci na nevhodnou otázku.

„To je přece samozřejmé — chlapečka! A já jdu za kmotra — to slibuju!“

Starý Stuchlík jako polichocen se dvakrát uklonil vysokému pánovi a hned potom se obrátil na starého Kučeru.

„Tak — vida, jsme už u kmotrovství, a my dva jsme si ještě ani nepřipili na bratrství! „

Starý pán se sice vnitřně zlobil na celou hnusnou komedii před lidmi, ale po svém kučerovském způsobu navenek nedal na sobě znát vůbec nic, vstal a objal se přede všemi hosty se starým Stuchlíkem. Od své nedávné rozmluvy v témže pokoji u okna pokládal sice

118$

centrálního ředitele za člověka prohnaného a nedobrého, s kterým není radno být ve spolku a ještě hůř ho mít za nepřítele; ale to všecko zapadlo hluboko, jako všecko nejvlastnější u starého pána, bezpečně ukryto cizím, synům, každému. Také druhý byl zklamán, jinak zase, neboť ze všeho nejmíň očekával otázku po věnu, a byl příliš vychytralý obchodník, aby z její naléhavosti nebyl vycítil, že musí mít vážnější pozadí; ale přesto oba staří páni se políbili veřejně na bratrství, na dobrou shodu a upřímné přátelství, že to tak už vyžaduje o svatbách světa běh a zvyk.

Napůl se slzami a napůl se smíchem příbuzní se líbali, stoly se obcházely, jasně cinkaly sklenice, čajové růže voněly s cukrovím, plynové plameny bublaly své nejasné písničky a od konců, kde mládenci seděli pospolu s družičkami, mezi girlandami na pentlích zvolna se vznášel v lehkých kotoučích vábný a modravý dým z cigaret.

„Tatínku!“ Ženich najednou zezadu se přitočil k otci, který ještě stál sám opřen o židli se sklenicí šampaňského.

„Chceš něco?“

„Mluvili jste… co?“

„To chceš vědět — tady?“

„My… totiž už jedeme!“

„No, hochu — dočkáš se! Tady na to není místo ani čas!“

Gustavova žena, majíc přehozenou vlečku přes oblou ruku s náramkem, také se přicházela rozloučit s tchánem před cestou, přece jenom trochu dojatá, ale víc vším tím nezvyklým a slavnostním, než že by sama byla o tom přemýšlela, jaká závažná chvíle jejího ženského života je manželství, závažnější nežli první bál. Shýbla se trochu, přitiskla svěží rty na starou žilnatou ruku, spočívající na židli, a její tchán dvěma kostnatými prsty jí poplácal uhřátou tvář.

„Nenastydni! A do vozu si vezmi nějaký šál!“ povídal jí docela laskavě, jako dítěti.

119$

Marina, upírajíc rozzářené smaragdové oči na tvář tchánovu, poslušně pokývala hlavou, tak jak její beztoho již neveliké cítění ještě bylo sevřeno všemi pravidly konvence. Zrovna tak, nevybočujíc nijak z mezí, políbila otce, objala matku a rozloučila se se svými třemi švagry, zanechávajíc všem dojem spíše příznivý, snad proto, že oni byli muži a ona tak svěží a tak hezká v bílém atlasu nevěsty.

Mladý manžel zatím hbitě odskočil se poděkovat za jejich „vzácnou přítomnost“ oběma nejvýznačnějším hostům, panu presidentu a panu hraběti, s jakousi novou a břitkou jistotou v chování, jíž nabyl u oltáře, co se mu zaskvěl na ruce zlatý kroužek, sotva vyleštěný zlatníkem. Neobyčejně zdvořilý, mnul si zkušeně ruce, smál se, aniž se opravdu ve svém srdci smál, ale v každém zablesknutí oka šlehlo obchvíli to, že se považuje nejen za úplného pána situace, ale i celého budoucího života, který jistě dovede ke skvělému cíli přes všecky nahodilé překážky, třeba přes vlastní rodinu. Sám se sebou spokojen, díval se přes hlavu malého a suchého hraběte, a jak viděl dámy ve společenských toaletách trochu v kouři při večerním světle, měl velmi příjemný pocit, že toho večera už zahajuje to, co dávno měl v úmyslu: „zahýbat pražskou společností“.

„Na!“ povídal hrabě, „Artillerie… eigentlich — Burgergarde!“

„Herr Graf, ganz meine Ansicht!“

„Na — tak šťastnou cestu — a na…“ zase česky nepatrný mužíček, který býval důstojníkem u hulánů, naznačil zakoktáním a ještě víc pohledem mladému manželu rozkoš, která ho očekává toho večera.

Hned pochopiv, Gustav významně zamrkal, srazil paty v hluboké pokloně, potom protektorsky, už jako skutečný pán položil černý rukáv kolem bílého atlasového živůtku a tak si odvedl mladou ženu z velikého pokoje.

120$

Dveře se zavřely za odjíždějícími manžely, a při tom zvuku domácí paní rychle přehmatem si na slze přitiskla ubrousek místo šátku, na ty slze, kterými snad každá matka zapláče pro dceru.

„Ale, ale! Copak vy byste plakala!“ pleskla ji zezadu vějířem rozhodná paní, bývalá majitelka hotelu, která měla sametku na scvrklém krku. „Nepokoušejte svaté na nebi! Takový zeť! Takový dům! Kterépak matce hned něco takového padne do klína?“

„Ano… ano!“ kývala mechanicky, cítíc náhle veliké prázdno, které v celém bytě nastalo bez dcery. „Ano… já to vím všecko!“ Ale slze bez přestání dále kapaly z bledých očí na růžovou zmrzlinu.

„Ale — milostivá!“ Sám pan president přes stůl chlácholivě jí sáhl na ruku. „Z vašeho zetě jednou něco bude, uvidíte! Má vojenské držení těla a… způsob… způsob…“ opakoval, nevěda honem, co by vlastně řekl, neboť stará úřednická hlava dobře nesnášela směs šampaňského a médoku. „Způsob… způsob., no, má ho zkrátka!“ Pan president nejenže byl zvyklý nejpravidelnějšímu životu, z postele v šest a večer do ní o půl desáté; on si na něm zakládal, jako by už tím se byl přiblížil nejjasnějšímu vzoru, svému mocnáři.

„Jen se podívejte,“ zezadu zase majitelka hotelu povídala paní Stuchlíkové, „o bohatství ani nemluvím, ale jen se podívejte na všechny… ty postavy! Krásní lidé — to budou vnoučata! Nejmladší,“ — ukázala rukou na Viktora — „já tomu nemohu věřit, že je mu teprve devatenáct let!“

Přes stůl šikmo Viktor nazad opřen vypouštěl ze svých silných, smyslných rtů kotoučky dýmu ke stropu; také jemu víno pomohlo z prvotné mrzuté nálady do jakési vznášivé, kdy vůbec všechno na světě lákalo. Ze začátku vůbec nemluvil se svou družičkou, pokládaje ji za hloupou; ale děvče bylo se svými růžovými, skoro jako malovanými tvářemi tak sladce a tak pitomě hezké, že

121$

si o ní myslil: Jistě neví, z čeho se dělají koláče jako děti. Uvolil se velkomyslně z výše svého abiturientského rozumu ji pobavit občas přiměřenými nesmysly. Přitom se díval nenápadně jinam, na krásnou panskou Rózi, jak se zdrželivě a uštěpačně pohybuje mezi stoly v bílé zástěře, přiléhající těsně k oblé linii boku, roznášejíc kolem černou kávu.

Krasavice také jemu podala šáleček. Viktor na malou chvíli se jí ponořil drze do očí jako prvého dne, potom se jí podíval s úsměvem na ruku, na které měla skoro nádherný hodinkový náramek.

„Jdou dobře?“

„Dobře!“ odpověděla zkrátka se zdrželivostí, která byla spíše uštěpačná nežli uctivá; a zase zcela tiše na svých gumových podpatcích se vzdálila, úplně vědomá své krásy.

Táž ruka také postavila koflíček před Karla, který se nudil jako dávno ne, a jeho sítnice zachytila právě jen tu ruku panské s nepřiměřeně drahocenným náramkem. Nějaký dar bohatého příznivce? Kdo? A bleskem ho napadl jeden pohled Viktorův, pohled očí trochu začervenalých, který měl jen tehdy, když se mu ženská líbila, a zároveň, zároveň… peníze, jež se ztratily Jiřímu. Ne! Já jsem asi příliš mnoho pil! myslil si, rukou si přetřel čelo, ale myšlenky už se nezbavil, vstal a šel k oknu, kde Jiří docela sám, jedině sklenici před sebou, melancholicky pil.

Nálada se už tišila a pozvolna klesala, asi jako oheň, který vysoko v kamnech vzplane červenými jazyky a potom zase pohasíná, až dodoutná. Někteří hosté už odjeli, jiní se chystali nenápadně zmizet ze společnosti; párky, které se víc než dobře bavily, se usadily v zimní zahradě a obě dětičky uprostřed dospělých pokojně spaly s rukama široce rozhozenýma po lesklé kůži pohovky. Noční vzduch proudil pootevřeným oknem ze zahrady, přinášeje do zakouřeného pokoje navlhlou a nasládlou vůni

122$

podzimku, smíšenou z hlíny, z listí a ještě z čehosi starobně, až předsmrtně teskného.

„Lidé jsou bud darebáci… nebo idioti, nebo — obojí zároveň!“ povídal Jiří na vysvětlenou bratrovi, proč tak odloučen ode všech spřádá vlastní myšlenky na podivné tkanivo, pracné i neplodné.

„Ty myslíš pořád jenom na ty peníze?“

„Ba!“

Ještě dlouho seděli mlčky, vidouce venku pás mlhy nízko nad trávníkem a prořídlými růžemi, prozářený světlem z oken, nejstarší Kučera s Jiřím, synové téhož otce, oba stejně vyrostlí v nehostinném domě na Florenci a nejvíc vlastně si podobni jen v tom, že opovrhovali člověkem. Ta kučerovská nedůvěra, která šmahem odsuzovala člověka a neodpouštěla mu, ta byla hlavní příčinou, že Kučerové tak těžko se vpravovali do všech stávajících poměrů a zvyklostí běžného života.

„Proximus iam ardet…“ starý pán přišel k synům u okna. „Já musím časně zítra vstát — přijde Metelka!“

„Domů? Tak tedy zase — něco musíme?“ Jiří s jakousi posměšnou truchlivostí se dotkl věci, která odedávna tvořila spor mezi ním a otcem. Jiří v ničem neuznával zákon nebo nezbytí, a starý pán, ač je také neuznával, přece jen tvrdil, že některým věcem třeba se podřídit, zkrátka, že leccos „musíme v životě“.

„Musíme, musíme!“ řekl starý pán s jakýmsi všeobecným smíchem před centrálním ředitelem, který jako vždy neproniknutelný je chtěl zdržovat, zamilovanému synovi, jejž považoval půl za veliký talent a půl za blázna.

Ostatní hosté také se zvedali, když viděli se loučit Kučery, nápadné svými vysokými postavami; děkovali se, loučili, ženy se líbaly, všecka děvčata si odnášela s povadlými kyticemi kousek tylového závoje nevěstina, aby se do roka vdala, a panská, podobná křivýma očima čínskému pámbíčku, rychle přenesla spící děti,

123$

zabalené do plédu, zahradou, aby snad z mlhavého vzduchu nedostaly zápal plic. Ostatní panské s lucernami provázely hosti od bílých sloupů zahradou až k vozům pod kaštany, kde jim hosté vtiskli svůj nejvydatnější dík do ruky. Stuchlík v zimníku s vyhrnutým límcem doprovázel všecky až k vratům; potom zahradník, rozjařený svatebním punčem dole v kuchyni, za chvilku přece trefil do klíčové dírky, zavřel, a pán domu před ulehnutím obešel ještě zahradu, cítě v ramenatém těle teď, když všichni odešli, jakési zvláštní zlostné uspokojení, že se nedal druhému.

Došel k bazénu, vrátil se, a než vešel do domu, podíval se ještě oknem do knihovny, kde všecko bylo rozházeno jako po bálu a jen jeho drobná paní jako střízlík seděla ve velikém křesle, unavena dnem, výbavou a ještě dlouhým namáhavým večerem. Měla bradu opřenu oběma rukama, ale neplakala už, jen ztichlá a bledá upřeně se dívala na jedno místo na stole, na dlouhé bílé rukavičky, které tam zapomněla Marina. Nenatáhla po nich ruku, jen pobledlýma očima udiveně se po nich dívala, jako by se ptala: Nic víc mně nezbylo? a zrovna tak zpovzdáli rukavičky na ni se usmívaly velmi posměšně: Nic víc! Nic víc!

4

Slečna Karolína dlouho a dlouho nemohla usnout… Vrátila se rozzářená, až omámena vší svatební slávou z kostela, a tu na prahu, jak vcházela už do bytu, náhle ji napadlo něco, nač vůbec předtím pro samý pospěch a chvat nepomyslila, že teď, co Gustav také odešel, vlastně za zády starého pána povládne nejmladší. S hrůzou viděla celé kopce našpiněných límečků, myslila na cigarety rozházené po podlaze, na divné kamarády,

124$

které si tajně vodil do svého pokoje, a zvláště na hrubý a panovačný způsob, který měl vůči ní, jež ho znala ještě v sukénkách. Stále jedna vzpomínka se jí vracela, vzpomínka na malou příhodu, jak se rozběsnil pro kus provazu, který mu nechtěla dát. „Beze všech žertů — dejte ho sem!“ poručil jí, ač tehdy mu bylo jenom třináct let. „Beze všech žertů… služky mají pána poslouchat! Služky jsou — služky!“ Tehda, než by něco podobného zkoušela, chtěla odejít a zařídit si malý obchod s klobouky nebo popřípadě se vdát. Házela sebou těžce pod tlustou peřinou s úzkými proužky, myslíc na to, že tehdy velmi chybila, když přece zůstala; ani její obvyklá modlitba ke svatému Janu ji neutišila, a teprve když si vzpomněla na kus buchty se švestkami, který si schovala na ráno ke kávě, teprve ta malá radost, uchystaná hned na počátek dne příštího, způsobila, že lehce zdřímla.

Také Gusta dávno už ležela, majíc petrolejovou lampičku těsně přistavenou až k peřinám a noříc se chvilkami do pestrých sešitů o ďábelském vlašském knížeti a chvilkami zase sladce podřimujíc ve vlastních dobrodružných snech o životě. Blížilo se už k půlnoci a ztichlým tmavým bytem se neozvalo než občas vlak z protějšího nádraží jako táhlý vzdech nešťastníkův nebo zatracencův z propasti. Tu náhle slečna vykřikla ze spánku, jak živě před sebou viděla přízrak hrbatého prodavače s jedním pootevřeným okem, — to někdo klíč vstrčil do dveří. Teprve když rozeznala těžký krok starého pána a po něm ostatní, teprve uklidněna pevně usnula, jako věrný pes, když ví, že všecko v domě je v pořádku.

„Dobrou noc!“

Po celou cestu ve voze starý pán nepromluvil jedinkého slova, teď rozžehl jen svůj starý mosazný svícen, už připravený se sirkami u dveří, a zase mlčky a těžce odešel do ložnice.

„Je mu něco?“ ptal se Jiří Karla.

125$

Karel pokrčil rameny a šel s bratrem zasklenou dlouhou chodbou, kde nikdy nebylo úplně tma. Také nad střechami plulo ještě cosi světlejšího, nebe, tajemné a nejasné chumle noční mlhy plnily celý dvůr a jen v jedinkém okně se ještě svítilo, nějaká vdaná švadlena nastavovala nocí den. V bývalém pokoji Karlově oba bratři potmě vedle sebe usedli na postel.

„Poslouchej…“ šeptem se ptal nejstarší, aby otec vedle neslyšel. „Viktor teď už přece dostává nějaké peníze?“

Jiří nechápaje chvíli přemýšlel.

„Dostává… ale moc to asi nebude!“

„Mohl by z toho dát někomu dar — veliký dar?“

„Proč?“

„Tak! Nemá-li snad nějakou lásku! Víš… takovou, pro kterou potřebuje peníze?“

Teď teprve Jiří porozuměl, a on, jenž beztak stále si připadal všemi zkracovaný, měl až ženský pocit, jako by byl obětí Viktorovou, téhož Viktora, na jehož bezohlednost doma ve všech maličkostech stále narážel.

„Víš, jak náš Viktor chodí?“ Jiří, s nechutí úplně fyzickou, viděl před sebou velikou postavu nejmladšího, překypující zdravím a silou tělesnou. „Asi tak — já a pánbůh my jsme dva! — dva chlapíci! A přitom celý dům mu vlastně slouží, celý dům!“ Skutečně bylo až cosi podivného v tom, jak nejmladší dovedl v domě kdekoho upotřebit pro sebe, holiče, jeho pomocníka, báby, služky a za pár krejcarů všech dětí malých partají ze zadní části domu, jako by skutečně všecky byl zapřáhl do vlastních služeb.

„Ech — co!“ nejstarší potichu vstal, „tak se ho zeptáme!“

Viděli z chodby pode dveřmi světlo, a když vešli, ležel Viktor na posteli ještě oblečený, v lakových botkách, s dlouhýma rukama v košilových rukávech pohodlně pod hlavou a pouštěje kouř zvolna nozdrami. Vedle

126$

na židli hořela svíčka, zastřena útržkem z novin, frak pohozený ležel na stole, svrchník spadl na zem, na koberci se válely oharky, límeček, manžety. A pokoj jinak poloprázdný, jen s holými stěnami bez obrazů, kdysi dávno purpurovými, teď barvy zaschlé krve, skýtal pohled bezútěšný, nejen nepořádkem, ale čímsi pustým, co ani nebylo lze vyslovit určitými slovy. Nepořádek bylo slovo suché, střízlivé, nedostatečné a úplně měšťácké na to, co se odráželo na obličeji nejmladšího Kučery, zmírněno jen měkkostí mládí a zastřeno šedivou mlhou z kouře, jež v lehkých kotoučích stoupala vzhůru, k zakouřenému stropu; z jeho bezlesklé, jako pomoučené pleti vyzíraly na bratry dvě černé oči s trochu zarudlými kraji, dvě divné a rozkošnické oči devatenáctiletého.

Jiří došed k posteli bubnoval v taktu o dřevěnou pelest pravítkem, jež vzal se stolu, a přitom se nořil do ležícího pohledem výsměšným a tak určitým, jako by ho chtěl proniknout naveskrz.

„Co vám… nejlíp chutnalo?“ ptal se Viktor z postele, jemuž pohled byl nepříjemný. „Raci? Ragú? Víno? Bažanti?“ jmenoval dále, pozbývaje bezděky jistoty pod upřeným pohledem.

Až za hezkou chvíli Jiří řekl podezíravě:

„Máš ty dnes nějaké divné oči — zkalené!… Červené!… Benjamínku náš! Od čeho?“

„Já? A jak to?“ I ve své bezpříkladné troufalosti nejmladší mimovolně upadal v rozpaky pod tím pohledem rovným, upřeným a zkoumavým jako pod nožem.

„Poslouchej!“ Jiří, dívaje se stále stejně, náhle suše se usmál. „Teď… teď… — jsi v rozpacích!“

„Já v rozpacích… a proč? A co vůbec vlastně chcete — ode mne?“ náhle zlostně a vzdorovitě se obrátil ke zdi, „chci už spát… jsem ospalý!“

„Vida — najednou!“

„Tak už honem řekněte, co vlastně chcete, vy — dva policajti! Anebo si jděte!“

127$

„Ty nevíš o tom nic, že se Jiřímu ztratily peníze?“ ponejprv Karel promluvil, který poslouchal, pozoroval a seděl s cigaretou na okně.

„Já? Proč já?“ Nejmladší s celou vehemencí silného a těžkého těla si sedl na bílé posteli. „Já… předně jsem vůbec ani nebyl doma!“

„Safraporte!“ Karel si rychle prsty vjel do vlasů. „Podle toho tedy víš — kdy se ztratily!“

„Vůbec… myslím si to… jen tak, že to musilo být dnes… nebo včera… sice byste byli jistě už o tom mluvili, vy páni inkvizitoři!“ Poslední slovo vyslovil s jedovatou a zlostnou zálibou na úzkých slabikách. Oba bratři stejně měli dojem, že zamlouvá své přeřeknutí a že lže. Nejmladší byl v té chvíli zuřivý, rozběsněný a rozvášněný proti oběma jako proti těm, kteří mu křížili jeho cestu, která vedla rovně, neohlížejíc se napravo ani nalevo, na žádnou věc a na nikoho, jen za vlastní chvilkovou zálibou.

„Ech, tak ho, kluka, už nech!“ Karel se nahnul k Jiřímu. „Já jsem to považoval — quasi — za povinnost.“

„Víte… vy máte pořád jenom samou povinnost, jako by to byla nějaká karlovarská sůl!“ posměšnou vlnou to šlehlo smyslnými rty. „Víte, já chci něco užít!“

„Jdi! To je Sanin!“

„Ať! Ještě vám něco řeknu, vám oběma, vy nemáte vůbec ani žádné právo soudit někoho — někoho, koho neznáte! Vůbec… to není ani žádný život tady mezi vámi pro mladého člověka — to jsou samé obědy a večeře a… můj vlastní život začíná teprve tady, až se za mnou zavrou dveře mého pokoje.“ V pozdní chvíli lesknoucíma černýma očima, úzce orámovanýma červeně, blýskala vášnivá zloba a přímo ničitelská nenávist proti jejich společnému životu, skoro odříznutému od světa, proti bratrům, proti otci, proti pořádku a vůbec proti každému řádu, jako by to byly jenom samé provazy napříč přes jeho cestu.

128$

„To máš už — tak život!“ Jiří, s rukama v kapsách, suše a zdrželivě pokrčil rameny.

„Váš!“

„No, náš, chceš-li… Ale proč se jen pořád tak rozčiluješ?“

„Já? Já se přece nerozčiluju!“

„Tak! A proč tedy tak křičíš?“

Karel s Jiřím stáli už na chodbě a viděli jen ve velkých obrysech Viktora kouřem proti temně rudému pozadí, kterak mluvil, mluvil, mluvil. Právě v těžkém pokojovém kouři z cigaret jeho rozdrážděné, poživačné oči zvláště se blýskaly, jako světla z mlhy, a také v jeho řeči lež a pravda splývaly, pozbývajíce úplně určitosti i hranic a nabývajíce jakéhos nepřirozeného osvětlení nočního.

„Ale… něco se mně zdá… nebyl tys přec včera doma?“ zas tak dlouze, pomalu, ostře a výsměšně jako ze začátku Jiří se podíval na něho.

„Taky… pomáhal jsem — otci!“

„Vida! A před chvilkou jsi doma nebyl!“

„Ale já už nevím! Já nemyslím na takové hlouposti jako vy! Vůbec — nestarejte se o mě! Vůbec — já se vás o to neprosím! Já si to zakazuju — slyšíte? Zakazuju! Zakazuju!“ Rudý a rozzuřený jako malé dítě, když sebou zlostí hodí na zem a kope, zabouchl dveře a klíč otočil před nimi.

„Tak… co?“ Jiří se zavěsil do Karla.

„No… asi..

„Ničema!“

Tma se rozprostírala kolem a oba starší bratři cítili stejně, že Viktor lhal před chvílí, lhal i tentokrát, jenže pokaždé jinak, jak celá skutečnost v jeho ústech, dovedných a vynalézavých, byla věc úplně labilní a také jenom k tomu určena, aby mu sloužila jako všecko ostatní.

Na chvilku v temnotě zaplála nachově sirka a ozářila rychle hubenou, mužnou tvář Karlovu, s velikým nosem a zvláštním výrazem v koutcích pokleslých úst. Jemu

129$

připadal jejich kučerovský svět tak těžký a nehybný jako kus neplodné země.

„Tak se podívej!“ teskně si Jiří požaloval bratrovi, mysle na peníze, které tak zbytečně z platu ukládal pro jiného. „Proč zrovna mně všecko dobré se obrátí zase k zlému?“ Jeho dosavadní život v starém domě na Florenci se sunul, jako u většiny lidí, bez rozruchu, on nepoznal ani starání chudého studenta o chleba, ani dosud lásku k ženě, a přece docela neodvisle od svého vnějšího osudu, jen svým vnitřním utvářením byl odsouzen k utrpení, jako někdo, jemuž duševní život přerostl přes hlavu, člověk nadaný a přitom úplně bez vůle.

„No… už se stalo!“ chlácholivě povídal nejstarší se zvláštním pocitem, jako by Jiří nebyl ani dospělý člověk, ani snad muž. „Je už pozdě, lehneme si!“

„A teď — zase kvůli otci si nesmíme ani — rozsvítit!“ řekl nedůtklivě a mrzutě jako padesátník, když vstoupili do tmavého pokoje, kde jen proti nim černě se lesklo zrcadlo na holení jako zlá tůň.

„Je už starý! Má své divnosti a starosti!“

„Dobře! Ale jak já přijdu k tomu, že on se dřív narodil, — což?“

Mlčky se svlékali v nehybném tichu nočním, do něhož občas jen vlak naříkavě zavzlykal.

„Spíš?“

„Ne!“

„Víš, Karle… mně je se všemi lidmi nepříjemno, jen s některými víc a s jinými — míň!“

Karel mlčel ke krátkým slovům Jiřího, v nichž přece bylo obsaženo celé nespokojené vyznání víry někoho, jemuž styk se světem je nepříjemný, a ten beznadějně proto uvízl ve vlastní oblasti citů a myšlenek, neplodně do sebe uzamčený jako kruh do kruhu.

„Jaképak děti budou asi mít?“ ozval se Jiří za chvíli zase posměšně z postele.

„Nevím! Snad… moc!“

130$

„Děti — rozkoše života! Živé rozkoše!“ s ironií se pousmál mladý nespokojenec na posteli.

Dosud nikdy neměl Karel, jako zrovna té noci po svatbě, kdy otec se zamlkle vrátil domů se svými nepřiznanými starostmi, kdy Viktora podezříval a vedle něho Jiří se přehazoval na posteli bez vší radosti i chuti k životu, nikdy dosud neměl tak určitý pocit, jako by se byl ocitl někde v šachtě hluboko pod zemí. Jen se nemuset vrátit! myslil si — jen to ať mě nepostihne! Jen to ne!

„Vidíš… já teď nemohu zase usnout! Kolik už asi je? Víš, že mně Viktor nosí také moje šaty?“ „Nevšímej si ho a všecko si zavírej!“

„Ale proč tomu otec nezabrání? Na vás, na tebe a na Gustava, křičel, proč ne na něho?“

„Je starý a chce mít už pokoj!“

„Pokoj! A já ho nemám mít?“

Karel cítil nejen, jak Jiří nezalhal ani nejmenšího, ale dokonce jak všecko je pravdivé až do puntíku, když mu svými suchými barvami maloval život doma po jeho odchodu, a přitom se nemohl ubránit soucitu, když pomyslil na cestu do budoucna pro starého otce mezi oběma, mezi podivínem a mezi ničemou.

„Kolik už asi je? Pět?“

„Tak asi!“

Oba cítili velikou únavu a jakousi až vysilující potřebu odpočinku v celém těle, ale spánek stále nepřicházel… Ze druhého dvora bylo slyšet, jak už kočové ze železářského závodu zapřahali, rozmlouvajíce hlasitě, jako by se hádali, a dlouho se ozývaly tišinou rozlehavé nárazy železných tyčí, než vůz s nákladem odjel k rannímu vlaku. Za chvíli i okno trochu už se rozjasnilo a šedé ráno se dívalo na oba do pokoje jediným oknem jako velikým, omrzelým obličejem někoho, kdo něco dělal už bezpočtukrát, už bezpočtukrát.

131$

5

„Bože, jak je krásně! A vůbec jak je krásně na celém světě!“ volala Hedvika nadšeně, s celou svou živostí a s velikou schopností radovat se ze všeho, a vyskočila od kufru, u kterého klečela. „Škoda, že už jedeme! Škoda!“

Oknem bylo vidět daleko, ale venku ještě nic neupomínalo na podzim, mimo vzduch, který čistě a svěže se vznášel před domem nad dřevěným stolem s lavicí a průzračnější nežli křišťál stoupal nad vzdálené lesy. Ve zlatém vzduchu na slunci se táhl modravý hřeben hor a docela pozvolna vzhůru se vinula silnice mezi jedlemi jako bílá stuha vetkaná do tmavého koberce. Slepice se procapovaly na stole, mimo ně nablízku nikde nebylo vidět živého tvora a jen daleko po cestě jel dlouhý vůz s kládami k pile u lesa a naplňoval průzračný vzduch svým rachotem.

„Jaká škoda, že dnes už jedeme!“ Hedvika se zachytla o škrobenou záclonku nízkého okénka, netrpělivě vlasy vyprostila a obrátila se nazpět do venkovského pokoje, naplněného nejbezúčelnějším nábytkem i jakýmsi syrovým zápachem.

„Nejeďme!“ nespokojeně se ozval Jaroslav, který ležel na nepohodlné pohovce a něco vypisoval z knihy na papírek.

„Ale to ne!“

„No ano — nejeďme! Nechrne Itálie! Nejeďme!“ vzdorovitě opakoval Jaroslav na své pohovce.

Manželé strávili společně s nejstarším Kučerou celých osm dní v ústraní zastrčeného šumavského hostince, jehož majitel nosil v kapse ubrousek jako kapesník a paní, matka sedmi dětí, hospodařila o nic hůř ani líp, než to právě dovedla mezi těmi svými sedmi kuřaty. Po celou dobu chodili do vzdálených vesnic, stoupali na hory, koupali se ve studeném jezeře, hřáli se na slunci, hladoví se vraceli, prochodili dokonce celý den, kdy

132$

drobná mlha padala, šlehajíc do obličeje ostrými jehličkami; večer hráli karty, hned po kartách usínali spánkem lidí unavených vzduchem i pohybem a ani na chvíli dobrá nálada je neopouštěla. Kupodivu neporušil jejich dobrou shodu ani nepředvídaný zlý rozmar Hedvičina manžela, jako by všechny nesrovnalosti jeho duše také se byly utišily ve vysokých lesích se šťavnatým, jasně zeleným podrostem kapradí; až do dne odjezdu Jaroslav byl milý i vtipný a cele zaujat pomyšlením na velikou cestu, neboť se náhle rozhodl podívat se až dolů na Sicílii.

„Ach!“

„Co pořád vzdycháš?“

„Jen tak!“ Hedvika nepřiznala stesk, který se v ní náhle probudil, když otevřela stolek a našla tam suchou kytku z předvčerejšího výletu.

„Ale co máš pořád?“

„Píchla jsem se!“ Hedvika jaksi už úplně pozbyla své bývalé touhy se vymluvit, jako by teprve byla v posledním čase poznala marnost všeho svého úsilí o dorozumění s vlastním manželem.

„Sedla si!“ Jaroslav náhle položiv knihu, docela mírně a laskavě jí poručil, ale asi tak jako dítěti, jež chceš za bolest utěšit sladkým cukrovím.

„No, už je zase dobře!“ políbil ji na oči, když se octla na jeho klíně. „Že to jsou hlouposti?“

„Nic to není …to jen tak!“ vyhýbavě mu odpověděla, aniž řekla co, ale úplně jasně cítila, že uspodu je to mezi nimi takové pomalé vnitřní rozcházení, ten nalevo, onen napravo, přes všecky manželské polibky.

„Tedy pro nic vzdycháš?“

„Ach,“ zase tak neurčitě odpověděla, „je v tom něco smutného, že už jedeme!“ Smekla se mu s kolenou, položila hlavu na pohovku a zakryla si rychle tvář, že jí jednou řekl, jak jí nesluší oči opuchlé pláčem.

Jaroslav vůbec nepřikládal váhy ženiným slzám, maje je za dětinství; teď, kdy vytryskly při odjezdu z venkova,

133$

dvojnásob, a ponořil se se zálibou do své knihy, nechápaje naprosto, jak hluboce jeho žena je vzrušena.

Dosud ani v nejmenším Hedvika mu neporušila věrnost, ba ani ruku s Karlem si nestiskla, ale těch celých osm dní se vídali každou hodinu. Každý večer Hedvika usínala se sladkou vzpomínkou na jeho oči plné lásky a probouzela se s jistotou, že za malou chvíli se budou dívat na ni zrovna tak, poslušně a oddaně.

Těch osm dní uplynulo rychle jako krásný sen, ona přijímala lásku, dávala ji, ale dosud si nemusila nic vyčítat. Teď, ukládajíc šatstvo do kufru, věděla, že zítra toho všeho už zase nebude, a celá její silná touha po štěstí a po životě mocně se v ní hlásila. Představovala si, jak docela jiný by byl její život, kdyby třeba někde na venkově žila s Karlem v ústraní; chodili by spolu po lesích, hrabali seno a v zimě, zabaleni do huňatých velkých kožichů, by spolu jezdili na saních… Jaké štěstí! Jaké nemožné štěstí! Tu ji napadla Jiřinka. Ne, to všecko nesmí být! řekla si a trpké slzy odříkání jí kapaly z očí na poslední kousky bílého prádla, jež zase, klečíc u kufru, rovnala opálenýma rukama.

„Smím?“ zaklepal někdo z chodby.

,,Pojď! No jen dál!“

Karel, také ožehnutý sluncem, vešel, ale Hedvika na něho vůbec nevzhlédla; měla v těsném hotelovém pokoji před ním zahanbující pocit z těch dvou postelí vedle sebe a myslila si po žensku, že on, který ji miluje, to musí cítit zrovna tak. V tom se mýlila, Karla to pomyšlení bylo úplně vzdáleno, on ji poznal už jako vdanou ženu, a v jeho myšlenkách patřil k ní také její muž se svými právy.

„Nepůjdeme ještě do lesa rozloučit se ke kříži?“

„Třeba! Pojďme, Hedviko!“

„Já jdu! Hned!“ Hedvika zavřela kufr a první vyklouzla z pokoje.

Na chodbu ústily jen pokoje teď už nikým neobývané

134$

a jedněmi dveřmi bylo vidět hromady jablek na prknech; ale až dolů přes schody je vyprovázel týž ztuchlý a syrový zápach jako nahoře, v němž se hlásilo seno, pivo, omastek, navlhlé prádlo a ovoce rozložené v uzavřeném vzduchu pokoje.

Karel šel za manžely, dívaje se s láskou zezadu na útlou, skoro dívčí postavu v krátké cestovní sukni, — nikdy později ji už neměl tak neskonale rád jako těch osm dní, kdy mezi nimi dosud nebylo žádné viny. Po ten krátký, krásný a blažený čas na venku, který tak bezprostředně následoval po jeho bezútěšném domově, že se mu zdálo, jako by odněkud ze tmy byl vyvázl na slunce, Karel miloval Hedviku tak, že se mu stýskalo, i když jen na chvíli dole od stolu se vzdálila z pokoje. Slepě věřil všemu, co říkala, co dělala, bylo to nejlepší, a on neměl jiného přání než být stále s ní, mluvit, slyšet a vidět ji, svou královnu.

Nerozhodně stáli všichni chvíli před domem na slunci, jež prozařovalo svým zlatem vzduch, bílé prádlo na trávníku i vzdálenou, modrou vlnu hor.

„Hned se vrátím!“ Jaroslav se obrátil zase do domu. „Něco jsem zapomněl!“

Karel s Hedvikou čekali zády ke stavení u krátkého zábradlí přes cestu napříč, aby tudy vozy nejezdily s nákladem.

„Viďte… to už není pravda, co jste mně tehdy řekl?“ Hedvika neklidně rukou hladila dřevo, náhle teprve před domem rozčilena tím, že Karla neuvidí čtyři neděle.

„Co?“

„No… to!“ Nechtěla to říci, ale slovo už se jí samo vedralo na rty proti její vůli, jako by mělo vlastní život. „To… že mě máte rád?“

Nejstarší Kučera na to neřekl ani slova a jen mlčky, pevně a vážně se na ni podíval pohledem největší lásky.

„Ano?“ ještě rozčileněji se ptala Hedvika, jako by to

135$

sladké slovo musilo být vysloveno, ještě než odjede, „ano…nebo ne?“

„Ano!“

Hedvika se zachvěla slyšíc pevný, mužný zvuk.

„Vy jste to sama chtěla, a já… já… budu mlčet anebo říkat… všecko, jak vy chcete! Všecko jak vy! Ale co dál?“ Také on, zrovna jako Hedvika, až v poslední chvíli si uvědomil, že krásný čas je u konce, a v dálce se mu jevila budoucnost nejasně sice, ale hrozivá a bouřlivá. „Co dál? Já budu musit asi odjet někam daleko na cesty!“

„Co?“ ptala se ulekaně.

Místo odpovědi Karel jen zkřížil snědé, sluncem ožehnuté ruce na prsou a díval se na ni upřeně, jako by říkal očima: Až sem jsi mě dostala! Až sem přivedla! Co si počnu bez tebe?

„Ale co chcete?“ šeptala ulekaně, rychle. „Přece nemohu být nevěrná svému muži?“

„Ne!“ Karel zhluboka si vzdychl. — „Ale co bude se mnou?“

Jeho černé oči byly naplněny nejen láskou, ale ještě tak úplnou poslušností, že Hedvika cítila, jak ho má zcela v moci, a to jí vnukalo mimo lásku ještě jakýsi zvláštní pocit až mateřské odpovědnosti vůči němu, který přece byl starší o šest roků.

„Co?“ Hedvika povídala, chvějíc se na celém těle. „Ale… co… jestli také já… vás mám ráda!?“

„Proboha — nemluvte tak! Nedívejte se tak!“ Karel neviděl vůbec nic než její malou, snědou ruku na dřevěném zábradlí, jak se chvěje. „Nechte mě aspoň za to vaši ruku políbit!“

Shýbl se, rty se dotkl ruky Hedvičiny, zase se vzpřímil, a vtom mezi ně zezadu na bílý silniční prach padl lidský stín.

Oba se lekli, ale v Jaroslavovi dosud se neozvalo ještě ani nejmenší podezření, jak před svým odjezdem cele

136$

byl zaujat jen přípravami na cestu, vlastně Sicílií — novinkou. Sám o sobě Jaroslav míval často pocit, že by se byl mohl zabývat čímkoliv místo matematiky, třeba fyzikou, že by to byl také dovedl; jeho věda byla prostě výkon vyspělého rozumu bez oné vnitřní naléhavosti, kterou někteří bývají nutkáni k činnosti svého oboru, a zrovna v takovém studeném poměru byl ke všemu na světě mimo přechodné zaplání, jednou pro Sicílii, jindy pro Emu.

Došli společně až na zelený palouk, kde několik jednotlivých ohromných buků pyšně kralovalo svými rozložitými větvemi, ještě nedotčenými od chladů nočních, a jen červené jahodí u cesty zkroušeně už se přiznávalo k podzimu. Muži si zapálili a ulehli do trávy na slunce, Hedvika pověsila věnec ze slziček ke kříži, mluvilo se jen tak ledabyle, jako často před cestou, když se myslí jinam a dál, a za chvíli všichni zase vstali, vracejíce se jinou cestou mezi loukami, na nichž kvetly vysoké tolije.

V hotelu přátelsky se rozloučili s hostinským, který namnoze zastával své hosty tím, že za ně pil, i s jeho paní, která, velká a statná, vládla manželem stejně jako kuchyní, i se všemi dětmi, které po svém návratu ze školy v druhé vesnici jako skřítci naplnily schody, sklep i dvůr celého stavení prázdného a hostmi opuštěného.

Šli polní cestou, sypanou prachem uhelným, a přišli příliš brzo na malé hraniční nádraží, kde šedivá atmosféra se táhla dlouhou chodbou, neosvětlenou v soumraku ještě ani jedinou svítilnou. Šeré světlo padalo zvenčí místy na holé a oprýskané zdi, špína tkvěla v rýhách na lavicích; osmahlé Bavorky v černých šátcích vypadaly bezútěšně, celníci se procházeli v ošuntělých uniformách; prach z uhlí se zdál naveskrz prolínat celou budovou a všecko bylo bezbarvé, mimo dvě ostře zelené konve s olejem, jež stály v koutě u dveří. Úředník ve vysoké švihácké čepici odněkud vyšel tančivým krokem, pohvizduje si rozmarně, jako by před sebou měl nejlákavější

137$

randez-vous, a v té jeho přemrštěné veselosti bylo také cosi dusného jako ve vzduchu.

„Hory… aspoň ještě jednou hory!“ Hedvika se postavila k oknu, jehož nemytým sklem teď kvečeru, po jasném dnu, zamžené hory se modraly, krásné a daleké.

„Moje hory!“ opakovala Hedvika, cítíc stále větší stesk s nastávajícím večerem, a naklonila hlavu. Jaroslav odešel luštit žluté návěští a za ní těsně stál jen sám Karel, dívaje se místo na hory na ni, upřeně a plamenně.

„Strašně vás mám rád! Strašně!“ říkal, před odjezdem úplně pozbývaje sebevlády, a upíral svoje černé lesklé oči na ni v padající temnotě.

„Prosím vás,“ ohlédla se se strachem, „ať vás někdo neslyší… Jaroslav…“

„Strašně“ opakoval skoro hlasitě, jako by její výstrahu vůbec nebyl s to pojmout, „strašně… a vy to víte, Hedviko!“

Těsně u nich malý a těžký Bavor pronikavě zazvonil, oznamuje jejich vlak, a jeho vyrážená slova spolu s ostrým zvoncem se táhla šerou, neosvětlenou chodbou, lámajíce se o stěny, až vzadu ke dveřím z mléčného skla, za nimiž hořel už první kalný plamen. Bavorky sbíraly svoje rance se země, několik sedláků zaklepalo o dlaždičky okovanými botami a také manželé s Karlem Kučerou vyšli na perón, kam jim vanul chladný a čistý vzduch večerní na poslední pozdrav od hor.

„Viď — až do deseti jedeme spolu?“ ptal se Jaroslav Karla, vstupuje první do dlouhého německého vozu.

„Do deseti! Potom… vystoupím!“ Karel už na stupátku se obrátil a utkvěl dozadu na Hedvice, jež byla poslední, zase takovým pohledem jako v nádraží, úplně neschopen potlačit před rozloučením silné hnutí své hluboké vášně k ní, teď, když také ona mu přiznala svou lásku.

Pozdním vlakem jelo jen málo lidí a manželé byli s Karlem úplně samotni v kupé. Okny vagónu utíkala

138$

teskná večerní krajina, hory, lesy, osamělé dědiny, okna, v nichž se svítilo, tmavé stromy, daleké obzory; Jaroslav si listoval rukama, jež svítily bělostí pod plynovým kahanem, ve svých cestovních zápiscích a Hedvika pozorovala se strachem, že Karel se dívá na ni svýma černýma očima stejně vášnivě i před jejím mužem.

Nevědouc si rady, spěšně vstala, vyšla na chodbu a zády se opřela o vedlejší dveře. Slyšela, nikoho nevidouc, jak nějaká starší žena vykládá jiné o tom, že po městech prodává peří a ženské vlasy, hlasem lichotným a zkušeným, jenž ke všemu přitakal právě z obchodnictví, ať už obě mluvily o dětech, o drahotě nebo o peří.

„To u nás se platí víc!“ Druhá vyslovila obchodnici nějaké jméno města.

„Zaplaťpánbůh! Ať se vám dobře povede až do smrti!“ Ponejprv se v jejím hlase ozvala nota srdečná, jak druhá rovnou promluvila k jejímu srdci, když se dotkla užitku. „Ať se vám všecko podaří! Já sama jsem vdova už dvacet let a sháním živobytí!“

Hedvika růžkem skla zahlédla modrý ranec na dřevěné lavici vedle obou žen, které vypadaly jako ženy venku po dětech, oči bez lesku a ústa bez předních zubů. Na tazích obchodnice s peřím tkvělo zároveň něco tak mírného, přemýšlivého, trpělivého, vyčerpaného, že Hedvice připomněla jen pracovnici, která světem vláčí svůj ranec bez pokoje až do hrobu. Také ubohá! Také zmítaná! — pomyslila si. — Jenže jinak docela nežli já! Ode chvíle, co vstoupila do vlaku, najednou měla zvláštní těžký pocit, jako by byla svázána s oběma, s mužem i s Karlem, k oběma stejně cítila odpovědnost a povinnost.

Karel vyšel z tmavého kupé, kde Jaroslav pohodlně rozložen pod zataženou lampou spal s výrazem kupodivu spokojeným na něho, a mlčky se postavil k Hedvice s doutníkem v ruce. Malou chvíli jen kouřil, ale potom náhle vyňal doutník z úst a se zlostí prudce ho vymrštil

139$

do temnoty, jako nějakou překážku toho posledního štěstí, pobýt ještě s ní. Hedvika vychýlila hlavu do noci a dívala se za oharkem, který letěl zároveň se žhavými jiskrami v dýmu červeně ozářeném odspodu.

„Škoda — každé minuty!“ šeptal jí do ucha, na chladném větru vychýlený z okna stejně s ní. Kouř se táhl v chuchvalcích nad nízkým křovím u trati, na které padaly spěšné, neklidné a nervózní zámihy světel z oken vlaku, který ujížděl svým těžkým rytmickým hukotem hlubokou tmou po železných kolejích.

„Hedviko!“

„Ne, ne!“

„Hedviko!“

„Půjdeme dovnitř!“ řekla spěšně Hedvika, neboť doufala, že v přítomnosti mužově bude chráněna sama před sebou, před svou láskou.

V kupé Hedvika usedla proti svému muži a Karel vedle ní. Nevědouc strašlivým neklidem, co by dělala, vytáhla za pasem zvadlou kytičku karafiátů, které voněly hřebíčkem, přivoněla k ní, podávala ji také Karlovi, ale místo toho jejich prsty náhle se dotkly, cítíce ponejprv celou sladkost vzájemného dotyku. A najednou, jako když oběma hlava stejně se zatočí, před jejím manželem našly se jejich rty jednou, víckrát jako v úplném šílenství.

Krajina letěla, vlak hučel tmou, až najednou Hedvika ulekaně sebou trhla a zdrcená, bledá opřela hlavu nazad o sedátko — dvě veliké slzy jí vstoupily do očí a zvolna stékaly po tvářích; Hedvika se styděla před svým klidným a spícím manželem, který nic netušil.

„Co?… Proboha!“ šeptala vytřeštěně, ale vedle ní oči Karlovy, nerozumějíce, spočívaly na ní plny největší lásky, nejhroznější vášně.

Náhle vlak zastavil, tmou se ozvalo nějaké volání, před okny se pohybovaly malé lucerny konduktérům na prsou, Jaroslav se probudil, Karel v největším spěchu se rozloučil s oběma, a Hedvika po jeho odchodu přitiskla

140$

tvář na studené sklo. Jako krvavou pečeť cítila na rtech horké polibky Karlovy a všude na černých stromech, na nočním nebi i na drátech, které utíkaly s ní, viděla napsáno jediné slovo: Lež!

141$

ČTVRTÁ ČÁST

1

Na chodnících ležely vábně a nevtíravě žlutavé odlesky z krámů, v nichž už se svítilo, a také v lucernách hořely malé plamínky, ale jen tak tiše, jako by si ani netroufaly zápasit se světlem dne zvolna už pohasínajícího nad Brnem. Hedvika pospíchala, a najednou ustrašeně se ohlédla, neboť slyšela nějaký zvuk za sebou, ale bylo to jen poslední listí, které se zvolna spouštělo ještě se stromů do aleje. Dala se skoro do běhu chladně vznešenou ulicí bez krámů, kam čistý studený vzduch zanášel ze sadů stále jen tutéž sladkou i kořennou vůni spadaného listí a naplňoval její ženské srdce dvojnásobnou tesknotou.

Vrátila se z Itálie bez muže, který odbočil do Vídně, a přece se celou cestu bála, že se před ní hrozivě vyskytne náhle za nějakým stromem nebo lucernou se svým záhadným obličejem učencovým. Po oné noci ve vlaku, když se před ním s Karlem vášnivě líbala, žila ve stálém rozechvění, ve veliké úzkosti a ve výčitkách, neboť všechna její pravdivost se v ní vzpírala a hluboce trpěla. V teskné, širé Campagni trochu se uklidnila, ale u moře v Salerně její bolest nanovo propukla. Celé hodiny se dívala z okna na hladinu, která se stále měnila, fialová, zelená, zase růžová hrála na slunci, nebo ve velkých vlnách kypěla a hučela; ale ona myslila stále jenom na jedno, na svou lásku a na svou bolest, které u ní obě tak nerozlučně byly spojeny jako prudké slunce se stínem. Teprve na zpáteční cestě z Taorminy poněkud se uklidnila,

142$

těšíc se na dítě, až je zase přitiskne, obejme, zlíbá na oči i na sametové tváře; a při tom pomyšlení se jí zdálo možné rozejít se s Karlem. Vzdálena od něho nevěřila tak velikosti jeho lásky, nevyčítala si vůči němu svoje jednání jako koketství a také necítila onu hroznou odpovědnost, jako když ho viděla stát před sebou, úplně bezmocného vůči síle vlastního citu; a až poslední den z cesty mu poslala psaní. Napsala mu, že s ním chce sama mluvit po svém příjezdu mezi čtyřma očima. Chtěla poměr mezi nimi ukončit, nebo alespoň vrátit tam, kde byl před jeho vášnivými polibky, dětinsky pokládajíc oboje ještě — za možné …

Šla velkou oklikou, a když vklouzla do parku, obklopovala ji jenom tma a noční vzduch, těžce prosycený vlhkem, hlínou. Rovná cesta podél rybníčku tmavěla černou zemí, ležely na ní stíny ještě o něco tmavší pňů stromových; mezi holými, uzlovitými větvemi, jež se zdály nejčernější, lucerny opuštěně svítily, rozstřikujíce paprsky do chladného vzduchu. Sem tam na prázdných lavičkách bylo z nich pohozeno několik bledých odlesků a jinak nad celou širokou tmou země s tmavými stromy jen velice a vysoko se klenulo temně modré nebe.

V dálce rozeznala vysokou postavu, podle příčného pohybu poznala Karla, ale náhle sebou prudce trhla, vidouc ze strany přicházet ještě někoho jiného. Byl to jen čtrnáctiletý krátkozraký gymnasista v dlouhém límci, který si žádné ženy vůbec nevšímal, mžouraje jen na cestu; ale Hedvice stále ještě bušilo srdce, když už stála u černého kmene, který byl rozeklaný odspodu jako lidská ruka v křeči.

„Psala jsem… přišla jsem…“ začala trhaně a podala ruku Karlovi, „něco vám říci.“

Karel mlčel a pevně, až železně držel ve své mužské dlani její drobnou ruku.

„Prosím, nemyslete si nic zlého o mně… nemohu za nic… a tak… to nemůže být! Slibte mi něco! Víte…

143$

onehdy ve vlaku! — Slibte mi, že už nikdy nebudete takový! Já — od té chvíle nemám pokoje!“

„Ne… Hedviko!“ Karel pomalu zavrtěl hlavou. „To vám slíbit nemohu! Já vedle vás vždycky budu zase takový! Já vedle vás už jiný být nemohu!“

Doba po jeho návratu do Brna, teskně střízlivého na podzim, byla pro Karla, kdy Danešovi byli na cestách, jakýms divným časem přechodním, ale on docela jinak než Hedvika, po mužsku rovně viděl cestu své lásky před sebou. Na malý okamžik před odjezdem ze Šumavy u dřevěného zábradlí zdálo se mu sice, že bude muset odejet daleko na cesty, aby sám sebe zachránil; ale po jejím přiznání a po nesmyslných polibcích v přítomnosti manželově cítil, aniž dovedl chladně věc posoudit, cítil instinktivně, nejasně, a přece silně, že jim dvěma se nelze rozejít. Stýskalo se mu po ní v Brně, chyběla mu všude; celé hodiny se procházel sám po cestách, kde ji vídal v létě, a potom nejraději zašel k Jiřince, kterou měl stejně rád jako zahrádku se žlutým javorem a vůbec každou věc, jež nějak souvisela s ní. Také někdy zašel ke své málomluvné sestřenici v naději, že uslyší něco o nepřítomné, ale ani jednou sám nevyslovil drahé jméno. Stará teta, naplněná obdivem k jediné bytosti na světě, k Napoleonovi, a při svém stáří úplně nevyrovnaná se světem, mluvila jen o tom, že Hedvika ujela na cesty, pryč od vlastního dítěte, — jak dlouhá léta někdy mluvívala o týchž věcech, jež se neshodovaly s jejími úsudky, jako by její soudy byly něco tak neklamného, že nikomu nelze od nich se uchýlit. Tetě se Karel ovšem v duchu jenom smál, ale jinak po návratu hned zapomněl na domov, tak úplně vzdáleni ho byli zase bratři s otcem, jako hustou mlhou zastřeni před ním; také vlastní neodvislost, které tak dlouho a marně si přával pod přísným komandem otcovým, náhle docela pozbyla ceny, jak v té době jeho života nic, vůbec nic pro něho neexistovalo mimo jeho lásku.

144$

„Musím s vámi mluvit… ale bojím se… hrozně se bojím. Kdo je zase tam?“ Hedvika ulekaně rukávníkem ukázala na tmavou postavu v hrubém plášti u rybníka.

„Kdo? Ale — nějaký kočí, drožkář! Nemějte stále takový strach, Hedviko!“ Za druhou ruku, kterou mu nechala, ji vedl na vedlejší cestu, u níž holé křoví metlar mi trčelo do vzduchu.

„Povězte mně všecko!“

„Víte,“ začala Hedvika, třesouc se vnitřním rozčilením, „myslím si, že mě máte rád… ale přece ne tak docela!“

„Tak — ne!“ Karel pokrčil jen rameny, neschopen slovem vyjádřit všechen opravdový cit.

„Podívejte…“ Pod jeho očima plnýma lásky stávalo se jí těžší a těžší vyslovit to, co měla už v Itálii v úmyslu a o čem přemýšlela celou první noc po příjezdu. „Mám dítě a muže! Mohu od nich odejít? Zvláště — od Jiřinky! A lhát také neumím! Tak se musíme rozejít my — my!“

Karel náhle pustil její ruku a hluboko sklonil hlavu na prsa; kolem nebylo nikoho, jen ticho a široká tma pod temně modrou oblohou.

„Prosím… řekněte přece… něco!“ ozvala se Hedvika nesměle za dlouhou chvíli mlčení.

„Prosím… prosím… mluvte!“ jemně zatáhla Karla za rukáv, ale on mlčel stále stejně, jako zasažený ranou rovnou do prsou.

„Já to věděl!“ hlasitě a trpce řekl najednou. „Dostal jsem se na věž nahoru, ale teď spadnu dolů a — přelámu si všecky kosti!“

„Přece nemohu mít dva — najednou dva?“

„Vidíte,“ ještě trpčeji jí řekl s velikou výčitkou, „jak vy pořád jenom přemýšlíte, pořád… já ne! Já vás mám rád a — nemohu jinak! Nemohu být bez tebe!“

„Podívej se!“ stejně rychle řekla Hedvika a nevěděla,

145$

že mu také tyká, „muž… ale dítě, moje dítě! Co? Kdo je to?“ ohlédla se se strachem po tmavém houští, „kdyby mě Jaroslav teď náhle našel… tady s tebou? Co?“

„No — co?“ Věděl už, že chtěla říci, kdyby on mě vyhnal, co bys udělal ty? „Hedviko… řekni to!“

„Ty to víš!“

„Vím to, ale chci, abys to řekla ty! Tak — co?“ Neskonale něžně shlížel na ni a v černých očích mu hořelo. „Co bych já udělal?“

Karel neřekl dále nic, neslíbil a jen železným pohybem si ji přitáhl na prsa, jako by jedině tam bylo její místo a její ochrana před každým. Oba se drželi v objetí, a zrovna tak nesmyslně a šíleně jako tehdy ve vlaku ujíždějícím našly se jejich horké rty přes všecky Hedvičiny dobré úmysly.

„Ty!“

„My si nemůžeme být už nikdy cizí — viď?“

„Hedviko, prosím tě, udělej mně něco! Prosím tě — zavěs se!“

Krátký okamžik zavěšeni šli, smějíce se, vedlejší černou pěšinkou, kde stranou na tmavém trávníku sem a tam svítila skvrna světlejší, suchý list.

„Můj bože! — Bože! Co to jenom dělám?“ Hedvika stanula ve dlouhém stínu lucerny a zahanbeně přitiskla velký rukávník na bledý a rozrušený obličej. „Ale aspoň jedno mně ještě řekni… Karle… viď? — ty mě máš moc rád? Moc?“ šeptala, jako by velikost vášně nějak omývala vlastní vinu.

„Ještě málo… snad?“

„Jen mě!“

„Copak to nevidíš?“

„Jiné ženy jsi nemiloval? Neměl?“

„Měl; ale — nemiloval!“

„Ach — proč nejsem první u tebe? Proč aspoň nejsem ta první?“ Nejasné obrysy neznámých žen padly náhle na její lásku a ona cítila žárlivost na celou jeho minulost,

146$

jako by ty ženské stíny zmenšovaly velikost lásky Karlovy, berouce jí její jedinečnost.

„Ale — dětino! Jak je můžeš jenom srovnávat se sebou?“

„Řekni mně aspoň — jaké byly? Hezké?“

„Nech je být!“ Karel udělal netrpělivý pohyb rukou, nemoha jako muž pochopit, jakou zbytečnou váhu Hedvika přikládá všem těm přechodným stykům.

„Kolik jich bylo? Aspoň to!“

„Prosím tě — neptej se už! To nebylo nic! Nestojí to za řeč! A nemluv ty o tom! Ty ne, nechci to!“

„Tak to vidíš!“ velmi smutně řekla Hedvika. „Přece mě nemáš dost rád!“

Karel zkřížil ruce na prsa a díval se dlouho a mlčky na ni, laskaje poslušnýma, zamilovanýma očima její jemné vlasy, pocuchané větrem a objetím, její šedé, rozčilené oči a celou drobnou postavu, tak podobnou postavě osmnáctiletého děvčete.

„Jak ti to mám dokázat? Čím? Když to sama na mně nevidíš?“

V oné chvíli Hedvika měla vůči němu zase týž pocit těžké zodpovědnosti, že se podobal až povinnosti, jako by ona svým svůdnictvím ho byla uvrhla do toho bezmocného stavu jako do záhuby; a úplně nemožno se jí zdálo odejít od něho, když ho už tak daleko zavedla.

„Je pozdě…“ sklíčeně řekla. „A — zima!“

„Ty mně chceš zas odejít?“

Skoro vzdušně se políbili, sotva se dotýkajíce sebe rty.

„Domů chceš od mne?“

„Někdo by mohl všecko říci Jaroslavovi, až se vrátí…“

„Nejmenuj ho teď! Prosím tě o to! Na to všecko teď nemysli!“

„Máš mě rád?“

„Neptej se už! Vím jen jedno — jestli ty, Hedviko, se

147$

se mnou rozejdeš — opravdu si přelámu všecky kosti!“ Nepříčetní a bezmocní šli oba tmavým, osamělým parkem, mezi jehož hrozivými větvemi žlutě prokmitaly lucerny, šli těsně vedle sebe, nemluvili, dívali se druh druhu do očí, chvílemi se nehlučně líbali a ohlíželi se ustavičně za každým stínem dlouhé větve nebo zábradlí. Až u vchodu stanuli za mříží, zase nepromluvili a mlčky šli dál postranní, prázdnou ulicí tam, kde proti tmavému nočnímu nebi sotva se rýsovala tmavá továrna.

2

Tak, jak před novým staré vždycky ustoupí do pozadí a věci druhých zase našim vlastním, tak Emilka, jdouc k Hedvice, nemyslila na ni; ne, tentokráte to byly její vlastní domácí starosti s matkou, jež plnily její duši.

Na holých akátech se zelenaly opadané metličky, podobny z dálky mezi větvemi první zeleni v časném jaře; jinak bylo úplné bezvětří a cestou takové ticho, že překvapil každý jednotlivý krok o dlažbu.

Nepotkala nikoho mimo nemocnou ženu s velkým žlutě šedým obličejem a až u předposlední vily děti v tmavých pláštích stály na kamenném zábradlí, bavíce se s kohoutem. Vzadu bylo vidět už jen šedivá pole ubíhat do dálky svými brázdami, do nichž se zdála vorána celá únava přírody, která se po těžké a namáhavé práci také konečně ukládá ke spánku.

„Cuki!“ Emilka přiložila obě dlaně k ústům a hlasitě zavolala mříží přes červenavé proutí do zahrádky. „Cuki!“ ještě podruhé zavolala Jiřinku divným jménem, které jen sama jí dávala a jež bylo dětskou zkomoleninou cukru.

„Jé! Tetička!“ Holčička, oblečena do tlustého pláště, si hrála se zrzavou kočkou v besídce a teď se opírala vší

148$

silou slabých rukou o železné dveře, chtíc je otevřít pro tetu. Na pěšině mezi zimostrázem leželo několik drobných, ještě zelených lístků z akátů, ale jinak všecko ostatní v zahrádce bylo už hnědé, šedivé a holé jako těsně před Dušičkami, před zimou.

„Tak co si myslíš… že tam asi je?“ Starší děvče vysoko pozvedlo nemoderní rukávník s přejícím úsměvem a Jiřinka ho sledovala pohledem upjatým stejně žádostivě jako pes po cukru.

„Ale… ne všecko najednou!“ Podala jí malý starodávný rukávník z kuny i s jeho záhadným obsahem. „Je tam někdo? Návštěva?“

Jiřinka přikývla zlatohlavou hlavičkou, počítajíc na své malé dlani s úctou pestré, velikánské bonbóny.

„Kdo?“

„Strejček! Pan Kučera.“

„A tatínek se z Vídně ještě nevrátil?“

„Až večer! Přijede k večeři!“

Emilce pod kloboukem mezi očima se ukázala krátká, hluboká vráska, jako vůbec její nespokojenost měla vždycky vzhled starostlivosti. Hned ráno v posteli po probuzení všecky její myšlenky se rozletěly po pokojích, po kuchyni, po práci a také její starost o někoho mívala podobu starání nebo alespoň otázky, co by v té věci měla udělat ona.

„Tetičko, dovedu tě nahoru!“

„Cuki — ne! Zůstaň ještě na vzduchu!“ Emilka rozhodně odepřela dítěti a rychle už vešla, sbalujíc vlněné rukavičky.

Uvnitř všecky dveře byly pevně zavřeny před zimou a z kuchyně vyběhla Tonka v červených sametových střevících, které patrně venkovská parádnice pokládala za vrchol krásy a elegance.

„Milostpaní je nahoře?“

„Slečno, je! Také pan Kučera!“ Nic víc Tonka neřekla, a přece leželo v očích služebného děvčete, jež

149$

dlouho už bylo v domě, něco, co se Emilky dotklo velmi nepříjemně.

„Je — dobře!“ skoro zlostně odpověděla mírná Emilka, stoupajíc už po tmavých dřevěných schodech, pokrytých kobercem. Zaklepala, otevřela, a stačilo úplně, když viděla oba překvapené a vzrušené obličeje milenců, aby se hned vrátila se svým ustrašeným úsudkem tam, kde už byla před Hedvičinou cestou do Itálie. Manžel Hedvičin si velmi málo všímal nenápadného děvčete, určeného podle něho osudem k tomu, stát se starou pannou; a ona mu jen zpovzdáli přinášela vstříc ženský podiv k jeho velikým vědomostem a k širokému rozumu, vyjadřujíc to jednoduchými slovy: Jsem málo chytrá pro něho! Ale přece její první myšlenka při vstupu do jídelny byla jenom na něho, na nepřítomného; a zdálo se jí, že Hedvika nejedná správně právě vůči němu. To pomyšlení jí tak všeobecně vadilo a velmi skličovalo, jako že lze v očích lidí něco vytýkat bytosti jí blízké; ale zároveň její srdce zase chápalo všecko: srdce té, jež znala zblízka poměr manželů.

„Emilko!“

„Vidíš, když ty jsi ještě nepřišla, — musila jsem přijít já!“

Na její výčitku, že u ní po svém návratu dosud nebyla, Hedvika velmi srdečně ji políbila na ústa, a Karel se opřel zády o okno, takže mu skoro nebylo vidět do obličeje v šeru, které už nastávalo pod těžkými záclonami jídelny.

„Jsi celá promrzlá!“

„V noci už asi bude mráz… A co, děvče, jak ty se máš? A jak jsi se měla celý čas?“ upřela Emilka rovně své mírné, krásné oči na Hedviku.

„Já?“ Druhá rychle se vyhnula tomu pohledu a neklidně rovnala šálky na stole. „To víš… Cesta byla krásná. A co tys dělala?“

Teskná únava lehla na snědou tvář Emilčinu, jako by

150$

si uvnitř myslila: Mohu se vůbec nějak mít — já, Emilka? Ale nepovzdechla, ani si neposteskla a až za chvíli teprve se ozvala.

„Karel to tady ještě neřekl, že matka chce pryč z Brna?“

„Pryč? Prosím tě — proč?“

„K bratrovi!“

„Ale, co tak najednou?“

„Tak — Ludvík byl povýšen… Povím ti potom ještě víc…“Jen tak neurčitě před bratrancem naznačila, že se vlastně přišla s Hedvikou poradit. Skutečně na jediné jen psaní stará teta Anna si zamanula přesídlit k synovi, starému mládenci, a dceru chtěla provdat za příbuzného vdovce se třemi dospělými dcerami, chtěla se jí zbýt. Emilka nejenže znala matku s jejími vrtochy a rozmary, ale ve svých letech také už se vpravila do myšlenky, že nic v jejím životě se nezmění; a teď přece jenom z vydobytého klidu zase vyrušena přemýšlela, váhala a uvažovala, má-li nebo nemá-li.

„Oč? Že to vím?“ Karel se mezi záclonami krátce zasmál a v jeho silném mužském hlase zazněla svévole někoho, jenž se cítí až nemožně blažený. Byl svévolný jako dítě a tak úplně opojený prvními chvílemi štěstí s Hedvikou, že se stával až divně pyšný na sebe, jako by sám byl mnohem více od té chvíle, co byla jeho milenkou, více před sebou a před celým světem.

„Co víš? — Nic!“ odbyla Emilka krátce bratrance a postavila se k druhému oknu přemýšlet. Venku mlha, zvolna se snášející, spájela nebe a holé větve, mísila hněď i šeď, a u protější zdi zahradní teskně, bludně už se rozhořívala žlutá jiskřička. Po celý život pro práci na vzdechy nikdy neměla čas a zrovna teď uvažovala jen rozumně, co by sama udělala a čím pomohla Hedvice, jako by to byla vlastní mladší sestra.

Za sestřenčinými zády Karel dlouhými kroky prošel šerým pokojem, sleduje se zálibou drobné ruce Hedvičiny,

151$

pohybující se na stole; potom jda mimo, obě něžně pohladil a zblízka Hedvice se zadíval do očí šťastným, dorozumívajícím pohledem. Bojácně mu ruce odtáhla a zavrtěla hlavou, jako by chtěla říci: Ne! Prosím tě — teď ne. Ale on se zase vrátil ke stolu, upíraje stále stejně své roztoužené a láskyplné oči šťastného milence s ohněm na svou milenku.

„Je skoro tma!“ řekla Hedvika se strachem před jeho neopatrnou a nesmyslnou láskou, která se vůbec nedovedla ovládat ani před lidmi.

„To je to nejkrásnější — černá hodinka!“

„Tonko!“ otevřela Hedvika spěšně dveře a přes zábradlí dolů zavolala ze schodů. „Lampu! Tonko! Tonko — slyšíte?“

„Hned!“

Bylo slyšet dřevěné schody pod Tonkou a potom lampa ještě nerozhořená v rukou zdravého venkovského děvčete osvětlila jídelnu, ozařujíc po zdech různé tretky z cest a v koutě černou Čenstochovskou Pannu Marii s velikou hlavou pod zlatou korunou, vrhajíc kusé, trhané stíny ke stropu a tmavé, veliké kolo kolem stolu na koberec.

„Co dělá Jiřinka?”

„Prosím — ,“ žalovala Tonka se skutečnou chutí, zvolna otáčejíc na prstu veliký klíč, „zrovna teď dávala naši kočku na kamna!“

„Ať přijde nahoru!“

Tonka nedovřela a za chvilku pootevřenými dveřmi tiše vklouzla Jiřinka ve starém slaměném klobouce, majíc Emilčin rukávník zavěšený za pentli přes kostkovanou zástěrku v domněnce, že tak vypadá aspoň jako hraběnka.

„Copak jsi to jenom udělala?“ vzala ji Emilka přísně za ruku. „Dobře si to rozmysli! Bylo by to tobě příjemné?“

„Jak to myslíš… tetičko?“ usmála se Jiřinka,

152$

podobná v té chvíli celým pravidelným, jemným obličejem, hlasovou intonací, povýšeným výrazem i pohybem svému otci až směšně. „Kočka… ale to nejsem já. Chtěla jsem, aby se ohřála!“

„Ne!“ zase krátce, bez výkladu řekla Emilka. „Takové věci nedělá žádná moudrá holčička! A moje Cuki — teprve ne!“

Více zmatena než zakřiknuta Jiřinka zasedla ke stolu na polštář, stále stejně vystrojena, a Hedvika první jí podala čaj se zvláštním, nejistým pohledem, neschopna před milencem přímo očima se dotknout dítěte. Právě podobnost Jiřinčina s otcem ve všech maličkostech zraňovala teď Hedviku, připomínajíc jí část jeho bytosti, uložené do duše dítěte, i to, že právě Jiřinkou, která oběma stejně patřila, navždy s ním je svázána; a přitom od onoho osudného večera, co už nebyla bez viny, tím silněji, tím bolestněji a jen tím hloub se v ní ozývala celá její velká láska mateřská.

Karel si sedl naproti Hedvice, aby jí tak alespoň viděl do očí, a dobrosrdečné pomáhal vylít na spodní misku horký čaj Jiřince, kterou měl v posledních dnech ještě raději. Pro něho naopak Jiřinka byla pouze součástí jeho Hedviky, zdálo se mu, že tak jí zase přichází mnohem blíž, když její dítě bere v ochranu, a nemyslil vůbec na vzdáleného manžela.

„Já… mám také pít?“ skoro neochotně Emilka zasedla mezi ně, majíc zvláštní, nepříjemný pocit, jako by tím sama dělala v domě mužově něco nenáležitého.

Tu se ozvalo náhlé zaklepání, dveře se rozletěly a vešel, pokloniv se obřadně úplně podle předpisu, mladík dvacetiletý, jehož upřený a skleněný pohled ho měnil tak, že naponejprv působil dojmem aspoň třicetiletého. Jeho hezký, pravidelný, úplně oholený obličej s vysokým čelem měl podobu melounu a prapodivně se snášel jeho orlí nos se rty ještě dětskými, červenými a šťavnatými.

153$

„Dodo!“ s radostí i s úlevou vykřikla Hedvika skoro a vstala, aby šálek čaje podala vzdálenému bratranci. Při náhlém zaklepání srdce se jí zastavilo v těle úzkostí, jak její pobouřené svědomí jí říkalo, že to nemůže být nikdo jiný než její podváděný muž.

„Dodo… jak to, žes v civilu?“

Stále tak, jako by za ním stál taneční mistr, Dodo se poklonil Emilce i Karlovi a teprve potom se obrátil k Hedvice.

„Vyhodili mě!“ dokládaje tak úsměvem, že ho z vojny pustili.

„Tedy už zůstaneš?“ Hedvika k čaji podala rum bratranci, který žil sám se svým ovdovělým otcem, velmi bohatým průmyslníkem. Snad se Dodo už narodil úplně hotový, nemaje od první třídy v hlavě jiný plán než se stát velikým pánem ve Vídni.

Emilka na stolním rohu malovala Jiřince panny barevnými tužkami na okraj novin a na hubený obličej Karlův lehl první temný stín. Nikdy ještě mu nebyl tak neskonale protivný celý Dodo s jeho plány, učenostmi, přepjatostmi i s kalhotami čerstvě sežehlenými každého dne; a nemohl pochopit, co se Hedvice na něm líbilo, že ho uvítala s tak přehnanou radostí.

„A co letos budeš dělat?“

„Pracovat! Studovat! Hned, ještě tenhle měsíc se začnu učit maďarský!“ Tím naznačil sestřenici, jak si v tajemné dálce představuje styk mezi oběma polovinami říše, až bude velikým diplomatem ve Vídni. Přitom stranou se upřeně díval Hedvice na hezké botky, jelikož nijak nepodceňoval zevnějšek a myslil, že dobrý krejčí lecčehos dosáhne, co by nedokázal diplomat.

„Maďarsky? To je asi těžké?“ Hedvika si všimla s nevolí, že Karel mlčí, mlčí Emilka a že stále mluví jenom oni sami dva.

„Ovšem — nám Árijcům! Ale zato — jaký prospěch! Jaký užitek!“ Pro syna obchodníkova byla věda jenom

154$

něco, zač lze koupit vlivuplné postavení ve světě.

„Tak?“ Hedvika vůbec nemyslila na to, co mluví, zneklidněna chmurným, úplně novým výrazem v očích Karlových.

„Ano, Maďaři — jsou politici par excellence!“ Dodo se marně namáhal dostat k sobě klouby svých rukou, které stále ještě vězely v nových rukavičkách. „A jejich honvédi! Z naší strany nejenže se jim namnoze křivdí — dokonce — my jako národ bychom se mohli lecčemus od nich přiučit — nemyslíte?“ Dodo zdvořile se obrátil k mlčícímu Karlovi s úmyslem, aby ho zavlékl do hovoru a sám sobě dokázal, jak má v malíčku celý „savoir vivre“.

„Ne!“ vyrazil ze sebe krátce a hlasitě Karel. Emilka stranou vymýšlela tiše pro dítě stále nové panny v nejstřízlivějších a nejnemožnějších zahradách; a Karel kouřil se zlostí cigaretu za cigaretou, úplně neschopen, jako vždy, něco na svém obličeji zatajit, až náhle s nenávistným posměškem přímo se podíval naproti na oholenou tvář. „Proč máte tu zvláštní bílou pásku… tady — u vesty?“

„Proč?“ opáčil Dodo velmi udiveně, tónem asi takovým: To je k smíchu, na jaké samozřejmé věci ty se ptáš! „Můj krejčí to udělal a — ten má celou panskou sněmovnu!“

„Ach — ták!“ usmál se druhý podrážděně, už s očividným posměškem k učenému švihákovi, který si myslil, že Vídeň na něho jen čeká.

„Přinesu… višňovku!“ Hedvika rychle vstala od stolu, odhodlána čímkoliv přerušit vznikající napětí mezi oběma. Nejenže drahnou chvíli sledovala podivnou změnu, která náhle u Karla nastala, ale pozorovala také s úzkostí, že jeho podráždění stále vzrůstá. Celý den měla veliký strach před prvním shledáním s mužem, ale teď k tomu přibyl ještě jiný pocit, hrozný pocit vlastní nemohoucnosti z jejího tajného a nedovoleného poměru.

155$

člověk na celém světě jí nejdražší, a ona se nesměla zeptat před lidmi: Co je ti? Chvěly se jí ruce, když v pruhu světla, který padal na chodbu z jídelny, nalévala do skleniček; a na prahu, aniž věděla vlastně jak, upustila tác i sklenice s velikým třeskem, který se rozléhal prázdnou chodbou i schodištěm, lámaje se o všecky stěny jako dušený křik.

„Bože! Děvče! Co to jen děláš? Taková škoda — broušené skleničky!“ Dobrá hospodyně Emilka celá uleknutá hned položila tužky na ubrus a chtěla pomoci sbírat střepy se země.

„Na tom nic nezáleží! Nic! Vůbec nic! Ani na skleničkách, ani na likéru! Na ničem! Vůbec na ničem!“ s velikým uspokojením opakovala Hedvika, ráda, že se může pro něco rozzlobit, a zároveň se skutečnou ďábelskou rozkoší ze zničení nad rozbitým sklem u svých nohou. „Tonko! Tonko! Pospěšte!“

Dávno už stálo děvče na schodech, teď přiběhlo, sebralo, zametlo a hned zase zmizelo do temnoty ve svých červených dráždivých pantoflích.

„Pane Kučero!“ rychle, odhodlaně a vzdorovitě Hedvika vysoko pozvedla hezkou hlavu. „Pomozte mně! Druhá láhev je výš — vezměte tam svíčku na malém stolku u okna!“

Karel vyšel za Hedvikou a vzadu na chodbě u rozevřené staré žluté skříně z višňového dřeva malou chvíli stáli milenci vedle sebe sami a oba rozčileni.

„Co je ti?“ šeptem se ptala Hedvika, ukrytá za velikou půlkou dveří.

„Nic!“ Karel odvrátil hlavu.

„Netrap mě a — řekni mně to, rychle, než někdo přijde.“

„Však ty to víš!“

„Ne!“

„Hedviko — strašně tě miluju — rozumíš? Strašně toužím, ale také — strašně žárlím!“

156$

„Ale… na koho?“

„Ty to nevíš?“

„Ne!“

„No — na toho… panáka!“ Karel nebyl schopen z hrdla vypravit jméno Dodovo, a i tak mu zadrženou nenávistí hlas přeskočil do výšky.

„Na Dodo? Opravdu… na Dodo?“ Bludný úsměv se rozlil po jejím hezkém obličeji, osvětleném září svíčky.

„Proto — jsi rozbila sklenice?“

„Sklenice… já?“ nerozumějíc Hedvika šeptala a spěšně se ohlédla ke schodům, neposlouchá-li snad přece Tonka. „Jak… jak to?“

„Ty jsi — neviděla než jeho!“ Temný výraz neopustil Karlův obličej, půl ozářený svíčkou, půl ve hlubokém stínu. Tou žárlivostí náhlou, bezdůvodnou, nesmyslnou a nemocnou úplně zmizelo jeho svévolné a blažené opojení prvního štěstí a jako cosi temného i hrozného v jeho duši se probudil strach, že ji brzo ztratí.

„Copak ještě nevěříš, že tě mám ráda?“ tiše se ptala.

Neřekl nic, ale viděla mu v černých očích, že v té chvíli nevěří.

„Můj ty bože!“ s povzdechem si položila obě malé ruce křížem na prsa. „Jak ti to už mám říci? Jen si to trochu rozmysli! Copak bych byla mohla udělat to? To… rozumíš?“

Se slzami v očích se dívala umučená vzhůru na něho, ale on stál stejně zarytý, jako když nechápe a neslyší. Jako dřív se mu zdálo zhola nemožné, aby se stala jeho milenkou, teď zase, když jí skutečně byla, nevěřil, že by jeho štěstí mohlo potrvat; a soudě sám podle sebe, myslil si, že stejnou silou, stejnou mocí musí přitahovat k sobě vůbec všecky muže.

„Rozmysli si to! Ten hloupý, hloupý Dodo!“

„Tedy… on se ti vůbec nelíbí?“ Teprve až za chvilku se ptal jako bezmocné a choré dítě a prosebně jedním

157$

prstem zlehka se dotkl její ruky; vlna žárlivosti se ztišila, ale neutuchl plně probuzený strach. „Hedviko, řekni mně to, prosím tě a — opakuj!“

„On… Dodo? Ty asi blázníš?“ spěšně se ohlédla ke schodišti i ke dveřím jídelny a potom prudce se dotkla jeho úst svými rty. „Jdi! A prosím tě o to, nemysli už na takové hlouposti…a bláznovství… Ale teď už jdi! Beztak — co si všichni v pokoji o mně pomyslí? Co?“

Sama na malý okamžik, Hedvika si opřela hlavu nazad o půlku starodávné skříně a nevyslovitelná sklíčenost ji naplnila celou, když si dál představila svůj život mezi oběma muži, s nimiž oběma byla spojena. Potom klíčem spěšně zavřela a s jinými skleničkami na podnose vešla do jídelny, kde Jiřinka rozhorleně vykládala, jak to je nespravedlivé, že lidé zabíjejí zvířata, místo aby se to dálo naopak.

„Cuki… tak jak to je?“ Emilka držela dítě na klíně, jež jindy mělo divně bílou pleť, teď tváře jako nalíčené i od vzduchu i od lampy.

„Nic už neřeknu!“ odmítla Jiřinka a těsně tváří se přitiskla k Emilce, když kolem ní se seskupili Karel se svou nerozlučnou cigaretou i Dodo, dívající se na hezké dítě úplně bez výrazu, skleněně a upřeně.

„Prosit všem! Bonne santé!“ Dodo ochutnal likér a ihned také rozhodl u sebe, že je to jenom domácí výroba. „Ostatně… nebudu už zdržovat!“ oznámil svůj odchod obřadně jako v domě docela cizím a zároveň ještě včas si vzpomněl, že by to byl neodpustitelný „faux pas“, nezeptat se na muže.

„Co Jaroslav? Je zdráv? Kdy přijede?“

„Teď!“ s úsměvem odpověděla Hedvika, blažená, že Dodo konečně odchází.

Sice nerad, ale také ihned vstal Karel, jsa si vědom, že teď musí dvojnásob dbát všech forem, aby se v malém Brně zbytečně nezavdala příčina ke klepům. Hedvika doprovodila oba jen ke schodům a vrátila se do pokoje

158$

přece jen s jakýmsi ulehčením, neboť obličej Karlův při odchodu měl už zase výraz klidnější, jasnější a obvyklejší.

Kroky pod schody ještě ani nedozněly, když Emilka dítě sesadila s klína.

„Jdi si teď zase k Tonce… ráda bych pár slov ještě promluvila s maminkou!“

„Jdi, holčičko! A upeč si nějaké kaštany! Tak!“ Hedvika zavřela za malinkou postavou a vyčerpaně si sedla ke kamnům v očekávání, že přítelkyně ji chce snad varovat ještě ve chvíli, kdy už je na všecko pozdě.

„Víš…“ začalo starší děvče velmi zvolna, pohrávajíc si s jejími pestrými knoflíky ze skla, „odkud je máš? Z Benátek? Víš…“ váhavě začala ještě podruhé, „neřekla jsem ti ještě všecko o sobě… matka — mě chce vdát!“

„Vdát!“ Hedvika překvapeně vzhlédla k ní. „Tebe! A za koho?“

„Viď, divíš se! Je vdovec a má veliké dcery — poraď mně!“

„Už jsi s ním mluvila?“

„Mluvila! Vy jste sama, a já jsem sám — těmi slovy to asi řekl! Mám?“ Nikdy dosud Emilka si nepostěžovala; tentokrát její otázka prosila o radu jako někdo, kdo už rezignoval na štěstí, nic od života nečeká a nemůže sám pro sebe rozhodnout, je-li lepší starý muž, anebo matka stará a mrzutá.

„Co ti mám na to říci?“ Hedvika se hluboce zamyslila, dívajíc se do mírného, trpělivého, nemladého obličeje, a tu náhle se jí vyhoupl před očima obrázek z odpoledne, Emilka s Jiřinkou na klíně. „Vdej se!“ řekla náhle. „Jen se vdej! Vždyť můžeš mít ještě dítě!“

„Já?“ Na čele pod lesklými, hladkými vlasy docela tiše se rozlilo cosi podobného ostýchavé naději. „Ale vždyť už jsem stará na všecko… Ty to opravdu — nemyslíš?“

159$

„To ne! Ale — ty dcery?“

„Ach, těch se nebojím!“ Emilka ukázala trochu zuby, přirovnávajíc maně v duchu k vrtošivé stařeně tři mladá děvčata samá písnička.

Náhle Hedvika spustila ruce do klína a vyjeveně rozšířenýma očima se zahleděla ven do větví, celých zapředených do mlhy, potom dlaně rychle přitiskla na oči — tiše, usedavě plakala.

„Co je ti?“ překvapeně se naklonila Emilka k ní.

„Jsem nešťastná!“ Docela náhle jako lavina mezi slzami se jí přihrnulo na rty dlouho zadržované vyznání; svírajíc pevně ruku Emilce mluvila o své lásce, ale ani slovem se nedotkla své viny, jak jí scházela odvaha vyslovit, že je Karlovou milenkou, před studem druhé, jež byla děvče.

„Hedviko!“ Tentokrát stála rozumná Emilka bezradně před vášnivým výbuchem, neboť uhodla i to, co Hedvika neřekla; ale její jemnocit nechal platit jenom slova Hedvičina, jako by tamtoho skutečně nebylo, a teprve za chvíli se ozvala váhavě: „Abyste… se rozešli?“

„Já… já… nemohu!“

Až teď se ozvalo u Emilky to, co kolikrát slýchala od tety o důstojnických a fabrikantských paničkách; vyvstala před ní přísně přikázání ze školního katechismu, ale ač to všechno vyvstalo a pevně, tvrdě se postavilo proti Hedvice, přece, jak tak držela ve své ruku, která se chvěla a v níž tepna cukala, ona, tak rozhodná, tak rozumná, tak starodávně počestná, cítila uvnitř prapodivný zmatek, potom za chvíli už jen hlubokou a opravdovou lítost s ní.

„Bůh tě potěš!“ níže se naklonila k ní a políbila ji na hnědé vlasy uprostřed, „nevyznám se v ničem takovém a poradit ti nemohu vůbec nic!“

U kamen, ve kterých hořelo, seděly družka proti družce, obě zapředeny do svých myšlenek, až náhle

160$

v tichu bylo slyšet, že před zahrádkou zastavil vůz. Hedvika neklidně vstala, rozhrnula těžké a tmavé záclony a potom nazpět do jídelny obrátila svůj obličej tak bledý, jako by z něho vůbec byla vymizela všecka krev.

„Jaroslav!“

„Tak… brzo — už!“ stejně ulekaně ze sebe vyrazila Emilka, která měla ze všeho ještě přepjatější pocit než sama Hedvika, cítíc jen její bolest a nechápajíc na druhé straně zase její štěstí. Nasadila si bez zrcadla svůj jednoduchý neúhledný klobouk s temně modrými stuhami, sebrala ze židle malý kuní rukávník, a oblékajíc si rukavičky, jež sama si upletla po večerech, obrátila se k Hedvice.

„Doprovodíš mě?“

Dole v chodbě, špatně osvětlované petrolejovou lampičkou, Tonka s námahou odstrkovala těžkou závoru, s rachotem otočila klíč, a ve dveřích už se objevil Jaroslav s jakýmis nestejnými zbytky opálu ještě jižního po obličeji, který svou barvou úplně přecházel do vousů.

„Kufr je na voze!“ ukázal rukou služebnému děvčeti přes zamženou zahrádku, kde pod nejasným obrysem javoru hořely na drožce dvě lucerny.

„Tatínek! Tatínek!“ S velikým křikem vyrazila z kuchyně Jiřinka, v jedné ruce držíc namazaný krajíc chleba, v druhé zase polosvlečenou panenku. „Co jsi mně přivezl? Moc?“

„Počkej… Teď ne!“ Daneš odmítavě sotva se dotkl dítěte vousy zvlhlými od mlhy. Byl ve špatném rozmaru jen proto, že malou chvíli musil čekat na otevření před vraty.

Úplně ve stínu vzadu za Jiřinkou Hedvika, ráda, že jí muž nevidí do obličeje, mu podávala svoje ústa k obvyklému políbení na uvítanou. Ačkoliv Jaroslav neměl ani nejmenší tušení, co leželo mezi ním a jeho ženou, a ač si jindy na ní vůbec nevšímal takových věcí, přece i ve

161$

špatném osvětlení hned při svém návratu nalezl v celém jejím chování cosi nového, nejistého, změněného, cizího.

„Je něco?“ udiveně se ptal na prahu svého příbytku.

„Ne!“ Hedvika se zasmála nuceně. „Proč? Nevím… co by bylo!“

„ Já… jsem asi všeho příčina…“ Emilka se přihlásila mezi manžely, podávajíc mu krátce, energicky ruku v tlusté rukavičce přes dítě.

„Ach… vy? Dobrý večer!“

„Víte,“ o překot řekla Emilka, „matka chce pryč z Brna k Ludvíkovi… a my obě s Hedvikou jsme sobě tak přivykly jako sestry!“

„Škoda! Ale proč?“ jen zdvořile se ptal Jaroslav, kterému pranic uvnitř na tom nezáleželo, bude-li mít Brno o dvě ženy víc nebo míň.

Dveřmi vtahovala Tonka nešikovně těžký kufr do chodby, přemýšlejíc zvědavě, co všecko v něm asi veze pán, a nenadále Hedvika se chopila jeho držadla.

„Pomohu vám!“ Docela instinktivně cítila, že musí svoje ruce zaměstnávat, aby tím pohybem před manželem zakryla svůj hrozný vnitřní nepokoj, a potom v první chvíli jeho příchodu se jí zmocnila jakási neobvyklá, chorobná pokora k němu; zdálo se jí, jako by malou úsluhou ze sebe smývala aspoň část své viny.

„Prosím tě, co tě to dnes napadá? Co bys to dělala?“ velmi udiveně Daneš vzhlédl na svou ženu. „Pomohu jí sám!“

Potom otevřel před Tonkou s kufrem v ruce dveře do květované ložnice, kde vzadu na umyvadle vysoko zaplápolala svíčka a bělaly se už odestlané postele.

„Dej mně klíčky — od kufru!“ Hedvika se stále ještě chvěla, nedovedla se mu podívat přímo do očí a teprve teď, ve společné, manželské ložnici, plně pocítila, jaký hrozný život jí teď nastává, jen samá přetvářka a lež. „Chci si najít, co jsi přivezl z Vídně Jiřince!“

162$

„Mám to tady!“ Vyňav z kapsy svrchníku dva balíčky, položil je na stolek vedle sebe.

„Tak proč jsi jí je nedal hned?“ neklidně a překvapeně sáhla rukou po nich. „Celý den se tolik těšila!“

„Tak vidíš, jaký člověk jsem!“ na její výčitku vzdorovitě pokrčil rameny, „nedost na tom, že sám se nedovedu radovat, ještě jiným kazím radost!“

„Ještě jsme se nerozloučili venku s Emilkou!“ přešla Hedvika mlčky přes jeho slova a spěšně odcházela ke dveřím, vědomá teď jen jednoho, že mezi nimi nemůže být žádného vysvětlení, porozumění ani důvěrnosti a že mezi nimi uvnitř je všecko neodvratně zlomeno vedví.

Na chodbě se manželé rozloučili s Emilkou, zastrčili za ní závoru a Emilka, odcházejíc od nich tesknou, vlhkou a sychravou zahrádkou, odnášela si domů podivnou úzkost, podivný nepokoj.

3

Už potřetí se Hedvika česala neklidnýma rukama u stolku přistrčeného blíže k oknu, neboť kvapně nastával soumrak, ač nebyly ještě ani čtyři hodiny. Venku nízko nad trávníkem ležel sníh špinavý a proděravělý, černé stromy orvané dohola se vypínaly proti prosincovému, těžkému nebi a zelený nebyl než u cesty zimostráz. Česala se už potřetí, nemohouc své kaštanové vlasy jako jindy urovnat, plna hluboké nespokojenosti, kterou nijak sama si nedovedla rozluštit.

Milovala Karla, on miloval ji s vášní a s opravdovým nejhlubším citem, a přec pokaždé, když se vracela z tajné schůzky, třesouc se před mužem, cítila, že její štěstí nebylo tak úplné, jak předtím od té chvíle čekala. Patřila teď dvěma mužům najednou, a přece žádnému

163$

docela; při tomto vždycky s obavou pomýšlela na onoho a před oběma stejně byla vinna, jednoho v maličkostech i ve velikém stále podváděla a klamala, druhého zavedla zase tím, že ho milovala, do jakýchsi nemožných končin, odkud není návratu bez velikého utrpení; ale mívala zase divné chvíle, kdy si připadala prosta vůbec každé viny před oběma i před každým. V čem vězela vlastní příčina její vnitřní, hluboké nespokojenosti? Holými lokty se opřela o stolek a upřeně se zadívala na vlastní tvář do zrcadla, přemýšlejíc, jaká neznámá se odráží v nazelenalém skle… Kdo? Tu viděla na hladké ploše slabý pruh světla až v nejtemnější hloubce pokoje.

„Ty někam… zase jdeš?“ hned na prahu se ptal její muž, vida, že se češe. Ani jediným slovem jí sice nebránil v ničem, ale právě v tom jeho nevysloveném, mlčelivém „dělej si, co chceš!“ byla stejnou měrou obsažena skutečná noblesa jako vzdor rozmazleného člověka; přitom sám nebyl spokojen, pociťuje sice dosud jen nejasně a neurčitě, ale přece jen z každého jejího slova nebo pohybu její podrážděnost, rozptýlenost, horečnost.

„Ne!“

„Přijde tedy snad někdo k nám?“ dále se ptal už podrážděně.

„Nevím…“ Vtom si vzpomněla, aby snad nebyl překvapen návštěvou Karlovou, kterou měla smluvenu na večer, a rychle se shýbla pro jehlici, která upadla, zakrývajíc při jménu milencově výraz tváře i nach. „Nevím… leda Dodo — nebo Kučera!“

„Ty máš teď mánii!“ povídal muž, nevěda sám, proč se v té chvíli tolik zlobí, „běhat stále za lidmi! Choď si sama! Ale já nebudu už nikam chodit a s nikým se nebudu stýkat!“

Byla to úplná pravda, že Hedvika od podzimku mnohem více vycházela, svádějíc na návštěvy a nákup vánoční svoje tajné schůzky s milencem. Hedvice bylo

164$

velmi zatěžko lhát, a nedokázala to jinak, než že skutečně třikrát šla na místo, které svému muži udala, a až počtvrté si zalhala. A právě to věčné lhaní a tajení svého poměru Hedvika čím dále tím silněji pociťovala jako nějakou pohanu vlastní bytosti.

„Naposled viděla Jirka snad stromeček?“ ptal se její muž rozmrzele, jako by hledal stále příčinu pro svou neurčitou zlost.

„Ne, je v pokoji u tebe!“ Náhle jako teskná výčitka vyvstala před Hedvikou vzpomínka na první společný Štědrý den. Stejně každý rok třiadvacátého prosince připravovali stromeček svému dítěti, jenže tentokrát by Hedvika byla málem zapomněla, že jsou — vánoce.

„Půjdeme?“

„Hned! Jdi napřed… přijdu už za tebou!“

S knihou v ruce jako brevířem své duševnosti Jaroslav vyšel po neosvětlených schodech, nespokojenější, než sám si přiznával. Nahoře ve svém pokoji složil knihu i ruce pod hlavu, natáhnuv se na pohovce, a úplně se oddal myšlenkám i temnotě, která konejšivě nad ním se snášela níž od stropu. Po dlouhá léta, kdy Hedvika žárlila na každý jeho pohled anebo pro hloupost zase plakala, Jaroslav jí nevěnoval tolik myšlenek jako teď, když cítil, že se mu vymyká; vzdor rozmazleného člověka a hluchá, bezmocná zlost se v něm bouřila; nemohl pochopit, proč a čím se tak změnila… Žádný muž mu nepřišel na mysl, a nejméně Karel, kterého považoval stále za nešiku a za medvěda, — tak pravá příčina změny Hedvičiny stále před ním ležela zastřena. Zlobil se na špatně žehlené límce, na nedbalé obědy nebo když Jiřinka se nechovala tak, jak měla, ale jedinkého slova přímo neřekl, jak jeho uzavřený duch chodil oklikami, neschopen v pravé chvíli se projevit. Vždycky, když mu něco nešlo, jak si přál, zmocnil se ho divný vzdor, asi jako dítěte, které myslí, že křikem a pláčem si své vynutí, a naplněn tímto jediným, bouřlivým

165$

pocitem vzdoru ležel na pohovce už v úplné temnotě.

„Jsi tady?“ Za malou chvíli Hedvika otevřela, plnou náruč škatulí, chrastíc papírem.

„Jsem!“

„Proč je tma?“

„Nikdo mně lampu ještě nepřinesl! Nikdo se o to nestará!“

Za chvíli Hedvika vstoupila zase s lampou do pokoje, kde u okna rovně se zvedala krásná jedle a plnila místnost svou mámivou vůní jehličí. Na knihách ležela černooká panna, kuchyňka, šaty pro služku a zlaté nádobí, porůznu na židlích škatule, jablka, bonbóny, papíry; a z oken bylo vidět, jak venku hlubokým soumrakem sníh ve vločkách poletuje tiše a lehce mezi holými větvemi zahrádky.

„Co tě dnes tak mrzí?“

„Nic! — Ale také mě nic netěší!“

V těch Danešových slovech bylo skryto jeho všeobecné pohrdání i k lidem, i k moci, i k radosti, i k životu; a teprve teď Hedvika náhle po tolika letech manželství, jako kdyby byla dospěla vlastními útrapami, pochopila ten smutný zápor, jenž tvořil vlastní nejhlubší podstatu bytosti mužovy. Neodpověděla, jen úplně mlčky ověšovala voňavé větve tretkami, ale pokaždé nanovo stejně silně, když se její ruce setkaly s jeho krásnými prsty mezi větvemi, měla týž pocit, smíšený ze strachu i z tělesného odporu před nimi.

Venku zašustly sukně a hned také Tonka vstrčila jako myš do skuliny mezi půlky pootevřených dveří svůj zvědavý, nadzvednutý nos.

„Pan Kučera!“

„Dnes? Teď?“

„Dodělám sama stromeček…“ navrhla Hedvika nejistě manželu, „jdi tam! Nebo by mohl jít sem k nám?“

„To ne! Jen tam jdi — když máš tak ráda společnost.“

166$

„Že přijdu!“ poručila Hedvika rychle Tonce, vidouc, s jakým neobyčejným zájmem zvědavé děvče poslouchá.

Zavřela dveře za sebou, nejistě udělala několik kroků po studené chodbě a zase nerozhodně stanula přede dveřmi do jídelny. Ze strany oknem padal mdlý záblesk na dlaždičky, nakoso přes něj ležel pohozený stín okenního kříže, ale Hedvika neviděla než mužovy oči, modré, studené a zlé, plout temnotou. Věděl snad něco? Náhle tak vášnivě, jako kdyby klečela na kolenou někde v kostele, si přála, aby to všecko, co bylo mezi ní a Karlem, nebylo pravda — jenom nebylo pravda! Místo toho však cítila jen neodčinitelnost toho, co udělala. —

V jídelně u stolu čekal Karel, a vida, že Hedvika přichází sama, úplně mlčky nejpřirozenějším pohybem jí nastavil ústa k políbení.

„Nerozčileně potřásla kaštanovou hlavou, „víš, mám v sobě dnes divný strach, že… on něco už ví!“

„Proč… Říkal něco?“ Karel přece jen ji chtěl políbit na ústa.

„Ne!“ řekla. „Vid, ty na to nemyslíš, co říkám?“

„Myslím! Vím také to, že by mne mohl — zabít!“

„Zabít… zabít?“ opakovala Hedvika s podivem, nechápajíc, jak Karel přišel právě hned na nejhroznější myšlenku.

„Nebo myslíš snad… že ne?“ On úplně jinak nežli Hedvika se cítil bez viny vůči jejímu muži, který byl přece jeho kamarád ze školy, ba naopak v poslední době mu jen tím více zvykl, a dokonce přilnul k němu. Karel miloval Hedviku hluboce, všechny jeho myšlenky a city se obracely stále jenom k ní, jako všecky rostliny se točí po slunci, všude se mu stýskalo, všude mu scházela, a když někdy na tržišti potkal samotného Jaroslava, byl rád, že mohl kousek cesty jít alespoň s ním, skrze něho být blíže zasejí. Ve chvíli, kdy Hedvika mu zvěsto-167$

vala s ulekaným obličejem, že má strach před mužem, obrátilo se mu v hlavě jenom to, co vlastní žárlivost mu našeptávala v nepříčetných chvilkách, že by zabil každého druhého, který by mu ji vzal; tak mu jeho hlava jenom tu jako zrcadlo vrátila vlastní myšlenku. „Hedviko… tedy zítra… viď?“

„Poslouchej!“ pobouřeně a kvapně šeptala. „Ne, nepřijdu zítra… nemohu! Bojím se!“

„Proč? A proč?“ Ihned zase temná a žárlivá nespokojenost pokryla celý hnědý a hubený obličej nejstaršího Kučery jako stín.

„Zrovna teď jsem ti to přece řekla,“ chvějíc se strachem, dívala se ke dveřím, „bojím se jeho, svého muže… neznáš ho?“

„Hedviko,“ povídal jí pomalu s výčitkou, s láskou a s důrazem do ucha, „je to přece první Štědrý den! První náš Štědrý den!“

„Copak to nevím? Vím všecko, a jak dobře!“ Malýma rukama si pokryla svůj rozčilený obličej, a ponejprv jasně mozkem jí šlehla myšlenka, že nelze tak dále žít jako roztržena mezi dvěma muži.

„Vid, ty jdeš jinam… máš nějakou zábavu — ne?“ Nebyl jen žárlivý šmahem na všecky muže, on žárlil vůbec na všecko, maje stále jen týž pocit, že lidé a věci mu ji berou.

„Víš co?“ pomalu a váhavě řekla, pomýšlejíc s hrůzou zase na druhého vedle v pokoji, co ten tomu asi řekne, „zůstaň zato dnes u večeře s námi, chceš?“

„Ale, Hedviko,“ plně svýma oddanýma, ale stále ještě nespokojenýma očima se díval na ni, „to přece není to, jako — když jsme sami!“

„A kde jsi zítra?“

„Já?“ Udělal odmítavý pohyb rukou a slovo vyslovil kučerovsky posměšně kruhovitými rty: „U tety!“

„No, to budeš pít citrónový punč! Tedy zítra — až bude devět, vzpomeň si na svou Hedviku a připij mně —

168$

zrovna tak to udělám, až budou bít hodiny! V devět, nezapomeň!“

„Bože,“ temně a zhluboka Karel si povzdychl asi jako tenkrát, když před ní na Šumavě vstupoval do vlaku, „alespoň kdybych tě neměl tak nesmyslně rád!“ Karel byl stále na něco nebo zase na někoho žárlivý, jak jeho veliká láska úplně si ji vyžadovala pro sebe, a právě pro onu žárlivost, prudkou, až chorobnou, mnoho z toho nechápal, čím Hedvika trpěla, a trpěla vlastně jenom pro něho.

Temně zdola se ozval rozhorlený křik, uražený pláč, dřevěné schody zavrzaly, zanaříkaly, a do pokoje jako sama uražená spravedlnost se vrhla Tonka jako kohout červená, vlekouc vzlykající Jiřinku za sebou.

„Ať… „ Tonka rozhorleně tlustým palcem ukazovala na uplakanou vinici, „milostpaní sama se jí optá, co dělala!“

„No… co?“ Hedvika zlehka prstem pozvedla malý obličej výš.

„Vidí — jak teď se stydí!“ ozvala se Tonka, „ale zrovna — sama si to řekla, jak mně do buchty píchala prstem jako hřebíkem!“

„A to že bys byla udělala… ty?“

„Ona,“ malinká se nevraživě ohlédla dozadu na děvče, „se mně bude teď smát!“

„A kdopak na mě volá ,kanárek sněd mrkválek‘, když dostanu zase já?“ velmi si libovala Tonka, odcházejíc dělat večeři.

„No tak vidíš — sama to děláš!“

„Mami,“ až za dlouhou chvíli, když domyslila, odpověděla Jiřinka, „nebudu to už dělat, ale potom bude moci dostat Tonka, že?“

Karel se smál a Hedvika si posadila na klín dítě, hledíc mu zkoumavě do hladkého obličeje, pokrytého skvrnami, z nichž některé byly červené, jiné špinavé od dlouhého pláče. Před ní jsem nejvíc vinna! — myslila si

169$

zkroušeně; ale právě že se cítila vinna, zmocnila se jí jen tím větší láska k ní, taková divná, bolestná a nejhlubší, která se neleká ničeho, ani oběti.

Karel s cigaretou se postavil za Hedviku a zvolna hladil její ruku za zády dítěte, které ona stále ještě držela. Dělal to tak vždy, a vždy to měla Hedvika nerada, ale jemu se zdávalo v takových chvílích, že mu patří obě dvě, a netušil ani nechápal, že jeho největší nepřítel a jediný sok je právě malá uplakaná holčička, která se dá držet ještě na klíně.

„Musíme zavolat přece tatínka!“ Hedvika Jirku sesadila a vyšla ven.

Stromeček stál úplně už připravený na zítřek, jehličí a cukroví, smíšeno dohromady, sladce vonělo pokojem a na pohovce, vzdorovitě obličejem ke zdi, ležel její muž, jako vždy, když mu něco nebylo po chuti.

„Nepůjdeš… ještě?“

„Jirka s Tonkou zas… to víš! Poslouchej… nemohl by tu zůstat dnes na večeři Kučera?“

„Ne… nemám chuť na nic, a nejmíň — na hosti!“

„Ale já… já jsem mu to už řekla!“ Sama na sobě Hedvika cítila, jak v té chvíli nemá svůj obyčejný, přirozený hlas.

„Tys mu to už sama řekla? Teď? Kdy? Proč? Co tě to napadlo?“ Úplně náhle všecka jeho nejasná a podvědomá zlost se proměnila v určité podezření, vlekouc jako dlouhý řetěz za sebou všecky časté návštěvy Karlovy a jiné jednotlivé vzpomínky, roztrhané a porůznu poházené. „Dobře — ať tedy zůstane! A já jdu s tebou, hned!“ povídal, už klidně napohled, vstal a oblékl si manžety, které při práci odložil vedle sebe na stolek.

„Co nového?“ Jaroslav vstoupil do jídelny s obvyklou otázkou, která u něho platila za pozdrav.

„V Brně…? Nic!“

„Přece snad něco víš?“

„Leda — že za týden máme Nový rok!“ Oba jako

170$

jindy chodili po pokoji velikými kroky, každý z jiné strany jídelního stolu.

„Víš…“ nenadále Daneš se zastavil, dotýkaje se zlehka svých vousů odspodu, „už dávno jsem ti chtěl něco říci… měl by ses habilitovat — z chemie!“

„Já?“ Nejstarší Kučera překvapeně se zastavil. „A — k čemu?“ Kučerové jako rod byli lidé nadaní, a přece žádnému z nich nepřicházelo na mysl něco z toho vytěžit; kromě jediného Gustava všichni měli v povaze jakési pohrdání k hodnostem a k okázalostem, zvláštní pohrdání, podobné diogenskému prvku, který starý pán v sobě nosil a který filosoficky vyzníval: Všecko na světě je nicota!

„Je tebe škoda — pro Brno!“

„A — tebe ne?“

„Nezůstanu tady do smrti! Copak nechceš do Prahy?“

„Nač?“

Chvíli oba velmi pozorně se zadívali na sebe, chtíce druh druha proniknout; byla to mlčelivá, trapná a dráždivá hra mezi oběma, v níž oba stejně byli i kočkou, i myší zároveň.

V té chvíli se vrátila zase Jiřinka si požalovat, že jí Tonka dole říká, jak jí sluší uplakané oči.

„Jirko, ty jsi už ospalá! Dej dobrou noc a půjdeme!“

V ložnici, na jejíchž stěnách pivoňky u svíčky se zdály větší a purpurovější, Jiřinka se svlékala a Hedvika mlčky se opřela o malou síťovanou postýlku oběma rukama.

„Maminko, povídej aspoň něco… vidíš, mám vždycky co povídat, a ty ne…“ Jiřinka už v dlouhé košilce na postýlce se natáhla, dotknuvši se s chutí náušnice, která zasvítila jako ohýnek v polosvětle, v polo tmě. „Vidíš, mě brní ruka, jak jsem se teď uhodila o železo… tak! A teď povídej zase ty!“

„Jiřinko… těš se na zítřek!“

„Co mně asi přinese Ježíšek? Všecko?“

„Holčičko… jsou ještě jiné děti na světě!“ Hedvika ji

171$

políbila a vlastní utrmácenou hlavu položila vedle ní.

„Maminko… ty pláčeš, ne?“ Malá ucítila, že vedle ní plátno vlhne na podušce.

„Jen jsem si vzpomněla..

„Nač?“ zvědavě se ptala malinká.

„Že jsem sama neměla maminku!“ Až teď Hedvika, hlavu těsně vedle měkké, teplé tvářičky, cítila, že dává vlastně v sázku ji — svoje jediné dítě.

Hedvika vyskočila, zhasila, potmě opatrně ze skříně vyňala šaty, které ještě došívala pro pannu, a odcházela. „Nezavírej docela,“ slyšela za sebou ještě tenký hlásek až na schody, „maminko, ne docela!“

Nahoře na prahu jídelny Hedvika měla náhle dojem úlevy, která nastává i v průběhu nejtěžší nemoci, takové úlevy a naděje, která našeptává na chvíli, že všecka starost byla zbytečná a smrt, kdepak! — ta nepřijde… Na okamžik dýchala lehčeji jen z toho povrchního dojmu, jak je viděla u prostřeného stolu v míru, svého muže se svým milencem, a zdálo se jí jako krásný sen, má oba ráda, všecko je snadné, všecko dobře dopadne.

„Jirka se už těší na zítřek!“ Šití majíc na klíně zasedla mezi oba k večeři. Vždycky občas mezi jídlem s jakousi dětinnou radostí si prohlížela pod stolem látku určenou pro pannu, bledě modrou a růžovou, myslíc na to, čím ozdobí sukýnku; a cosi z bývalého radostného a vzrušeného čekání z dětství se jí vrátilo, cítila zase, že jsou vánoce.

„Měl bys to udělat!“

„Máš pravdu, ale — nač?“ namítl Karel snad už podesáté.

Hovor mezi muži byl mnohem vniternější, než se zdál napohled, bylo to, asi jako když jiskry lítají, jedna chytne, jiná zapadne, tak otázky vznětlivé a zase lhostejné se střídaly v jejich hovoru o budoucnosti Karlově. Pod zdánlivým klidem Jaroslav byl rozdvojen

172$

ve dva muže, v jednoho, který se hluboce cítil uražen myšlenkou, že jeho žena by mu mohla být nevěrná, a ve druhého, který zbystřenýma očima i ušima jako pes pozoroval zvěř. Karlovi zase obchvíli se vracela jako výkřik z dálky slova Hedvičina: Mám strach! A dívaje se přes stůl do záhadného a neklidného obličeje mužova, vroubeného vousem měkkým a ryšavým, hádal: Neví nic!, zase za chvíli nepokojně: Nebo přece snad?, ale žádný z obou nevěděl, na čem je, oba tápali jen ve tmách.

„Něco takového mají dnes noviny!“

Jaroslav rozložil noviny po ubruse, Hedvika s horečnou chutí šila na pannu a konejšivě zněl osvětlenou jídelnou jednotvárný spád Danešova hlasu, trochu vysokého. Tu na malý okamžik Karlovi letmo se vrátil jeho dojem z prvních dní v Brně, že manželé jsou šťastni a oba jeho přáteli, ale náhle Hedvika sáhla po nůžkách a zároveň rychle vzhlédla na Karla po straně. Ihned zmizel čistý svět a on pocítil jen jedno, že je celá jeho, se svým rozkošným úsměvem, měkkými rty a mladým tělem. V té chvíli také dvojnásob silně pocítil velikou a hlubokou bázeň, že ji ztratí, která jen málokdy ho opouštěla od toho dne, co mu Hedvika patřila.

Hedvika nebyla pro Karla už čímsi tak vznešeným jako dřív, ale zato čímsi bližším, kusem jeho života, jeho ženou. Některé dni býval sice pyšný a šťastný, považuje dobu svého štěstí a své lásky nejasně za vrchol života, ale od toho okamžiku, co mu patřila, byl chorobně žárlivý. Sám sebe cenil málo, jako vůbec po kučerovsku svět a lidi; a tak stačilo úplně nerozmýšlené slovo nebo pohled cizího muže na ulici, aby se rozpoutala v jeho prsou žárlivost tak prudká jako orkán, který roztančí svět. Jistě nepřiznaným důvodem nesmyslné žárlivosti byla přece jen myšlenka, že je jeho, — někde v podvědomí skrytě stálo — může-li být má, může být také jiného! Tato jeho žárlivost, podobná prudké nemoci, mu brala

173$

všechnu rozvahu a úsudek, on ani necítil, jak ji, Hedviku, snižuje a uráží. Vyčítal jí, že k němu zřídka přichází, nevěřil jí, že ho miluje, považoval všecko za pouhé výmluvy, když mluvila o muži a o dítěti; a potom ji zase odprošoval, laskaje ji jako blázen horkými polibky ve svém silném objetí, nikdy docela jí nasycen. Přitom stále silněji dole v podvědomí jako úzkostné tušení schoulen v něm strach seděl, že ji ztratí, že musí ztratit svoje nejdražší…

„Co tomu říkáš?“

„Že máš pravdu, ale pro jiného!“

„Nerozumím… proč?“ Hedvičin muž sice věděl, že nejstarší Kučera nemá zájem o společnost ani o veřejnost; ale tak divně, jako když suchá tráva vedrem chytá tu a tam na různých místech, byl to jednou pohyb krkem u Karla, podruhé hlas nebo pohled, otázka, čím ten večer jen víc a víc se živilo jeho mlčelivé a vzrůstající podezření.

„My to neumíme!“

„Ovšem, ovšem… Nemáš snad ještě jinou příčinu?“

„Jakou?“

„Děvče — ne?“

„Ne!“ Karel nejistě se zasmál do rozpačitého mlčení a Hedvika, nízko skloněna nad šitím, zbledla při zvuku řezavém jako nůž, který měl mužův vysoký hlas.

„Ostatně…“ Nepředvídaně, aniž větu dořekl, Daneš náhle vyšel z pokoje.

„Můj bože… jistě něco ví!“ vydechla Hedvika s hrůzou ; vzrušeně vstala, mechanicky si šla k zrcadlu upravit vlasy a Karel od stolu vážně plnýma očima sledoval její všecky pohyby. „Proboha, nedívej se tak! Hned může zase přijít! Mám strach! Před ním! Jeho rukama! Jeho očima! A — ,“ nedokončila, myslíc s hrůzou na okamžik, kterého teď nejvíc se bávala, až se večer za ní zavrou dveře ložnice.

174$

„Hedviko!“ postavil se Karel těsně k ní.

„Ne… nic!“ ustrašeně ho odmítala od sebe a hleděla jen na dveře do zrcadla.

„Hedviko, vidíš tam ve skle naše hlavy u sebe?“ ptal se zamilovaně, zapomínaje na nebezpečí, na její strach, na podezření mužovo a vůbec na všecko vedle ní. „Že nám to sluší — viď?“

„Jsem malá pro tebe!“

„Ne!“

„Maličká…“

„Tak zrovna!“

Nepolíbili se a stáli vedle sebe malý okamžik, šťastni jako děti přítomností druhého; byla to uprostřed nebezpečí řídká chvíle úplného štěstí, kterou dává jenom hluboká láska, která je čistá, i když zhřešila, tím, že je velká. Zmizela žárlivost Karlova, utuchly Hedvičiny výčitky, a oni si úplně rozuměli, patřili, splývali spolu, aniž se objali nebo druh druha dotkli.

Tu se spěšně vrátil zase Daneš do pokoje a s ním také napětí.

„Ty už jdeš?“ ptal se, vida oba stát u sebe, „jen ti chci ještě něco ukázat,“ listoval nedbale v knize svýma jemnýma, překrásnýma rukama, chladný a cizí, přečetl několik vět a potom úplně jako jindy s velkým klíčem v ruce vstal Karla doprovodit přes schody.

„Sbohem!“

Sama Hedvika vkročila do ložnice, přikryla Jiřinku, která se odkopala v bujném snu o tygru, a potom si rozčesávala vlasy hřebenem u okna, hledíc rozrušena ven na bílý sníh, který zatím v zahrádce vysoko napadal. Kamna už vychladla, bylo zima a purpurové pivoňky na zdi se zdály tak roztřepané, jako by také je byl mráz potrhal.

„Musí mít asi dlouhou chvíli, že tak často chodí k nám?“ S těmi slovy se Daneš vrátil do pokoje od domovních vrat.

175$

„Snad. .Třesouc se zimou a rozčilením, Hedvika rychle vklouzla do postele.

„Není přece hezký? Nebo jak se tobě zdá? Myslíš, že by se mohl líbit ženám? Ženě?“

„To… nevím!“ přikryla se vysoko, nevědouc, co má říci, a očekávala s tlukoucím srdcem, nač se bude ještě ptát, ale Daneš už zhasil.

Hedvika nespala, ale stejně také nemohl usnout muž po jejím boku. Jeho vzdor rozmazleného člověka, jemuž dosud všecko se zdařilo, a všechna jeho zlost stále níž a hloub spouštěla neprokázanou vinu Hedvičinu na vahách, ale proti ní na druhé misce vůbec nic, leda — opovržení. Jeho náhle probuzené, nevyslovené podezření bylo něco tak hrozného, asi jako dveře otevřené ven z pokoje, jimiž vhlížejí cizí nepřátelské obličeje, paže se napřahují nad hlavami, usilovně nové a nové postavy se tlačí do pokoje, vzadu za nimi zase ještě stíny a hrozivé příšery vyvstávají, všecky mocí, přes sebe se tlačí do pokoje, ale nelze je zatlačit, nelze dveře zavřít před nimi…

4

Asi jako pes, který větří stopu, Jaroslav toho dne každou chvíli sešel ze svého pokoje dolů do ložnice, kde Jiřinka vařila housku s cukrem v kuchyňce od Ježíška a Hedvika šila u okna něco bílého. Na slunci vypadal sníh v zahrádce tak žlutě jako ve večerních paprscích a vrabci na římse seděli celí schouleni do klubíčka, byl tuhý mráz a dálka jako pod závojem.

„Ty šiješ? Komu? Nač?“

„Košilku… Jiřince!“ Hedvika nejistá a neklidná cítila, jak se jí chvěje hlas; od rána už přemítala, pod jakou vhodnou záminkou by mohla odpoledne odejít,

176$

a její muž, jako by vytušil její myšlenky, slídil za ní skutečně jako pes za zvěří.

„Košilku? Jiřince?“ opakoval po ní s chladným ironickým podivem as tak: To se divím, že máš čas na dítě — ty!

Mnoho se změnilo a přiostřilo u Danešů do února také tím, že nejstarší Kučera už do domu — nechodil. To si Daneš vynutil, aniž přímé slovo řekl, jen svým vlastním, prazvláštním způsobem. V domnění, že muž nebude doma, Hedvika si umluvila, že půjdou spolu do polí, ale Jaroslav neodešel a pozoroval, jak Kučera chodí na chodníku stále sem a tam. Hedvika nepřicházela, on nakonec vešel, a tu Jaroslav ho uvítal jedinou, jenom jedinou otázkou: „Ty jsi chodil pod okny?“ Potom hned vyšel z pokoje. Ještě jednou přišel Kučera na návštěvu, ale Jaroslav nepozdravil, slova na něho nepromluvil, jako by ho vůbec neviděl, a tak malou osudnou náhodou přístup Karlův do domu náhle byl znemožněn.

„Šest stupňů… a teď, na slunci!“ Hedvika trochu se nadzvedla nad šitím, dívajíc se na lesknoucí se teploměr. Kolísala stále mezi pomyšlením, ví-li její muž skutečně něco, nebo jen ji podezírá z nevěry, a to ji často nutkalo promluvit cokoliv, jen aby mu rozpoznala na hlase, který dohad je pravdivý, aby nabyla jistoty; ale celkem bylo skryté napětí mezi oběma, stav nesnesitelný.

„Brr! Takový mráz! To každý zůstane doma! Sám bych si lehl hned do postele! Nebo ty jdeš někam?“

„Musím… ke krejčímu… a k Emilce!“

„A kdy jdeš k tomu — krejčímu?“

„Odpoledne!“

„Odpoledne? Tak — odpoledne!“ pomalu si ještě u dveří významně opakoval, jako by v něm něco uzrávalo; potom vyšel.

Hedvika zase dále šila dětskou košilku. Připadala si teď stále jako roztržena na dvě půlky mezi oba muže,

177$

k jednomu přivázána láskou, ke druhému zas dítětem. Dosud v lásce Karla a Hedviky všecko bylo úplně přirozené a samozřejmé a takový jedině byl by také býval její odchod z rodiny, nebýt jejího dítěte. To, že Karel musil přestat veřejně docházet do domu, byla věc, nepatrná napohled, jejíž pravý dosah ani sami milenci hned nepochopili; a přece pozměnila velmi mnoho, kladouc mezi ně nedorozumění bez možnosti rychlého vysvětlení, stíny, žárlivost a dálku. Málokdy se vídali, Karel byl nespokojen a nedůvěřivý, plál sice láskou, ale víc a víc ho schvacoval požár žárlivosti; a Hedvika zase bývala k němu nespravedlivá jako duše uštvaná a nemocná; nevěřila, když ji prudce strhl do svého objetí, že je to láska, zdálo se jí to jen smyslným požadavkem na její mladé tělo; a jako pokořena a ponížena tím pomyšlením vracela se nespokojena z tajných, krátkých chvil, vykoupených doma tak krutým utrpením. Nespokojena se vším lhaním, tajením, věčnou přetvářkou před mužem i před lidmi, toužila po očistě; a přitom pevně a hluboko jako těžký kámen uspodu v její duši sedělo přesvědčení o její veliké odpovědnosti vůči Karlovi i jeho životu.

U stolu v poledne oba rodiče mluvili jen na dítě, jako by dětské žvatlání byl jediný most, který zbyl ještě mezi oběma břehy, v jejichž úžlabí tekla chladná a kalná voda nedůvěry, nelásky. Po krátkém obědě, který byl dlouhý pro oba, muž jako jindy odešel do svého pokoje číst pražské noviny a Hedvika s dítětem do ložnice, v jejíchž kamnech praskal oheň, vrhaje mřížkou rudou a nestejnou zář na malý kousek vyleštěné podlahy.

Nikdy ještě se neoblékala Hedvika s tak horečným neklidem jak toho osudného dne, že při česání jí padaly z ruky stále jehlice na zemi a každou chvíli se o špendlík píchla do krve.

„Maminko, co je ti dnes?“ Jiřinka se po ní ohlédla od svého zlatého nádobí; velmi často teď vídala plakat

178$

matku v ústraní a ve svém dětském milosrdenství pohlížela na ni zvědavě i s účastí.

„Nic… maličká!“

„Nejsi snad nemocná?“ vstala ze své malé židličky, zkušeněji ohmatala čelo a sáhla pod paži.

„Ne, Jirko!“

„Bolí tě tedy hlavička?“

Hedvika vášnivě strhla dítě k sobě na prsa, a nebýt posledního psaní Karlova, které Hedviku už dvě noci a dva dni pronásledovalo jako zoufalé volání, nebyla by měla síly odejít od ní.

Nikdy ještě neopouštěla dům svého muže s tak hlubokým pocitem tesknoty, že se podobal až úzkostnému tušení… Vysoko nad ní nebe se modralo, protkáno krásnými, bělavými oblaky; ale blíž a níž k zemi sníh na dlouhé zdi zahradní, sníh na lucernách do špičky, sníh mezi černými stromy a drobnými větvemi se sléval v cosi nesvětského, mlčelivého a přísného. Někde v dálce bubnovali vojáci, ale zvuky brzo ustaly a ona neslyšela než umrzlý a sešlapaný sníh vrzat pod nohama.

Až níž pod vilami čtrnáctiletí hoši s rozkoší se klouzali po náledí.

„Jé — holky!“ vzkřikl náhle jeden, a hned ostatní se země sebrali svá učení, hned se hrnuli tam, kde čtyři školačky šly zavěšeny v řadě — patrně si připadaly dospělé.

šla velmi pomalu mimo ně, neznají-li ji snad, a také se zlostí, jak ji dráždily všecky neohrabané, klackovité pohyby, hrubý křik a smích; ale za malou chvíli se dala do běhu, majíc celou cestu před očima jen Jiřinku, jak ji doma zanechala v zástěrce a s krátce ostříhanými vlásky u její kuchyňky.

Nejhorší býval pro ni poslední kousek od vrat přes malý dvorek do úřednického stavení; tam si vždycky připadala, jako by běžela nahá přes veliké náměstí; ale i ten přeběhla a se srdcem prudce bušícím zaklepala u známých dveří v prvním poschodí.

179$

Karel už nedočkavě čekal u dveří a Hedvika vklouzla do jeho mládeneckého pokoje, kde byl jen žlutý továrenský nábytek, několik zkumavek, několik knih, nepořádek, prach; jinak celý příbytek neměl nic víc osobního než hotelové místnosti.

„Tak — pozdě!“ S touto těžkou a temnou výčitkou hned ji uvítal.

„Co to, že jsi dnes ani nekouřil?“ udiveně se ohlédla kolem po pokoji, kde tentokrát scházela jí známá vůně z cigaret.

„Čekal jsem na tebe!“ přitáhl ji za obě ruce, „máme svátek, můj pokoj a já!“

„Ale, Karle, když já…“ řekla rychle, nejistě a neklidně, „hned zas budu muset jít… brzo… hned!“

„Proč?“ Pustil ji, přísně složil ruce křížem na prsou a temně z podlebí černýma očima hleděl na ni, svou milenku, která v jeho samotářském životě znamenala všecko, celý svět.

„Mám strach! Před ním… před mužem!“

„Tak!“ — s truchlivým posměškem pokyvoval hlavou, jak všecka jeho neukojená touha rychle se měnila v nejhlubší nespokojenost.

„Ty to nevíš, jaký on je doma teď ke mně!“ hájila se nejistě, pociťujíc, že všecku její řeč nepovažuje za nic víc než pouhou výmluvu. „Nemluví, neptá se — hlídá mě!“

„A co já?“ tvrdě, těžce pronesl, „já ti nejsem nic?“

„Karle, jak to můžeš jenom říci?“

„Víš, jak dlouho jsi u mne už nebyla? Že to nevíš?“ Velmi těžce, ale zas jinak než Hedvika, nesl to, že se nestýkali veřejně. On, Kučera, který nestál o to, aby měl vynikající nebo výnosné postavení mezi lidmi, nesl rozluku s Danešovými, jako by byl od nich vyloučen a tím před celou společností znamenán za nehodného člověka. „Jak dlouho? čtrnáct dní! Čtrnáct dní!“

„Copak jsem svobodná?“

180$

„Všecko záleží jen od vůle… a ty chodíš jinam do společnosti — jiní jsou ti bližší!“

Stál u dveří, že jeho zamračený a odmítavý obličej v ostrém profilu se rýsoval na žlutém pozadí, a Hedvika měla jen hořký pocit, že nechápe všecka muka, která doma snáší pro něho.

„Čtrnáct dní!…“ opakoval, „jestlipak víš, co to je? Nemít skoro žádné zprávy od tebe… leda někdy zaslechnout něco od cizích lidí jako poslední vyvrhel!“

„Ty mě nemáš rád — to je to celé!“ rychle povídala, jsouc náhle také nespravedlivá.

Karel mlčel jako hrozný mrak.

„Aspoň… mně tedy řekni, máš-li mě ještě rád?“ ptala se, jako by chtěla jistotu, za kterou všecko snáší.

„Tak divně,“ maje stále ještě hlavu na dveřích žlutě natřených, zkřivil svůj ret ke straně, „mám… ale nic ti vůbec už nevěřím! Ve dne v noci mám jen strach, že tě ztratím, že tě vidím naposled!“

Hedvika usedla na pletenou židli, dlaněmi si zakryla oči a viděla jako obraz sama sebe, kterak bezmocně se zmítá od žárlivosti mužovy k těžkému podezření u druhého stále sem a tam, stále sem a tam.

„Ty ani nevíš, co mně tady říkáš,“ tiše mu vyčetla, „nedovedeš si představit, jaké to u nás doma teď je, on vůbec nemluví, leda jízlivě…“

„Tedy — pojď ke mně!“ řekl najednou prudce.

„A… Jiřinka?“

„Tak — vidíš!“ Slova Karlova dopadala jako těžká žaloba na ni, „že ty nemáš tak ráda jako já!“

„Mám…“ úzkostně zvedla obě ruce ke skráním, na nichž tepny sebou cukaly, „ale jak ta malá může být beze mne?“

„Hedviko! A já mám být?“ Náhle ji objal vší silou své stále jen potlačované lásky.

„Ne, ne!“ bránila se jeho objetí, myslíc se strachem, jak a kudy se vrátí zase domů od něho.

181$

„Proč ne?“ Chtěl ji líbat, nechápaje v té chvíli její oběť, neštěstí i celé hluboké vzrušení a pociťuje ve svých loktech jen její mladé, zdravé tělo s celou rozkoší.

„Karle, prosím tě o to — dnes ne! Musím domů! Musím pryč!“

„Tak zase ne! Proč vlastně?“

„Jen se podívej,“ se smutnou něhou ho objala jednou rukou kolem krku a druhou ho hladila dolů po kabátě, „podívej se… nech mě teď už odejít! Prosím tě o to … nevím, co mě doma čeká… když jsem odcházela, díval se za mnou tak… podivně!“ Zase viděla jasně před sebou hroznou výhrůžku ve chladných očích mužových.

„Tak — si jdi!“ odstrčil ji zatrpkle.

„Nechci, abys ty se zlobil na mě!“

Neodpovídal už ani slova a obrátil se od ní k psacímu stolu, přebíraje hubenými prsty v hrozném neklidu, jen aby se něčeho dotýkal, knihy, péra, balíky, papíry; potom v náhlém rozmachu prudce mrštil kapesním nožem do kouta. V době, která potom následovala, často ho ostře napadaly všecky jednotlivosti toho dne, její smutné oči, úzký černobílý proužek její blůzičky, ale nic ho tak netížilo jako ten nůž, který před ní se zlostí zahodil do kouta.

„Zlobíš se?“ Zezadu tiše mu položila ruce na ramena, cítíc v srdci zase celou tíhu své odpovědnosti.

„Jen si jdi!“

„Tak se na mě alespoň podívej!“

Obrátil se, a Hedvika se až toho lekla, co našla v těch očích, v nichž v létě stávala jen poslušná láska k ní.

„Sbohem!“ Přece jen ho políbila, ale cítila dvojnásob v jeho neochotném polibku, že jí pranic nevěří. „Karle… tedy sbohem!“ ještě podruhé opakovala, jak váhala s odchodem před jeho obličejem, který pozvolna přijal přísný výraz skutečné bolesti.

„Hedviko!“ zavolal, aniž to věděl.

182$

„Co chceš?“ stála už v pootevřených dveřích.

„Řekl jsem něco?“

„Volal jsi!“

„Tak… kdy?“

„To nevím, Karle… nevím!“ Zavřela rychle a vyšla na schody. Nedorozuměli se, neusmířili, a tentokrát Hedvika odcházela od něho hluboce roztrpčena, aniž v nejmenším tušila, zrovna jako on, že toho dne se rozcházejí a na dlouhá léta se vidí naposled.

Na každý jednotlivý schod padal ze strany jakýsi stříbrný lesk a Hedvika více klopýtala a padala dolů po stupních, pociťujíc, co se dveře zavřely, jen strach. Přeběhla zamlklý, zasněžený dvůr, a ráda, že ten ošklivý kousek má za sebou, se zastavila ve vratech, tu přes cestu na protějším chodníku — stál její muž! Ve svém velikém vzrušení viděla daleko za ním Jiřinku, jako by ji dělil od ní nesmírný kus země, a řekla si jen to: Kudy k ní? Nebyl to než jediný a krátký okamžik, ale zvláštní a rozhodný okamžik velikého nebezpečí, který dává člověku rozmysl, zbystřené smysly, vysoký klid; a také Hedvika hned postřehla, že muž má hlavu v kožiše ke straně a v té chvíli ji nevidí. Tu se zvýšenou přesností, činností i troufalostí, se kterou se jedná v rozhodných okamžicích, přeběhla, nevědouc sama jak, několik kroků nazad do malé kůlničky s nářadím a skryla se za velký sud s modřidlem. Dál jako v mrákotách nevěděla ani, jak dlouho tam pobyla, ani co dělala; jen nakonec uviděla zase štěrbinou mezi prkny, že její muž odchází druhou stranou.

Hedvika vyklouzla z kůlny, a jako když běží o spásu, letěla skoro, že každou chvíli uklouzla na umrzlém, ochozeném sněhu nebo zase vrazila do někoho, kdo se hrubě na ni utrhl. Doma vběhla do prázdné ložnice, shodila jen těžký kožich na postel, ale hned potom sklesla na tutéž židli u okna, kde ráno šila, — přepadla ji smrtelná únava.

183$

Za krátkou chvíli se za ní dveře otevřely.

„Byla jsi u Emilky?“ Její muž stál na prahu, úplně bílý v obličeji, sice bez klobouku, ale ještě v kožiše.

„Ne!“ Táž zázračná síla, která ji převedla mimo něho, aniž ji spatřil, zase teď jí našeptala, aby nelhala.

„U krejčího?“

„Ne!“

„Kde?“

„Na procházce!“

Mlčky pozvedl Daneš bradu s vousem a na jeho bledém, rozčileném obličeji leželo jen pohrdání k ní. Nenašel ji ani u krejčího, ani u Emilky; potom čekal dvě hodiny v mrazu před továrnou, a ač mu uklouzla, jako zázrakem, byl uvnitř přece jen pevně o tom přesvědčen, že je vinna. On, který tak dlouho nic kolem sebe neviděl, mstil se za svou vlastní slepotu, a aniž přistihl Hedviku, úplně ji odsoudil. Jeho duše, obrácená do sebe, trpěla hluboce pomyšlením na ženinu nevěru, trpěla jen tím hloub, že se nedovedla projevit; ale on ani sám sobě nepřiznal vlastní muka z nevěry, kterou považoval za zradu, a jaksi zlostně, stále víc a více litoval svoje dítě, Jiřinku. Připadala mu zkracovaná, zanedbaná, nevychovaná, viděl na ní věci, jichž ve skutečnosti ani nebylo, a už od vánoc nad svými knihami přemýšlel o tom, k čemu se odhodlat a jak všecko dále zařídit… Ba jeho nynější přepjatá láska k dítěti byla vlastně jen převrácená nenávist k Hedvice a také zase obrácena proti ní. On, který dovedl být tak neobyčejně laskavý a shovívavý k cizím lidem, že mu všichni byli lhostejní, na druhé straně byl člověk poslední, který by něco odpustil, natož vlastní ženě — milence.

„Na procházce v tom mrazu — dnes?“ ptal se se zlým úsměvem. „Kde?“

„Ve městě!“

S bradou vysoko pozvednutou neřekl dál nic a zavřel dveře, odhodlán všeho se dopátrat.

184$

Hedvika zůstala sama v ložnici, kde bylo teplo, tma a zvenku oknem jen bělobou svítil sníh na zahrádce. Spálila všecka psaní, a přece náhle s hrůzou přemýšlela o tom, nezůstal-li někde pod prádlem přece zrádný útržek, neschopna věc domyslit, jako ve skutečné horečce.

„Mami, kde jsi?“ volala Jiřinka do tmy, „pojď si stavět!“

Vstala, vzala dítě do loktů, vynesla je vzhůru po tmavých schodech a jako stroj stavěla z barevných kostek hladovou zeď na stole v jídelně, majíc před očima samé bílé papíry, samá psaní a samý sníh.

Za krátkou chvíli vstoupil její muž, nesa pod paží přírodopisné obrázky.

„Pojď, něco ti ukážu!“ zavolal Jiřinku, a Hedvika pochopila, že volá dítě od ní pryč. Zůstala sama sedět na svém místě opodál nich a stavěla mechanicky zeď dál prsty, které chvilkami nebyly s to udržet kamínek, jak se chvěly… Malá se ptala, co jedí divoká zvířata, Jaroslav jí odpovídal velmi laskavě, ale všecka jeho laskavost šlehala umučenou Hedviku metlami do krve a znamenala: Matko, ty nejsi hodna svého dítěte!

Nejen večeře, i celý večer byly hrozné, až nesnesitelné. Za dlouhé hodiny muž nepromluvil slova, uzavřen vůči Hedvice úplně do svého pohrdání i mlčení, a sám cítil stále v konečcích prstů jen zběsilou chuť ji ztlouci, sešlehat nebo vystrčit ze dveří do noci. Ač nic z toho nebylo vysloveno, přece jen všecko bylo plně obsaženo v těžkém mlčení, které se vznášelo nad rodinou u stolu, a chvílemi jen nevědomá Jiřinka, nemohouc pochopit, co se stalo, jako ptáček svým tenkým hláskem do hrozného ticha se ozvala otázkou, co jí medvěd a proč nelítají kuřata.

„Copak dnes nepůjdeš spat?“ Hedvika se naklonila k Jiřince, když konečně hodiny odtloukly devětkrát za sebou, nemohouc pochopit, že tento trapný a hrozný večer vůbec utekl.

185$

Proti svému zvyku Daneš sám svedl za ruku Jiřinku a vzadu za nimi Hedvika vysoko oběma rukama nesla lampu, aby viděli na schody. Tonka, majíc hlavu zabalenou do ženylkové šály, zastrčila závoru; malinká sepjala ruce, rychle se pomodlila zdrávas, otčenáš; Hedvika se svlékla, Jaroslav zhasl a po celém domě se rozhostilo noční, hluboké ticho.

V první chvíli na posteli Hedvika očekávala, že se musí určitě něco strašlivého stát, ale muž vedle na druhé posteli se vůbec nehýbal, a tak ona za pár minut utrmácena — usnula. Jela, jela se zběsilou rychlostí v otevřeném voze se svým mužem nad řekou, najednou si všimla, že most vůbec nemá zábradlí, a v téže chvíli také ona, muž, vůz, kočí, koně se řítili do rozbouřených vln, rovnou do hloubky… Trhla sebou a ležela naznak zase s očima úzkostně otevřenýma do temnoty, jen na kamna padal dlouhý a úzký pruh světla odněkud… Slyšela hlasitě tikat mužovy kapesní hodinky vedle na stolku, dech, občas i táhlý vzdech Jiřinčin ze spánku a vlastní srdce, které pod pokrývkou tlouklo k zbláznění rychle. Můj bože! — myslila — zítra začne všecko nanovo! Všecko štvaní! Viděla přísný profil Karlův, jako vyřezávaný na žlutých dveřích, ostrý nos i silnou bradu, a ten ji volal tvrdým hlasem před soud! Kam jsi mě dovedla? Co chceš ze mne udělat? Hned vedle viděla prostřený stůl, sebe o samotě stranou a muže dohromady s dítětem, jako by ji byl odstrčil od něho. Vinice! Vinice! sborem volali všichni tři na ni… Jediná pomoc, jediná očista, muži všecko vyjevit, jako ve zpovědi! Tu zase uzřela jeho bílý obličej s pěnou u úst, krásné ruce s důtkami, v očích nenávist… Obrátila se na druhou stranu v posteli, nehlučné slzy jí stékaly na polštář, a ona slyšela s lítostí za sebou u ucha srdečný hlas Karlův, jak jí to odpoledne řekl: Máme dnes svátek, můj pokoj i já! Vydechla zhluboka, pohnula rukama, oči ji tížily a v dálce tísnivě se míhalo cosi šedivého… Octla se v holé, bezútěšné

186$

krajině pod olověným nebem, stoupala těžce a s únavou, výš a výš, a stále za sebou cítila někoho na pěšině… až na zatáčce náhle se jí objevili tři psi, tři úplně stejní buldoci, bezbarví, ohyzdní, průsvitní, s čenichy ohrnutými vzhůru… chtěla volat, chyběl jí hlas… chtěla utíkat, nemohla nohu pozvednout, a zpocena, plna úzkosti, otevřela zase unavené oči. Už ostřeji se venku bělal sníh a z výšky na nebi zelenavá hvězda mihotavě svítila, jako by říkala, že pomíjejí bolesti stejně jako radosti… S tlakem na očích ležela dál úplně nehybně na posteli, utrmácená do jakési tuposti, která nebyla ani bezvědomí, ani spánek, jen únava vysílenosti, pod níž dole temně a hluše se stále ozývaly všecky její bolesti; odpočívala tak stále stejně, ruce pod hlavou, až na zdi se už objevily purpurové květy, potom vrabci na okně a střecha naproti v posněžených větvích.

„Mami! Pomoc! Tygr! Tonko! Vlk!“ vykřikla Jiřinka uděšeně a posadila se náhle na postýlce, mnouc si pěstičkami nevyspalé oči.

Ihned Jaroslav vyskočil z postele, ťapaje zlostně bosýma nohama po vystydlé podlaze, a odnesl dítě k sobě do postele, což nikdy nedělal. Také on tuto noc velmi málo spal, a aniž měl úplnou, makavou jistotu, stále silněji a silněji se v něm ozýval hnus a odpor k ženinu jednání, které zvysoka považoval za pouhé milkování.

„Maminko!“ Jiřinka natáhla na druhou postel svou nahou ručičku. Hedvika přivřela zase oči, jako by spala, ale holčička, uvyklá její ochraně, podruhé zatáhla za dlouhý rukáv noční košile.

„Maminko… ještě spíš?“

„Ne!“

„Jdi si tedy — k té!“ Jaroslav náhle se zlostí odstrčil dítě od sebe na druhou postel, a jen toto jediné, krátké slovo, jak je vyslovil, obsahovalo ve svém bezmezném pohrdání všechny lidské zločiny nejtěžší, nejnižší a největší.

187$

Tiše otevřela Hedvika svoje unavené oči, zarudlé nespaním i slzami, a vážně, skoro přísně pohladila dítě po čele. Při mužových slovech, v nichž nebylo kouska milosrdenství k ní, náhle pochopila, co jí vlastní muž říkal nepřímo a nepřátelsky, pochopila svoji největší vinu vůči dítěti, pochopila, že nelze mezi dvěma muži žít, pochopila, že dítěti musí obětovat milence, pochopila, že tím šedivým úsvitem ranním pro ni nezačíná jen jiný den, ale i — jiný život.

5

„Kam jsi dala zase klíče od půdy?“ Teta Anna, v kartounovém šátku přes svoje lesklé, stále ještě černé vlasy, se chystala přesypávat peřiny do výbavy pro dceru. Emilka byla už úplně ustrojena k odchodu, a bylo v tom až něco prapodivného, že právě v takové chvíli nejvíc toho od ní žádala, jako by každou vycházkou zkracovala ji, matku, na péči nebo aspoň na práci.

„Do kuchyně ke dveřím!“

„Vždyť ti říkám — nejsou tam!“

„Tedy snad ve velikém pokoji?“

„Také ne!“

„Ale… mutrlinko! Vždyť je máte za zástěrou u pasu!“

„Jdi — ty neupřímná! Vidíš, že je hledám, hledám, a nic mně neřekneš!“

Dcera už jen mlčky políbila hnědou, vrásčitou ruku a sešla vyšlapanými schody do průjezdu, kde prodavačka umělých květin, obě ruce v kapsách dlouhého pláště, se procházela sem a tam v pruhu slunce, který dopadal až dozadu na mandl, obtěžkaný kamením. Emilka nesla Hedvice psaní od Karla, které měla zastrčeno na svých ploských ňadrech za hrubou, rukodílnou košilí s červe-188$

ným křížkovým jménem. Prostředkovala částečně písemný styk mezi oběma od vánoc, Hedvika sice psávala Karlovi do továrny, ale Karel odevzdával svá psaní sestřenici, doprovázeje je lakonicky vždy týmž jedním a důležitým slovem: Neztratit! Od svého vášnivého vyznání Hedvika se víc nezmínila o Karlovi, a Emilka také nezvídala, jako ženy většinou rády jazykem se vtírají v cizí osudy; docela naopak ve vrozeném jemnocitu dokonce se bála slovem se nevhodně dotknout poměru jako bolavého místa a konala laskavost tak přirozeně bez všech nároků na vděk, jak jí to kázalo její prosté a velké srdce. Neschvalovala poměr nijak, ale cítila přes svou počestnost až starodávnou, že těm dvěma nelze jinak než jít přes náboženství a jeho zákony; ovšem také velmi často se strachem myslívala na to, jak asi skončí nebezpečná „hra s ohněm“, jak sama nazývala jejich lásku; a potom poslední dobu měla velmi mnoho práce se šitím prádla. Ona, tak rozhodná a určitá ve všech maličkostech denního života, dlouho váhala a nemohla se odhodlat, ale poznenáhlu uvykla budoucímu manželu, který přicházel vždycky po kostele v neděli a celé dopoledne proseděl u ní v kuchyni, mezitímco ona vařila. Školní rada jí vyprávěl o svých prázdninových cestách, o nebožce ženě, jaká byla vzdělaná a jak znamenitě vařila, radil se o šatech pro dcery a jednou jí také připjal sám na ruku granátový náramek na znamení jejich vzájemné, konečné dohody. Emilka ponenáhlu zapomněla, že je šedivý, a ani neviděla už, že je menší nežli ona, — uvykla mu.

Zablácená silnice, lesklá a tmavá, se zvedala před Emilkou vzhůru k jasné obloze; v dálce z kláštera hlaholily zvony, ve vilách kokrhali kohouti, v nějakém vzdáleném dvoře trubač zkoušel stále tutéž písničku na půl tónu a silný vítr hučel vzduchem, jako by zlostně trhal plachtami. Vždycky jen na malou chvíliv vsvitlo slunko a zalesklo se v oknech pravidelnými řadami,

189$

rychle zase pohaslo a s ním sladká naděj jara, kterou přineslo na okamžik do vzduchu.

„Buona sera!“ volal jeden z metařů, který smítal bláto z chodníku a od Solferina si přinesl vlaštinu.

„Nech to — holandské komando!“ posměšně mu na to odpověděl druhý nad svým koštětem.

Emilka, otvírajíc vrátka, zezadu prostrčenou mříží, zhlédla daleko v černých polích dvůr odpočívat v klidu zahradní práce se skleníky a se záhony pokrytými slámou; a nenadále se v ní ozvalo zase dávno zapomenuté přání mít hospodářství, zahradu, vlastní salát, růže, králíky.

„Někdo je nahoře?“ ptala se v kuchyni Tonky, která jí pečlivě hadrem očišťovala botky od bláta nad truhlíkem s uhlím.

„Slečna vídeňská přijela!“

„Tak?“

Hedvika scházela zrovna se schodů a zachrastila všemi šálky, které nesla, jak prudce jimi trhla, vidouc někoho stát ve stínu.

„Dobře, že jsi to ty, Emilko!“ řekla, poznávajíc ji.

Na první pohled přítelkyně našla cosi úplně změněného na živém, pohyblivém obličeji; za čtrnáct dní Hedvika vypadala mnohem starší a její drobné rysy nabyly až čehosi nahého.

„Pojď se mnou na chvíli do ložnice!“

„Proč?“

„No… jen tak!“ Emilka ukázala na služku jako na překážku, pozvedajíc krásné oči ke stropu, a v ložnici hned ze záňadří vyňala svou upracovanou rukou, která se zadrhla o hedvábnou blůzu, Karlovo psaní. Nevěděla o ničem, co se v poslední době událo i mezi milenci, i mezi manžely.

S jakousi nechutí a s váháním přijala Hedvika list od Karla mezi prsty. Na jejím obličeji zůstával stále ještě týž zvláštní výraz jako někdy při nemoci v posteli, když

190$

z tváře zmizí zář, úsměv, barva, radostnost a zbude jen nejjednodušší, nahý tvar, jako kdyby malovaný obraz se byl proměnil v sochu z hladkého, bezbarvého kamene.

„Emilko,“ vydechla bezhlasně, hladíc sobě ruku, „musím se rozejít… s ním!“

Ulekaně a tázavě pětatřicetileté děvče zvedlo svůj snědý obličej, ztracený ve stínu temně modrého klobouku.

„Proč?“

„Tak… kvůli muži, dítěti… a nemůže to jinak být!“ zašeptala Hedvika ještě tišeji.

„A nebude se ti… stýskat?“

Mlčky držela Hedvika mezi nataženými prsty obou rukou psaní, jež neměla odvahu otevřít.

„Nebude ti chybět? Nebudeš litovat?“

„Já… jinak nemohu!“

Třetí týden už utíkal a Hedvice se zdávalo někdy, že vůbec neunese celou tíhu svého tichého mučení a že jednou musí dojít k vyjasnění a k vyznání; ale vždycky, když sama cítila chuť promluvit, zas ji od toho odvrátila bílá a chladná tvář mužova se svým nedobrým výrazem. Ale stejně také se nemohla odhodlat k činu poslednímu, aby vypsala Karlovi slovy: Milovaný, rozcházím se s tebou!

„Copak, Hedviko, ty tomu chceš?“

Hedvika se malounko pousmála.

„Chci? — Musím!“

Přese všechno odmítavé, až urážlivé chování mužovo k ní Hedvika se teď horečně vrhla do svých povinností domácích i mateřských, že její horlivost se stávala až zálibou, podobnou mučednictví u svatých, ale právě její utrpení jí poskytovalo občas pocit očištění a osvobození od vlastní viny.

Prstem rychle roztrhla obálku a prudce jí vyhrkly slzy, když zase zhlédla jeho písmo, jeho kulaté písmo. „Stýská se mně,“ — četla — „prosím tě o to, přijď!“

191$

Rychle, horečně, bez jakékoliv úvahy rozžehla svíčku, spálila psaní nad umyvadlem, až poslední růžek se sykotem zapadl do vody, potom rukou ještě vybrala všechen černý, zhroucený troud a všechno spěšně naházela do kamen. Stále stejně horečně vzala z nočního stolku útržek papíru a odepsala tužkou, nakřivo, s chybami, jen to: Proboha, Karle, odpusť mně všecko i lásku mou, ale já už nepřijdu — nemohu!

„Emilko, prosím tě, dones mu to!“

„Já?… Do továrny?“ Emilka by byla dala bůhvíco za to, aby nemusila být zrovna ona hroznou poslicí svému bratranci, ale dívajíc se do ztichlého obličeje Hedvičina, poslušně rozepjala blůzu drsnými prsty, které se stále zadrhávaly v jejím hedvábí, a zastrčila za hrubou košili z domácího plátna, na totéž místo jako dřív, teď zase poslední řádky Hedvičiny Karlovi.

„Půjdeme nahoru k nim… že?“ Hedvika nechtěla, aby zase něco bylo nápadné muži, který od toho osudného dne se skoro nezměnil ve svém chování k ní, mlčelivý, ironický, posměvačný, zlý, bera si všechna práva k tomu z její viny, aby ji nelidsky trápil. A přece jen i v jeho podrážděné a nevyrovnané duši poznenáhlu vykonával své dílo největší pán světa, zvyk… Byl pevně přesvědčen o její vině, ač — neměl důkazů, byl pevně odhodlán všeho se dopátrat, ale příležitost se mu nenaskýtala, a král světa, zvyk, ho vedl nenápadně dál životem s ní, o které soudil, že je mu nevěrná.

Hedvika s Emilkou vstoupily do Jaroslavova pokoje, kde krasavice Ema na půl těla seděla na okenním prkně a ukazovala v úzké sukni celou linii bezvadné nohy se stehnem, s lýtkem, až po vysoký nárt, který sebevědomě se vypínal ven ze střevíčků s přezkami. V úzkých očích sotva nastřižených leželo něco nedopověděného, a když obě vešly, uvízl jí náhle na rtech dráždivý smích. Vyprávěla zrovna Jaroslavovi o svém novém ctiteli, nesmírně bohatém zubním lékaři, který ročně vydělával

192$

desítky tisíců a krásný chrup opatřil většině vídeňských šlechticů; nevyprávěla nic víc než to, a přece jen v polosvětle, v polotmě jejích laškovných slov leželo ukryto, že asi bude přijat. Blížila se pomalu třiceti, ale přece neměla nejmenšího strachu o svou budoucnost, ani nepostřehla, že slevila, chtíc přijmout místo hraběte zubního technika, kladouc najednou ze všeho nejvýš peníze; tak si byla Ema svou všemohoucí krásou stále stejně jista.

„Co dál?“

„No nic… prozatím nic dál!“ Natáhla se líně na okně po sirce, zapálila si vyhaslou cigaretu a potom teprve podala ruku Emilce. Dunajská kráska nepokládala nepatrné děvče za hodno své zhýčkané pozornosti a Emilka ve své prostotě neměla co říci velkoměstské dámě; obě si byly navzájem úplně lhostejné.

S cigaretou v ústech Ema najednou kriticky přimhouřila oči na Hedviku u stolu.

„Ne! Jak se to češeš? Ukaž se… ne tak — ze strany! Teď — zpředu! Víš, to se nosí už jenom v Mariahilf.“

Hedvika se sobě samé mihla před očima v domácích šatech se svým hnědým, prostým uzlem v týle, v této chvíli byla tělesně sama sobě hrozně protivná. Ten odpor k vlastní osobě ji přepadal teď častokrát, a jí se zdávalo, že nikdy k cizímu tělu nemůže být tak silný jako k vlastnímu, neodložitelnému já, protože proniká stále vším, jako zápach karbolu.

„Víš, co také ještě?“ znalecky dál Ema pozorovala Hedvičinu pleť, která skutečně od léta pozbyla svého osobitého žáru. „Jaroslave, vždyť tvá žena dokonce — špatně vypadá!“

„Tak?“ Daneš chladně přeložil pražské noviny vejpůl. „Mně se ani nezdá…“ Ten ztichlý, rezignovaný vzhled u Hedviky ho zlobil, a jen nerad se na ni podíval, nedávaje před Emou nic na sobě znát a ponechávaje si svoje podráždění celé, nedílné jen pro nejužší kroužek rodinný.

„Snad málo chodíš na procházku, ne?“ Bylo to poprvé,

193$

co zase přímo své ženě něco řekl, a bylo to jen před lidmi, ale přece jen to byl začátek. Jeho slova byla asi něco jako první šlépěje na louce, kudy za nějaký čas vyšlape se nepatrná, nová pěšinka, odbíhající stranou od široké, obecné silnice…

„Vždyť máme svou zahrádku!“

V této chvíli jako bouřka se vhrnula do pokoje Jiřinka s plným náručím dřevěných zvířat, naplněna celá tím, co právě slyšela od zahradníkovic Aninky. Aninka chodila přes den do kláštera a svěřila jí jako největší tajemství, že všecky jeptišky mají vlasy ostříhané proto, aby je poznali, kdyby utekly do světa.

„Jen ať to nikde neřekneš!“ přitáhla ji Emilka za obě ruce k sobě. „Cuki, víc už nevíš nic?“

„Tetičko!“ Jiřinka se zamyslila, dívajíc se z okna za letícím ptákem. „Nevíte, proč už k nám nechodí pan Kučera? Škoda… byl hodný! A měl takové hezké, rovné nožičky!“

Všichni se zarazili a mlčeli, až za chvíli zazněl pokojem rozpačitý smích Jiřinčin.

„Snad… něco udělal? A vy se na něho zlobíte?“

„Opravdu? Co je s ním?“ ozvala se Ema, která neznala vlastní pozadí. „Docela jsem na něho zapomněla!“ Nemyslila nikdy na muže, který se jí nedvořil.

„Já to nevím!“ Jaroslav, velmi nepříjemně dotčen, vstal a z nedostatku jiné zábavy ukazoval Emě obrázky z cesty po Itálii. Krásnýma rukama se přehraboval v kazetě, maje zvláštní den zvýšené, ostré kritičnosti, která všecko na světě osvětlovala reflektorem, takže na nikom a na ničem nic dobrého neviděl. On, kterého většina lidí primitivně pokládala za šťastného člověka, protože neměl nouzi a kariéra lehko se mu povedla, cítil úplně, bez svého nynějšího trapného vztahu ke své ženě, jen svou vlastní, zcela lidskou neschopnost úplně s někým se dorozumět, vniknout do cizích citů a do cizích myšlenek; cítil plně zase toho dne vlastní nepříjemnou cizotu

194$

vůči všem. Dokonce ani Ema ho nebavila tak jako jindy svým tlacháním a svými ženskými půvaby velmi důkladně napovězenými.

„Herrgott, bist du aber heute einmal fad!“ německy ulevila své nespokojenosti Ema a pleskla ho přes ruku. „Laß das schon sein!“

„Ja — Brünn ist nicht Wien!“ mechanicky také on odpověděl německy. Celý dlouholetý bratranecko-sestřenecký styk, setkaný z pohledů, z úsměvů, z napovězených slov a z nepřiznaných dotyků do jakési krajkové tkáně z par a z mlh, přibral teď do sebe ještě jakousi novou barvu, která byla stínem stínu a na kterou nestačí chudý rejstřík našich slov; u něho žehravost neurčitá, rozezlená a uražená vůči Emě pro zubního technika, pro možnost sňatku s ním; a u ní zas, že právě této žehravosti není dost.

Hedvika, odcházejíc dolů od nich doprovodit Emilku, ještě ve dveřích zvědavě se ohlédla na Emu, kterou ponejprv viděla, jak je přivedena z míry; ale nepocítila nic ze své bývalé černošské žárlivosti, jak v její duši úplně vymizel pud od vlastního muže ještě něco požadovat.

„Jen si to pomysli!“ V náhlém návalu úzkosti před vlastní budoucností starší děvče se zavěsilo těsně do Hedviky, která vedla Jiřinku za ruku. „V létě… dřív, o svatém Janě už budu vdaná!“

„Uvidíš… budeš spokojena!“

„Proč si to myslíš?“

„Tak! Ty to trefíš!“

Přítelkyně se pod schody objaly, plně a srdečně políbily na ústa a Emilka mechanicky si sáhla pod žaket na prsa pohybem, který druhá doprovázela zvláštním, ztichlým pohledem. Držíc Jiřinku kolem krku, u dveří ještě provázela Emilku očima, jak šla sestříhaným zimostrázem, jak odstrčila závoru, zase pozorně zastrčila a ještě ze silnice zakývala na matku s holčičkou svou velkou rukou v pletené rukavičce.

195$

Emilka víc utíkala nežli šla podél vil dolů a s kopce, hnána myšlenkou své vlastní povahy: má-li něco být, ať je to raději dřív! Dál v živějších ulicích měla sice trochu strach, že potká někde známého nebo dokonce uvidí vážnou postavu školního rady s deštníkem; ale sama ve svém svědomí byla úplně klidná, jdouc sama do bytu k svobodnému bratranci. Nejsem mladá — řekla si — a zač bych se styděla? Za to, že on je svobodný? Vždyť s ním nic zlého nedělám!

Na dvorku kolem oválného záhonu, pokrytého prkny, tekly černé potoky bláta, pomíšené, ale nesmíšené s vápnem, a ve dveřích úřednického stavení na přišedší dívku se usmívala blaženým úsměvem všech blbých mrzačka s nohama zahnutýma do kulata proti sobě jako dvě šavle.

Vešla kolem ní a hned se střetla s Karlem, který ve starém, obnošeném kabátě pospíchal ze skladu.

„Ty?“ udiveně se zastavil, stoje jednou nohou už na prvním schodu.

„Chceš snad něco ode mne?“

„Ano!“

„Tak pojď, Emilko!“ Vedl ji točitými schody vzhůru, potom z kapsy u kalhot vytáhl klíč a otevřel před ní dveře svého mládeneckého pokoje.

„Počkej…přijdu hned, jen si něco zařídím!“

Kolem sebe vidouc mužský nepořádek, prach, košili a šaty schumlané do sebe, Emilka maní vzhlédla také na strop, potom zase sklopila oči na podlahu; a tu uviděla středem pokoje dlouhé žluté linoleum, na němž se táhla odřená cestička od okna k posteli. Od čeho? ptal se jí vlastní hospodyňský duch. Držela v ruce psaní už připravené, pociťujíc tupý tlak na mozku, a stále, jako když červ se zavrtává hloub, přemýšlela jen o tom, od čeho.

Tu dlouhým krokem Karel vešel.

196$

„Prosím tě…“ ukázala rukou dolů na linoleum, „od čeho… je to?“

„To já,“ řekl, „jak chodím po pokoji sám!“

Emilka, pohlédnuvši vzhůru z linolea pozorně do hubeného obličeje bratrancova, pochopila, kolik nocí beze spánku a dnů bez klidu ta vyšlapaná cestička znamená, a nerozhodně prsty přejížděla psaní, připravené už v ruce.

„Co tady máš?“

„Tady… „ váhavě položila obálku na stůl a posouvala ji blíž k němu, „je… psaní!“

Dosud nikdy s ním nemluvila o jeho vztahu k Hedvice, ale on věděl, že všecko ví; ale přece ani teď otevřené slovo nepřešlo přes její rty.

„Sedni si! Sedni si! A já…“ nedočkavě už nožem otvíral list.

Seděla úplně rovně v klobouku a v zapjatém žaketu na rákosové židli a se srdcem sevřeným jako v kleštích se dívala do obličeje dychtivě skloněného nad papír.

„Se mnou je — konec!“ řekl najednou nahlas, trpce a dvěma prsty rozhněvaně uhodil na papír, potom ihned pokryl obličej oběma rukama.

První dva dni po tom, co Hedvika od něho odešla, aniž se smířili, Karel byl jen velmi nespokojen; ale dál, když stále žádná zpráva od ní nepřicházela, jeho nespokojenost se změnila v horečný neklid a ve strach, který vzrůstal každou hodinu. Nemyslil než na to, kdy přijde listonoš a ze které strany, znal jeho zimní, okované boty, které klapaly po schodech, a čekal, stále jen čekal, kdy se zastaví u jeho dveří. To byly takové vypjaté, povznesené okamžiky naděje, ze kterých jen tím hloub zapadal do svého zoufání. Vůbec nedovedl myslit na nic jiného nežli na ni, jak všecky jeho myšlenky byly spleteny ve veliké kolo, které se otáčelo na jediném hřídeli. Ve dne, procházeje se stále sem a tam po linoleu, nevěřil Hedvice, žárlil, obviňoval ji z věcí nejčernějších, z nelásky, z

197$

neupřímnosti, z koketství; a jen někdy v krátkém, blaženém snu ji vídal stát u své postele v divadelním plášti, podšitém temně růžovým hedvábím, potom po procitnutí cítíval ještě chvíli její vůni provánět celým pokojem…. Stále jen tím prudčeji a bez přechodu se střídaly v jeho duši naděje s úzkostí; nespal skoro vůbec, v továrně roztržitě pracoval, ale až do příchodu Emilčina nikdy ho naděje zcela neopustila.

„Karle…“ Emilka nehlučně vstala a dotkla se mlčícího, „já teď jdu!“

„Se mnou je konec!“ odpověděl, pozvedaje ramena několikrát, jako by chtěl všecko ze sebe střást.

„Je pozdě… a ty znáš matku… a jsou tu ještě nějaké knihy!“ řekla zase tak nepřímo, nevyslovujíc, komu patří.

„Konec! Konec!“ opakoval Karel zatvrzele, houževnatě, úporně. „Knihy?“ Ale obě slova měla v jeho ústech jeden smysl a jeden zvuk: Konec se mnou u Hedviky!

„Dáš mně je?“

Přikývl, vstal, potom vytahoval knihy z nenatřené police ve svém trpkém vzdoru opuštěnosti; ale přitom ho prsty vůbec neposlouchaly, neohýbajíce se v kloubech; dřevěně se dotýkal hřbetů a knihy mu zpod rukou padaly na podlahu, jako když se něco odsekává kus po kuse.

Emilka svlékla pravou rukavici, rychle odhrnuvši sukni, poklekla u police a sbírala je se země, majíc pocit, že je snad na pohřbu.

„Sbohem!“ Chtěla ještě něco říci, ale všecko jí připadalo hloupé a nicotné; a k tomu viděla, že bratranec ji vůbec neslyší.

Vyšla, zavřela, ale potom ještě chvíli stála, rozmýšlejíc se, nemá-li přece najít vhodné slovo anebo poslat k němu někoho. Koho? Nespokojeně sestupovala po stupních a ještě dole ve dveřích domovních stanula, nemá-li přece zase se vrátit. Měla před očima jen ty hubené ruce,

198$

z nichž padaly knihy, a šla dál, nevědouc kudy, až uslyšela těsně za sebou hlučný, srdečný smích.

„Teto, teto!“ Zprava mladé děvče se jí zavěsilo pod paží, zleva druhá jako vítr ji vzala za ruku a třetí, nejveselejší, se postavila před ni s rozhodnou otázkou:

„A — kam mám jít já?“

Tři její nastávající dcery měly kulaté a dobrosrdečné obličeje, jinak si nebyly podobny, jen jejich rozložité postavy ještě ukazovaly, že jsou z jednoho hnízda.

„Kam jdete, děti?“

„Z hodiny, než bude tma, aby otec nehuboval!“

„Tak zase — sbohem!“ Mladá bezstarostnost jen zvyšovala úzkostný pocit, a Emilka rovnou přes cestu namířila ke kapucínskému kostelu.

„Co má dnes?“ ptala se jedna.

„Je mrzutá!” odpověděla druhá.

„Ba ne!“ rozhodla třetí. „Měla červené oči. Asi že stará teta ji zase trápila pro nějaké klíče nebo knoflíky!“

Zatím Emilka už klečela v lavici vedle ženy s proutěným košíkem. Slyšela vzadu u vchodu šourat se kroky, chrastit klíče, nějaký kašel, zavrznutí veřejí — a potom přivřenými vraty pronikal temně dovnitř jen přidušený hluk z ulice. Slabý fialový přísvit padal ze strany; od hlavního oltáře vysokými okny chabé zelenavé světlo se linulo do kostelní tišiny, nastával už soumrak a chvílemi jen zlato zazářilo ohnivě od nějaké svíčky, zapálené za duši v očistci. Emilka s rukama sepjatýma vedle ubohé ženy, která skoro nahlas Bohu žalovala svoje trampoty s opilcem, modlila se jako jindy ze zvyku za. zdraví matčino a všech bratří; pro sebe si žádala spokojenosti v budoucím manželství, ale pod těmi zvykovými slovy mnohem hloub v jejím srdci se modlila úzkost o Karla, která si netroufala přiznat, čeho se bojí. Bylo to jakési tiché, ustrašené, nejvnitřnější volání o pomoc.

199$

PÁTÁ ČÁST

1

Před okny rozmarně a lehce ve velikých vločkách poletoval březnový sníh a naproti stará bába úzkostně před ním zástěrou chránila své fialky.

„Šelma! Hihi!“ volal pan Anton, vytřepávaje hadr, na babku, která ještě déle, nežli on sloužil u Kučerů, seděla u své zdi.

Nevlídně stará se odvrátila, jako by si myslila: Dědku, nech si svoje brebtání! Pan Anton zase zavřel a dál utíral v laboratoři zaprášené láhve a bančičky, vesele a čtverácky si k tomu pohvizduje, že je už svatého Josefa.

V téže chvíli slečna Karolína v dešťovém plášti s velikými kapsami připravena do trhu se přišla podívat, nemělo-li by se přece zatopit pro starého pána.

„Dobrýtro, slečno!“

Hospodyně sotva pohnula jasně modrýma očima na sluhu; cítila se proti němu stále větší paní nežli paní skutečná.

„Tak co mně včera řekl náš kluk?“ Pan Anton přesto i vůči ní se octl v povídavé, jarní náladě. „Navedl jsem ho, aby mladé paní ruku políbil! Ta se líbá jenom farářům! — mně na. to řekl. Tak se kouknou, sotva se to narodí, — už to je samý socialista!“ Pan Anton byl až dojat ve své pýše na vnuka, maje ho za bystrého a způsobilého, který se nikdy v životě neztratí, což všechno bylo shrnuto do toho slova „socialista“.

„Na to je jen rákoska!“ Slečna Karolína byla mrzutá, že její neť, poštovní telegrafistka, se octla bez místa, a

200$

mimoto život na Florenci po odchodu starších dvou synů přijal ráz ještě nevlídnější, až klášternický. Navenek si hospodyně nikdy nestěžovala, naopak jen chválila Kučerovy, neboť se styděla přiznat k tomu, že se nemá, jak se lidem zdá; ale ráda by si byla občas poseděla a široce popovídala. V kuchyni se zlobila s Gustou, která měla stále stejně v hlavě staré pány s milióny, ale nejvíc nejmladší ze synů ztrpčoval obstarožné slečně pobyt v domě, nechtěla-li ustavičně žalobami rušit klid starého pána. Jinak neměla vůbec potuchy o peněžité tísni, která jako těžký mrak se vznášela nad starým domem; také zanic by nebyla uvěřila podobné řeči, pevně vžita do myšlenky o velikém bohatství svých pánů; a přec, ač věrně oddaná jako starý hlídací pes, poslední dobou bývala popudlivá, nevrlá a mrzutá. „Březová mast!“

„Hihi! Safraportský kluk!“ Ve čtveráckých očích starého Antona malými jiskřičkami poskakovala chvála vnukova, a když slečna zase odešla, opakoval si spokojeně ještě pro sebe: „Kde to jen vzal? Safraportský kluk..

Cink! S klikou, která zacvakla, zároveň jasně zacinkl zvoneček a s límcem nahoru vešel Gustav v krátkém, šviháckém zimníčku, na rukou rukavice z psí kůže.

„Byl tady někdo?“ šel rovnou k svému stolku u okna. „Pošta? Bárta? Že ne! Osel! No ten uvidí!“ Svlečené rukavice stále v ruce, odstrčil netrpělivě kalamář a zamračil se na nějaké papíry. „Co je to?“

„A kdo sem dal tohle? To musí být falešné — zcela falešné!“ Na půl těla se obrátil k panu Antonovi, který dál s božským klidem stíral prach se stolu, potaženého voskovým plátnem; potom hodil švihácký zimníček starému sluhovi, zamnul si ruce, usedl, povytáhnuv si kalhoty za sežehlené záhyby; nůžkami na papír si postrčil nazpět kůži u nehtů a se svraštěným čelem celou duší se ponořil do květinářského účtu.

Navrátiv se s mnoha kufry z francouzské Riviéry a usídliv se s Marinou v bytě přeplněném drahými

201$

a nákladnými předměty, jen ještě povyrostl ve vlastních očích za krátkou dobu svého spokojeného, až šťastného manželství. Byl sice člověk spíše suchý a střízlivý než citový; ale přece jen poznal, jak mnohem útulněji než v domě na Florenci se žije s rozkošnou ženou, která pokaždé člověka překvapí novým, vždy hezčím županem; a potom Gustavovi neobyčejně lahodilo celé okolí, význačné postavení tchánovo mezi cukrovarníky, vila se psy a s palmami, krásná Marina, za kterou se na ulici kdekdo ohlédl; dohromady štěstí a blahobyt, který vzbuzoval závist u lidí. To všecko spojeno bylo pro mladého šéfa závodu v pocit neobyčejně příjemný; a v tom se právě úplně lišil od starého otce a od bratří, kterým svět, a co lidé říkají, bylo víc než lhostejné. I jinak ve mnohém se od nich lišil, maje jediný schopnosti uplatnit se v životě; a po své ženitbě úplné se přiklonil k rodině své ženy, přijav ji za svou s jejími zvyky, plutokratickými způsoby i názory, takže se vlastně do rodiny centrálního ředitele doslova „přiženil“.

„Ne a ne! Zrovna teď to nenajdu!“ Gustav se stříbrnou tužkou v ústech, stále ještě zamračený, vytáhl jednu zásuvku, druhou, třetí, hlavou zakroutil, a tu se ozval těžký krok přes malý pokoj za laboratoří, který býval salónem za živobytí panina.

„Ach — servus!“ Starý pán nahlédl jen za dveře do menší místnosti ke Gustavovi a hned se těžce spustil do vypleteného křesla ve velmi špatné náladě, maje psaní od Karla v náprsní kapse. Nejstarší jako jeho nejvlastnější syn a pravý Kučera mu psal bez vysvětlení, jen jako „fait accompli“, že dal výpověď a vrací se do Prahy. Týž pocit divně smíšený ze zlosti a z lítosti mocně naplnil jeho útroby jako tenkrát, když ho sám poslal pryč do světa; tento pocit, hořký a nemohoucí, ho naplňoval tím silněji a zlostněji, že jeho poměry nijak se nezlepšily; naopak právě potřeboval větší částku ke krytí běžného vydání v závodě, a tu mu přichází nejstarší nazpátek jako

202$

nové břemeno a veliká starost. Na podzim, když se Gustav vrátil ze svatební cesty, zářící pro svět a blahosklonný k bratřím, dal mu starý pán na neodkladné otázky, se kterými ho hned překvapil, jen vyhýbavou odpověď, přislíbiv mu pravidelný měsíční plat; a když přesto ještě dále dotíral, zahalil se do své zlosti jako Perun do velikého oblaku, ze kterého dolů na smrtelníka metá hrom, blesk a zase hrom. Tím způsobem mladý šéf, mladý manžel a budoucí sloup společnosti dosud neměl tušení o vratkém, houpavém základě, na kterém vyhlášený závod stál jen jako na bažině.

„Gustave!“ zavolal starý pán za chvíli silným hlasem.

„Prosím?“ břitkým hlasem odpověděl Gustav s takovou chutí, jako když někdo po jedné noze ujede veliký kus po ledě; hlasem, ve kterém bylo znát, že si zakládá na svém obřadném způsobu a že je milo ukázat svou znalost a dovednost v obcování s lidmi každému, i vlastnímu otci.

„Byl tady Bárta?“

„Prosím? Bárta? — Ne!“ stále ještě z druhé místnosti Gustav, sehnutý, odpovídal od svého stolku, zamračeně vyrovnávaje něco granáty na malých vážkách.

Pan Anton s kulatými brejlemi na starých čtveráckých očích zabaloval pozorně nějaké vzorky do modrých papírků; za sklem tabulí ještě trhaně a ojediněle poletovaly velké vločky sněhové a stále nespokojeněji starý pán kouřil sám u svého stolku a nedovedl toho dne vůbec pracovat.

„Gustave, na malý okamžik!“ náhle rozhodně zavolal a za dveřmi udělal významný pohyb, aby syn zavřel kvůli sluhovi.

„Tady — ,“ zároveň s jinými papíry vytáhl z kapsy psaní Karlovo, vybral je z ostatních a mrzutě podával synovi, „tohleto… si přečti!“

Gustav se zkušeným vzhledem, opřen o dveře, četl jednou, dvakrát, potom vykřikl hlasitě:

203$

„Zbláznil se?“

„Pst! Nevím… vůbec nerozumím!“ mrzutě starý Kučera jen pokrčil rameny.

„Bláznovství! K tomu je to ještě přímo frivolní! Dnes zahodit takové místo — takové místo!“

„Dej to sem!“ Starý pán opatrně kostnatými prsty psaní zase zastrčil nazpět do obálky, potom mezi ostatní papíry a s nimi do vlastní kapsy, do jistoty. „Ale — co?“

„Co? Co? Vím jen jedno, že je to bud nesvědomité, nebo — bláznovství! Tady být nemůže, jsme tady už dva a — není práce pro tři. No, není! Jaká pomoc, musíme si to říci docela upřímně do očí — není!“

Mlčky starý Kučera kouřil dál a Gustav, s rukama v kapsách, rozhorleně svým houpavým, sebejistým krokem přecházel od kamen k oknu, za kterým zase hustěji poletoval rozmarný jarní sníh, stále víc a hloub naplňován znepokojující obavou, aby otec přece snad nechtěl nazpět přijmout nejstaršího do závodu, který on od své svatby považoval za svůj nejvlastnější majetek.

„Tak mě teď napadá… nemohl by snad — Stuchlík?“

„Jak mohu něco takového žádat od tchána? Jak? A od Karla je to nesmysl — velmi mírně řečeno — nesmysl!“ Gustav považoval sám sebe za schopna usuzovat o všem, ač vůbec nepřemýšlel, co mohlo být příčinou, že Karel dal výpověď v přádelně; ale s uspokojením jako splnění vlastního proroctví viděl potvrzen svůj dávný úsudek o nejstarším, úsudek, který ovšem nebyl pranic příznivý nespolečenskému Karlovi.

„Nějaká hlavní výhra — by neškodila!“ V chytré duši, která se zdála veskrz utkána jen z vědění, z poznatků a z rozumu, sem tam na povrchu leckdy se objevilo ostře zelené vlákno naděje na výhru nebo na dědictví po příbuzných, kterou staré srdce se sílilo ve svých starostech a ve svém neklidu.

„Výhra! Výhra! Tady,“ — sebevědomě rukou

204$

Gustav si ukázal pod rozčesanou pěšinku — „tady to musí člověk mít!“

„Co tvůj tchán — dnes nepřijde?“

„Možná… nevím — ale možné to je! My máme teď moc práce!“ To „my“ značilo Stuchlík a já, znamenalo skoro „my Stuchlíkovi“ a obsahovalo celou závažnost Gustavovu, rozšířenou ještě o závažnost cukrovarníkovu v jakýsi mocný spolek dvou velmocí.

Sotva znatelně starý Kučera se pousmál. Gustav odešel do druhé místnosti, ale ihned se zase vrátil s nějakými papíry a dveře zavřel za sebou, aby pan Anton nic neslyšel z důvěrného hovoru.

„Tatínku… ještě něco — ale to úplně privátně! Co je s Viktorem? Mně se to — upřímně řečeno — nelíbí!“ Vůči všem bratřím přijal teď tón tak blahosklonný jako protektor jejich zeleného mládí.

„Že se neučí?“

„Taky! Ale co je to?“ Podal otci jeden účet, druhý, třetí, čtvrtý, opakuje pokaždé: „Co je to?“ Byly to samé účty za květiny, adresované přímo na závod.

„Nevydělává, ale — vyhazuje!“

„Podívej se!“

„Ale… já to už viděl!“ Podrážděně a nevrle starý pán odstrčil papíry od sebe, jak poznenáhlu jeho hustá, těžká, stará krev se zvedala mocným hněvem Perunovým.

„Ano — ale to není všechno! On také udržuje jakés takés styky s panskou u tchána! To mě kompromituje!“

„Něco si domýšlíš!“

„Ne — vím to určitě! Ostatně, aby z toho naposled nebyla nějaká — paternita!“

To všecko byly nové požadavky, nové starosti, nové nepříjemnosti i nové výdaje pro starého pána ve chvíli, kdy nutně potřeboval jen pro závod.

„Přiveď ho!“

Gustav spěšně odešel do bytu a starý pán zvolna, ztraceně

205$

a skoro udiveně se rozhlédl po stěnách příbytku, dávno nemalovaných, v nichž po pětatřicet let už sedal, zkoumal, psal a pracoval až do večera. Stojany s pomocnými knihami a s časopisy v kupách, jakož i odřené stoly přeplněné sklem a tekutinami byly mu jaksi mnohem bližší i milejší než lidé, a on, který ve svém pojímání všeho rozumem pokládal práci jen za prostředek k získání peněz, vlastně byl její nejhorlivější vyznavač a k vlastní spokojenosti nic víc nepotřeboval.

Za několik minut Viktor, jen v kabátě přes noční košili, vstoupil v průvodu Gustavově do pokoje jako provinilec se stráží k výslechu. Šel neochotně, trochu klátě silným a mohutným tělem; a na jeho snědém, sebevědomém obličeji pod strojenou lhostejností se ukrývala nenávistná zloba proti všem v domě jako proti žalářníkům jeho svobody.

„Na!“ Starý pán mu přistrčil účty a jen na chvějících se nozdrách velikého kučerovského nosu bylo znát, jak v něm u spodu všecko vře a se hýbá. „Co to je?“

„Nějaké květiny!“

„Ale k čemu? Pro koho?“ Gustav od své znamenité ženitby pokládal sebe alespoň za stejně oprávněného klást otázky nejmladšímu jako otec.

„Prosím tě — ještě ty!“ Viktor se uraženě obrátil. „To je moje věc!“

„Tvá věc? Dobrá — zaplať si to!“ Starý pán měl vůbec až spartánsky malé požadavky na život; a teď, když měl vážné obavy o závod, pomyšlení na květiny, na luxus vydražďovalo jeho zlost vysoko, jako když kůň se vzepne s bílou pěnou u huby.

„Květinky… květinky…“ posměšně a neskonale drze se pousmál Viktor, „ani už nevím, komu jsem je vlastně dal?“ Starší synové, ač často neradi, přece jen se podřizovali absolutistickému vedení starého Kučery, už Jiří proti nim dosáhl jakéhos zvláštního výjimečného postavení svou bezradnou povahou; ale nejmladší, hlavně

206$

teď po odchodu dvou nejstarších, se vůbec neohlížel, co otec nebo někdo jiný od něho žádá nebo chce, jda si za svým, ať už rovně, oklikou, za zády, nebo ještě horším způsobem.

„Neplatím nic! A ty — se uskrovni! Potřebuju peníze na jiné věci! Potřebné!“

Dlouze spočinuly oči Viktorovy na otci s posměchem a nedůvěrou, jako by ho mlčky káraly ze lži. Pokládal za lakomství od otce, když mu nechtěl dát tolik peněz, kolik potřeboval na život vyplněný zvláštními choutkami a drahým milováním; a otci za vinu přičítal své tajné dluhy. Kdyby mně dal — zněla jeho velmi stručná logika — nedělal bych dluhy!

„Víš…“ povídal Gustav, pokyvuje velmi závažně vrchním tělem nazad i kupředu, s rukama v kapsách u kalhot. „No! Jsi mladý, a ty květiny bych ti ještě odpustil! Ale — ale — stýkat se s panskou, která posluhuje u téhož stolu, u kterého sedíme já se ženou, — to je neslýchané! To všecko přestává! A notabene — mě to kompromituje!“

Výslovně zlým pohledem se zableskly černé oči nejmladšího, jako by řekly: To ti neodpustím! To si ode mne jindy odneseš, i když jsi ženatý!

„Tatínku, to si Gustav na mě něco vymyslil… Nepozoroval jsem, že bych si byl všímal panské… Pro mě jsou jen ženské na světě, a ne panské a dámy, oddělené od sebe zdí… Jen ženské jsou na světě!“ Odmalička všecky zbraně otcovy, šípy pohledů i těžké rány zlobných výbuchů, se odrážely úplně jako o skálu od Viktora. Křičte si a mluvte si — znamenalo všecko jeho jednání — , svou si provedu!

„Ty mně pravdu nepovíš, a já se neptám, ale — měj se na pozoru!“ těžce a výhrůžně se zachvíval kovový hlas starého pána, když pohybem hubené ruky propouštěl nejmladšího.

„Tatínku, to bylo málo — moc málo!“

207$

Mlčky starý Kučera nadzdvihl mocné oblouky svých obočí, potom přendal s velikým rámusem na jiné místo těžké mramorové těžítko a velmi bryskně blíž ke Gustavovi přistrčil zbytečné účty za květiny.

„Odnes to!“ Tak svrchovaně odmítavým pohledem provázel všecky pohyby, který znamenal jen: Nechte mě!

Sníh už nepadal, ale zato prudký vítr náhle se zdvihl a řinčel všemi tabulemi; obchvíli až do pokoje pronikl jeho mocný hukot na volném prostranství a před okny velká oblaka rychle se hnala po nebi jako za něčím bláznivým, co nikdy nelze dohonit. Nehezká a bledá školačka v odřeném kožišinovém plášti, snad daru po babičce, přišla něco vyřídit, a starý pán v pleteném křesle stále kouřil, stále nepracoval… Nevšímal si ani Gustava, ani netečného chemika s dalekýma očima, jemuž přezdíval „ovce“, a jen zuřivě kouřil, jak se uvnitř zlobil souhrnem na všecko a na všecky, na syny, na život, na lidi, na peníze; ale pod touto zlostí hluše vyvstávala temná obava o Karla, kterou mocí svého rozumu nedovedl zahnat, nedovedl zapudit.

Dveře bytu tiše se otevřely a jeho zamilovaný syn Jiří mlčky přitiskl svůj nespokojený obličej nezbarveného blondýna na vysoký stojan s odbornými knihami.

„Chceš něco?“

„No… ne!“

Starý pán kouřil zase dál, ale za chvíli nevolně pohnul širokými rameny, jak Jiří své tázavé oči z něho nespouštěl.

„Tak to řekni, co ode mne chceš?“

„Nic nechci… ale co mám dělat? Mám jít ven? Mám zůstat doma? Porad mně! Nudí mě oboje!“

„Hochu — dělej si, co chceš!“

Stále stejně nespokojeně a nerozhodně Jiří stál u stojanu ve své oblíbené pozici, nadzdvihnuv jako malé dítě ukazováčkem vrchní pysk. Všecky věci, které jiným lidem se zdály přirozené nebo jednoduché, pro Jiřího

208$

jako v pavučinách ležely zamotány v samé obtíže. Tak hned nikomu vůbec nebylo zatěžko žít jako jemu, pro něhož všecko bylo problémem na světě i mimo svět v nadzemských oblastech. Za půl roku sice konečně oželel svoje peníze, jejichž tajemné zmizení ze stolku dosud se nevysvětlilo a zůstalo jen pod Karlovým dohadem; ale jen tím ostřeji vyvstávala u něho myšlenka, že celý svět je mu nepřátelský, a jen tím víc se vyhýbal společnosti, cítě se od ní nedoceněn ve svých skutečných schopnostech.

„Je vítr!“

„Zůstaň doma!“

„Snad přestane?“

„Možná! Nejsem prorokem!“

Na neurčitou odpověď Jiří se zatvářil velmi nespokojeně, neboť po Karlově odchodu úplně tomu uvykl, že otec za něho rozhodoval všecky vedlejší záležitosti, a pro jeho bezradnost byl jakási hůl, bez které už nedovedl ani chodit po světě.

„Věru — kdybych tak věděl, že ta duše zcela jistě po mně zůstane, — zahodil bych tělo. S chutí zahodil! Starat se o ně… pořád starat se! A jen duše stojí za něco!“

„Prosím tě — nech mě teď!“ Starý Kučera netrpělivě pozvedl obě ruce daleko od sebe nad stolem, toho dne podrážděn i proti neskutečným a náměsíčným bolestem svého zamilovaného syna. „Mám jiné věci na mysli!“

Jiří se uraženě obrátil a hned odešel.

Bystře zacinkl zvoneček a vedle za dveřmi na parketách se ozvaly boty, kroky, uctivý pozdrav pana Antona, prudké odšoupnutí židle dozadu, kterak překotně Gustav vstal, a vydatný, plný bas. Starý pán poznal Stuchlíka a do jeho těžkých starostí mu náhle pableskem zasvitla slabá naděje.

„Nevadil ti vítr na oči?“ naléhavě starostlivým hlasem ptal se Gustav tchána.

„Trošku — trošku!“ bručel bas. „Na… a jakpak ty

209$

se máš?“ Bylo slyšet, jak zetě poplácal. „A co Marina?“

„Všecko v pořádku! Přijdeme zítra k večeři!“

„Zítra? Co je? Středa — tak dobrá!“

Ještě chvíli břitký hlas Gustavův s basem se mísily v jakýsi divný koncert přehnané ochoty, potom ruka prudce odtrhla půlku dveří a Gustav zavolal.

„Tatínku — je tady tchán!“

Starý Kučera trochu namáhavě vstal a vyšel na práh druhé místnosti, ukláněje se s přívětivým úsměvem v ústrety otci své nevěsty.

„Jak se máš?“

„Až na ty oči! A co ty — žádné bolesti?“

„Chválabohu, ještě jsem zdráv! Pojď dál a sedni si!“

Od svatby zůstaly styky mezi starými pány navenek nejpřátelštější, občas se navštívili a pozeptali po zdraví, pohovořili čtvrt hodiny o počasí, o politice, o stavu řípy nebo o nastávající kampani, ale to bylo také všecko. Lhostejná, bezcenná, úplně společenská přívětivost byla jen most přes choulostivé místo, na které se o svatbě dostali, a zastírali, že oba, každý po svém způsobu, se v druhém zklamali.

„Proti oknu?“ Gustav tchánu přišoupl židli lenochem k světlu, aby nedráždilo jeho churavé, zanícené oči; a na jeho přemrštěné ochotě, kterou Francouz nazývá „empressement“, bylo znát, jak velice a velice mu záleží na jeho přízni.

„Trochu nalevo — tak!“

„Něco nového?“ Starý Kučera mu podával otevřenou škatuli s doutníky.

„Nic — děkuju! Jen — škodovky — vystouply!“ odpovídal ředitel mezi bafy, kterými si zapaloval.

„Gustave!“ starý pán těžce se obrátil v pleteném křesle dozadu, „věc pro Bártu musí být do dvanácti. A — zavři!“ Peněžní starosti starého pána začaly se před lety, aniž někdo jiný o nich věděl než on sám; dávno pohltily věno panino a nastřádaný kapitál, nezměněny

210$

a uměle protahovány běžely stále dál až k zevnímu nárazu, ku psaní od Karla; jinak by byly nějaký čas běžely dál, jak už to přinášela těžká kučerovská povaha, nemohoucí snadno se odhodlat k činu.

„Mám novinu…“ starý pán se zachmuřil, „ — ne dobrou!“

„Ale!“

„Nejstarší dal výpověď!“

„Copak?“ Schován do stínu a jako vždy neproniknutelný ve výrazu, velký a umíněný obličej zůstával úplně klidný; ředitel teprve hledal v řeči druhého nějakou nitku, za kterou se zachytit, aby pochopil, kam míří.

„Co s tím? Poraď mně!“

„Já? To ty sám mnohem lépe dovedeš — haha — mnohem lépe dovedeš!“ Stuchlík dostával strach, že tentokrát starý Kučera skutečně něco od něho chce, a byl umíněně odhodlán chránit sebe, maje se od té chvíle na pozoru, jako by každé slovo bylo už závazek notářsky ověřený.

„Nevím, nevím! Mimoto… mám náhodou peněžité závazky — nemohl bys mně vypomoci ty?“

„Jak to?“ Stuchlík přiložil mušlovitě krátkou ruku k uchu, jako by se byl přeslechl, neboť nebyl připraven na přímou otázku. To byl trik dávno vyzkoušený, zrovna tak, když chtěl něco vyslechnout ve vagóně, v kavárně nebo jinde, zase dělal, jako by spal.

„Vypomoz mně!“ Rozhovor o svatbě zůstal zahalen v polotemno, vyznívaje určitě jen v jediný smysl, že Stuchlík nevydá z ruky věno dceřino; a sotva by se starý pán nanovo byl odvážil dotazu, nebýt to poslední okamžik, který jednou rukou přivádí černou, zoufalou starost, a druhou za sebou táhne celé hejno lehkonohých, dobrodružných, až romantických nadějí, i v tak staré, chytré hlavě kučerovské. „Brachu — vypomoz mně několika tisíci!“

Starý pán neřekl ani kolik, ani nač, zahaluje všecko

211$

v nedbalý, neurčitý tón, jako by šlo jen o maličkost; ale pro druhého, nad kterého nebylo většího lišáka, to bylo jen potvrzení všeho, co už tušil, velikých nesnází v obchodě. A on, který pevně a široce stál v životě na svých krátkých nohách, cítil opovržení a zlost k tomu, který to všecko nedovedl, jako vůbec vůči lidem, kteří neměli výhodné postavení anebo peněžní záležitosti v pořádku.

„Nechápu…“ Ředitel nevolně pohnul velikou hlavou ven z límce a ještě víc kupředu vystrčil červený spodní pysk. „Od čeho jsou banky? a… a — peněžní závody?“

„Banky!“ Starý pán dosud se stále ovládal, ale představa banky patřila odedávna k význačné skupině věcí, k nimž měl nepřekonatelný odpor; a také teď vyslovil slovo tak rozhořčeně a tak opovržlivě, jako by půjčka od banky byla pro něho nesmírná urážka. „Tam já nejdu! Já ne!“

„Teď toho mám zrovna dost!“ Krátkou rukou, sevřenou ve vydatnou, rváčskou pěst, ředitel uhodil o stůl a vstal. „Proč? — To nechápu! Já zas před svou smrtí peníze dceřiny z ruky nevydám! Dřel jsem se a pracoval … a tohle neudělám! Basta! Neudělám! Ani tehdy, kdybych — mohl!“

„Nakonec…“ starý pán, jako by se rozmýšlel, neklidně přendal mramorové těžítko na jiné místo, třesknuv jím o stůl; ale stále zachmuřeně zůstával sedět se sklopenou hlavou, až se šedivý knír kabátu dotýkal, „jde také o tvou dceru!“

„O mou dceru! Ne! Vůbec ne! Tohle si vyprosím a to ty si nesmíš dovolit! Jinak jsem se o ni postaral než ty o svoje potomky!“

„Odkdy pak,“ řekl starý pán s posměškem, „jedna je tolik jako čtyři?“

„Kdybych já měl čtyři děti jako ty, i víc, pět… šest, všecky by měly a nenaříkaly!“

„Víš!“ Starý Kučera namáhavě a pomalu se zvedl do

212$

celé své mohutné výšky a sivé oči upřel dolů na Stuchlíka. „Myslil jsem, když Gustav má tvou dceru, že mně přec vypomůžeš, a tohle — jsem nečekal. A jen jedno ti ještě povím — fuj!“

„Co? Ty? Mně?“

„Já… starý Kučera!“

Staří páni stáli proti sobě, měříce se zlými pohledy, jak těžce na sebe narazili jako dva balvany. V krátkém slovíčku fuj byla nejen obsažena všeobecná filosofická nespokojenost kučerovská s člověkem, ale několikrát ještě zvětšena osobní trpkostí, zklamáním, velikými starostmi, a Stuchlík správně měl protivný pocit, že starý pán ho vlastně vyhazuje ze dveří.

„My dva — spolu — jsme domluvili!“ Protivný pocit v jeho prsou stále rostl, že sám se cítil hrozně uražen v tom, co byla chlouba jeho života: znamenité postavení, peníze nastřádané vlastní zásluhou; a bas těžce zápasil o vydechnutí jako varhanový měch. „Vidíš — mě… u sebe — naposled!“

„Gustave!“ Starý pán, aniž dál něco na to řekl, otevřel dveře pro ředitele, o kterém věděl, že odchází jako jeho úhlavní nepřítel. „Hned bude poledne — ty as! doprovodíš svého tchána?“

Gustav u svého stolku už chvíli byl velmi rozčilen, slyše pozdvižené hlasy, ale nevěděl, oč jde, teď vytřeštěně pomohl tchánu do kožichu podal mu cylindr a hůl, roztržitě zavadil o hodiny, které ukazovaly teprve tři čtvrti na dvanáct, vyjeveným, až hloupým pohledem utkvěl na otci, ve spěchu navlékl jeden rukáv šviháckého zimníčku a překotně se hnal za tchánem, který musil být už na schodech.

Pan Anton už před chvílí odešel s balíčky na poštu, starý pán jako jindy na klíč zavřel dveře na chodbu, vrátil se Gustavovým pokojem, postál ještě zamyšleně u okna, ale hned zas namáhavě se spustil do křesla v laboratoři úplně sám, jak byl po celý život.

213$

2

Celé odpoledne Gustav se nemohl dočkat, až konečně malá ručička ukáže šest a on bude sám se starým pánem. Za celý dosavadní život, za třicet let dosud nikdy nepoznal tak vysoký stupeň rozčilení jako při své poslední rozmluvě s tchánem na ulici; ale jako naschvál od tří lidé se neustále trousili a protivně cinkal zvoneček na dveřích. Pronikavý cinkot kovu o kov stále naléhavěji a posměšněji pokřikoval na něho: Hlupáku! Jak to, žes dosud neviděl, že listonoš a nějaká bába s receptem nejsou žádné partaje! Hlupáku! Moc malých zákazníků, a žádný výdělek! Zle se Gustav dvakrát rozkřikl na starého sluhu, o kterém se mu zdálo, že po něm pokukuje uštěpačně i zvědavě; převrhl červený inkoust, chemika „ovci“ od sebe docela rukou odstrčil a vůbec ve své hlavě, rozhodující jindy všecko tak určitě, nedovedl udržet souvislé myšlenky, shledávaje každého buď drzým, nebo protivným a maje chuť se hádat pro každý prášek s panem Antonem.

„Tohle — zase nedrží!“ zlostně až pod samý začervenalý nos mu podstrčil balíček.

„Ba — drží!“

„Tak se koukněte!“

„Ale jako — víra helvítská!“

„Neodmlouvejte!“ vykřikl zle a sedl si zvážit něco granáty, jenže to nebyly granáty, ale překážky jeho skvělé budoucnosti, těžké jako kameny, které váži], neschopen něčeho se dovážit… Viděl obličej tchánův, zuřivý jako u buldoka, když vycení zažloutlé tesáky, zase oči Marininy, bezstarostné, smaragdové, zářící, které dosud o ničem nevěděly… Říci jí to? Zatajit? Lze to nadlouho? Měl hrozný strach, že tchán se rozzlobil také na něho, zdálo se mu, že nelze rozčilení vůbec vydržet, a všechnu vinu svaloval jen a jen — na otce.

Venku pod teskným nebem den modravě pohasínal

214$

nad nádražím, v obou místnostech nad sklem a nad stoly plynové plameny sykotavě hořely; pan Anton vyměnil už svůj obnošený nazelenalý plášť za kabát, odešel, a konečně bilo — šest.

„Tatínku!“ sotva zvoneček docinkl za sluhou, hned Gustav závažně se vhrnul do pokoje ke starému pánovi, „chci si s tebou o něčem promluvit… dovolíš?“ Sedl si a ještě chvíli bubnoval na stole rukou ozdobenou několika prsteny, než řekl určitě: „Ty ses nepohodl s mým tchánem! Proč? To mně laskavě vysvětli!“

Touto přímou otázkou k otci, která se dotýkala osobních poměrů otcových, ponejprv Gustav porušil kučerovskou kázeň v domě, ustálenou za dlouhá léta v tak pevný zákon, že se podobala až poměru poddaných k mocnáři, kteří nejsouce tázáni, nesmějí oslovit svého vládce; a ani troufalý Viktor by si to nebyl dovolil.

Velmi překvapeně, ale jen mlčky zvedl starý Kučera na syna své oči velké, chytré a sivé.

„Já vím…“ nedočkavě dál mluvil Gustav, když starý pán stále mlčel jako z kamene, „šlo — o peníze! Tchán nic nesmlčel! Hned na ulici mně všecko řekl! Ty sis chtěl vypůjčit? Z věna mé ženy! Ale jak já k tomu přijdu? Zrovna já? Kam přišly naše peníze? A jak já tady stojím teď před Stuchlíkem? Chudák Marina! Chudák já! Chudáci — my oba dva! Nerozumím. A nemohu to pochopit!“

„Tak — co vlastně — chceš?“ řekl na příval jeho rozčilené řeči starý pán rozzlobeně, lapidárně, krátce.

„Chci vědět — na čem jsem. Co se děje? Co je? Nejsem ženatý ještě ani půl roku… a tohleto! Musíš to uznat! Musíš mně rozumět!“

„Co ti schází? — Najíš se a vyspíš se!“ jadrně sice, ale vyhýbavě a už velmi podrážděně starý pán dal v odpověď, jak vůbec nesnášel, aby někdo jiný dotěrně mu vnikal do jeho vlastních myšlenek. Ve starém Kučerovi odedávna stejně mocný odpor jako k parádě, k zábavám

215$

a k divadlům žil také ke všem otázkám, které považoval jen za všetečnost.

„Ano, ano! Ale dovol — tatínku! Jde přece o mou celou budoucnost!“ Zvěst byla příliš náhlá a příliš se dotýkala jeho bleskotavých plánů, aby Gustav byl alespoň poněkud mohl udržet rovnováhu, a jeho podráždění vzrůstalo s každým slovem, jak viděl na starém obličeji, že nechce s barvou ven. Vžil se už úplně u Stuchlíků a vlastní rodině se odrodil, že všecko viděl jen tak, jak mu to v poledne tchán řekl ve své zlosti: Hanebnost! Přitom na druhé straně zase příliš dobře znal vlastního otce, aby si byl troufal rozzlobit ho úplně, chtěje stůj co stůj se udržet jakožto spolumajitel a mladý šéf známého závodu.

„Věc pro Bártu je — hotova?“ přešel svrchovaně a vladařsky starý pán k dennímu pořádku.

„Je! Ale dovol, tatínku — tys mně nedal žádnou odpověď!“

„Dočkej se! — aspoň až umřu!“ starý pán se zachvíval svým těžkým hněvem Perunovým, „potom se budeš moci jiných vyptávat! Prozatím — nehas, co tě nepálí!“

Na nozdrách velikého nosu, které se vášnivě zachvívaly, bylo znát, jak veliká je v té chvíli nevůle starého pána vůči synovi. Leccos snášel a mnoho trpěl od jara v domě, co vlastně čelilo proti jeho pevným zvyklostem, ale od oné chvíle v poledne, kdy se rozešel s tchánem Gustavovým, jeho podráždění zahrnulo i Gustava s mladou ženou, podobno víru, který za vteřinu všecko na blízkých vlnách smete do hloubky. Nikdy Gustav nebyl pro něho mnohem víc než chlapec, takže vůbec nechápal, jak se může ptát, jak může chtít něco jen pro sebe; a s velikým roztrpčením, ale správně uhodl, že Gustav nadobro odpadl k nové své rodině.

Gustav, docela popletený, zmatený, rozčilený, neklidný, vstal ze židle, cítě v tom okamžiku, že se mu hlava točí a krev ve spáncích bubnuje, jako když splašení koně někam uhánějí… Ve vedlejší místnosti vyměnil

216$

papírové manžety za bílé, oblékl svůj znamenitý svrchníček, dvakrát zkusil všecky zámky u stolu a s hrůzou myslil jen na to, jak doma ve dveřích Marina ho uvítá otázkou: Mužíčku, co ti je?

„Dobrou noc!“

„Dobrou noc!“ až za hezkou chvíli mu zachmuřeně odpověděl kovový a mocný hlas otcův.

Gustav přešel tmavou pavlač, jejímiž nesčíslnými drobounkými tabulkami kmitala ozářená okna v zadním domě; leckde i stůl se ukázal, nad kterým hlavy hluboko dolů se skláněly… Tryskem seběhl se schodů a vrazil do nějakého mladíka, který v ošuntělém zimníčku při kalném a třaslavém plamínku plynovém si prohlížel noty na zábradlí.

„Co tady děláte?“ zhurta Gustav se obořil na něho a holí zlostně zacinkl o mosazný knoflík zábradlí. „Tady není žádné — veřejné místo!“

„Já?“ Bludný úsměv vytržení poznenáhlu mizel, mizel z nehezkého obličeje pod širokým kloboukem. „Nevím… pane, odpusťte!“ mírným slovem ze svého mámivého světa tónů student se vrátil zase do skutečného.

„No — dobře!“ protektorsky řekl mu Gustav a šel dále, uhodiv holí alespoň o patník pod schody.

Vzduch byl chladný, horsky čistý po prudkém větru a po temném, zamodralém nebi velká oblaka měkce se roztěkala jako sotva znatelné stíny keřů tajuplné zahrady. Ulice byla pustá a jen naproti za holými akáty pospíchala šička s balíčkem pod paží a rukou vsunutou do kapsy svého milence. Říci… zatajit? Nebo — není to jedno? malomyslně si šeptal Gustav, ubíraje se k svému domovu v tak vysokém stupni rozčilení, jaký dosud nikdy vůbec nepoznal. Velmi rád se jindy ukázal známým sám nebo se svou ženou, ale tentokrát proti svému zvyku šel prázdným trhem a postranními ulicemi, maje strach, že potká kolegu nebo dokonce nějakého cukrovarníka

217$

a každý osel mu hned vyčte z obličeje, co s ním je… Zdálo se mu, že kdosi neviditelný prudce vzduchem se žene za ním, chechtá se potvorné a šeptá mu jednou do pravého, zase do levého ucha dvě slova, nic než tatáž slova: Úpadek a rozvod! Rozvod a úpadek! Bože — jaká ostuda!

Podél vysokých a temných domů na nábřeží se kradl jako stín a černá voda napravo, která někdy stříbrem se zachvěla ve světle lucerny, ho bodla ostnem, připomínajíc mu Žofín, vlastně večeře pod stromy, dokud Marina byla ještě nevěstou… Vystoupil na schody, klíčem, který měl na stříbrném řetízku, otevřel byt a v této chvíli byl tak zsinalý, že Marina, která beztak si nedovedla vysvětlit jeho zpoždění, jen překvapeně vykřikla:

„Mužíčku, je ti nevolno?“

„Nic mně není!“ Snažil se vypadat úplně bezstarostně jako v jiné dni, políbil jí ruku dovnitř na dlaň, jak to už přinášelo mladé manželství i jeho zvyk; ale v duši stále ještě nebyl rozhodnut, má-li mlčet, nebo všecko vyjevit.

„Sedni a odpočiň si! Nebo chceš snad čaj?“ Chtěla zazvonit na služku; ale držíc už v drobné ruce zvonítko, dvě rudé třešně, náhle si to rozmyslila a vypustila třešně z prstů, že prudce zatřeskly o kovovou pelest. „Ne, sama … vlastníma rukama čaj uvařím!“

Gustav bez ní sám se rozhlížel po světlé ložnici, kde všecko se lesklo novotou a penězi. Jako pravé zlato svítila mosaz postelí, nějaká vlašská madona pod modrým závojem shovívavě se usmívala dolů na krajky odestlaných polštářů; malounko na kamnech šuměla voda, pobzučovala a celým pokojem provánělo mýdlo, pudr, parfém, splývající dohromady v osobní vůni jeho mladé ženy, krásné Mariny. K vzteku! — myslil si — tohle že bych měl opustit? A proč? — Pro jiné! Hned zas neznámý se mu zachechtal do ucha, opakuje úlisné a s jízlivou, velkou chutí dvě známá slova z ulice… Tu náhle Gustavovi

218$

přišlo vnuknutí, snad od boha, snad od ďábla, a on si řekl určitě, velmi rozhodně: Co naplat! Všecko jí musím vyjevit! Mohla by se toho dovědět odjinud, od tchána, a to by bylo — tisíckrát hůř!

„No tak… jak je? Co šidí mého mužíčka?“ mazlivě sešpulenými rty vyslovila Marína, doprovázejíc každé slovo zářným pohledem, a na malý stolek blízko Gustava postavila kouřící čaj s citrónem. „Ještě ti není líp?“

„Drobeček je moc hodný!“ něžně ji vzal za ruku a zvlášť jí políbil každý prst, „je to můj drobeček!“

„Ale — drobeček má dnes starosti!“ mazlivě si stěžovala Marina, kladouc svou měkkou tvář, rozpálenou trochu vařením, na vlasy Gustavovi. „Mužíček není upřímný a nechce říci, co mu je!“

„To ne! Ale on chce svého drobečka jenom ušetřit!“ Stále ještě bledý a pln strachu ji hladil po nahé ruce, přemýšleje, jakými slovy by jí to nejvhodněji řekl, aby to s ním nejlépe dopadlo.

„Tak — opravdu něco je?“ celá udivená se ptala Marina. „Naposled je u vás někdo nemocen?“ Život Marinin dosud běžel v líném a blahobytném toku, v němž událostí byly jarní šaty, a když se nepovedly, neštěstím; nebyl vzrušen žádnou opravdovou bolestí, a ona nedovedla vymyslit hned tak jinou příčinu nespokojenosti u Gustava, ledaže tchán u vysokém věku dostal zápal plic.

„Ne… — sám jsem ten chudáček!“

„Ty? Přece jenom jsi nemocen!“

„Ne, drobečku … Pomoz mně přece trochu — nevím, jak bych ti to tak zrovna řekl…“

Vzala ho za ruku, sedla si vedle něho se zkříženýma nohama, až se jí odhrnula mezi slézovým županem hedvábná spodnička s mnoha drobnými volánky, a zářivé oči stále udiveněji vyzíraly s otázkou na manžela.

„Naši otcové…“ konečně vypravil ze sebe Gustav, svrašťuje silné a černé obočí, trhaně, neklidně, až nervózně.

219$

„se nepohodli! Řekli si něco, a my — dva chudáci — si to teď za ně odneseme!“

„Co oni si mezi sebou řekli, na tom nám přece nesejde! Ale proč? Proč vlastně?“

„To je právě to ošklivé — pro peníze!“

„Co je na tom hrozného, že jsi až bez sebe?“

„Víš, ty jsi pořád ještě takové malé, nerozumné děťátko!“ Gustav přijal vůči své mladé ženě náhle zkušený, až rozšafný vzhled její opory pro dlouhý, společný život, „a nerozumíš takovým věcem — obchodním. My dva si všecko vypijeme! Otec — tedy můj otec si chtěl dnes od tvého vypůjčit a — ten mu to odepřel! Nevěděl jsem o ničem! Nikdo mně nic neřekl o tom, že potřebuje nějaké tisíce pro závod! Jednalo se se mnou za mými zády jako s chlapcem — úplně jako s malým chlapcem! Jak k tomu přijdu? A k tomu mně teď ještě sama pověz, drobečku, — jak tady teď stojím před tebou?“

„Ale jdi… ty jsi to malé děťátko!“ Skutečně nerozumějíc celému vážnému dosahu, Marina ovinula lichotně své bílé, holé paže jemu kolem krku, chtějíc ho k sobě přivinout; ale Gustav, jednou rozmluvený jako mlýn, který se dal do chodu, setrval v zachmuřené póze někoho, komu bylo těžce ublíženo a kdo se tak stal hrdinou nezaviněného dramatu.

„Nerozumíš tomu, jak se se mnou jednalo! Jako bych byl nějaký kluk nebo podřízený, a ne — budoucí majitel závodu!“

„Tak už se nemrač, mužíčku!“ prstem mu sem tam přejela několikrát po nose. „No — usměj se na Marinu! Najíš se — dobře — máme kapouna! Vyspíš se a zítra bude zase všecko dobře… tatíkové se smíří a my, my dva — je nepotřebujeme!“

Gustav už ztratil vůči Marině svůj nedávný veliký strach z ulice, že by snad mohla v neshodách peněžních najít důvod k rozvodu; ale ještě chtěl vzbudit její soucit, aby pocítila, jak těžce bylo vlastním otcem ublíženo

220$

jemu, manželu. Milostivě, aby pochopila, že ona je bezbranný tvor a on ten zářivý rozum jí po boku, ji popleskl dvěma prsty po ruměné tváři.

„Konečně… jsem od přírody jednou muž a všecko — ponesu! Ale ty… můj drobečku?“

„Ne já… ty, mužíčku!“

„Já zas myslím jenom na tebe! Nemíval jsem se nikdy tak dobře jako ty… u nás doma to není dvakrát veselé!“

„Chudáčku!“

„Věř mně, drobečku, že teprve dnes vidím, — jak dobře se člověk může mít!“

Seděla těsně zavěšena do něho, velmi hezká ve svém drahém županu, a její smaragdové oči oddaně vzhlížely vzhůru na její životní oporu. Stále víc a více se leskly, plály, zářily, jak příjemno jí bylo mít potvrzeno slovy z jeho úst, že ona přinesla dobrou a šťastnou změnu do jeho života.

„Věř — jsem jiný člověk, co tě mám! Nejsme spolu ani šest měsíců, a už musí přijít takové mrzuté starosti! K zlosti! Naposled to ještě stojí špatně se závodem!“

„Nedělej si zbytečné starosti! Nedělej!“ Marina se usmála v lehkomyslném optimismu někoho, kdo nic ještě nezkusil a k tomu ví, kolik má státních papírů.

„Dobře! Ale stojí-li to špatně? Tak potom — co?“

„Prosím, prosím… od čeho jsem tu ještě já?“ škádlivě mu přejela zase prstem po nose. „Jsi můj, a tedy — náš!“

Gustav si nechal čechrat vlasy a sem tam se dal políbit na ucho, na vlasy, značně uklidněn a velmi spokojen, že všecko tak hladce dopadlo se ženou; a už jen velmi málo myslil na Florenc se starým otcem. „A tohle jsi mohl mít všecko odbyto — už v poledne!“

„Chtěl jsem ušetřit svého drobečka!“

„Chudáčku!“ V jejich nevelkém slovníku mladých

221$

manželů slovo „chudáčku“ nemělo význam běžně užívaný a ukrývalo pod stejným zvukem dojatý hold ohledu z lásky.

V tu chvíli zlehka zaklepala a opatrně pootevřela služka, Moravanka, malá a zrzavá.

„Nebudu chtít včil večeři?“

„Však jsme na ni skoro zapomněli! Vezmeme si ji do ložnice? Chceš?“

„Jak ty chceš!“

„Chudáčku!“

Zrzavá přinesla na velikém podnose večeři, a pokaždé když Gustav chtěl začít o penězích a o starostech, Marina ho zakřikla tak přísně, jak se musí jednat s churavým, chce-li ho člověk rozčilení uchránit; Gustav rád se dával ošetřovat, litovat, posluhovat si, podivovat, jak se patří muži od ženy. Moravanka sklidila, brzy manželé zhasli, a když za chvíli bledý měsíc, unuděný a zároveň zvědavý, vykoukl za bláznivým, potrhaným oblakem rovnou do ložnice, našel mladé manžele, které svedla obchodní vůle jejich otců a neroztrhla od sebe neshoda týchž otců, kterak těsně objati usínali už mezi posledními polibky.

3

Slečna Karolína strouhala housku v kuchyni, nevěříc Gustě, že by to také tak znamenitě dovedla, a vůbec neslyšela ani vůz zastavit na dlažbě; ale na zazvonění všecka radostná vyběhla v ústrety Karlovi, jenže hned se zarazila a zase zavřela ústa, už připravená promluvit. Na první pohled poznala utrpení na jeho tichém, hubeném obličeji, beze vší účasti ke všemu, poznala je oním správným instinktem, který mívá i nejjednodušší člověk vůči skutečné bolesti. Mlčky, s kloboukem na hlavě, Karel šel mimo ni, a slečna Karolína stála ve své veliké kuchyň-

222$

ské zástěře, která i zahalovala, i uplatňovala její vydatnou postavu s boky a s velikým životem, stála a stála, upírajíc své příliš modré oči za ním, až zašel do svého pokoje, nalevo na chodbě.

Ve svém mládeneckém pokoji, nesundav ani klobouk, Karel se posadil. Bylo tma a na staré tapetě i na kamnech kachlových pohybovala se neklidná, roztrhaná světla z ulice; tabulí bylo vidět malý kousek železného zábradlí balkónu a mezi oknem ostře se bělal úzký pruh obílené zdi. Hodiny, neúmorné ve své pravidelnosti, někde tikaly a houževnatě se stejnou vytrvalostí jediná myšlenka se mu vracela — na konec s ní. Asi tak, jako míč, který se odráží ode zdi, stále dopadá, stále se odráží, jemu se vracela jenom ona jediná myšlenka a jeho mozek nemohl ji ani docela pojmout, ani zase odvrátit.

Ani ne před celým rokem Karel odjížděl na Moravu velmi rád, ještě na podzim o svatbě Gustavově se strachoval před návratem do „šachty“, ale teď jaksi na nic z toho vůbec nemyslil, jak mu všecko doma, stejně jako jinde, bylo cizí, lhostejné, daleké. Nebyl to než stále jediný proud myšlenek, ve kterém se pohyboval sem a tam, zmítán jako na vlnách, a jediný předmět, který přemítal dnem i nocí. Měl něco podniknout? Mohl? Měl se jinak zachovat? Je všecko ztraceno? Je to možná, že ho tak docela nechala? Je vším vinen sám? Zdálo se mu, že se musí a musí všeho dopátrat; ale jen jeho myšlenky běhaly a vracely se zamotané a do sebe tak zapletené, že z nich nebylo vyváznutí, vyjití.

Tehda vpodvečer, když Emilka od něho odešla, nezanechavši mu než řádek od Hedviky tužkou napsaný, četl celou noc z toho útržku, dávaje mu každý okamžik jiný a jiný smysl. Vášnivě několikrát schumlal papír a prudce zahodil do kouta, potom ihned zase zvedl se země, šátkem kapesním šetrně otřel, políbil, odprosil a celou onu noc s hlavou podepřenou oběma rukama u lampy četl jen jediný řádeček, doufaje, že v něm vynajde

223$

alespoň ten smysl, že jen po nějaký čas Hedvika k němu nepřijde.

Stále vzpomínal na poslední odpoledne, jak u něho byla, styděl se za sebe, jak před ní zuřivě zahodil nůž, úplně jako školák nebo sedlák; alespoň stokrát za noc ji odprosil za svou nemocnou žárlivost a umínil si, že bude docela jiný, až ji zase uvidí, ani stopa po něčem tak ošklivém, jen láska a láska. Vždyť to není ani vůbec možné, že oni dva tehdy by se byli viděli — naposled! Vždyť se ani nesmířili a rozešli tak škaredě! Potom… copak mu sama neřekla tehdy v parku v Lužánkách, že už nikdy si nemohou být cizí? To lhala! — lhala! Hned zase cítil v celých prsou prudký hněv a trpký vzdor vůči Hedvice. Zahodit ho tak lehko — jako nic! Vůbec zahodit ho pryč… od sebe! Přes palubu! Ale co je na tobě, že se tak zbytečně rozčiluješ? — dušeně a sklesle se ozvala jeho malomyslnost. — Vždyť na tobě přece není nic! Má mě dost a já ji už nebavím, anebo… — zase hlasitě, na krátkou chvíli uspána, promluvila jeho žárlivost. Jsou tady lepší, a se mnou je konec, že má jiného! Ale koho? Kdo to může být? Pln ošklivosti a hnusu probíral těch několik známých po Brně, napadali ho všichni a žádný zvlášť, jak mu tak řadou defilovali před očima v čele s hlupákem Dodo. A Karel hned zase jako výčitku uviděl smutný, nespokojený, pohaslý výraz jejích živých očí, když tak nerozhodně stála u dveří bez odvahy zůstat, bez odvahy odejít. Blázen jsem a všecko jsem si udělal jenom sám! Chytil se za černou hlavu a nanovo, snad posté už četl ten jediný řádek. Ale proč — měla-li mne ráda — nenechala všeho? Nezůstala? To všecko musí mít ještě jinou příčinu, již já asi neznám… chmurně si řekl a bouchl pěstí o stůl, až plamen v lampě vzplál, vyšlehl, vysoko vyskočil. Tu ho jako naděje a spása napadla Emilka; rozhodl se, že ráno k ní zajde, a teprve když ten úmysl v něm uzrál, jako by to byl už nějaký čin, teprve s lokty na

224$

stole trochu zdříml, mezitímco lampa dohořívala a bezbarvý svit prvního rána nevlídně se dral do jeho pokoje.

Časně druhého dne vyčíhal sestřenici blízko kašny na tržišti, zrovna když otvírala tašku na jablka, a Emilka sebou trhla, vidouc tmavé kruhy hluboko pod jeho černýma očima. „Chci vědět všechno… jenom pravdu mně aspoň řekni!“ Tak ji oslovil pár kroků od baby z okolí Jihlavy. „Víš to přece už…“ ulekaně vzhlédla vzhůru do vzrušeného, temného obličeje. „Ale — proč?“ dále se ptal přísně. „No — kvůli muži a dítěti.“ „Ale — to přece věděla dávno, věděla dřív!“ řekl trpce a rychlými kroky utekl, aby zakryl svoje veliké pohnutí před sestřenicí.

Ačkoliv nemohl a nesměl Hedvice napsat do domu a neměl ani nejmenší vyhlídky na setkání s ní, přece stále tomu zcela nevěřil, že vůbec se s ní nesejde, jako dlouho nevěříme, že mrtvý už nikdy nepřijde; a snad právě tato myšlenka ho uchránila toho, čeho se obávala Emilka v kapucínském kostele. Po celý čas, který následoval, Karel byl úplně neschopen k jakékoliv práci v továrně a stejně nemožný mezi lidem pracovním; on, jindy trpělivý, až dobrosrdečný k dělníkům, beze vší příčiny kolikrát zle se obořil na dělnické děvče, jak mu všecky ženy šmahem byly protivné, jen že byly ženami. Ředitel přádelny, starý, zkušený, dobromyslný žid a otec veliké, nezaopatřené rodiny, pokládaje ho za vážně churavého, mu poradil, aby si vzal dovolenou na čtrnáct dní; a tu Karel ihned, beze všeho rozmyslu, mu dal výpověď, podezíraje ho, že se ho chce zbavit; ředitel mu domlouval, ale Karel už napsal domů, že přijede, pochopiv konečně, že musí z Brna pryč.

Tak slečna Karolína vlastně skoro uhodla duševní stav, v němž se octl nejstarší po svém návratu a který nebylo lze přirovnat k ničemu než k úplnému vyčerpání a zničení, jež nastává po smrti milovaného člověka.

225$

Byl v životě a — není ho! A co ještě dodávalo jeho stavu příchuti až chorobné, bylo, že jeho sebevědomí, které beztak nijak nebylo veliké, tak úplně pokleslo, že si netroufal mezi lidi, ba přímo se jich bál.

Mléčné tabule skleněných dveří z otcovy ložnice se osvětlily a Karel mechanicky vstal ze židle, tuše nějak nejasně, že někdo přijde nebo že něco bude, snad večeře… Teď úplně zapomínal hodinu, měsíc, nevěda často ani, jaká roční doba je, jako by se byl octl v čase jako uprostřed širého moře.

„Copak jsi — vejr?“ mrzutě, jako nejstarší mládenec, do tmy zavolal Jiří v lehounkém domácím kabátku. „Pojď — všecko ti vystydne!“

Až teď Karel sňal klobouk, někam nazdařbůh jej položil a vyšel za Jiřím do jídelny, zařízené tak puritánský beze vší okrasy, potom zas dál ze zvyku si také sedl na své bývalé místo. Mísy stály uprostřed na bílém ubruse, ale dvě místa zůstávala prázdná; za chvíli široce se přihrnula slečna Karolína rozpálená od ohně, a až teď Karel si povšiml prázdného místa otcova v čele stolu.

„Kde je?“ To byla vůbec první slova, která doma řekl, překvapen tím, co se ještě nestalo, aby otec nebyl u stolu.

„Nevíme!“

„Po zavření odešel a nevrátil se!“ Slečna se domnívala s obavou, jestli snad starý pán na něčem neuklouzl; ale uvyklá za dvacet let neptat se a jenom odpovídat, nechala si svoje obavy pro sebe.

Karel jedl hltavě a nevěděl vůbec, že jí řízky se salátem; a celá neveselá, mlčelivá večeře, při níž sotva se promluvilo deset slov, byla něco naprosto obvyklého v starém domě na Florenci. Jiří ani Viktor se nezeptali Karla: Co ti je?, ač jeho vzhled byl až nemocný; nejenže to vůbec nebylo zvykem mezi bratry Kučery, ale mimoto oba mladší byli zaměstnáni ještě vlastní nespoko-226$

jeností. Jiří, u něhož každý pochod duševní trval mnohem déle než u jiného, nemohl se zbavit pocitu až skoro křivdy, jako by otec dost o něho se nestaral; a nejmladší benjamínek rodiny se cítil ve vlastních právech zkracován nejen otcem, ale i bratrem Gustavem.

Gusta v bledě modré blůze a v uších se zlatými kruhy od milého, který nebyl ani starý, ani bohatý, ani velký pán, sklidila; a slečna Karolína starostlivě s hlavou na stranu podívala se po celém ubrusu, nezbyl-li někde drobeček, ulevivši si přitom hlubokým povzdechem, který by byl řekl každému, mimo Kučerům, že má starost o starého pána, nezlomil-li si nohu v kotníku. Potom v jedné ruce se smetáčkem, v druhé se špinavými ubrousky vyšla široce za děvčetem a nechala o samotě bratry u stolu.

„Ale… co je s otcem?“ Karlovi náhle zase se navrátila myšlenka na toho, který chyběl.

„Nic!“ mrzutě ho odbyl Jiří. „Kdyby tak někdo z nás přišel pozdě!“

„Ani nevíš, jak jsem rád, že jsi — přijel!“ Viktor najednou se obrátil ke Karlovi. „To byl nápad — od boha a pro bohy!“

Karel mlčky kruhovitými rty vypouštěl kroužky kouře vysoko do pokoje proti začernalému stropu a jen plamen v lampě nad stolem zase sykotal tichem v jídelně.

„Víš — Gustav má asi zlost — na tebe! Ale dobře, že ji má! Chce teď všem poroučet!“

Ztichle, sklesle, aniž Viktora poslouchal, Karel vypouštěl dál z úst své umělé kroužky, jako by to byla jediná zábava, která mu zbyla.

„Víš!“ Viktor hřmotně vstal, a tu se teprve ukázala celá mohutná postava dvacetiletého, který od podzimku velmi zesílil a v pohybech nabyl čehosi svrchovaného, cítě se starším bratrům úplně naroveň. „Nápad od boha a pro bohy! Jen ať se Gustávek nepřepočítá! I když ty ses dal tak snadno odbýt, — ještě tu jsem já!“

227$

„Jsi ty od té maturity — veliký pán! Nebezpečný!“ Jiří se chladně a posměšně bledýma očima na něho zadíval, opíraje hlavu mezi oběma rukama. „Jen květiny kupuješ a… peníze máš… pořád… pořád!“ Jeho vztah k bratrovi zůstával v podrážděném stavu nevyslovených domněnek, které, protože zůstávaly nevysloveny, jen tím hloub se mu zarývaly do nitra a zesilovaly jeho nenávistné podezření na nejmladšího, stejně jako vlastní myšlenku, že mu je vlastně nepřátelský celý svět. „Květiny… ženské — včera ti bylo teprve dvacet!“

„Dvacet nebo šestadvacet — jaký je to rozdíl?“ Viktor se zase pohodlně usadil na pohovce, založiv ruce nazad za snědou hlavu se smyslnými rty, a nohy široce roztáhl. „To není žádný život… nejen tady s vámi, ale vůbec u nás — na severu! Já mám rád horko… tropy, kaktusy… Tady je všecko takové — nedomrlé! Já chci plný život — rozumíš? My máme zimu, zimní sporty, sníh — tomu nerozumím a nemám to rád, zvláště ten sníh! Pro mě je barva bílá jako černá — stejně hřbitovní! Ale kde slunce praží, — tam všecko vysoko vykvete!“

„Tak se vystěhuj!“ řekl mu na to Jiří posměšně, a znamenalo to: Já budu rád!

„To ne! Tu radost Gustavovi zas neudělám!“ Od dopoledního výstupu v laboratoři Viktorovi tanulo stále jen na mysli, že bude stát na svém, aby otec rozdělil závod mezi něho a Gustava, jak v něm často vyvstaly veliké zámysly: vyvstaly a — zanikly. Tentokrát si dokonce usmyslil, že otec to bude muset ustanovit závětí a že použije první příležitosti, aby ho k tomu přiměl.

„Ale kde… jen je?“ Karel jen jako v polobdění se zadíval ulekaně na židli u stolu stále ještě prázdnou.

„Kde? Zdržel se, zdržel se!“ kvapně řekl Viktor, jak ho v té chvíli bleskem teprve napadlo, že by to byl ten největší nesmysl, nepoužít otcovy nepřítomnosti k nočnímu

228$

výletu. Měl teď pohromadě celou svou malou společnost, sestavenou z pianisty, nedostudovaného medika a někoho, kdo nebyl ani malířem, ani učitelem, společnost, kterou hostil po vinárnách a která jindy uváděla slečnu Karolínu v zoufalost tím, že ji bral na zapřenou tajně do svého pokoje.

„Sbohem, hoši! Jdu si ještě do pokoje něco číst!“

Kvapně odešel po své zábavě; a jak po městě s nocí míň se svítilo, plamen nad stolem prudčeji sykotal, táhle a naříkavě pod okny se občas ozýval vlak, Jiří zamračeně přemýšlel a Karel stále jako ve snách pouštěl kroužky vzhůru, k zahnědlým stěnám a k ušpiněnému stropu, až hodiny odbily tři čtvrti na deset.

„Ale — je to nerozum od otce!“ až teď Jiří rozmrzele si vzpomněl jako na dítě, jež něco provedlo. Jiří dosud neměl ani zdání o otcových velkých starostech, kráčeje divně nevidomě mimo všecko, co se nedotýkalo přímo jeho.

„Aby se… snad bylo něco stalo?“ tázavě ponejprv přímo Karel se podíval do nespokojeného obličeje.

„To ne! To jistě ne!“ rozhodně odmítl Jiří, který u jiného všecko bral na lehkou váhu. „Jen nějaký nerozum to zase je.“ A tak jak pomalu a houževnatě všecky myšlenky dále předl, tak teď celým sborem mu přišly vzpomínky na to, s čím pro svou osobu nebyl spokojen u otce. Divný byl tento poměr syna miláčka ke starému otci! On, svou bezradností úplně závislý na sedmdesátiletém, čím dále tím více si ho podmanil právě svou nerozhodností i střídavými, nevypočitatelnými rozmary, že poslední dobou vlastně se stával jeho mimovolným tyranem, a starý otec se dostával v jeho područí. „Víš, jak jinde otec se stará… nemohl mně už dávno vybrat nevěstu?“

„Myslil jsem, že nemáš rád ženy?“

„Ovšem — ale když už to tak je v zákoně přírody! Co zas, že nejde? Chce se mně spát!“

229$

„Jdi si lehnout! Počkám sám!“

Rád se zvedl Jiří, také úplně zvyklý na pravidelné hodiny; u stolu zbyl jen Karel sám se svou věrnou, nerozlučnou cigaretou a už velebné, noční mlčení svým tichem prostoupilo celý byt.

Jen ještě někdo v bytě nespal — to bděla slečna Karolína u svíčky ve svém malinkém pokoji, který byl přecpán starými kalendáři, starými fotografiemi, svěcenými kočičkami, škatulemi, balíčky s lahvičkami, spoustou zástěr, spodniček a obnošeného šatstva, vším tím užitečným a nepotřebným harampádím, jež obyčejně dohromady tvoří výbavu staré panny. V nočním kabátku a v pruhované spodničce seděla na odestlané posteli, že jí zpod peřiny čouhaly tlusté nohy v silných punčochách, a na kulatém stolečku, na němž ležel Svatý Vojtěch, psané recepty a snář, měla do kruhu rozložené špinavé karty. Tato chvilka před spaním byla vlastně jediná za celý den, která jí patřila; ale hospodyně byla velmi nepokojná a plná starostí o starého pána, že se dosud nevrátil. Nemohla tentokrát svým kartám nijak rozumět, ležely sice samé černé kruhem a nijak se nehýbaly od pikového krále, který znamenal vysokého pána, proto také ho vždycky brala za starého Kučeru, ale nic jí tentokrát neříkaly… Naposled snad mrtvice? Jindy kolikrát pracně už přemýšlela o své budoucnosti, kdyby tak pánbůh neštěstí dopustil… Jistě upřímně by byla oplakala starého pána, ale když také pomyslila na svou budoucnost, tanula jí na mysli jen trafika, čistá, zavedená, na rohu. Utřela si zaslzené oči cípkem polštáře a vyložila si ještě na nejstaršího, který jako vlastní syn jí nešel z hlavy pro svůj utrápený obličej, — a akorát — padla na něho srdcová dáma! Nemohla sice pochopit, že by některá snad nebyla chtěla syna z jejich domu; ale u mladého, což to mohlo být než srdce? Sfoukla svíčku, vroucně se pomodlila k svatému Janu, který je patronem všech opuštěných a sirotků;

230$

chvílemi se sice na ni pousmála tvář Turkova pod pestře pruhovaným turbanem, ale věrná duše nemohla usnout pro starost, že starý pán ještě se nevrátil.

4

Jen chvíli před příjezdem Karlovým, o holi a s hlavou nachýlenou, starý pán vyšel zvolna z domu. Šel ze začátku toutéž cestou, kterou Gustav před čtvrthodinou. Za rohem v živější ulici potkával už známé, pokynul rukou, nadzdvihl klobouk — byli to sami známí lidé po Praze. Také potkal starou dámu, kdysi vyhlášenou krasavici, která přes své stáří si udržela štíhlou postavu se vznosným držením těla a zvláštní úsměv ženy, která kdysi všude svou krásou vítězila. Vida starou Kolářku! Drží se! Drží kupodivu! Stanul i ohlédl se, ale hned zase zapadl do svých trudných myšlenek, kráčeje dál ulicí prázdnou a ztichlou večerem kolem Svatého Petra těžkým krokem sedmdesátníka. Jindy vycházel jen v poledne do malého parku na Florenci a nikdy v době večerní, jsa zvyklý po skončení obchodu přečíst si noviny, v sedm se navečeřet a velmi brzy ulehnout s takovou pravidelností, že všecko, co by ji bylo chtělo prolomit, mu bylo protivné nebo alespoň k smíchu. Vlastní záliba v přesnosti a v pravidelném životě za dlouhý věk se mu stala tyranem, a když toho dne proti vlastnímu návyku vyšel večer, vyšel a nevěděl, kam a proč jde, byl to jen neklamný důkaz, do jaké hloubky, až do samých kořenů starý muž je otřesen.

Ulice, kterou starý Kučera zvolna šel, byla pustá a prázdná, některé krámy s látkami dokonce už zavřené; z nepatrného hokynářství nedovřenými dveřmi žlutý pablesk úzkým pruhem se kladl na chodník a před starodávným domem s blízkými, malými okny a s podloubím

231$

čekal fiakr, do něhož byl zapřažen kůň bílý a druhý hnědý. Snad čekající koně připomněli starému pánovi vlastního otce, krajského fyzika, tak živě, že starý Kučera ho viděl stát před sebou v černém hedvábném „halstuchu“, ještě urostlejšího a mohutnějšího, než byl sám, s klidným, ale bystrým pohledem dobrého diagnostika, který hned ví, oč běží. Osmi dětem zanechal úplně stejné podíly jen s tou obměnou, že spravedlivě a skoro po obchodnicku hochům odpočítal část peněz, která připadla na jejich studie. Také úplně stejně všem osmi dal udělat po dubovém kufru, děvčatům na výbavu a hochům na knihy, a zemřel, když tři děvčata byla provdána a hoši zaopatřeni, ve věku pětasedmdesáti let v Ječné ulici, čilý a bystrý, zápalem plic, zanechávaje jako odkaz ještě to, co jim už hlásal od dětských let: Nespoléhejte než na sebe!

Starý Kučera neporovnával snad sama sebe s otcem, jak nemiloval zbytečné úvahy do větru, jež jemu připadaly k ničemu a dobré leda pro ženskou; a myslil jen na svoje syny s těžkým hněvem neuspokojeného vladaře.

Starost i u tak zkušeného, chytrého člověka, docela jako u jiných smrtelníků, jen vzrůstala s nocí, která pozvolna se snášela, už halíc teskným, smutkovým šatem město pod sebou; a starý Kučera, nevěda, kudy jde, jen popaměti se bral prázdnými uličkami mezi úzkými domky o dvou o třech oknech, někde ozdobenými kovanou mříží nebo svatým obrázkem, zasazeným mezi štukové stuhy nebo zase mušle; leckde zle a krvavě pod soškou mariánskou lampička zahořela a jinde širokým oknem v přízemí za květovanou záclonou noční kavárna harmonikou se hlásila do zamlklého ticha.

Starý pán, bráně se lítosti, se zlobil, že mu Karel provedl něco tak nesmyslného v takové chvíli, kdy sám nevěděl, co si počne; a přece měl o nejstaršího strach, ke kterému se nepřiznal ani sobě, — nechtěl ho mít! Stařecky těžké pobouření vlastních prsou tentokrát jako

232$

jindy shrnoval do zlosti, která odedávna byla jeho jediným projevem navenek. Neruda! S nikým se nesnese! křičela jeho zlost, ale uspodu jiný hlas, tišší a zakřiklý, jí odpovídal: Ale proč? Měl snad vážnou příčinu? čím víc zlost ho nechtěla připustit ke slovu, tím silněji také druhý hlas se ozýval, bera Karla ve svou ochranu proti Gustavovi, který tak snadno odpadl do druhého, nepřátelského tábora. Tak zlost a druhý hlas drahnou chvíli ve starém srdci se praly vespolek, až Kučera vzpomněl na někoho, na něhož málem zapomněl, — na svou nebožku ženu.

Nebožka byla jednoduchá paní a starého Kučeru nenapadla pro nic jiného, než že blondýn Jiří svou barvou v obličeji jí je podoben. Vyžadoval tutéž bezpodmínečnou poslušnost od ní jako od dětí, a ne srdce, jen lože sdílel s ní, ale přestojí měl v dobré památce, že se tak ochotně podvolovala; ovšem nikdy nezašel na její hrob, ani věnec nekoupil ve výročí, jak neměl rád všecky zevní návyky, ustálené mezi lidmi, považuje je za falešné, za zbytečné, za komedii, za něco, čemu se nepodroboval sám. Žádný stesk nevyvolaly jeho vzpomínky na mrtvou, která mu nechyběla v životě; ne starost sedmdesátníkova, starost o budoucnost, která nedovedla pohromadě udržet myšlenky a jevila se velikým nepokojem jako u nemocného zvířete, jež hledá místo, kam složit údy své.

Starý pán nadzvedl trochu hlavu a viděl, že se octl před zahnědlým ruským kostelem; ale hned zas nočním tichem se ozýval o dlažbu tichý krok a klapotem hůl dál k řece… Nebyla to jen starost o peníze, kterou tak těžce a tak trpce nesl, nechtěje si vypůjčit, jak měl proti bankám odpor, úplně nevysvětlitelný rozumem, tak silný a ryze kučerovský odpor jako proti jiným ustáleným zvyklostem mezi lidmi; mimoto ještě byl hluboce pobouřen, až uražen, že Stuchlík mu odepřel vypomoci, Gustav se odvážil na otázky, Viktor se neptal a dělal si,

233$

co se mu namane, a Karel, dost že napsal: Přijedu! Tak všichni proti němu, a on proti všem sám, sám.

To všecko bylo jenom potvrzení jeho vlastní nevíry, dávné, hluboké a tak ryze kučerovské nevíry v člověka, jako by celý svět byl zvěřinec, v němž opice a ovce se motají bez rozumu, bez cíle, mátožné. Na druhém břehu naproti slabým polokruhem světlo z výběrčího budky padalo do mostu, dole tekla černá řeka a na tmavé stráni letenské jen sem a tam lucerna. Dlouho se díval starý pán, jak pod ním zvolna tekla černá voda, a myslil si, ba přál: Tak mít teď úplný klid a pokoj ode všech! Klid? — moudře řeka odpovídala starému, nespokojenému člověku — také se dočkáš! Teku — teku! Nejsem řeka! Teku — teku! Se skutečnou závistí starého pána znenadání napadla sestra Berta, třetí rok už umrlá. Ta má všecko odbyto! Ještě mu také přišly na mysl obě sestry zbylé naživu, které jako vdovy a babičky žily na venkově, i bratři, kteří všichni starší nežli on pokojně už odpočívali v zemi. Mít tak jak oni všecko už odbyto! Proti tmavé stráni cosi se zablesklo, a on náhle uviděl dětskou, bezradnou tvář svého zamilovaného syna, kterak dopoledne stál u dveří, opíraje se hlavou mrzutě o stojan s knihami; ale ještě silněji temný strach o nejstaršího v něm jako vyděšený pták zaskřehotal: Co je s ním? Stále stejně moudře voda dole hučela své: Teku! Teku! Starý pán nápadně hluboko nad zábradlím skloněný zase pozvolna se narovnal a těžce vykročil do tmavého města, jako by sám si dodával v duchu síly asi tak: Starý Kučero, nějak bylo a nějak snad bude zas!

Lucerny na domech teskně osvětlovaly chodníky, zvlhlé nocí, v ulicích tak prázdných a tak pustých, jako by Praha náhle byla vymřela; a starý pán za celou cestu ke starému domu na Florenci také nepotkal než dva vojáky, kteří si vedli mezi sebou rozpustilé děvče s červeným kloboukem na zrzavých vlasech. Otevřel si sám vrata domovní; opatrně si napomáhaje holí, vyšel

234$

po tmavých schodech, a když klíčem zarachotil v zámku u bytu, slečna Karolína nejprve vyděšeně vyjela z polospánku, hned potom se požehnala velikým křížem přes široká prsa v upřímném poděkování bohu.

Také v jídelně Karel od stolu slyšel známý těžký krok otcův po dlaždičkách, potom předsíní, a za chvíli stál už ve dveřích starý pán, jako jindy drže svůj mosazný svícen v žilnaté ruce.

Karel vstal od stolu a jen mlčky starému otci podal ruku.

„Ach — hochu!“ zhluboka starý pán si povzdychl, stoje ještě na prahu se šedivým knírem hluboko povislým. Na první pohled poznal na Karlovi, že se s ním něco vážného děje, ale syn sám nic neřekl, otec se nezeptal, a jen v tomto jediném, hlubokém povzdechu byla obsažena všecka tíha jeho velikých starostí, se kterými se vracel přece zase pod střechu.

„Ty se na mě nehněvej!“ starý pán postavil mosazný svícen na bílý stůl, „jsme dva, a nemůžeme být tři v závodu! Nemůžeme! Musíš jinam, hochu — musíš pryč!“

Nezmínil se o Gustavovi, a přece Karel postřehl z rozechvělého, roztrpčeného hlasu, že se mu nepovedlo nic z toho, co si přál.

„Karle… „ najednou starý pán řekl tak, jako by užuž měl něco na jazyku, a nejstarší se strachem pozvedl hlavu v očekávání.

„I — nic!“ zamáchl za chvilku odmítavě rukou v kruhu, jako by sám si byl řekl: Hlouposti! K čemu to? K čemu? A Karel byl svému otci vděčen za to, cítě, že má na svém vlastním dost.

„Dobrou noc!“

Přes veliký pokoj těžkým krokem starý pán zamířil k ložnici a otevřel dveře, že bylo slyšet až do jídelny pravidelně a klidně oddychovat v prvním spánku jeho zamilovaného syna, velikého nespokojence.

235$

„Dobrou noc!“ trochu srdečněji ještě jednou opakoval, asi jako: Vyspi se ze všeho! Potom zavřel dveře už za sebou. Obezřetně, aby nic nechytlo, postavil mosazný svícen na stolek a jal se přecházet po pokoji, vida před sebou jen jedinou možnost, jíž se dosud bránil a k níž se nemohl odhodlat, vydlužit si od cizího.

Také Karel vedle začal přecházet ke dveřím od okna, od okna zase k druhému, kolem stolu ve velikém oblouku nebo po kraji koberce, jak se mu vůbec nechtělo spát. Přes den cítíval Karel umdlení a úplnou neúčast, ale stejně s každým večerem přikvapil na něho podivný nepokoj; nemohl ležet ani sedět. Jen chodil, chodil, chodil sem a tam jako bludný Ahasver, poháněný bolestí. Ale kam se hnul, všude cítil, že sama sebe přináší s sebou, sobě nikde neujde.

Starý Kučera dobře vedle slyšel syna, kterak místo aby spal, v noci přechází, zrovna tak nejstarší slyšel těžký krok sedmdesátníkův po parketách; slyšeli se oba dva navzájem, věděli o sobě, a přece nešli k sobě jako praví Kučerové, kteří si nedovedou slovem ulehčit.

236$

DÍL DRUHÝ SYNOVÉ

PRVNÍ ČÁST

1

„Rolety! Všude dolů rolety!“

„Alespoň dnes nech děvčata na pokoji — mají prádlo! Ještě líp — sám si to udělej!“ Starý pán práskl dveřmi s jediným a marným přáním: mít pokoj ode všech,

„Co? — Mají pracovat ve dne v noci! — Ty darmožroutky! Ty lenošky!“ Jiří zůstal sám uprostřed ložnice. Dvakrát ještě přešel, potom, aby se nepoddal — aby nebyl neenergický, — přece zazvonil.

„Mladý pán si přeje?“

„Dolů — rolety!“ zhurta poručil, až bílá tvář Rozinina s úsměvem se ohlédla od okna.

„Co? Vy se smějete?“

„Ale ne!“

„Proto! — Rozsviťte!“

Rozina vytáhla sirky z kapsy a trochu nachýlivši hlavu ke straně rozsvítila nad stolem. Měla, jak zrovna prala, černou blůzičku zahrnutou u krku a její oslnivě bílé hrdlo, dvě malé zarůžovělé skvrny na tvářích, zrzavé brvy a vlasy vlnité, začervenalé vykřikovaly v celé škále červení z černé látky.

„Mladý pán si ještě přeje?“

„Jen si jděte! A — hezká jste. Hezká!“

Zavřely se dveře a Jiří hned také otočil klíčem. Potom, že pokládal vleže světlo za velmi škodlivé, zastřel lampu papírem a v botkách mrzutě se vrhl na postel. No — to mu ještě scházelo! Alespoň kdyby se mohl poradit — s tatínkem.

239$

Šikmo naproti visel jeho modrý školní kabát, jako pohlazen světlem po rukávě. Co si lehl, nemohl oči vůbec od něho odvrátit, naveskrz silným tkanivem v náprsní kapse cítil záhadné to. Prudce, až postel zapraskala, vyskočil, zasedl ke stolu a hlavu si podepřel svalnatýma rukama, které mu mohl závidět každý zápasník. Silný, znepokojující parfém vystupoval z bizarního lístku, na kterém mu psala, že ho najisto očekává v parku za prvního soumraku. Co může chtít od něho? Před očima mu vyskočil profil skoro dravčí pod ohromným srstnatým kloboukem a potom nic už než ženská ústa, trochu velká a prudce karmínová. — Žena jeho vlastního kolegy! Má tam jít? Nemá? Má? Půjde-li… nebude to správné jednání vůči druhovi — ale snad… je ona k politování? Snad je s mužem nešťastná? Snad nepřijít — nepřijít by bylo k ní ukrutné, a přijít na schůzku právě naopak jeho povinnost k druhovi?

Snad a snad a jen samé snad! Zastrčil papírek a jal se velikými, rozhorlenými kroky měřit délku pokoje. Trocha světla hladila stále kabát, trocha neklidně pableskovala na červeně zlatých rámech dědečka a babičky; jinak poloprázdný pokoj s hlubokou alkovnou, v níž spával pohromadě s otcem, plnila už jen tma a opuštěnost noci. „Tak hrozně zatěžko je s lidmi žít!“ — povzdychl si zhluboka — „proč alespoň mě nenechají na pokoji v mém bezpečném úkrytu?“

Tu zdáli se ozvalo stejnoměrné vrzání těžkých bot. Pomyšlení, že každý okamžik může být vydán napospas někomu jinému se svými myšlenkami, vzrůstalo s každým zavrznutím, jak se blížilo přes jídelnu a přes salón, až náhle Jiří s neklidnou hrůzou pochopil, že krok stanul už u jeho dveří. Hned také se ozvalo zaťukání.

„Co?“

„Jiří, otevři!“

Nevrle vstal a otočil klíč s tváří odsouzencovou.

„Ty něco chceš?“

240$

„Jen kapesník!“

V ruce s mosazným svícnem starý pán namáhavě dopadl na jedno koleno u starodávné skříně se vsazeným oválem. Se vkusem jen jemu vlastním měl uloženo v nejpedantičtějším pořádku prádlo mezi svíčkami, papíry, knihami, míšeňskými jablíčky a jediným přepychovým předmětem, velikou lahví pravé kolínské vodičky.

S posměškem sledoval Jiří staré ruce, kterak překládaly srovnané hromádky, a nenávistně naslouchal nejmenšímu zavrznutí podešví i těžkému dechu starce, skloněného nízko nad prádlem.

„Ještě to nebude?“

„Naposled… snad smím ještě do skříně — do své vlastní skříně!“ Polo rozhořčen i polo uražen starý pán sfoukl plamen, hlučně zavřel a jeho tvář se vzdouvajícími se nozdrami připomněla na chvíli zas bývalého samovládce.

Za celých pět let neudála se na Florenci změna, ledaže hospodyně odešla ze starého domu. Ale Karolínku nevylákal z panenského pokoje žádný Turek jen namalovaný pod turbanem, nýbrž skutečný venkovský učitel, včelař a teosof… U starého Kučery odpor k tomu, přesídlit do nových místností, vyvěral z tak hluboká, až zespoda jeho bytosti, že si vynašel také důvody pro své jednání: „Ze své vůle nikdy obchodník nezmění místnosti! Nikdy, není-li zrovna — blázen!“ Poloprázdný byt, v kterém tři pozůstalí Kučerové vlastně jen přespávali, a domácnost, kterou teď služky vedly na svůj prospěch, obojí stálo zbytečné peníze, ale běželo setrvačně dál a dál; a každá změna jako změna, a právě proto, že byla jen změnou, byla starému muži až do duše protivná.

Před pěti lety starý muž, skloněný docela sám uprostřed noci nad širokou řekou, která zvolna odtékala do neznámé dálky, hluboce a opravdově se bránil pomyšlení vydlužit si; ale v životě všecko se ukázalo mnohem snazší,

241$

než jak si sám myslil, pro velikou oblibu, které se těšil u lidí.

Tak se ponenáhlu stalo jemu, muži nejen pořádku, ale i pevných, až železných návyků, když prvním krokem byl zlomen jeho odpor, že dokonce si zvykl na to, žít z dluhu do dluhu.

„Mě bolí hlava…“ postěžoval si Jiří. „Ať mně Rozina dojde pro lékaře!“

„Teď — před spaním? A co ti je?“

„Hm… nervy! Nikotin! Oboje!“

„Nebo — alkohol!“

Syn se obrátil rozmrzele a zrovna tak starý pán vzal za kliku, že v dáli přes tmavou jídelnu a přes salón se ukázal jeho osamělý pracovní stůl pod plynovým plamenem.

„Tatínku!“ temně se vzdorem se ozval syn.

„Chceš něco?“

„Tady v ložnici — to je tak, jako kdybych bydlil na Václavském náměstí! Viktor se sem chodí holit — děvčata — a ty chceš jednou šátek, podruhé jablko! A v noci! Do desíti brnká nahoře ta mumie! Koně! Opilci! Sklepníci! Zvonek mlékařův! Já se zítra vystěhuju! Chci být sám!“

„Pro mě a za mě!“ rukou mávl starý. „Ale kam?“

„Do jídelny!“

„A my? Kde my budeme jíst?“

„V salóně!“

„Proč už ne raději na půdě?“

Jediné tímto trpkým posměškem si starý pán ulevil vůči zamilovanému synovi. Nebyla to jen změna a porušení vladařství jinou vůlí, nýbrž cosi nevysvětlitelného a nejhlubšího, co se obráželo v pohledu očí přemýšlivých a zapadlých hluboko do hlavy s mocným nosem a s knírem úplně bílým — hlavy starého kozáka.

Už jen mlčky se dal sedmdesátník na pochod tmavými pokoji; ale teprve když dveře za ním zapadly, vyňal Jiří

242$

zase psaní, z něhož silný parfém po něm přímo pokřikoval. Šel ke dveřím, vrátil se, zavřel psaní, vstával už, ale zas je přendal do jiné, snad bezpečnější zásuvky, a potom s trpitelským výrazem někoho, kdo je obětí nesnesitelných poměrů, vyšel na chodbu.

2

„Z cesty… holoto! Sprostá a protivná holoto!“ podrážděně vykřikl Jiří, když mu s pípotem vrabci nízko přeletěli nad rozmáčenou cestou. Potom se mrzutě ohlédl za hlídačem ve velikém plášti a zahnul za stromy — stála tam.

Tak tam stála svrchovaně a nedbale jako skutečná královna, samá kožišina, že neviděl ze strany než nos. Nebyla ani trochu hezká, a přece měla ve vítězném držení hlavy jistotu žen, jež si podmaňují prvním pohledem. Už na několik kroků ucítil z ní oblak vůně toho parfému silného a dráždivého, který mu bůhvíproč maloval zeleně Tahiti.

„Psa by nevyhnal… nečas, že?“

„Že je zima?“ odpověděla přes rameno skoro útrpně. „Mně? Vůbec ne!“

Sychravo bylo, zima, řídký sníh ležel na trávníku jako plíseň na zeleni a stále zase nový vločkami velkými a nestejnými ji šlehal přes obličej. Viděl zas jako večer jen její ústa trochu veliká s rovnými pysky, nalíčená a jedovatě červená. Také oči, velké, lesklé, černé, byly na spodním víčku slabě načerněny a vyzíraly ze spousty kožišiny prazvláštním pohledem, jakoby unylým láskou, tím zvláštnějším, že oči samy byly — úplně chladné.

„Nechcete můj rukávník, ne? Alespoň vám límec sešpendlím! Oč? Kdybych byla tím vaším límečkem, — docela jinak bych vás zahřála!“

243$

Vzala špendlík do zubů a polohlasem stále si něco prozpěvovala, mezitímco těkavými hmaty mu rovnala límec.

„Bien! No, není to?“ zkoumavě naklonila hlavu k rameni. „A propos, nedivil jste se snad, — že jsem vám psala? — Jen se přiznejte, že ano! — Víte, jak jsem zrovna na vás připadla? — To nebyla náhoda!“

„Jak?“

„Voilá! — Mnoho jsem o vás slyšela! Toť se ví,“ usmála se, „jen zajímavého — co mě bavilo! Že vám to ani nepovím.“

„Ale od koho?“

„Od koho jiného, děťátko, — než od muže!“

Cítil hned důvěru k ní, on, který míval jindy jen nervózní strach před ženami, a často zase si přával být jako všichni ostatní — také mít lásku. Svým způsobem pomalým a velmi důkladným miloval tři roky vzdálenou sestřenici Alici, která by jistě byla naplnila dům každého muže upřímným smíchem. Tak po tři celé roky lásku umořoval logikou: stále nevěděl, je-li ona, Alice, skutečně ta pravá, — a kdyby i byla — hodí-li se svou pánví, aby rodila děti, — a kdyby i to — snesl-li by zase kolem sebe dětský křik i čpavý zápach plínek, — a kdyby třeba poznal, že nesnese — má-li právo oloupit mladou a zdravou ženu o radost z dětí, — a když tohle všecko pracně uvážil, těžce promyslil a už i kladně se rozhodl, tu vždycky jako když sama země se rozevře a její duch přísně před něho předstoupí s poslední otázkou: Má on a vůbec někdo právo z neznaných, tajuplných končin duše dětí lákat sem na zemi, kde každý krok je bláto? Ovšem také, že se Alice dávno vdala za jiného.

„Celého už vás znám,“ rychle zase řekla, dívajíc se stále na něho, „podle střihu i — od oka, — takže vám všecko uhádnu — i jaké víno rád — i jaké ženy! Bude vás to zajímat — ale nejdřív — chci od vás radu!“

„Na to jsem já přece poslední… a o čem, milostivá paní?“

244$

„O čem? — O mém muži!“

„Snad — nejste nešťastná?“

„Já? Bůh chraň — nešťastná já nejsem nikdy! Nudím se… ale nešťastná?“ řekla se smíchem. „Ne — to si neudělám! Nač? Mně pláč nesluší… a tak to raději nechám — těm tragickým — těm Oféliím a Markétkám!“

„Prosím vás!“ řekl Jiří se skutečnou prosbou v hlase, „čím to vlastně voníte?“

Odhrnula rukavičku ze švédské kůže a nastrčila mu navoněnou dlaň.

„Mošus a růže! Sama jsem si to pokřtila na Fleurs du mal podle Baudelaira!“

Těžká, jakoby černá vůně obklopovala křehké tělo a měnila módní dámu ve vznešenou kurtizánu. Znalost Dostojevského i Baudelaira, ledabylost umělecká, právě jako botka, která padla těsně jako rukavička, byly tím podivnější, že paní Nina pocházela — z malého města. Čtyři léta po klášteře prožila doma, a z této úmorné šedivé nudy vyrazila jako květ kaktusu všecka její touha po dostizích, po penězích, po cestách a po bláznivých dobrodružstvích. Neklidná féerie horečného města, večer s biografy, s reklamami, s křiklavými plakáty, s divadly a se šantány, míhala se jí před očima, dřív ještě než poznala noční Benátky s překrásnými holkami ve velikých plédech a s nesčetnými jiskrami, které poskakovaly mezi třpytícím se sklem, jako by si mezi sebou házely dráždivou radost a moc světa: Na! Tu máš! Teď já a zítra ty! Rychle! Rychle! Kdo dřív! Rozpálenou hlavu a docela chladné srdce měla paní Nina. A nebyla to jen společnost šlechtických a továrnických dcerek v klášteře, která v ní probudila velkopanské choutky, ale vlastní nepokojná krev, již zdědila po strýci, který žil hazardní, tulácký život, dědictví promařil v kartách a koních, a dokonce dvakrát obeplul svět. Jakýpak div, že ji zpovzdáli lákalo celé

245$

poschodí na Florenci, a krásná mladá paní, kterou denně vídala na nábřeží v báječném kožiše, ovroubeném i dole činčilou, a zase její malá holčička, kterou jako nějaké princátko doprovázely vždycky dvě chůvy? To všecko vzněcovalo paní Ninu prudkou, přepychovou horečkou.

„Což máte vůně rád?“

„Já?“ Celý smutek jeho přetěžkého života náhle jemu propukl v očích. „Já? Měl bych radost, kdybych dovedl mít jakoukoliv radost, — ale já? Jsem jen nespokojený!“

„Ba!“ řekla lehkomyslně. „Nač? Copak vám za to stojí? Můj muž mě jenom nudí — alespoň kdyby byl žárlivý — už by v polévce bylo víno! Holoubku — což? Tady je to tak hloupé na ulici — pojďme si sednout na nádraží! Můžeme si třeba myslit, že jsme spolu utekli a že za chvíli rychlík s námi odfičí!“

Neklidnými vločkami prosvítaly už první rozžaté lucerny. Zato na nádraží temný ještě prostor jako by se zvedal do mizivé temnoty, do obrácené propasti. Usedli na lavičku mezi nůše a Jiří v uzavřené místnosti tím silněji vedle sebe pociťoval její vůni, smíšenou těžce z pižma a z růží až v jakýsi posvátný olej ke vzývání bohyně Astarté.

„Ech — co!“ pyšně náhle trhla hlavou. „Víte, co jsem od vás chtěla. Bien! Také to nevíte, — jak to u mne doma chodí! Jako bychom byli s mužem už dvacet let — takové je to ukrutně fádní — - jako pražské neděle se zavřenými krámy! Víte — on vám při obědě čte u polévky noviny! Víte už co? Zkrátka — přijďte k nám! Ať něco zkusí! Ať ví, - — jakou ženu má doma! Ať je na vás — žárlivý! A vy… vy?“ naklonila se náhle až k jeho tváři, „ — přijdete rád?“

Jiří nejenže neznal vůbec lidi ani svět, ale žil na Florenci jako mnich. Teď řekl v rozpacích:

„Kdy?“

„No — brzy! Třeba zítra — na černou kávu!“ roz—

246$

mýšlela se pak a dodala ještě: „Tak silnou jako smrt a láska.“

„Velmi rád!“

„A propos — jste muzikant? Zazpívám vám — učila jsem se ve Vídni u Küglera! Radši slováckou, nebo — francouzsky?“ úplně kočkovité do proužků přimhouřila lesklé oči, a kolébajíc hlavou, lehounce pro sebe si prozpěvovala.

{„Nous étions trois filles bonnes à marier,

nous nous en allâmes

dans un pré danser…}

Znáte ji? Ne? Tak snad tuhle druhou?

{Au clair de la lune,

mon ami Pierrot,

prête-moi ta plume —

pour écrire un mot.

Ma chandelle est morte,

je n’ai plus de feu,

ouvre-moi la porte,

pour l’amour de dieu —

— pour le dieu d’amour!“}

Náhle se zachytila dlouhým řetízkem o jeho manžetu, a teď svléknuvši rukavičku, pozorně jej vymotávala. Její malá ruka, teplá zvláštním živočišným teplem, hbitě podebrala škrobené tkanivo a pod ním neobyčejně lichotně se dotkla jeho těla.

„Kočičí drápky — ne?“ Svým podivínsky žertovným způsobem Jiří najednou ji nadzvedl do výše jako předmět vědeckého zkoumání.

„Drápky? — Ne! Ta by jen hladila — koukněte!“ A ještě podruhé prazvláštním lichotným a úplně

247$

sametovým hmatem se ho zas dotkla její ruka, přilínajíc pevně kůží na kůži svým teplem horkým a živým.

„Přece jen kočka…“ váhavě se opravil, „nebo alespoň tedy kočička! Ale to ne — falešná!“ Neobratně na ni teď zahrozil.

Prostor, prázdný a teskný, plnila tma a lavičky s nůšemi nabyly číhajících a obludných obrysů, podoby naježených zvířecích hřbetů. Jiří stále ještě její ruku ze své nepouštěl, uvažuje úporně, co vhodného by řekl, ale vůbec nic ho nenapadalo. Jen cítil, že dávno nic mu nebylo tak příjemné jako sametová dlaň.

Náhle mu paní Nina ruku uškubla, pleskla ho a potom mu zase ruku stiskla pevným stisknutím vznešeného světa.

„Au revoir — zítra!“

„Zítra!“

„Jistě!“

Kvapně zmizela, zanechavši po sobě ještě na okamžik svou vůni. Také Jiří vyšel na schody, rozžaté lucerny ostře svítily do mrazu, a jeho podrážděnost nejenže pominula, ale úplně se rozplynula do široké a přející nálady. Celá příhoda přikvačila tak nečekaně, že ji nemohl předem umořit přemítáním a odnášel si jen domů hřejivý pocit, že je doceněn elegantní ženou. A kdož ví? — Kdož to ví.

3

Vzorně oholen strojkem Gillette, v krátkém kožíšku s bobřím límcem, na hlavě s kloboučkem stejné barvy hnal se Gustav kolem Invalidovny tak velevýznamně, že kluk, žebrák i pes musili jen podle kroku poznat, že se tu nežene — žádný obyčejný pán. Byl třeskutý mráz, jakého po desítiletí nebylo, vzduch šedivý, všechno

248$

ztopeno do mlhy, sníh ležel doširoka po cvičištích a pod nohama to vesele vrzalo: ejchuchu! Babka si také pochválila upřímně: „To to dnes píská, mladý pane, že?“ Gustav ovšem neslyšel a jen velmi přísně se ohlédl za převzácným vlčákem, kterého dostal v zaplombované bedně z ciziny. „Xantos!“ vzkřikl, ale mimo se hnali divoce chlapci se sáňkami, že pes zapomněl na stříbrný obojek i na bezvadný rodokmen a hop za nimi, jak se jim kouřilo vesele od úst. „Xantos!“ vzkřikl podruhé, jako by velel celé setnině, ale rozdováděný vlčák zapomněl se úplně, a úprkem k sprostému pudlíku kramářky, která měla u nohou uhelníček. Gustav svraštil čelo do nespočetných vrásek, pochopiv, že naráz musí zakročit. Vytáhl z rukávu bič a rodným jazykem Xantovým se rozkřikl: „Sofort! Xantos! Sofort!“ A skutečně — udýchaný provinilec, hubu ve prackách až u země, neochotně si lezl pro výprask. „Eins — zwei — drei! jetzt bedank dich schön!“ a bičem mu ukázal za sebe.

Stále lehčeji a rychleji šel na mraze a přitom si v duchu počítal: pět a půl roku byl už ženatý a předevčírem byly čtyři Alence… Jeho přičiněním Marina z hezkého poupěte se rozvila do růže ještě krásnější — tu se zálibně pousmál — , Alenka byla opravdu roztomilá, měl domácnost vzorně krásnou, dobré společenské postavení, styky báječné, a vlastně mu nic nechybělo nežli — následník. Tu se pousmál podruhé… Nebylo to sice ještě jisté, ale nedovolil Marinu už ani na led, ani na lyže… Sacrebleu! Kdyby si byl mohl vzkřiknout také doma jako v závodě!

Teprve tento povzdech zvrátil jeho spokojenost a ukázal mu shluk záhad, z jejichž středu jako dvě skály z velikého močálu trčely proti sobě dvě postavy: otec a tchán. Nebylo lze jinak, a on časem se usmířil s truchlivou skutečností, že oženiv se nedostal ani nejmenší podíl, jak to jistojistě očekával od otce, ale dál — jak on teď vypadá před tchánem, vypadá před celým personálem,

249$

když sám není o nic víc než první zřízence a někdo, s nímž se jedná jako se zeleným chlapcem? Bylo by to vůbec ještě někde jinde možné, aby syn a mladší šéf neznal obchodní knihy? Hezky se to řekne: nezlobit se! Ale když si vzpomněl, že tohle trpělivě snáší už po pět let, že se nesměl na nic vyptat, a když se přece nezdržel a něco řekl, nejenže nedostal vůbec odpověď, ale po několik dní otec vůbec na něho — nepromluvil. A ten tón! Ten posměšný tón, jejž si otec v poslední době oblíbil, když už se musil nějakým slovem dotknout tchána, — a čím se tchán vlastně tak hrozně provinil? Jen tím, že nedal lehkomyslně Marininy peníze do závodu.

„Xantos!“ Až teď zase zlostně se rozkřikl, když stál před nazelenalým domečkem o jednom patře, a jen dvěma prsty zavadil o okraj kloboučku na poděkovanou mladému děvčeti, jež stálo svátečně opřeno o vrata. Na konci úzkého průjezdu zahlédl okénkem vysoko vsazeným do dveří, jak domovnice drží úslužně v obou rukách zimník a vypravuje muže do arény. „Náš Karel je blázen!“ řekl si, když stoupal vzhůru po předměstských schodech. Nahoře jediným břitkým tahem svlékl rukavici a zaklepal tak rázně, až všecky prsteny zatřeskly o dřevo.

„Doma?“

„Ne — ale musí hned přijít!“ odpověděla paní pevně ušněrovaná a s brejlemi vyšoupnutými na šedivé vlasy.

„Dobrá — počkám!“

Shodil kožich na postel a sám zapadl hluboko do křesla. Xantos, zachrastiv obojkem, ulehl mu k nohám a jeho pán se jal, se svrchovaností sobě vrozenou, prohlížet si příbytek, dobrý tak leda pro venkovského studenta. Blázen — no, blázen! opakoval si stále s onou shovívavostí, která strpí druhému členu rodiny nerozumné koníčky. S hlavou jako uhel černou a navoněnou pohodlně na lenochu, bloudil očima po stěnách a po laciných krajkových záclonách, stále jaksi spokojenější a spokojenější,

250$

že ve vlastní domácnosti má všecko mnohem modernější, lepší i dražší. „Počkat,“ vzkřikl najednou a jako pružinou vymrštěn vyskočil ze sedadla, uzřev na stolku překrásnou krabici na doutníky z hlazeného stříbra. Přikyvuje pochvalně hlavou, potěžkal ji, znalecky si přičichl k doutníkům, podíval se dospodu, má-li punc; potom se zálibou jal se prohlížet polokruh zubů zlatem plombovaných v kovovém zrcadle. Tu vešel Karel. Vkročil, usmál se a zůstal na prahu.

„Nu — ta škatule je báječná! Prosím tě, odkud ji vlastně máš? Ani se ti sem, do té Libně — nehodí! No ne? Víš co, prodej mně ji, bratrovi — ale lacino! Uznej přece, časy jsou zlé, a notabene jsem — otec rodiny!“ Měl to být vtip, ale zároveň široký tón, prsteny, kožich i vlčák, schoulený pod stolem, dotvrzovaly pravý opak, že je nezávislý muž se šancemi do sta tisíců.

„Prodat? — Ne!“ Karel stál ještě ve dveřích tak trochu přihrben, jak to míval ve zvyku. Zamodralý sníh na protějším svahu odrážel až k němu surové světlo, že bylo vidět Karlovi na spáncích šedivé vlasy. Jinak stál ve dveřích stále týž Karel jako před lety, snědý a hubený, postavy tuhé, pružné, svalnaté, až jinošské. Jen jakýsi nový výraz hrál mu kolem holených úst a ostré drápky ukázaly se v koutcích temných očí.

„Tedy ne? Budeš toho litovat. — Ale, kamaráde, přišel jsem ti něco říci! Nu — sedni si! Sedni si!“

„Když — dovolíš!“ pousmál se mu nejstarší.

Také poměr mezi bratry byl týž jako před lety. Zase tu stál nespolečenský Karel proti Gustavovi, který pro své osobní štěstí jediný vypadl z neplodného kučerovského podání. Co měli oba společného? Celých pět let už tomu bylo, co se Karel rozešel s Hedvikou. Tehdá mimo hluboké utrpení, které však ani slovem nepřešlo mlčenlivé rty, tehdá mu rozchod přivodil podceňování sama sebe, jako když někomu nohy podtrhneš, a on neví, čí je. Cítil se pohaněn, nejen jako muž odkopnutý milovanou

251$

ženou, ale i jako člověk, jejž společnost vypudila. Paradoxní nesrovnalost tkvěla v tom, že vůbec nestál o takzvanou „dobrou společnost“; ale v onu chvíli, kdy podle jeho chorobné domněnky společnost ho nechtěla, působilo mu to mučivé útrapy. Pozdrav lhostejného písaře, který se mu nezdál tak vlídný jako jindy, stačil, aby potvrdil utkvělou představu, že ten člověk ví o něm neurčité „všecko“, a dlouho jej pronásledoval. Náhoda v osobě brněnského ředitele ho zachránila z nešťastné Moravy, náhoda chtěla, že otec ho nemohl přijat do závodu, náhoda mu poskytla odlehlého místa v Proseku — samé náhody, které jím jako hříčkou smýkaly. Tou dobou sám vůbec nejednal. Rozluka ho zasáhla tak hluboko, že byl tak trpný a lhostejný, jako by jeho život patřil třetímu, — kouřil a jen kouřil na divanu, s očima stále upřenýma na bílý strop. Jenom práce v továrně, pravidelná a každodenní práce, ho zachránila neúprosnou a železnou nutností, jež se neohlíží sentimentálně po osudu jediného člověka, jako by dávala svou pravidelností posměšné naučení: Prosím tě, kdo jsi? Jakého významu? Mohla jsem být ještě bez každého, natož bez tebe — chudáku!

„Že k nám nejdeš?“ Mladý manžel zase usedl, až péra zapraskala. „Zkrátka — kdyby Marina nebyla Marina — a já já, — mohli jsme se už urazit, no — nemám pravdu? Ale jsme maloměšťáci? Ty jsi Kučera, a notabene — celý po otci!“

Nejstarší, polo leže na divanu, zamilovaně občas zašilhal po modravém kroužku, který bázlivě těkal napříč pokojem.

„Tuhle středu — měli jsme společnost! Marina ještě večer předtím se mě ptala: Přišel by? Považ si, v jaké zatracené situaci jsem teď byl! Abych řekl: Ne, bylo by jí to líto. — Ano — kdopak se může za tebe zaručit? No, tak jsem tě omluvil — abys mimochodem také viděl, — jakého máš bratra! Všecko šlo znamenitě do páru —

252$

a ty bys měl byl dokonce k sobě dámu výtečné velikosti!“

Karel se uzavřel do svého posměšného a zarytého mlčení, počínaje tušit, že proud výmluvnosti Gustavovy kvapem spěje do velikého rybníka, jenž sluje „zlatá ženitba“.

„A ta náhoda! Považ si — ona tě zná! A dobře — z ulice! Víš — nechci tě snad ulekat, a řekni — nebude ti to nemilé? Přijmeš to od bratra? Hochu! — Teď už tluče dvanáctá! Že nelžu — nakoukni sem do zrcátka — mohl bys být dobře Alenčiným dědečkem — jsi šedivější než můj tchán!“

„Děkuju!“ První i poslední slovo, které utrousil Karel za celou rozmluvu.

„No, nemrač se, není ještě tak zle — vždyť ty se jí dokonce i líbíš! A velice! No — jak je hezká! Že by nikdo neřekl, že už je přes třicet!“

Gustav z náprsní kapsy vyňal obrázek a obrácenou tužkou ukazoval po ní jako po štábní mapě. „Vlasy — ne? Oči — viď? Zuby! To ti není žádný falešný! A jen se dobře zblízka podívej — vůbec žádná klíční kost — ani ta nejmenší! Dobré papíry — samá Zemská banka! A veselá — o jé!“

Karel zahlédl přes stůl hluboce obnažené poprsí a nadmíru vyboulené oči tuctové dámy středních let, a ač mu bylo do smíchu, byl odhodlán mlčet až do konce.

„Což tenhle čtvrtek — na dobrou večeři?“

Nápad se zrodil v Marině, která chtěla provdat příbuznou, jež naříkala, jak je jí cesta dlouhá, když z nádraží sama vdova se navrací v kočáře. Gustav ovšem souhlasil s Marinou jako ve všem, a k tomu mu lahodilo vědomí dobroditele a zachránce rodiny, vědomí, jež ho pranic nestálo.

„Na — nechceš snad trabuko?“ Karel místo odpovědi nastrčil mu krabici.

„Tak — dobře? Ve čtvrtek! Řeknu také jí!“

„Ani ve čtvrtek — ani v neděli! Vůbec ne!“ Karel ani

253$

nepomyslil na ženění, ale nevyvěralo to z románové věrnosti k jediné lásce v životě.

„Prosím tě — jsem snad nějaký kluk,“ prudce vykřikl Gustav, jako na vlčáka, „že mě můžeš mít takhle za blázna? Chtěl jsem — já jsem opravdu chtěl — a když já něco chci, vím také zase — proč! Znám a mám — své proč! Víš ty, jak to jednou dopadne s obchodem u otce? Tušíš — mě do toho nepočítej — , jak to s vámi stojí? Tobě se zdá situace asi dobrá? To je všecko jenom naoko! Až jednou dojde ke škandálu, a ten — dej na mě — bude kapitální, — žádná si tě nevezme — jen pro tvé krásné oči, Karlíčku! Rozumíme si? Tak — servus! Xantos! Sofort! Schnell!“

Rozhorleně si zapjal jen nejvyšší knoflík u kožichu, a když pes s přerývaným štěkotem, snad ze strachu o svého křičícího pána, si přiběhl pro náhubek, tu Gustav, ač zlostí zčervenal až do nejtemnějšího purpuru, ani v této chvíli si nedovedl odepřít pochvalu svého znamenitého majetku.

„Verfluchtfamoser Hund!“ řekl, už otvíraje vlčákovi; a tu v otvoru, podoben skoro zjevení, se ukázal Jiří s výrazem, který dával za pravdu jeho přezdívce mezi soudruhy „pán z Měsíce“.

„Jirko — ty? Ale já… teď jdu!“

„Copak tě vyháním?“

„Ne — ale já jdu!“ Gustav ještě bleskl dolů nahoru černým obočím, ale hned, obskakován mocným zvířetem, s hlukem a se štěkotem se řítil dolů se schodů.

4

Karel s Jiřím vystoupil z dveří kavárny, jež byla tak prázdná, že v šedavém kouři nebylo vidět než červený plyš a sem tam na něm půlnoční, smrtelně unavený

254$

obličej nějakého sklepníka. Dávno bylo přes půlnoc, ale venku skoro světlo od sněhu, který krásně měkký se rozprostíral po celém náměstí jako nedotčený koberec pro nevěstu. Bratři si stiskli ruku a rozešli se.

Karel sám šel tak rychle, že mu bylo až teplo. Jen uši bolely od mrazu, ale za chvíli i to přestalo, uši jen pálily, a mráz objímal jeho zdravé tělo příjemně ostrou radostí. Nikde člověka, jen vpravo i vlevo od mostu se rozprostírala řeka, zamrzlá, hustě sněhem pokrytá, táhla se a táhla kamsi do nedozírna, tichá, modravá pláň… Mihlo se světlo, začernala postava, ale kolem nic než ticho, takové nejhlubší, nejvniternější, až slyšitelné ticho, jako snad v polárních krajinách, kde mezi člověkem a jeho bohem není prostředníka.

V tuto hlubokou chvíli jako by nebylo odloučení po dlouhá léta, nebylo ničeho zlého, nebylo drásání ani plochosti života, docela náhle se zjevila Karlovi Hedvičina tvář — tak tichounká, pokorná a milá, jak v životě ani nikdy nebyla. Ukázala se, po očku jen zaraženě se podívala, jako by si ani netroufala zavolat své „Karle“, a… zmizela. „Bůhví,“ pomyslil si, přidávaje stále do kroku po mostě, jako by šel po vysokém horském hřebenu sám ve větru, „co to tehdá jenom bylo?“ — „Plamen, který šlehal vzhůru až k samotným nebesům!“ vrzal sníh, zpívala prkna pod nohama, a za každým krokem ležela jiná vzpomínka. Ve výroční den jejich rozchodu čekal od rána jako blázen, že se otevřou dveře, a náhle v nich ona, červená, milá a udýchaná pospěchem ve svém velkém kožichu. S tak plnou a pevnou vírou ji tehdáž očekával po celý den, že když večer ho zastihl samot na, byl jen udiven, že se nestalo to, co pro něho za celý rok odloučení nebylo zázrakem, ale nezbytností a nutností. Ale než jedinkrát ji uviděl zblízka, sám nepozorován, že si mohl s dychtivou zvědavostí prohlédnout obličej kdysi tak hluboce milovaný. Nějaká záležitost ho zavedla do prázdného bytu, který zrovna malovali

255$

malíři, červnové ráno se venku smálo, a tu náhle přes úzkou ulici v otevřeném okně, jako v rámě — ona. Málem by byl vzkřikl: „Hedviko!“ Česala se u stolku, začervenale se jí leskly kaštanové prameny ve slunci, zpívala si něco francouzského, vstala, usedla, nahé lokty nadzvedla, a on stále ve stínu pilíře, že ho nemohla spatřit, jen si říkal: „Vida — je veselá! Cože asi zpívá? A proč je jen tak divně veselá?“ a nezbavil se žárlivého pocitu, že má asi nového milence. Stanul už před svými vraty. „Což kdyby tehdá ráno mě byla spatřila? Byli bychom my dva spolu mluvili? Vůbec — co by bylo mezi námi? Co by bylo?“ si řekl podruhé, ale vnitřní hlas mu nedával odpověď. Jen širokým pruhem po nebi se táhla Mléčná dráha a kolem dokola nic než zimní noc, tichá a bílá.

5

Tvář maje skoro přitisknutou na sklo, kouřil Karel a ob chvilku se pousmál, že očekával ve svém bytě hezkou ženu pro jiného — pro bratra. Na nebi místo slunce se rozlévala kalná skvrna, a přec i zavřeným oknem bylo už cítit předjaří… Žena vlekla otep slámy do kopce, zadíval se za ní, ale hned zas v mysli si urovnával zítřek. Nikdy nesouvisel s veřejným životem, a teď, co pomalu se blížil čtyřicítce, jeho zájmy se zúžily, poutala ho jediné — továrna. Jinak se octl v prapodivném bezvětří, nic ho nepobuřovalo, nic nelákalo, měl rád jen svou zastrčenou kavárnu a několik málo lidí, ale všecko to tak vlažně a napolo.

Někdo nesměle zaklepal a Karel vyšel. Jen ubohá židovka, mající límec přes žalostné hadry a rozcuchané vlasy převázány šátečkem, prodávala lístky s takovým výrazem, že se lekl. Pod obočím, prudce zvlněným,

256$

neleželo jenom strádání, bída, snad i žal úplně cizí našemu, leč — skutečné zoufání. Hrábl do kapsy, a přivíraje už, uslyšel po schodech vlnivý šustot hedvábí, parfém zavanul a hned také ruka v rukavičce zadržela půlku dveří:

„Bydlí tady pan Kučera?“

Stál teď v rozpacích, ale ne ona, ještě dráždivější pod hustým hedvábným závojem.

„Bratr musí přijít hned — milostpaní!“

Vešla, hned pozvedla od pasu stříbrné zrcátko na chřestícím řetízku a druhou rukou rovnala si rajku na klobouku lichotným hmatem umělce, jemuž před očima tancuje jedinká vlna v pohybu.

„Bien! Tak… tak to je — tip-top!“ Spustila zrcátko a jala se svrchu prohlížet i příbytek, i Karla, kterého málo znala. Šaty se jí nezdály, navlas mu uhodla léta, ale také mu našla v černých očích to, co u všech mužů vyhledávala, to „je ne sais quoi“ — tak tomu říkala.

„Inženýre, proč mě nebavíte? Na!“ prosebně k němu natáhla dlaň, „alespoň — jedinkou cigaretičkou mne podarujte!“

„Dělám si je sám — milostpaní!“

„Tak? Tedy ukažte!“ Ukroutila si ji jako Srbka, jednou rukou ve dvou vteřinách, a potom řekla s rozpustilým smíchem:

„Podívejte — takhle — zrovna takhle kouříte vy! Oči až do stropu, anebo — zase nosem! To dělají jen muži, kteří jsou rádi sami a mnoho vzpomínají.“

„No — něco jste uhádla!“ chtěj nechtěj se usmál, ač jak vstoupila, měl nepříjemný pocit, že ta módní dáma je vlastně jen navoněná a přelíčená cikánka.

„Takhle,“ neobyčejně krásným hlasem skoro zazpívala, „takhle — kouří pan Jiří, — jako by se cigarety bál nebo ji odprošoval: Odpusť mně to, že tě ubývá! No — malinká — nebuď na mě zlá!“

Měla těkavé a zároveň překrásné pohyby, ale Karel stál strnule u okna. Široká alej stoupala zvolna do kopce

257$

a mizela do dálky mezi velikými rozsochatými vrbami.

„Hezké — což?“ ukázal cigaretou ven. „No — ne?“

„Hezké — což?“ opáčila po něm posměšně. „Snad! Ale řekněte mně upřímně, co to je hezká krajina? Jednou je hezká, podruhé škaredá, a to jen podle toho, s kým se na ni díváte! Že? Bůhví — že z nejkrásnější krajiny nic nemám, nestojí-li vedle mne — někdo — obzvláště milý. Taková už jsem — inženýre — nejženštější žena!“

„No — každý, jak sám dovede… milostivá paní!“

Zahryzla zuby do nabarvených rtů a klepala neklidně špičkou lakové botky o podlahu.

„No, není libo ještě — cigaretu?“

„Merci,“ pohrdlivě se otočila na převysokém vykrojeném podpatku, a dole z ulice se ozývalo na flašinetu městské jaro rozplakanou písničkou, kterou doprovázel opotřebovaný hlas pouliční holky.

Teprve teď vešel Jiří, ihned vybavil z hedvábného papíru ohromnou kytici parmských fialek a vložil je s polibkem do ruky Nininy. Jiří pranic nezastíral, ba skoro jako by se bratru chlubil důvěrností i milostným poměrem k elegantní paní. Široce a sebevědomě se naklonil k ní a jeho oči už nebyly pohrdlivě, vzdorovité ani smutné oči pána z Měsíce; ty teď jen říkaly: Hle — tam dole je mizerný svět! Tuhle — elegantní žena, a hned vedle já — kterého ona si vybrala mezi tisíci!

„Já… musím naproti — k dělníku!“ vjel si Karel rozpačitě do prošedivělých vlasů, dívaje se na oba, jak stáli těsně u sebe u záclon. Viděl mohutná ramena bratrova a ji vedle něho malou, drobnou, pohyblivou, nalíčenou, takovou všecku umělou i rafinovanou, a náhle se mu čímsi nemožně trapným zazdálo spojení těch obou lidí láskou.

„Počkej — nechceš snad víno?“ Jiří sáhl po láhvi, kterou přinesl, a s nevhodným smíchem pošeptal do ucha bratrovi cosi o souvislosti lásky s vínem.

„Ne, musím pryč — potřebuji to na zítřek!“ odmítl

258$

Karel, ale stál ještě u dveří, jako by mu měl dát alespoň výstrahu; ale místo toho jen řekl: „Tuhle — byl tu Beneš! Znáš ho! Co bude s nimi — je z nich poslední?“

„A co si myslíš, že se jim může stát?“ odpověděl mu Jiří s posměškem, stále tak sebevědomě a široce. „Nic víc než — slonům! Slonové vyhynou a — Benešové zajdou!“ dořekl a navrátil se k oknu, kde Nina držela kytici oběma dlaněma vzhůru jako v kalichu a s rozkoší vsávala sladkou jejich vůni.

Karel, jen vykročil ze vrat, dal se vzhůru alejí. Na travnatém svahu ležel tu a tam ještě sníh, a jemu se zdálo, že až sem slyší trapný a nevhodný smích Jiřího. Bestie! sáhl si rukou na čelo, vzpomenuv na Ninu, — ale velmi nebezpečná bestie! Nemohl pochopit, jak jen se Jiří do té míry změnil. Troufalost nesmělého Jiřího mu připadala, zrovna jako kdyby někdo na smrt nemocný si narazil k bledému obličeji červenou dragounskou čapku. Litoval ho, pomysliv si, že ta znamenitá žena jich má třeba ještě — deset. Leccos zaslechl o Ninině manželství, které nebylo ani vzorné, spořádané měšťácké spojení o dobrém stole a spokojeném loži, ani zase rozčilující melodrama. Povídalo se všude, že paní Nina jezdí Stromovkou s důstojníky a její hloupý muž se dře do úpadu i na koně, na klobouky, na krajky a na všecky její velkopanské choutky. Šelma! řekl si, a najednou jemu samotnému jako obraz se vynořil Ninin pobledlý obličej s těmi pysky natřenými do krvava a celý smyslně zahrabaný do fialek.

Smrákalo se, Karel se navracel z dlouhé procházky v polích a stále myslil ještě na bratra. Přitom nijak nemohl pochopit, že by láska k ženě tolik dávala, — vlastní minulost byla ho tak vzdálená, jako by pět let, podobných pěti řekám, oddělovalo dnešek od včerejška. Tehdá jsem neměl ještě tolik práce! řekl si, jak potom jsem neměl být milencem „wie es im Buch steht“? Sám své

259$

bývalé já odbyl posměškem. Teď — dobře tak! Dobře i to, že jsem se nehabilitoval! usmál se podruhé po kučerovsku, jako by nestála za námahu troška chudého ovoce „světské slávy“!

Dohmatal se chodbou už tmavou a dlouho ještě váhal, než vzal za kliku. Po milencích zbyla jen nedopitá láhev na stole a trochu parfému se mísilo do mírného a vlahého vzduchu předjaří, který široce vnikal otevřeným oknem do pokoje. Kus stropu se bělal, odněkud ozářen; mezi vrbami se rozhořívala jediná, polovesnická lucerna, osvětlujíc hlínu kruhem, a temně z podzemí u domovníka zanaříkaly housle. Náhle z chodby se ozval šustot hedvábí a hned také ve dveřích stála úplně temná postava.

„Zapomněla jsem si kožišinu!“

Karel, který ležel na divanu, hned poznal po lahodném hlase Ninu, a napadlo ho, že si ji tam nechala třeba naschvál.

„Rozsvítím vám,“ řekl, „milostpaní!“

„Nač? Vidím líp než kočka!“ Rychle se navrátila s kožišinou z ložnice a zastavila se tam, kde hořela Karlova cigareta. „Jsem ráda,“ řekla jen nedbale, „že jsem vás zastihla! Třebas i my dva — si máme — co povídat!“

„To nevím opravdu — o čem by to bylo… milostivá paní!“

„Pourquoi? — O ledačems! Nejste ke mně způsobný ani dvorný — a měl byste — mě odprosit!“

Karel jen chladně pokrčil rameny, vida stále zářící oči Jiřího, tak nemožně zářící, jako by první noc s elegantní paní ho byla dočista pomátla a vnukla mu bláznivou myšlenku, že je vyhlášený svůdník Don Juan, jemuž neodolá žádná žena, světská ani jeptiška.

„Hélas — les dróles machines des hommes!“ pokřtila jen udiveně a chladně francouzským úslovím z vlastního slovníku lásky Karlovu odmítavost. Seděla na prkně

260$

otevřeného okna a tmavá a křehká rýsovala se vzdušně japonským obrázkem proti nebi pohaslé modře, rýsovala se jako cosi zlého a krásného v pobožnou hodinku soumraku.

„Kdo to vlastně u vás hraje?“ řekla, když housle zase zanaříkaly v dětské dlani. „Ale vy — mě ani neposloucháte?“

„Proč by ne?“

„Ale ne tak, jak jsem zvyklá! — Oběma ušima!“

„Mám dvě — tak oběma!“

„Bien!“ těsně k němu náhle přisedla na divan, dotýkajíc se ho kolenem. „Jaký vy jste to vlastně — divný pán! Továrna a továrna — den jako den! To všecko jsem o vás slyšela! Nejste naposled — asketa?“

„To snad přece ne!“

„Takový fádní život jako váš — bych já nikdy nesnesla! Mám ráda nové voňavky — a nové lidi! Ani loňské šaty bych už neoblékla — to je něco, co je jednou pryč — jako vydané peníze nebo vzpomínka! Ale mít — něco před sebou! A vidět to… jak to lítá… a blýská se před očima… jako červené, ohromné světlo… takové hořící dobrodružství… a jít a jít pořád blíž… to je něco, že jde člověku až mráz po těle! A ne sedět sám na divanu — a očekávat pivo a večeři!“

Soumrak zahalil všecek pokoj do šedivého poutnického pláště. Karel ji neviděl, ale zato úplně zblízka cítil silně navoněnou pleť, a také tak, ale zároveň jako z velké dálky přicházel k němu její sametový hlas dobré zpěvačky.

„Br!“ pravila krásným hlasem posměšně, „oč je váš život lepší nežli umírání — což? Jen si to rozpočítejte na prstech! Továrna — oběd — kavárna — a v deset už spát! Tak — tak můžete žít, až vám bude — slyšíte — sedmdesát! Ovšem — to je zase pravda — také se můžete udržet — třeba sto let — jako živá mumie!“

Karla se přitom vzmáhala hrozná zuřivost někoho,

261$

kdo je spoután na těle; cítil, že není s to, aby se pohnul, vstal, odešel, rozsvítil, — nic.

„Oč,“ úplně těsně až k němu přiblížila svoji hebkou tvář, „je to lepší milovat ženu! Ale takovou, takovou… — která jako takový velikánský motýl z Brazílie hraje duhovými barvami. Takovou — že je možno jít za ní až — do pekla! Vtipnou, veselou — a která také pomilovat dovede… a pomilovat dovede tak — až to bere dech a srdce stojí v těle!“

Karel, zmámený tmou i teplou, tělesnou bytostí ženinou, prudčeji chytil kolem pasu a přitrhl k sobě na prsa jako v zlém zápase, kdo s koho: ženo, teď budeš má!

„Ne! Nechte mě!“ vzkřikla náhle Nina a zle se jí oči zablýskaly tmou. „Hned! Hned — rozsviťte!“

„Co to tedy se mnou provádíte? Jaké kejkle — milostpaní?“ vyskočil zuřivě a rozžehl svíčku na stole.

„Nač se tolik jenom zlobíte?“

„Prosím vás, tak si jděte už … vy — divná paničko!“ Karel skoro ji strčil ke dveřím.

Stála zespoda osvětlena svíčkou a záhadně zpod závoje zíraly její chladné oči na něho.

„Jdu ,“ řekla, „ale vrátím se! Až budete docela sám — čaj vám uvařím — francouzskou písničku zazpívám — au revoir!“

„A co Jiří?“ Karel vzkřikl vztekle. „S kým z nás si hrajete?“

„On?“ zatvářila se bludně. „Proč o něm vůbec mluvíte? Co je vám do něho? A vy? Nač teď myslíte? Viďte — na mě?“

Přitáhla ho k sobě za kabát, ale hned zas odstrčila malou pěstí v jakési směsi lákání i odpuzování, jako by samotné rozčilení, dramatická hra a nebezpečí ji lákaly a vzněcovaly pravou hráčskou horečkou. Potom už bez pozdravu kvapně zmizela a Karel zase tam u stolu sáhl si jen na hlavu. Nenapadlo ho jiné slovo než v první chvíli: cikánka.

262$

6

„To je dost, že ještě víš, že bydlíme — na Florenci!“ Starý pán uvítal krátkým, suchým zasmáním nejstaršího syna, který skutečně se otcovskému domu vyhýbal. Teď, o Boží hod, stál udiveně na prahu bývalého salónu, jenž se zatím proměnil v jídelnu. Co znamenalo ve strnulém pořádku na Florenci přestavit nábytek do jiného pokoje? Událost! A přece se tak stalo: pětasedmdesátiletý stařec, aby vyhověl rozmaru Jiřího, vystěhoval se z pokoje, kde snídal a večeřel po celých čtyřicet let.

„Já jsem nemohl!“ Karel usedl proti otci ke stolu, „vy to máte teď tak?“

„No — snad to vidíš?“ nespokojeně otec usekl další otázku, čím dále tím mrzutější na starší a povolnější k oběma mladším. „Poslouchej,“ zasmál se zase s tak posměšnou nespokojeností, „má-li člověk už ve svém bytě nějakou tu zábavu, — alespoň si spustí záclony, — aby mu všeteční lidé nekoukali do oken! Tak to udělá, kdo má rozum!“

„To platí mně?“

„A kdo je ještě v pokoji? Já se tě na nic neptám — ale tohle jsem ti chtěl říci — a dost!“ Nepřístupným posunkem suché ruky naznačil nejstaršímu obojí, i to, že už o věci nemluví, i to, že ví o ženských návštěvách v jeho mládeneckém bytě.

Venku bouchly dveře, zapadly druhé, a hlučně, až praskaly pod ním parkety, vešel nejmladší, změněný k nepoznání za pět let. Zesílil nadmíru na své mládí, nosil brejle bez obruby na drzých očích a černé vlasy přimaštěné olejem, měl kamaše a bohorovný vzhled lázeňského lékaře.

„Ty! Dobrý den!“ pozdravil Karla jen mimochodem. „Gustav dnes nepřijde?“

„Sotva!“ odpověděl starý pán, „ti si dnes asi vyjeli!“

„Vyjeli si? Vida je — baroni! A kam?“

263$

„Kam? To nevím!“ nevrle starý pán pokrčil rameny. „To víš — neptám se! Poví mně to — dobrá! Ale sám se neptám — po ničem!“

„Ty to tedy jistě nevíš — přijde-li?“ trapičsky Viktor trval na téže otázce.

„Přijde-li — ,“ lakonicky mu odpověděl otec, „nuže — bude tu! Co ti na tom záleží?“

„Mně? Ale pranic! Chtěl jsem jen trošku vědět, — co asi dělá náš pan baron se slavnou rodinou v neděli!“

„No — učíš se?“ Karel posměšně se zadíval na černé vlasy, ještě přibarvené ořechovým olejem.

„No — toť se ví! Rád bych se učil mnohem víc, — kdybych trochu mohl! Ale můj pokoj potřebuje malovat, a tři neděle jsem měl oční katar jenom z knih!“

„Víš — to pozor — neškoď si!“ přimhouřil nejstarší levé oko. „Mohl bys potom třeba umřít — na přemíru z učení!“

„Nech si svoje hloupé žerty — víš, ty!“ Na Karla zle se to teď zablesklo za neovroubenými skly.

„Prosím tě — jen se mně stále nehádej!“ rozkřikl se starý pán na nejstaršího, jako by on byl příčinou sporu a ten, jemuž třeba stále něco vytýkat. „Nehádej se — nebo — hned odejdu!“ Rozhořčeně odstrčil židli od stolu, ale seděl, a jeho planá hrozba ukazovala jen jeho nynější bezmocnost proti synům doma, podobna už jen skřeku, s jakým vyplašený pták vyrazí ze křoví.

„Už mně zase nezatopily — dnes!“ rozhorleně skoro křikem si postěžoval Viktor, který žil a tyl a plnými hrstmi rozhazoval v klamném domnění, až se otec rozžehná se světem, že bude pánem obrovského jmění. Dávno si vynašel cestu do zahrady svých pestrých rozkoší tím, že nepřekvapoval otce než účtem nebo dluhem hotovým, spoléhaje na své jméno, jež mu i otvíralo všecky dveře, i zase zavíralo ústa starému pánovi. Mstivé chuti, aby zkřížil Gustavovu budoucnost, která vznikla z úmyslu účastnit se obchodu, vzdal se, že se nesnášela

264$

s — uměleckou povahou! Na otcovo dotírání uvolil se milostivě po maturitě studovat práva, která také neměla nic společného s uměním, ale běžela alespoň kolem života, podobna nízkému zábradlí. Strašlivou nudu šedivých paragrafů a statistických číslic kořenil si hýřením a pestřil všelijakými zálibami; po měsíce považoval se za malíře budoucnosti a za chvíli odhalil v sobě dřímající básnické nadání. Míval lecjaké plány, třeba napsat úchvatný kus, plány, které ho nejčastěji napadaly, když mu docházely peníze. Tu zamýšlel napsat tak rozčilující kus, à la Dostojevský na jevišti, který by naplnil kapsu zlatem a hlavu ověnčil vavřínem, že by teprve všecky ženské za ním se bláznily; ale tyto plány zůstávaly ovšem jenom — plány.

Tichounce se pootevřely dveře z někdejší jídelny a mezi půlkami se ukázala tvář zarůžovělá po odpoledním spánku a tak dětsky spokojená, že by nikdo nebyl uvěřil, že je to obličej bývalého opovrhovače životem. Málem laškovně teď hleděly oči a z celé bytosti jako by se linula jakási zář.

„Kdopak se ti nezachoval? Copak ti ty safraportské ženské zase provedly?“

„Hloupé ženské!“ — Viktor zlostně blýskl k pootevřeným dveřím.

„Mhm!“ sice posměšně, ale stále s touž přející shovívavostí řekl Jiří. „Jenže já nemám rád takové všeobecnosti — všeobecné hlasovací právo ani — veřejné místnosti!“

Teď teprve pozvedl Karel dva prsty na pozdrav Jiřímu. Nikdy nebyl poměr mezi bratry tak přátelský jako v této době, kdy Nina stále častěji navštěvovala byt na Proseku kvůli — oběma.

Z předsíně se ozvaly kroky, cupot a nějaký hlas, který se s Rozinou domlouval: ženský, trochu zpěvavý, ale celý zároveň jako zatížený moudrým a zralým klidem.

265$

„O jé — dáma!“ Jiří směšně, jako by se ulekal, rozpřáhl ruce v košilových rukávech vysoko nad hlavu a potom překotně přivíral.

„O jé — dáma! U nás a — dáma!“ ještě podruhé směšně vystrčil hlavu, jako by klášter na Florenci měl klauzuru.

Emilka vstoupila, vedouc za ruku dvouleté dítě. Na cestu do Prahy byla oblečena s maloměstskou nádherou: klobouk se pštrosími péry a sametový plášť. Zesílila, ba zestárla, proměnivši se tělem v matrónu. Ale zato černé a krásné oči tiše zářily podzimním štěstím, asi jako když slunce uklidněnými, posledními paprsky polaská na záhoně ještě astru.

„Ale — mladá milostpaní!“ Starý pán dvorně hned vstal od stolu.

„Tak jsem se přišla podívat na tebe — strýčku! Jsem tu jen na den!“ Ocitla se v Táboře. Tři nevlastní dcery si zamilovaly rozumnou a spravedlivou macechu, že spolu o její přízeň žehraly, a když nakonec šedivému otci podarovala prvního syna, děvčata ho hýčkala jako živou panenku. Celý domek se štítem na rynku se rozsvítil štěstím, které někdy zrovna u starých rodičů vzbudí jasný úsměv dítěte.

„To je tedy tvůj kluk?“

„Míťo! No — ukaž se!“ Sňala mu červenou čepičku s rozcuchaných vlásků, které jako by neustále vlály po větru, a lehce ho štípla do tváře. Dítě nebylo hezké, a přece šelmovské důlky nutily každého se pousmát: „Vida, takový malinký, a už darebák!“

„Míťo!“

Ale Míťa, jako by se utrhl z řetězu, jal se po čtyřech lézt po tlustých, vratkých nožičkách, jako by nebylo cizích tváří ani neznámého bytu.

„To dělá Rusku — našeho psa! A žádného se vůbec nebojí — to ví pánbůh sám!“ Pyšná a zamilovaná, provázela mírnýma očima chlapcův běh po parketách,

266$

jako by dvojnásob cítila mateřské štěstí, na něž tak dlouho čekala.

„Tak, kluku,“ pokývla na něho, „udělej ještě tatínka!” Bezradně a směšně zašilhal Míťa z podlahy na maminku: jak může Ruska dělat tatínka? Ale hned zas pochopiv, narovnal tlustá zádíčka a psa proměnil v tatíka tím, že uchopil deštník, který Emilka držela na kolenou. Směšně vypadala vedle vysokého deštníku jeho malinká, kolísavá postava. Karel se smál, ale Viktor povznešeně zíval k představení lidské opičky, a pokynuv milostivě dvěma prsty, vyšel z pokoje.

„Směji se a směji! Ale pranic nejsem veselá,“ vážně promluvila Emilka, „přijela jsem vlastně — na pohřeb! Daneš v noci na sobotu umřel! Hrozné — no, není to hrozné?“ Jediná věděla před lety o neshodě v manželství a o vášnivém poměru; a přesto, že taková vzdálenost ji dělila od Hedviky, obě stále pojilo cosi hlubšího, než kdyby byly rodnými sestrami.

„Umřel? Jak to? Náhle?“ překvapeně vykřikl Karel, prudce odšoupl židli a jal se dlouhými kroky přecházet po pokoji — myslil jen na sebevraždu. Viděl pokoj, rozhozené tělo bezvládné, prostřelený spánek a zdi červené krví… Nikdy dřív si nevyčítal, že kamaráda zrazoval s ženou, ale teď mu náhle stiskla hrdlo hrozná výčitka — zdálo se mu, že mrtvý se jistě o něm něco dověděl po letech.

„Ne tak… ne!“ Emilka hned postřehla podivný účinek svých slov a vykládala si to naivně po žensku, po starodávnu, že bratranec dosud Hedviku věrně miluje. „Víš — on umřel na operačním stole, a bylo pozdě! Bože — není to hrozné? Myslit si, že umřel v pátek, a ve čtvrtek mohl být zachráněn! Pozdě… to je to nejhroznější slovo — které já vůbec znám — hrozné slovo!“

„Tys k nim přece také chodil!“ Starý pán obrátil své oči plné podezření na syna. Zase to nebylo přímé slovo, jen tón, který říkal, že věděl také o Brně.

267$

„To bylo jen v Brně!“ zamyslil se Karel u okna do minula. Všecka rozjitřená hrůza smrti přehoupla se docela jinam — viděl ji, Hedviku, viděl ji nahou v tom plášti se silně růžovou podšívkou. Ale víc než lítost s ní cítil podivnou žehravost k ženě, která mu kdysi bývala tak milá a tak žádoucí.

„Tlatatá… tlatatá!“ prozpěvoval si na podlaze veselý chlapeček a skoro teskně se rozléhal dětský hlásek v kučerovských zdech. Tu najednou bác! Bědný, srdceryvný pláč se ozval z úst téhož dítěte. Mladá matka hned přiskočila ulekána, a utírajíc slzy s tlustých tvářiček synkových, opakovala dobrotivě, skoro ukolébavkou, ve třech zpěvných daktylech:

„Půjdeme! Půjdeme! Půjdeme!“

Karel došel k dveřím zároveň s Emilkou, chtěje si cestou ještě promluvit, ale tu otec ho zadržel velitelskou rukou:

„Nic ti neuteče — je neděle!“

S úsměvem na tváři i se starosvětskou dvorností doprovodil starý pán sám dámu až na chodbu a hned nato se navrátil, na čele jenom nespokojenost.

„Jen — na slovo!“

„Tatínku… přeješ si?“

„Dočkáš se — hned to bude!“ Zavřel na klíč. Potom přistoupil těsně ke Karlovi s naléhavým šepotem: „Hochu… půjč mně jednu dvacítku… nebo dvě — nemám v domě — vůbec peníze!“

V tom okamžiku, jak teď otec před ním stál se skloněnou bílou hlavou, v tom okamžiku měl Karel pocit trapný, tesklivý i zahanbený, jako by on byl nějakým viníkem, vida otce poníženého prosbou o peníze, jak stojí před ním jako poslední žebrák z ulice. Mlčky sáhl do kabátu a strkal mu peníze neobratně, skoro jako by se styděl za to, že sám je má.

„Příští týden — je zas máš! A teď — chceš-li, můžeš si třeba jít — po svém!“ Jen s těmi suchými slovy bez

268$

vysvětlení, bez poděkování, bez uznání ho propustil otec. Karel byl rád, že může jít. Utíkal přes dva schody; také nechápal nemožné hospodářství ani podivné jednání otcovo. Viděl ho jen stále žebrácky stát před sebou a cítil proti svému rozumu útrpnost s otcem, jediný ze synů, který dříve i teď ještě podléhal podivné síle ukryté v starém muži.

7

Pan Anton odešel na poštu a v laboratoři nebylo nikoho mimo Gustava, který seděl hluboce skloněn nad nějakým papírem. Lahodný, modravý soumrak nahlížel do oken bez záclon a jen ticho se vznášelo nad zaprášeným sklem, tak naprosté ticho, že se zdálo: hned věci promluví.

S papírem v ruce mladý šéf povstal a pootevřenými dveřmi nejen zachmuřen, ale zakaboněn nahlédl vedle — tam v rákosovém křesle stále chyběl starý pán. Teď zmuchlal, ale hned zas roztrhal a zahodil psaní do koše. Pročpak si mizerný kluk nepřijde alespoň sám. Psaní, čili jak u sebe Gustav je nazýval, Viktorův „viš“, dozlobilo ho hlavně proto, že sám byl v bídné náladě. Ještě více nežli na bratra, který bez práce si žil vesele den ze dne, zlobil se na otce. Měl pocit široce reformátorský, že by jinak všecko dopadalo, kdyby mohl sám silnou rukou zachytit otěže. Také se hněval na Viktora, ale vinu na tom, jaký nejmladší je, svaloval jako oprávněný soudce jen na otce! Od první roztržky, zajedno se starým cukrovarníkem, vyčítal otci všecko, co bylo nerozřešeného, a laisser aller v domě. Také těžce nesla jeho ješitnost, že byl druhým pánem závodu jen podle jména; a zase si říkal, že by musil být blázen, kdyby se vzdal oprávněných nároků. Pro koho? Ale nejhlouběji rozjitřilo jeho hněv přece, že večerní dobou se končil

269$

už desátý den v měsíci, a on dosud nezhlédl ani krejcaru; to se stalo ponejprv.

„Ponejprv!“ opakoval si nahlas rozhorleně, utíraje si umyté ruce nad žlutým umyvadlem z měkkého dřeva a navlékaje si zachmuřeně, ale přece jen se zálibou prsteny, na kterých se blyskotaly diamanty a rubíny, „ale také — naposled!“

Kulaté hodiny do zakletého ticha odhrčely šest a vedle zavrzly dveře; starý pán se vracel z bytu do svého pokoje.

„Tatínku — na malé slovíčko!“ Už ve svrchníku a v ruce krásný, měkký, zelenavý klobouček, Gustav se nedbale, ale svrchovaně opřel o dveře: „Dovol — dovol! Tys asi na mě dočista zapomněl! Dnes už je desátého!“

„Nezapomněl!“ odpověděl starý pán, zvlniv nad sivýma očima holou čáru, kde kdysi v mládí vyrůstalo obočí. „Nezapomněl, ale — nemám teď!“ Otázka po penězích mu připadala přímo neslušná. Vědělť, že syn má vedlejší příjmy i jak znamenitě se žije u nich na nábřeží; věděl zkrátka, že syn má. V tom tkvěl kořen napjatého poměru mezi oběma; starý pán cítil nadprůměrný blahobyt v době, kdy sám byl zapleten do dluhů, a syn zase, že by všude jinde dostával svůj řádný plat.

„Ale dovol — laskavě dál!“ Gustav se zrovna nedal odbýt zachmuřeným vzhledem otcovým. „Kdy budeš zase mít? — A vůbec — co mám doma říci — své ženušce?“

„To nevím! Musím si teprve peníze zaopatřit!“ Úplně stařecky si starý Kučera vypomáhal jen chvíli od chvíle a nedomýšlel už věci do posledních a nejnepříjemnějších konců.

„A propos — ještě něco!“ Gustav se závažně kolébal o dveře a ani zbla nechápal z dnešního poměru, který se rozvinul pod nátlakem nenávisti k cukrovarníku. Ač sám pohněván, uznával, že v takové podrážděné chvíli nic nedosáhne od otce, a také se nemínil ukvapit. Hlavně měl na myslí: poradit se doma s Marinou. Ale přitom

270$

mu nedalo, aby nevyšel na světlo alespoň s nejmenším ze svých novotářských plánů. „Dovolíš? Chci tě na něco upozornit! Pan Anton dnes patří — do starého železa! Splete, zapomene, špatně něco přinese — to mi neupřeš? Na tvém místě bych si vzal mladého — byl by lacinější, no a potom — byla by to přece síla! Síla!“

„Vyhodit Antona! Víš, to si udělej jednou ty, — až tu budeš pánem. Třicet let je u mne, a bude tu, — dokud jsem živ! To si pamatuj — já něco takového udělat nemohu!“

„Ale tatínku! Úspora, úspora!”

„Prosím tě! Spoříš snad tak na sobě?”

„Já? No — ne! No — ano!” Blahosklonným sebevědomím naběhl Gustavovi dvojitý podbradek do vysokého límce, ale netroufal si vyslovit soukromou myšlenku: To je přece rozdíl, já a ty. Nemohl pochopit, že se otec srovnával s ním; měl na to, co sám utrácel, a ponechat si nepotřebného sluhu, jen že je starý a dlouho v domě, zdálo se mu — kavalírstvím tuze pochybným.

„Škoda řečí!” Rozzlobený stařec povznešeně mávl rukou. Tentokrát, ač bez peněz i bez jakékoliv vyhlídky na ně, byl hluboce uražen troufalostí syna dobře zaopatřeného a řekl jen po svém zvyku lapidárně:

„Máš už — šest! Dobrou noc!”

„Dobrou noc!”

Gustav rozkacen hnal se vichrem se schodů, že byl by málem porazil starou domovnici, která na odřené židli se natahovala, aby rozsvítila plynový plamínek.

„Ach — pardon! Pardon!”

Až ve vratech, zapínaje obrovské knoflíky elegantního svrchníku, rozhlédl se pichlavě černýma očima a v tutéž chvíli od vedlejší zdi domovní se odloupla postava, která tam číhala. Viktor, nedívaje se vůbec na bratra, jen výsostné se k němu přidružil a šel mu po boku.

„No tak — co?“ teprve na rohu skoro se obořil hrdelním hlasem, nevlídně zlým. „Tak co — dáš mně, anebo

271$

ne? Dnes jsem ti psal, a tys, no — tys mně vůbec ani neodpověděl.“

„Copak si my dva máme psát — psaníčka?“ za rychlé chůze povídal Gustav nakvašeně. „Nemůžeš udělat ke mně jeden krok? Ostatně — jsem starší, jsem ženatý — a slušelo by se to! Ano, slušelo!“

„Slušelo! Ono! Tedy — bonton!“ Viktorek jízlivě se ušklíbl, vida hned knížku se zlatou ořízkou, o které se na Florenci tvrdilo zlomyslně, že Gustav v ní listuje každý den před spaním.

„Podívej se na mě dnes — jak to s každým dovedu! A facit? Moje konexe! — A co ty? Tedy tak? Jsi na suchu? Brzo se ti rozkutálely — bratříčku!“

„Jen aby ses nemýlil… tentokrát!“ mluvil tichým a zlým hlasem Viktor bratrovi do ucha. „Nejsem to já — tentokrát — ten darebák, jak mi říkáte vy starší — ne! Ale už přes týden mně otec vůbec nedal peníze! Může to takhle jít? Říká, že — nemá! Nemá — nemá! Co jméno? Závod? A maminčiny peníze. Pravda, naše služky jsou zralé jen — pro kriminál! Ale v tom vězí ještě něco jiného — proti nám!“ Z každého slova sotva slyšitelného čišela nenávist proti celému domovu, která se zrovna klokotem vařila, a potom jakési umělecké pohrdání buržoou, kterého v otci větřil.

„Na — samé jen zbytečnosti! Já — to budu muset vzít do ruky — já! Ale… tady? Na ulici? O takové intimní věci… nemůže být — ani řeč! Tak! A tady… — tady… něco zatím máš!“ se svraštělým obočím a se širokým rozmachem vytáhl blahobytný portfej z krokodýlí kůže a podal Viktorovi bankovku, vrtě k tomu stále černou hlavou.

„Upozorňuji tě — ještě — na jedno!“ Viktorek vysoko zvrátil hlavu do skvoucího límce. „Jen nerad jsem ti říkal — jen velmi nerad říkal o tyto… o ty totentočky!“

„Nerad říkal — řekl! Já zas upozorňuji na to, že bych

272$

ti podruhé nemohl už dát tak značný obnos! Tedy — ty rozumíš — žádné extempore!“

Viktor se jen zašklebil bratrovu naučení a rozešli se. Gustav byl naplněn až do samého dna protikučerovskou náladou jako nabitá láhev leydenská; v té chvíli platilo podráždění jenom otci, kterého pokládal za pravého původce všeho zla. Holedbal se, kolébal se a byl rád, když se mu mezi holými pni na Žofíně zableskl trávník zdomácněle jasnou zelení.

Byt si otevřel sám a děvčeti, jež vyhlédlo z kuchyně se žehličkou v ruce, položil hned vnitrosprávní otázku:

„Kde je paní?“

„Prosím v ložnici!“

„Byla tady frizérka?“

„Zrovna odešla — milostpán ji musil potkat!“

„Safra!“ zatvářil se mrzutě, „no, a jak?“

„Moc to naší milostpaní sluší!“

Zamračil se na sebe do zrcadla, zlehka trochu v koutcích počechral vlasy a zamnuv ruce už bystře posledními dveřmi z předsíně vešel do ložnice. Z obou stran dlouhého zrcadla tlumeně svítily dvě elektrické lampy pod perleťovými korálky, na posteli ležely jeho černé šaty i bezvadné škrobené prádlo. Sama Marina, už učesaná, napudrovaná a rozkošná v průsvitné batistové košilce, v hedvábných punčoškách i ve střevíčkách, s obličejem hluboce zaměstnaným pečlivě si leštila nehty. Jak cvakla klika, vzhlédla do zrcadla a hned v jeho skleněné ploše uvítala mužíčka báječnýma smaragdovýma očima.

„Ukázat se, drobečku!“

Přimhouřiv znalecky oko, obešel ji trochu zprava, zleva, zezadu, potom těsně přistoupil až k ní a položil svou ruku manželsky důvěrně, ale zároveň majitelsky na krásné, nahé rameno.

„No tak, co tomu říká moje holčička? Je to dobré! Dobré! — dokonce moc dobré! Jen ať mně tam potom

273$

někomu hlavu nespleteš!“ naoko přísně jí pohrozil, ale doopravdy ne, neboť ani on, ani ona neměli obavy o věrnost druhého. Láska? Snad to byla láska, dá-li se toho slova užít na jejich klidnou a bezpečnou shodu duše a těla.

„Co šaty? Už je Masáková poslala?”

„Jen si to představ, Gustave, — ne!“

„Safraporte — to by bylo neštěstí! Ale jen se nerozčiluj! Copak by sis potom oblékla?“ velmi starostlivě i „affairé“ se zamyslil Gustav, neboť v mladé domácnosti takové přípravy nabývaly světodějné důležitosti. „Ty sametové — jsi měla onehdy?“

„No víš!“ sešpulila rty, „ale… ty mně nesluší!“

„Což o to — vždycky budeš nejhezčí! Ale já chci, abys byla tak hezká, až by se ostatní — zlobili! Drobečku — ty rozumíš?“

Oddaně, skoro zbožně vzhlédla mladá paní na manžela, a tu na dveře se ozvalo takové tichounké zaklepání, jakým se klepe jen na zavřené manželské ložnice. Teprve na „dále“ vnesla služka do pokoje šaty rozestřené široce a slavnostně na rukou a sama před paní, se ženskou zálibou, nadzvedla volánek, pohnula rukávem.

„Jen — jaké budou na těle?“ starostlivě Marina vypravila ze sebe. „Až pán bude oblečen — zazvoním!“

Dveřmi, jimiž služka vycházela, vrazil Xantos s prudkým štěkotem a velikými skoky, raze si cestu špičatým čumákem. Vrtě neklidně ocasem, jal se obskakovat navrátivšího se pána. Gustav ho chytil za kůži na krku a silně jím zatřepal.

„Tys, kluku, dnes opuštěný, viď? Nemáme na tebe kdy — na, lehni si!“

Gustav svlékl kabát, odložil manžety a teprve teď pomalu, pomalu navracely se mu mrzuté myšlenky. Batistem lákavě prosvítalo krásné tělo, odvedle bylo slyšet dětský smích a on si myslil: K čemu mně potřeba všech mrzutostí s Florencí? Což — udělat se pro sebe?

274$

Co by tomu říkal tchán? Co žena? Nevzešla by mně z toho škoda? Hustým a dotěrným houfem přilétaly myšlenky jako v létě mouchy, když těsně pobzučují u ucha, ale z jednotvárného bzučení jen jediná vysokým sopránem pištěla: K čemu mni všeho toho potřeba, jsem-li tady doma?

„Jsem to papá!“ povídal už v čisté košili, která měla rukávy a manžety sešity, „já jsem dnes ještě neviděl Alenku!“

Pootevřev dveře, uviděl stůl plný hraček a u něho rozkošnou nastrojenou panenku v bílých šatech a v bílých střevíčkách, jen ji uložit mezi hedvábné papíry do škatule.

„Chudáčku — tatínek si tě nevšímá — viď? No, počkej — zato ti ráno přinese do postýlky — celý kornout bonbónů — Lído! Co to?“ vida, že druhá chůva není u dítěte, přísně se obořil na silné a zdravé děvče, které bylo napudrováno a vypadalo asi, jako kdyby krásná selka se malovala, „kdepak vězí Regína?“

„Šla jen uvařit Alence vajíčko!“ trpělivě odpověděla Lída už uvyklá jeho tónu a stavěla dál.

„Tati!“ důležitě žalovala Alenka, „Xantos Alenku umazal!“

„Ale jdi — moc?“

„Móc!“

„Dostane!“

Něco zašustlo a druhými dveřmi vešla Marina, už oblečena na večer. V uších jí hořely ohromné butony, skýtající pleti nádech tlumený, až úplně perlový, a z rovného výstřihu korálové červeně vystupovala bezvadná, povislá, oslnivá ramena. Gustav, vida, jak je rozkošná, si pomyslil: Nic jí dnes večer nepovím, nic! Třeba by plakala, a jakou by potom chudáček měla pleť?

„Ach! Ach!“ spokojeně si pochválil svůj majetek, „no, Alenko — to máš maminku! Nejvýš — povídám nejvýš — šestnáct let!“

275$

„Líbí se ti to? A opravdu?“ pomalu se před ním otáčela. „Viď — je to apartní?“

„Drobečku — unikum! Ef ef!“

Zavěsil se závažně do ní a skoro nahlas pošeptal: „Šestnáct let — ani rok už nepřidám! A když si tak pomyslím — víš… pomyslím… no…“

Usmála se mu vzhůru do očí a šelmovsky zadržela ústa rukou, na které hořely tak obrovské prsteny jako pro kanovníka.

„No — copak jsem něco řekl?“

„Ale — už málem!“

„Tancovat nic! Rozumíš?“

„Gustave — frak! Je tu už vůz!“

Oba políbili Alenku, udělali jí tři křížky, zazvonili na Regínu, přísně nakázali, v kolik, jak a kam uložit; a za chvilku Gustav opatrně sváděl mladou ženu se schodů, aby snad špatným šlápnutím nezmařila jeho naděje na syna.

8

V temné hloubce lóží purpurem sváděla stínítka. Přes roubení vykloněná starší dáma, tak vystřižená, že se zdála málem nahá, hovořila dolů na pána s francouzským vousem a kolem stolů šuměla celá bohatá a známá Praha. Opuštěna u posledního stolu seděla bruneta, která vypadala jako židovka, vybraně oblečená — to byla vyhlášená švadlena, která se přišla podívat na své dámy. Jakousi poslední událostí společenské sezóny bylo toto kabaretní představení, v němž hrály bohaté dědičky s nejmladšími lvy.

Rozhrnovala se opona. Gustav, stále v patách své krásné ženě, stanuv, když ona stanula, kráčeje, pokud ona šla, pozdravoval nalevo i napravo; na obličeji měl stále týž úřednicko-obchodnický úsměv, který mu mezi

276$

lidmi vždycky strnul tlustými záhyby do kůže. V neobsazené lóži bystře přistrčil ženušce křeslo a sám, opřev se lokty o lenoch, jal se přes její účes prohlížet ostatní dámy s výrazem navýsost spokojeným, že má z nich nejhezčí.

„Náš Viktorek! — Safraporte… kohopak to tam jenom má?“ Gustav pohledem utkvěl s pichlavou a lačnou zvědavostí na postranním stole. Kolem sedělo několik pánů a v jejich čele Viktor mohutně se rozkládal jako nějaký zdravotní rada z Karlových Var, až se mu škrobená náprsenka klenula k bradě velikým obloukem. Plno vína stálo na stole, Viktor zrovna naléval nedbalým pohybem, že lil mimo na ubrus, a bylo vidět, že všecky častuje.

„Marinečko… ty neznáš nikoho?“

„Mužíčku — neznám!“

„Já také ne! Tak — to budou nějací divní lidé — divní!“

U rampy nevalně zpívala rozkošná dáma, majíc tu a tam po obličeji přilípnuto několik černých „mouches“ a útlou postavu oblečenu do širokánských, bledince růžových sukní z let šedesátých. Všechna kukátka byla na ni namířena, a sotva dozpívala, hned ji sluha zanesl obrovskými kyticemi, které stály snad sta. Usmála se sama sobě do výstřihu, k srdci tiskla růže, vystřelovala zpod načerněných řas krátké, bleskové pohledy na všechny strany a celým sálem se roztřásl, rozlehl a rozburácel mohutný potlesk jediné dědičce veliké kachlové továrny.

„Hezká! Feš!“

„Na, servus — ta to umí!“

„Hanzi — ty punčochy! Ty punčochy!“

„Mlč! Večer ji můžeš mít!“

Potlesk tichl a tichl, až se utišil. Dole mezi stoly se vlnili a klátili sami lvi, volajíce třeba přes celou místnost na sklepníka, a když se sluha se židlí protlačoval před

277$

spuštěnou oponou, zase na toho, jako by kdekdo a každá věc tady byla jedině kvůli nim, znamenitým pražským lvům. Vtipkovalo se z lóže do lóže, křičelo se do dlaně ze strany na stranu a dolů přes roubení spouštěly se papírky a bonbóny. Mladá děvčata z této nejlepší společnosti seděla na prostřených stolech a klátila nohama jako na kládách, mlaskavě chřupala sladkosti, na půl slova odpovídala, na půl ucha poslouchala, a sem tam za trest pleskla prostořekého lva.

Jiná, pohněvaná krasavice odejela domů s pláčem, že nesklidila takový potlesk jako první zpěvačka, — a zpráva letěla od úst k ústům s posměškem, že nebyla — z prvních. V této společnosti zase nejbohatší rodiny tvořily pro sebe nejužší rodinný kruh; sice také jako bratři a sestry žehrali na sebe, uráželi se navzájem, hleděli mezi sebou stále něčím se předstihnout, ale vůči širší, byť také bohaté společnosti tvořili šik jednolitý a semknutý. Nebylo to jen zevní pojítko, zlato, nýbrž celý způsob života a myšlení, třeba i nedostatek myšlení, který nutně pro ně z toho vyplynul: cenění člověka jen podle toho, kolik má a kým a jak je oblečen podle poslední módy. V této společnosti neplatil už ani titul, ani dobrý původ, neškodila mravní pohana, neprospěl nikomu vtip a duch, ne, měřilo se jen mírou nejjednodušší — penězi a penězi, až to cinkalo.

Najednou se ozval úsečný zvuk: první zátka ze šampaňského vesele vybuchla.

„Pie! Na — pic!“ zavolal přes celý sál elegán, veliký a skutečně krásně urostlý, s obrovskou orchidejí ve fraku. „Psino — pic! Psino — slyšíš! Pic!“

Několik Ivů hned obstoupilo malého s černým vouskem, kterého nazývali „Psinou“ a který byl jejich šaškem k obveselování v nudě všech bálů. Byl to mladý vdovec, který žil s hluchou tetičkou, a jeho nešikovné manželství i podivné vdovectví bylo nevyčerpatelnou látkou k vtipům. Šest lvů s rukama v kapsách svých

278$

velemódních kalhot ho obstoupilo, klátilo se a opakovalo s velikým smíchem po prvním:

„Pie — Psino! No — jakýpak jsi chytl vůz?“

Psina šeplavě vykládal, že si pro fiakra poslal tetičku Týnu, ale ta mu přivedla jen chromou drožtičku.

„Děti! — Komár!“ Lvi se pleskali do kalhot a smáli se drožce, až se prohýbali.

Na prázdném jevišti se objevil skutečný herec, který posunem, tváří i hlasem napodobil domácí zvířata, hudební nástroje, nakonec celou vlašskou operu s tenorem, s basem, s koloraturou a s kapelníkem v jakémsi šíleném zmatku pohybů, přeskakuje stále z místa na místo. Po svém to byl umělec-kreslič, který třeba jedinkým mávnutím ruky mistrovsky zpodobil celého člověka, ale nedostalo se mu než skrovného potlesku, že to nebyl — nikdo z nich.

Za červeným roubením se ukázaly dvě hlavy vedle Mariny. Paní Stuchlíková, stále ještě mladistvá, měla mezi očima hlubokou rýhu od přemítání — nebyla teď vůbec nic než babička, starostlivá a po uši zamilovaná. Zato šedivá mohutná hlava ředitelova seděla na čtyřhranných ramenech tak umíněně jako kamenná kostka, kterou jsi položil na žulový kvádr. Zarudlé a katarální oči nic nikomu nezjevily, ale širokánská ramena hovořila zrovna po selsku jadrně: Nepovolím! Oho!

Viktor dole u stolu pil na zlost rodině i světu. V kapse cítě peníze od Gustava, přemýšlel, jak by je co nejpříjemněji utratil, a od začátku představení jen pil, hrál a barvami se mu všecko měnilo do baletu. Pohodlně nazad rozložen, kolem měl svoje čtyři příživníky, rýnské před sebou a rýnské v hlavě, a nic mu nescházelo ke spokojenosti pokročilé chvíle než pěkná a mlaďoučká holčička, tak zelená jako první francouzský salát.

„Ferdo, viď, tamta je hezká… mhm! Tak hezká, až je mně z její krásy — smutno!“ Oči mu mátožně plovaly za velikými skly. „Víš, kdybych teď nějakou chtěl, tak

279$

by musila být čistá a docela bílá — mít bílou postýlku s vyšíváním — a před spaním odříkávat zdrávas — Ferdo, viď… ty zase spíš?“

Ferda ochotně jen přikyvoval na všecko vlasatou a roztřepenou hlavou muzikantskou. Nejchudší z nich jen tak táhl s nimi; mlčel, mnoho pil a teprve až k ránu, když pokoj zhoustl kouřem, na stole stálo plno lahví, teprve se rozehrál na klavír. Mezitímco ostatní už vyspávali po koutech, on teprve ve zvláštním rytmu polosvěta brnkal valčík až do nevlídného kuropění.

„A — proč by ne? Ano — má! Ta tvoje švagrová má vlastně — linii!“ zamyslil se starý žák průmyslové školy, přistřižený kravatou a vousem na empír. „Má široké gesto a linii!“

„Nic to není! U nich to není žádný život, to je jen samý drát — nalevo a napravo!“ Viktor kázal široce a prorocky, jako by viděl naveskrz zdí. „Wertheře, vem si jen tuhle kukátko a podívej se daleko, na nějakou vesnici — tam sedí ženská v hrubé košili — má u prsu děťátko, to je to pravé — sama příroda! Jen tam to je to pravé, a ona vůbec neví, že je to — to pravé! A právě — zrovna proto — je to to pravé.“

„Kdyby chtěla,“ Werther docela newertherovsky se díval do lóže, „já bych si dal říci! Seznam mě!“

„Ech — co bych já tam chodil! Špatně, moje děťátko, jsem se narodil! A to, že nic nedělám, — to není u mne lenost, podlá lenost měšťácká — to je vina mých rodičů! Je to ochabnutí vazomotorických nervů?! Sám bych třeba chtěl, ale tahle moje ruka, píše? Píše — ale něco docela jiného, než bych chtěl, — nebo třeba vůbec nepíše! Ano, špatně jsem si vybral rodinu — špatně hodinu!“

„Víš, co bych já tak potřeboval?“ mátožné se zahleděl na nedostudovaného medika, plavého a usmívavého jako děvče. „Takového žida nějakého… který by dával moje myšlenky na papír! Teprve je prováděl!“

280$

„I mlč — Viktorku!“ usmál se herec s vráskami hluboko vyrytými do oholeného obličeje, „máš přece jenom sebe — tuze rád!“

„Já?“ Viktor se chytil za škrobená prsa. „No — to je opravdu dobré! To bych takhle seděl s našimi jako v žaláři? To je dobré! Víš, co bych byl udělal? Odešel od nich hned po maturitě — do Jižní Ameriky! Nepil, nekouřil, ptáky ráno poslouchal — měl velkou farmu — černochům daroval svobodu — vždyť já, moji hoši milí, — vlastně — svůj život zapíjím!“

Sklepníci odsunuli prostřední stoly a za chvíli už první páry zvolna a kolébavě začínaly valčík v kole skoro prázdném. Starý lev, proslavený invalida pětadvacetiletých bitev výborství, který měl řídké vlasy přečesané přes lysinu, první v dlouhém fraku otvíral kolo s překrásnou holčičkou; holčička měla pikantní vousek pod nosem, a jak se točila, jak jiskřila očima, vypadala jako plemenné hříbě, které nelze udržet pro bujnou krev. Zato dáma v zelených šatech střídala jen herce a žurnalistu, že nikdo z přítomné zlaté mládeže ji neviděl — ve své uzavřené společnosti. S koleny dopředu ohnutými točil se takzvaný Pajda a sálem ztřeštěně lítal jiný, který měl bláznivé jméno Cléo jen proto, že uprostřed rozhovoru zeptal se v klubu: „Viděl jsi už Cléo de Mérode?“ Stále potahujíc šálu, prodrala se mezi tančícími za dcerou matka, jíž se říkalo „šílená gardedáma“. Tak všichni znajíce se od dětských let měli přezdívky i vlastní řeč, jiným nesrozumitelnou.

Páry se vlnily a kolébaly; míhaly se a střídaly syté a žhnoucí barvy dráždivě s černou: višňová, zelená, kobaltová, fialová a zase bílá. Vdané paní se nelišily ani vzhledem, ani chováním od svobodných, jako by světlo, víno, líný valčík a večer, jehož temným smyslem je noc, pojily než muže a ženy do objetí.

Marina se usmívala důvěrně na mladou paní, která y křesle si hověla mezi dvěma muži, z nichž jeden, její

281$

manžel, ač mladý, byl úplně šedivý a druhý, velký a ošklivý, s čímsi koňským nebo alespoň žokejovským v cihlové tváři, vypadal vznešeně. Gustav stál se zubatou paní a náhle pošeptal Marině:

„Mám já ji mamá představit — nebo — to obstaráš ty? Viď — raději ty?“ Hned, aby zakryl důvěrnost, zadíval se na to jediné, co bylo krásného na ošklivé paní, na její perle.

„Krásné! Báječné! Ty asi… stály!“

„Tři tisíce!“

„Jen? Ale — báječné! Musím je ženušce také koupit!“

Po obřadu představení dáma s perlami přisedla k Stuchlíkovým a Gustav se zavěsil do Mariny.

„Drobečku — můžeme se snad trochu projít!“ Šťastní manželé vcházeli do přízemí právě proti Viktorovu stolu a Gustav se náhle zamračil: „Co to má být? Kdyby šlo jen o mě — no, vem to čert! Ale že tebe nevidí — copak si lidé o nás pomyslí? No — ne?“

„Chudáčku… ale nemrač se! To ti nesluší… fuj! Takové pomačkané čelo — proč by to dělal?“

„Proč? Proč? — To já nevím!“ Viktor usazený doširoka a napilý, hleděl manželům drze do obličeje očima černýma jako uhel, troufalýma a lesknoucíma se až nemožně, ale — nepozdravil. Gustav zrudl, a kdyby byl neměl kolem společnost, k tomu vlastní nejvzácnější společnost, které nechtěl dopřát druhého divadla, jistě by v té chvíli byl Viktorovi s nehoráznou chutí vyťal — políček.

„Pryč, holčičko — jen rychle pryč!“ Se škrobeným úsměvem usadil Marinu k mladé paní a sám, nesa honosně dokonalý frak, šel se vypořádat s Viktorem.

„Viktore — na slovo! Ale — privátní!“

„Tak? Privátní?“ Viktor s úsměškem a jen s námahou povstal, opíraje se dvěma prsty o bílý ubrus.

„Víš — to všecko už přestává — ale před společností nepozdravit vlastní švagrovou — tedy ne holku z kavárny — ne, to je škandál — jen malé slovo!“

282$

„Chceš ještě něco?“ nořil se mu Viktor s drzou výsměšností do očí.

„Není na tomhle dost?“

„Buď ujištěn,“ Viktor se teď narovnal, ,,že jakmile ji uvidím, — hluboce pozdravím — až na zem! Až po pás jako v Indii! Takhle hluboce ji pozdravím… jakmile já ji uvidím! Víš… nejde o nic jiného… než abych já ji viděl… ty rozumíš? Já — ji!“

„Mlč — už dost!“

„Dovol, abych také já tebe na něco upozornil a také — privátně — puh! Nedělej mně žádné zbytečné nepříjemnosti, že si stěžuješ tady u mého stolu, — sedí se mnou dobří přátelé a — je nás dohromady pět!“

Malou chvíli stál skutečně sám Gustav popletený touto nebetyčnou drzostí, ale hned se obrátil a zabručel:

„My dva — jsme spolu domluvili! Domluvili!“ Červené, velikánské kolo se mu žhavě proplétalo mezi tančící páry a myšlenka, která doma jen tak nesměle zaklepala, teď stála před ním určitě: Trhnout se vůbec od starého domu, nejen kvůli otci, ale hlavně — kvůli Viktorovi. Raději všecko než mít Viktora na krku po smrti otcově.

„Pff! Pff!“ vyprskl Viktor, jen Gustav odešel, a lehl si mezi lokty na prostřený stůl. „Bratři — tohle zapijeme — tohle byla psina královská! Zapijeme — hé — sklepníku!“

Starší sklepník, usmívaje se důvěrným úsměvem na Viktora jako na dobrého známého, hned mu přinesl tři láhve Veuve Cliquot. Viktor pozvedl tělo namáhavě ze židle, aby si marku prohlédl pod brejlemi, ale jak je bral do nejisté ruky, bác, všecky tři ležely na zemi, rozbily se a rozstříkly.

„Píff… hihi… pfff!“ Viktor se dal do vysokého smíchu, přidržuje si na ústa zmuchlaný ubrousek. „Někdo nám je dokonce nepřeje? Kdopak to as je?“

283$

drze šlehl okem do lóže, kde Marina seděla zase zpříma a bezvadně. „Škoda! Byly všecky tři takové milé a… baculaté… docela jako ženské — hé, sklepníku, přineste — jiné!“

„Wertheře!“ Viktor dřevěnými prsty sahal po sklenici a stále sahal mimo, zrovna jako malé dítě, jež nedovede věc uchopit. „Co dělá ta tvoje Amálie? Tloustne?“ Ubohý a rozpačitý úsměv se rozlil po měkké, houbovité tváři muzikanta, jehož poutal milostný vztah ke starší paní. „Nebraň se — a nečervenej — vždyť já si tebe vážím — vážím si tebe velice! Váš svazek je pro mne posvěcený — posvěcený, kamaráde — a každé manželství, a hoši — to opakuju přede všemi — každé manželství — proti tomu — špinavé prádlo!“ Šampaňské, to snadné, milé a bystré víno, přinášelo Viktoru vždycky stejně darem rozplizlý patos, stesk i slze.

Už se nehrálo ani netančilo. Do šumu se ozval pevný a přikazující hlas přes celý sál: to chirurg hlasitě vykládal někomu, jakou má zázračně jistou ruku. Z flámu půjde rovnou k operaci. Zábava se k ránu už pozvolna tišila a tišila… Některé lóže se vyprázdnily, po stolech se válelo plno oharků cigaret, staniol z bonbónů, rozmačkané programy, papírové ubrousky a na zemi jako vzácná stopa bohaté společnosti — jen zátky ze šampaňského. Kroužek zbylý v sále naposled sestrčil dva stoly a z krajní lóže shlížel dolů obličej vrchního sklepníka, unavený a žlutavě bledý. Jinak až vzadu na galerii nesměle se ukázalo děvče v kloboučku křiklavě červeném, patrně „nějaká“, která byla zvyklá v obyčejné dni touto dobou sem zabloudit na lov. Sedělo všechno a jedině starý, Vysloužilý lev kroužil kolem stolu, aby dokázal pohyblivost svého mládí.

Tu a tam se rozlehla do prázdného sálu až ke stropu salva smíchu, jindy přes celý prostor zavolal lev na lva širokým hlasem, jakoby až do krku naplněným, zavolal něco, co mělo být vtip; ale jinak tichla nálada až do

284$

toho mrtvého bodu, kdy se líně sedí už jen proto, že se nechce vstát.

„Na — tak si šmátni přece do kapsy, Psino!“ budil elegán svinutým kornoutem k životnímu úkonu placení společného šaška, když vedle něho, polospícího, trpělivě čekal s nakloněným hřbetem sklepník.

V tu chvíli teprve Viktor opouštěl sál se svým celým dvorem, kráčeje, seč byl, veliký a silný uprostřed ostatních. Bylo jich teď už sedm. — Venku před domem skupina kočů ve velikých pláštích stála v navlhlém nočním vzduchu, černá skvrna v ulici. Viktorovi se zdály všechny lucerny obklopeny modravým kolem, jako by nízko nad zemí se nadnášelo několik měsíců. „Pikhart!“

„Ten je uvnitř!“ z houfu odpověděl jiný za něho, zakrátko vůz předejel k chodníku. Viktor se dal do nehorázného smíchu na čerstvém vzduchu, celý sehnutý se opíraje dlaněmi o chvějící se kolena.

„Píff! My se přece nevejdeme!“

„Třeba — já s pány ještě pojedu! Hý!“ už obracela nezadaná drožka.

„Ale!“ fiakr jen opovržlivě práskl bičem k potahu o jednom koni. „Co by se dřel — hadrník! Jen se, páni, sesedněte — všecky vás uvezu!“

Jednoho na kozlíku a šest těl pevně namačkáno do vozu, že jím z nedovřených dvířek čouhaly nohy, ruce, tak se rozejel fiakr, práskaje bičem mezi hulákání, písničky i blábolení, jež se ozývalo z jeho vnitřku, těžce jen a zvolna se rozejel do tmavé ulice.

9

Jiří si nesl v ruce širák, jaký nosívají malíři, a v druhé bílou kytku narcisů, pod paží ohromný balík, a už ožehnut od slunce, byl zjevem tak nápadným jako

285$

přírodní muž, který kdysi plašil Prahu. Květiny i ostatní věci jindy nosíval pečlivě v žluté tašce, to byly jeho — milenecké rekvizity. S nimi se vypravoval vždycky na Prosek, aby alespoň hodinu před jejím příchodem v nerušeném klidu všecko sám si upravil, ale tentokrát — bůhvíproč — šel hnízdo lásky si upravit už den před dostaveníčkem.

Takový jarní déšť, jak je při něm veselo! Prší, prší, jen tak docela lehounce a usměvavě prší, a kolem po stromech je zeleno… Za mostem potkal studenta, který se vedl se čtrnáctiletým děvčetem, pohupuje stále její rukou jako před tancem. Zkoumavě se zadíval na oba, obrátil, pousmál se přejícně, když konečně pochopil, a řekl nahlas dobromyslně:

„Lištičky, lištičky… aha!“

Toho dne pokoušel se hvízdat, ač to vůbec neuměl… Skoro jediné, co mu kalilo nynější spokojenost, bylo pomyšlení na Ninina manžela. Jeho modré a prázdné oči mu vždycky připomínaly mrtvého kapouna a velmi často si myslíval: K čemu ho litovat? Stále pociťoval se žehravou lítostí, s jakou pohlížel na všecko, že zkrácenější než manžel je vlastně on, milenec, který se svou láskou se musí ukrývat za vrata. Byl přepjatě poctivý, ale ne v obvyklém smyslu, že ho snad mravní výčitky probouzely ze spaní, spíše nemotorný, nemožně důkladný a stále obtížený jinými otázkami a problémy. A potom… vůbec ho nechtěl ani podvádět, naopak, přál si skoro, aby věc propukla a mohl ji veřejně sedmihradským sňatkem pojmout za ženu. Takové skrývačky mu byly jen nepohodlné, obtížné a mrzuté. Zato o její věrnosti, jindy nedůvěřivý, ještě nezapochyboval; uvykl si představovat si ji jen uprostřed mihotavého reje světáckého života, asi jako obraz ženy malovaný na zlatém pozadí, pestře poházeném samými velikánskými květy.

Na Proseku vrbová alej, jako obalená hebkou zelenou

286$

parou, stoupala do vrchu a nedlážděnou ulici přebíhaly děti. Chlapec rozpustile vrazil do něho železnou obručí a potom stál zaraženě.

„Holky!“ rozkřiklo se děvče, „Frantík tu stojí jako Pilát!“

„Mlčíš, ty…“ utrhl se hoch nadávkou, že sám byl v rozpacích.

Jiří se jen usmál a vešel do domu; nahoře našel byt Karlův uzamčen a zaklepal u jeho domácí vedle na skleněné dveře.

„Což — není doma?“

Vzhlédla od novin a jen se pousmála místo odpovědi.

„Má tam snad někoho?“

Zase se usmála tak dvojace.

„Aha!“ Jiří pobaven natáhl krk kupředu. „Dáma? Opravdu snad… dáma?“

Paní neodpověděla ani teď, a přece totéž slovo četl vepsáno zřetelně dvojsmyslným úsměvem do starých očí.

Jiří zavřel a bezradně stál se svou bílou ženišskou kytkou v malé předsíňce. Jen tak zase odejít? Loudavě se došoural až ke dveřím a tu najednou za nimi — jen jedinké zasmání. Nemohl se upamatovat, kde už slyšel krásný ženský smích, ale připadal mu tak dobře známý. Zase stál nerozhodně s ukazováčkem na rtu a potom zaklepal — nic. Zaklepal podruhé — zase nic. Teď už zaklepal dlouze, pronikavě, umíněně.

„Karle — to jsem jenom já!“ zavolal, ale žlutými dveřmi k němu neproniklo nic než tiché našlapování, jako když kočičí tlapky lehounce ubíhají po prknech.

„Vím, že jsi doma!“ už usilovněji se domáhal přístupu, „a také hned zas jdu!“ Ale jen podlaha zapraskala, jako když se tříska odlomí. „No — tak — co to má být?“ umíněně, už dozloben, klepal klíčem do výplně. „Alespoň přece vykoukni — hned zas jdu!“

Teprve teď bylo slyšet, jak se otočil klíč v zámku, a ze dveří se vyklonil Karlův snědý a hubený obličej. Kolem

287$

dosti velkých úst pohrával mu trapný úsměv, smíšený z rozpaků a z leknutí.

„Dáš ty se ale prosit,“ Jiří si opřel teď široce a posměšně ruce o boky, „jako nějaký ministr!“

Nejstarší bratr se nemohl vzpamatovat a jeho obličej stával se bezbrannější a bezbrannější. Sám na sobě pociťoval výraz jako nešikovně nasazenou masku, ale to něco, jež jej způsobilo, bylo tak silné, že se nedalo přemoci ničím.

„Hahou! Hahou!“ Jiří se dal Karlovu obličeji do homérského smíchu. „Nečepoval a nezapustil! Tak ty sis vzal mé naučení k srdci?“ Karel rychle a úzkostně zase přivíral a tu najednou Jiří prudce ze sebe vyrazil: „Co to máš tady? Co?“ a táhl s bratrova rukávu dlouhý a černý vlas. „Oho!“ vzkřikl zas a vší silou vstrčil nohu mezi dveře jako rváč.

„No, nějaký vlas — jen vlas!“

„Ale čí? Čí?“ V tu chvíli mu zazněl zase v uchu povědomý smích, kterýž slyšel už za týmiž dveřmi, a prudce, jako když na obě nohy vyskočí, stálo před ním strašidlo s hlavou Medusinou. „Není to sice možné, ale já… já — znám takový jen jediný!“

Vší silou dral se Jiří do dveří, jsa postavou i svaly mnohem silnější než nejstarší, tak divně, navenek zápasník, obr tělesný, a uvnitř ubohé a bezmocné dítě.

„Prosím tě, co děláš? Co chceš?“

„Jen to jedno chci — kdo je u tebe? Kdo?“

„Kdo? — Na tom přece nesejde!“

„Ale sejde!“

„No — ne!“

„Aha! Proč to tedy neřekneš!“

„Tak… třeba to nejde!“

„A když to nejde — tak zrovna! Zrovna — víš!“ Jindy bez vůle, vzplanul teď zběsile zuřivostí, že jako pouhou židli odhodil bratra z cesty a vrhl se ke dveřím ložnice. Zalomcoval klikou, dveře byly pevně uzamčeny,

288$

opřel se o ně, nepovolily, vrazil do nich kolenem, také nepovolily. Teď rozhodil svalnaté paže jako k hroznému zápasu a zády, vypjatými býčími lopatkami mocně se o ně opřel, vrazil celou tíhou siláckého těla, až zapraskaly, zapraskaly ještě podruhé, a on vpadl do dveří.

Zprvu viděl jen šedivo jako dlouhé pásmo mlhy… ale potom obraz, který se mu naskytl — na ten obraz nezapomněl. Křídově bílá stála rozesílaná postel a na ní seděla jeho Nina v krajkové košili s cigaretou mezi zuby a její lesklé, černé oči, podmalované tuší, vyzíraly z bledého obličeje na něho jako těžké láskou. Na černých, přiléhavých punčoškách seděly jako dva jedovaté květy podvazky, ostře zelené, s dvěma velikými, prudce a temně růžovými růžemi. Cítil pižmo, viděl surové a křiklavé barvy, zrovna tak viděl ji svlečenou sedící na bratrově posteli, ale přitom stále ještě nechápal všechno dohromady a stál uprostřed pokoje, mačkaje jen bílou kytku, kterou přinesl pro ni.

Karel se opíral těžce o dveře s týmž úsměvem, rozpačitým a nemožně trapným. Nina sama byla sice také rozčilena, velmi bledá, ale zcela bez bázně hleděla na oba. Nejen bez bázně, ale i odvážně, skoro hazardně, jako by kypící rozčilení, tělesný zápas bratrů, hrubá síla, praskot dřeva i vlastní nebezpečí bylo teprve pravou prudkou a ženoucí vodou, v níž ona sama plove jako lesklá, šupinatá ryba.

„Nino!“ jen křestním jménem tiše ji pojmenoval. Žil posavad doma jako v klášteře, pod ochranou spartánského otce, a Nina byla v jeho životě zjevením ženy, se vším nebezpečným půvabem otrávené růže. „Ninočko!” „Quoi me voulez-vous?“ vstříc mu rozmarně pohodila nahou rukou.

„Nino?“ ptal se zase tak pomalu, těžce a skoro slavnostně. „Jsi to opravdu?”

„Já! — A co víc? — A co dál?” Mlsným, zvířeckým pohybem pohnula bradou a s vyzývavou troufalostí

289$

pleskla o dřevo postele slabými a nahými lokty. „Nevěříš? Tak si pojď sednout třeba ke mně — a vezmi — mě za ruku!“

„Jsi to ty, a jsem to já?“ Jiří přitiskl prsty na tepny spánků; zdálo se mu, že stěny se pohybují a všecko kolem tancuje.

„Na co ještě čekáš?“ rozčileně vykřikla a zableskla očima na něho, který zmateně a beze vší vůle tu stál před ní. „Mám snad plakat? Nebo lhát a něco zastírat? Nebo bát se pánaboha — a čertů s rohy v červeném ohni? Žádáš snad takové divadlo ode mne — ty — který mě znáš?“

„Jak?“ Až v tomto okamžiku Jiří pochopil, že mu skutečně byla nevěrnou, a řekl jí se žalobou, tak nemožně těžkou, jako bylo všecko v jeho obtížném životě: „Jak — moje Nina mohla udělat — tohle mně? Mně — který ji má — tak rád?“

„Viď?“ nakrčila se celá a mluvila trhaně, rozčileně, ohnivě, neklidně. „Ty máš — teď hrůzu ze mne! Máš! Máš — vidím ti to na očích! Ale co si mohu pomoci — jsem-li takhle stvořena! Ani o vlásek lepší se ti nedělám! Nač? Máš mě i takhle rád! Jsem nevěrná! Jsem nemravná a zkažená! Vím to o sobě! A dnes mám chuť — sama sebou — svou zkažeností se nasytit až po krk! Zrovna dnes to chci! Vím, jsi — dobrý a milý hoch — a mám tě ráda — ale tvého černého bratra — mám také ráda — a zrovna tak!“

„Mlč! Nino! Dost — dost!“ Jiří teď surově a násilnicky ji chytil za zápěstí, ale ona se mu nevysmekla ani teď a jen svrchovaně, pánovitě, rozmazleně vykřikla na druhého bratra:

„Vy — chraňte si mě! Přišla jsem k vám — a jsem ve vašem bytě!“

Neochotně, jen z pouhé rytířskosti k ženě, kterou ještě před pěti minutami tiskl teplou do náručí, Karel napřáhl paže k její obraně; ale zároveň pociťoval

290$

hrozný hnus, až ve špičce jazyka, k jejímu pižmu, líčidlu a kraječkám. Jiří mu před oči nastrčil pěst — teprve teď viděl mimo Ninu v pokoji také toho ničemného bratra, který dokonce před ním si troufal dotýkat se vysvlečeného těla jeho milenky.

„Zabil bych tě!“ vykřikl hrozným hlasem, až ze samotných útrob, a odstrčil ho nazpátek ke zdi. „Zabil bych tě — na místě!“ Až v tomto okamžiku naveskrz jím proniklo ničivé vědomí, že Karel, vlastní bratr, zlodějsky mu ukradl ji, tu maličkou. Založil ruce a posupně i vyzývavě měřil bratra pohledem; ale jeho bledé oči byly přitom tak vytřeštěny, jako by před nimi padal a bořil se s všemi sloupy veliký chrám Víry. „Zabil bych tě! Zabil!“ vykřikl zase za chvíli a zamával několikrát siláckýma rukama bezmocně do vzduchu. „Ale Jiří — měj přece rozum!“ zavolal Karel na něho. „Zabil bych tě!“ vykřikl. „Fi! Ne sebe — ty padouchu!“ „Jirko,“ Karel přistoupil těsně k němu, „alespoň mě vyslechni!“ Karel ponejprv otevřel před Ninou dveře ložnice lehkovážněji, než vyjede-li si někdo s kloboukem v týle s děvčetem na výlet do Chuchle. Teprve teď, co se díval do ztřeštěných očí, teprve teď také on prohlédl. Sám nepovažoval svůj poměr k Nině za závažnější nežli vztah k nějaké veřejné holce z noční kavárny; ale teď pochopil a ucítil, že to, co neznamenalo pro něho téměř nic, pro mladšího bratra v jeho teskném, sebetrapičském životě bylo asi tolik jako na severní točně teplé slunce.

„Dvě slova jen!“

„Není — co!“

„Snad přece… Jiří!“

„Tak rychle!“

Místo slov zase tentýž trapný úsměv rozpaků se rozlil Karlovi po tvářích. Chtěl říci, že to začalo jednou večer, když mu tančila málem nahá, ale v jeho těžké duši všecko se jen lámalo a trhalo.

291$

„Nesměj se!“ zuřivě Jiří vykřikl na něho. „Nesměj se stále tak — hnusně! Sic — ti ty zuby ještě vyrazím!”

„Já… se přece nesměju!” sklesle dal Karel odpověď bratrovi. „Ty máš pravdu, ty… není už — co vysvětlit!” Nejstarší měl tak bezmocný pocit, jako by stál proti zdi, a touto hroznou kamennou zdí bylo všecko, co se právě událo: nelze dál a nelze nazpátek. Hrozná chvíle tato zasáhla ho až do samého kořene.

Teď Nina, v krátké košilce, ozdobené dole volánkem, seskočila půvabně z postele, a pokojem zase zavířila frivolní a silná vůně z růží, z pižma. Ale jako přísný mnich v rozjímání stál Jiří uprostřed pokoje, a Karel u dveří zase s obličejem jako z kamene. Nina se proskočila pokojem, protáhla vysoko ruce, nahlédla do zrcadla, přičísla se zálibně a nakonec se rozmazlená, rozmařilá žena pohrdlivě a dlouze zasmála lahodným sopránem, že žádný z mužů si jí nevšímá. Ale jen ticho a žádná odpověď — nebyla v pokoji pro oba dva.

Náhle se Jiří divoce rozhlédl po pokoji a potom prudkým rozmachem a útěkem vyrazil ze dveří. Svíral stále ještě do hrsti bílou kytku i své balíky a bez klobouku se hnal dolů ulicí, že se až lidé zastavovali a vzhlíželi za ním jako za ztřeštěncem.

Utíkal a utíkal před něčím, ale to něco stále se za ním valilo tak těžce jako balvan, který cestou jen hlínu přibírá. Strom se za ním pitvořil a celý dům se rozchechtal hnusným úsměvem Karlovým jako ohromná kamenná potvora. Jak to — že jsem Karla nezabil — myslil si — vždyť nebylo nic snazšího než to? Proč jsem to tedy neudělal? A proč to všechno jenom já? Proč jsou všichni lidé na mě zlí? Proč tu stojím a proti mně nepřátelsky celý svět? S poslední otázkou náhle mu před oči vyskočil obraz malého, bledého chlapce v námořnických šatech. Chlapec stál opodál a ostatní se strkali a hroudovali, radovali, smáli vesele — bez něho. Týž pocit jako v dětství se mu navrátil a naplnil ho všecka, jenže vědomější,

292$

hlubší a plný takové trpkosti, že si teď na ulici připadal obětí každého a všech dohromady — on vyhoštěnec z radosti.

Tolik věcí je na světě! — si říkal s trpkou závistí. — Tolik krásných žen! Jiní se radují a milují — jenom já nic jako ostatní… Jdu mimo všecky věci a… mračím se… a — přemýšlím! Je jediná mezi tisíci — a o tu mě bratr připravil! Ale teď si povšiml, že stojí uprostřed rozlehlého a jemu neznámého parku… Krásný, zelenavý jarní soumrak ležel po cestách a mezi stromy sotva vypučelými rozkvetla jediná mandloň, za ní vysoko šedivá kašna z kamene. „Tolik krásných věcí!“ vykřikl zoufale, a venku za mříží projížděly už cinkající rozžehnuté tramvaje. V boudě, která zbyla od pouti, také už rozsvítili, a on viděl zdálky osvětlené cukroví i jak květovaný kartoun flandá po boudičce. „Cukroví jako věci,“ — si řekl — „na co se jen podívám, je jen pro jiné!“ S hrůzou se dal na útěk a slyšel sám sebe, své vlastní rty, kterak brebtají stále jen dvě slova: „Tolik věcí… tolik věcí…“ Potom cítil, jak těžce zvedá nohy po velikých schodech z kamene, a potom už jenom tma v něm i dokola. Tma a ticho. Ale najednou do toho ticha se ozval podivný a přerývaný zvuk — plakal.

293$

DRUHÁ ČÁST

1

V černém vdovském závoji spuštěném hluboce přes obličej seběhla Hedvika rychle se schůdků na Kampu, jsouc proniklá podivným zmatkem. Smuteční flór na klobouku, jejž chladný vítr zálibně rozehrával a černou vlnou spouštěl do vzduchu, jako by od ní odděloval barevný svět; a přece zase v srdci pobouřený hlas jako by jí říkal, blábole zmateně dvěma jazyky najednou: i ne, i ano. Byl letní večer, chladný a podmračný, hnědá byla řeka mezi topoly, chvílemi od mlýna podrážděně zahučel jez, na druhém břehu kamenná vidina Prahy a v malé zátoce u zdi pacholek koupal mohutné holštýnské koně; a těsně nad hladinou jako by vítr po drobných vlnkách spěšně odnášel cosi rozrytého a zmateného, vlastně marně se to namáhal odvanout daleko.

Přede dvěma měsíci Hedvika ovdověla v době, kdy se toho nejméně nadála a pevně věřila, že běh jejího života už se ničím nezmění. Celý čas po rozchodu s Karlem prožila ztichle po boku manželově. Jeho nesnesitelné rozmary i stálý strach o život slabého dítěte přijímala na sebe nejen oddaně, trpělivě, pokorně, jako zasloužený trest za to, že zhřešila, ale jaksi i radostně, jako by se tím vlastní vina menšila. Někdy, když jednotvárně život se sunul z léta do zimy, tu se vžila i do pomyšlení, že nezhřešila a že byla stále věrnou ženou i matkou bez poskvrny, jíž si přála tak horoucně zase být. Málokterý den, leda zjara snad nejkrásnější, ji přistihl při touze; ale sama se uhýbala každé vzpomínce, neboť k postavě

294$

Karlově jako cosi špinavého a lepkavého se věšela vina jejího těla, že mimoděk i Karel pro ni se stával nečistým člověkem, který ji poskvrnil.

Dávno a dávno nemilovala Jaroslava jako žena muže; jako by po rozchodu s milencem odumřela nejněžnější část její bytosti. Ale zato jinak k němu přilnula vytrženě, až mysticky. Někdy, když viděla pospolu obě hlavy nad stolem, pomyšlení, že nevěrou pohanila otce svého jediného dítěte, jí vehnalo prudce krev do tváře. Bolest, již sama z toho cítila, byla tak silná, že mívala za jasného dne přímo vidění, jako by skutečně na jeho bílém čele vyrůstaly parohy, které nejen jí, ale za chvíli celému světu už budou patrny. Vědomí, že nikdy ničím neodčiní pohanu, naplňovalo ji úděsem, a právě pro své provinění ho milovala k posledu až nezemsky.

Teď proti ní za ohybem dlouhé zdi vyšla taková pravá velkoměstská uličnice, majíc střevíce obuty naboso, zrzavá, pihovatá, drzá, se širokými červenými ústy a s vykoukanýma očima, jejichž panenky zahrávaly všemi barvami neřesti. Hedvika se opřela o zeď, neschopna udělat ani krok, plna horečného očekávání i pocitu drásající hanby z černých šatů, stále ještě pošitých smutečním krepem. Že by za minutu mohla uvidět Karla? Dělila ji od něho jen ulice mezi zahradami, a jí se zdálo nemožné uvidět zase bývalou lásku, a všecku, až se jí nohy podlamovaly, ji naplňoval strach — z prvního shledání.

Už z můstku uviděla Karla na Velkopřevorském náměstí. Hned ho poznala po letech, a bůhvíproč první jí padly na něm do očí žluté botky, právě ty švihácké botky na něm, na samotáři:

„Milostpaní!“

„Pane inženýre!“

Pod divokým nebem, za jehož hrozivými, vzdutými mraky žádostivě vyhlížely modré kusy, stáli proti sobě, oni dva, kteří před lety vroucně se milovali, teď skoro

295$

úplně cizí druh druhu. Náměstí bylo prázdné a jen přetížené vzpomínkovým tichem Malé Strany, ve vysokých palácových oknech záclony hluboce spuštěny a na lavičkách sem tam oválový list, přilípnutý dešťovými kapkami.

„To jsem nemyslil, že se sejdeme — tak!“

„Pravda — tak!“ rozčileně odhodila nazad černý závoj. Na obličeji, stále velmi hezkém, bylo patrno i utlumení, i neklid v chvějící se pleti jako u dobrého koně.

„Stejná! Jenom — jiné oči!“

„Ano… ty se naplakaly!“

„Přece jenom — stejná!“

Nejen drobná, ale jaksi uboze tenoučká v černých šatech, měla cosi teskně bezbranného, asi jako když dítě převlékneš do smutku. Na okamžik vyskočil Karlovi obraz před oči, jak ji uzřel ponejprv v bílých letních šatech, sklánějící se nad fuchsie, hned však zase zastřela bílou postavu nynější černá paní. Jak si prostě budoucnost představovala pro oba Emilka, — to byla — pohádka starodávné romantiky u počestné ženy: léta na sebe čekali a až šediví se dostali. Také se nesetkávali z vlastní vůle, nýbrž přičiněním Emilčiným, která viděla, jak se Hedvika v žalu utápí, a výkřik Karlův si vykládala za nehynoucí lásku k ní. Nynější Karel, který kráčel s hlavou skloněnou podle Hedviky, to byla jenom jeho půlka nebo čtvrt. Octl se v stavu nejhlubší netečnosti ke všemu, vláčeje za sebou v patách ve dne v noci jen přízrak Jiřího, kterak bezmocně házel siláckýma rukama do vzduchu a také tak bezmocně vykřikoval: „Já bych tě zabil! Zabil bych tě na místě!“ Tak kupodivu snadně, jako by ani neznal těžkopádnost Jiřího, dal se zlákat; ale teď, když bratr stále s prstem na rtu jako slabomyslné dítě obcházel bytem až nemožně teskným ve své pustotě, nejenže nesnášel podívanou, ale každé pomyšlení na bratra ho bodalo. Jednal lehkovážně a lehkověrně až k nezodpovědnosti s Ninou, a teď, když bylo pozdě

296$

na rozmysl i na rozvahu, nesl pohled na ubohého hloubače, kterému urval první a jedinou radost v nespokojeném životě, tak hluboce a tak těžce jako před lety jen — rozchod s Hedvikou.

„A co se vlastně stalo — jemu?“ Jen to vyhýbavé a bezejmenné „jemu“ zůstalo z minula, jinak byli podivně odděleni od sebe jakousi zdí.

„Jak vlastně? Jak?“ Hedvika se zastavila u řady palácových patníků. „To dodnes nemohu pochopit!“ Hned zase uviděla muže umírajícího na bílé nemocenské posteli, zatímco nejkrásnější jarní ráno se tlačilo větvemi nedočkavě do oken. Mlčky, skoro pohrdlivě umíral a s očima už napůl zlomenýma vypravil ze sebe než jedinké slovo: Jiřinko! — „Povězte mně raději — vy něco o sobě!“

„Já? No — jsem živ! A… a… všelijak!“

„Proč? Nerozumím vám!“

„Tak! Na ničem mně vlastně nezáleží — a nemám žádné zájmy!“

Ponejprv vzhlédla plně na něho. Karlovy černé oči se zdály ještě mnohem černější proti šedivým spánkům a ostré drápky v koutcích měly cosi tak těžce vážného, že její neklid i vlastní smutek byly ještě čímsi radostným.

„Co je vám?“

„Mně?“ sklonil hlavu na prsa. „Připadám si… připadám — jako vypráskaný pes!“

„Co bych měla říkat já?“ Sotva to vyslovila, hned zas ucítila kámen, ten jeho kámen veliký a těžký jako žernov přivázaný ke krku.

„Vy? Však za nějaký čas si budete docela hezky žít! Ještě si popláčete, ale jste zato svá paní dnes — jste svobodná!“ Viděl zase brněnskou jídelnu, stůl, u něho svou Hedviku, kterak se štítí i jen náhodného dotyku ruky mužovy, a nerozuměl dnes jejímu nářku pro toho nemilovaného muže. „Víte, jaký bič jsem si dokonce na sebe upletl? Jednu chvíli jsem se domníval, že on… si

297$

to udělal — sám! Něco třeba po letech o mně se dověděl a udělal si to — sám!“

„Ne — a ne!“ zahanbeně vydechla Hedvika, když Karel po letech ponejprv se dotkl jejich bývalého poměru, a právě ze strany pro ni nejbolavější. „Jak vás tohle mohlo jenom napadnout?“

„Tak… já přináším každému jenom neštěstí!“

„Vy? Komu?“

„Sobě, jemu, vám — vůbec každému!“

„Můj bože… co to mluvíte divného?“

„Jen pravdu!“ Od příhody s Ninou měl utkvělou představu, že kdekomu přináší neštěstí, měl ji tak silně, že si připadal mezi ostatními lidmi jako poznamenaný. Dokonce si vynašel tajemný most mezi svým životem a starým domem; zdálo se mu, že každý, kdo se narodil v nevlídných zdech na Florenci, vleče za sebou osudný stín, jehož se nezbaví, jako nikdy neodkrojí stín od vlastního těla, a jen svým neblahým zrozením je odsouzen k neštěstí, křiklavému a nakažlivému pro jiné.

„Co vám tedy je?“ Hedvika cítila podivný chlad, jako by všecka uhasla — docela jinak, srdečněji i radostněji si představovala první shledání. „Tak co je vám?“

„Já… si dělám stálé výčitky!“

„Proč?“

„Vypovím vám i to… Měl jsem… no, měl jsem, zkrátka — milenku!“

„Milenku? Milenku?“ čekala všecko, jen ne právě to. „Jak? Měl jste? Tedy nemáte? A schází vám?“

„To ne!“

„Povězte… a… a — dlouho už ji nemáte?“

„Asi… čtyři měsíce!“ zalhal si, vida pohaslé oči pod smutkovým kloboukem.

„Viďte,“ ptala se žárlivě, „to pro ni tolik truchlíte?“

„Ne — pro bratra! Pro Jiřího!“

„Jak to?“

„Když… já jsem mu ji odloudil. Vlastně ona — sama

298$

mně padla do náruče! Je mně to všecko tak odporné… tančila Carmen, zpívala… kouřila, samé kejkle dělala… fuj! Všecko si teď vyčítám! Na Florenc se nemohu ani podívat, jako by to byly samy Bohnice, — a jít tam? No, to je mučírna!“

„Ale co — dělá ona?“

„Proč zase ona? Nechte ji! K čertu už ji nechte!“ rozkřikl se podrážděně. „Za mák na ní nesejde — byla … byla… taková ničemná!“

Pociťovala podivnou žárlivost, vyžadující, jako by byla měla zůstat po celý život už pro něho jediná, ale zároveň ji jala hluboká soustrast i chuť laskavou rukou pomoci skleslému člověku.

„Stalo se!“ řekla laskavě, „třeba se všecko zas v dobro obrátí! Co byste se trápil — usmějte se!“

Usmál se skutečně, ale drápky v koutcích očí se jen zostřily a pod úsměvem v černé hloubce očí prosvítalo cosi až velikého.

„No… a že to — jde?“

„To jen teď, že nejsem sám… ale mně, mně… nepomůže vůbec nikdo! Znám se… znám! Sám si musím všecko odskákat! Zrovna jako tehdy… jako tehdy — no, když vy jste mne odkopla!“

„Já a — odkopla?“ otázala se nejistě a trochu hlavu nadzvedla. „To že bych byla udělala… já?“ Cítila se náhle před ním tak neskonale vinna, jako by vůbec všecko, co se dál s ním událo, jeho prázdný život, zájem o nic i ošklivá zrada na bratru byly jen jejím dílem.

„Ani nevíte — co jste tehdá pro mě byla! Já myslil vašimi myšlenkami, viděl vašima očima — to už ani nebyla láska, ale plamen, který šlehal až vzhůru k nebesům! A vy… vy — jak snadně jste mě tehdá zahodila!“

„Snadně? Jak vy to víte? Celé noci jsem do polštáře proplakala!“

„Aťsi… Ale rozejít se s vámi — já bych to nebyl nikdy dokázal!“

299$

Úkradkem se mu podívala do tváře, vzhůru do tváře člověka, jehož už neznala.

„Slyšela jste už snad,“ zase nad ní promluvil tvrdý hlas, „že si někdo sám ruku uřízl? Že zmrzačil sám sebe? Já… já — nikdy bych to nebyl dokázal!“

Prudký vítr obrovskými skoky poháněl temné mraky s bílými okraji jako vzpurné, zpěněné hřebce a oni šli vedle sebe ne už odděleni zdí, ale jakousi hlubokou strží až v samotné zemi, šli vedle sebe, a vůbec k sobě nemohli.

Nejen ticho, ale nejhlubší prázdno bylo kolem nich, a zrovna jako oni mlčel nízký, bělavý domeček, jehož červené pelargónie mezi dvěma sochami se zdály krvavé teď vpodvečer. Smrákalo se už, neklidně posedávali vrabci po dlažbě a ve velikánské budově tu a tam zazářilo okno zlatem, hovoříc o radosti jiných, o vábném večeru u lampy.

Hedvika se nahnula přes nízkou zeď. Kalná voda dole jí vracela vlastní černou postavu, ale ona viděla mnohem víc než drobnou ženu ve smutku; viděla náhle svůj celý život až v jeho nejspodnějších, rvavých hlubinách. Zpola dítě, už se vdát… sama dítě, mít zas dítě… za horké srdce dostat jenom chlad — potom kvůli tomu dítěti se vzdát pravé lásky… po léta odpykávat vinu… a v okamžiku, když už se zdála usmířena, přijmout náhle smrt a zrovna tak, v jiné končině, náhle uprostřed cesty nalézt — novou vinu. Připadala si tak bezbranná vůči životu, asi jako kdyby nahá vyběhla ven ze stavení a s řevem ze všech stran vojáci po ní mířili lesklými a nabitými hlavněmi.

„Ba — v životě vůbec nic se nevrátí!“ řekl Karel. „My dva? Což bychom dnes ještě dovedli se mít rádi?“

„To… já nevím!“

Ostatně — kdož to ví? Stála proti němu nad můstkem drobná, malá, černá, s pohaslým výrazem, který jí ubíral všecku krásu i mládí, a jemu nepřipadala v té chvíli ani

300$

jako žena, bývalá zbožňovaná milenka. Měl jen prapodivný pocit: ubohý člověk tady stojí…“

„Je teď zima!“

„Opravdu — vždyť vy jste celá promrzlá!“ Vzal ji za ruku a zvědavě obrátil: „Ne, co jsem to jen tehdá býval za blázna… co jsem se jen té dlaně nalíbal! Taková měkká a milá, ale jak dovedla udeřit! Jak!“

Až teď se Karlovi nahrnuly určité, krásné vzpomínky, asi jako návštěvy celé vystrojené do hedvábí; ale každá měla pod závojem ukrytou krvavou ránu nebo černý jed, každá, jen ji vyslovil, už se posmála Hedvice: Jak jsi ho jenom tehdá mohla opustit? Tobě zůstalo dítě, ale jemu vůbec — nic!

„Což jsem mohla…“ ptala se, zvolna vypouštějíc slovo za slovem, „nebo měla jednat jinak?“ Najednou jako by vichr s ní zatočil, stálo všechno vzhůru nohama, a že zůstala u muže s dítětem, zdálo se jí — neodpustitelným zločinem na Karlovi. Zdálo se jí, že neměla obětovat žádného ze tří, ne, její láska měla dokázat, že usmíří všecky tři a sama na vlastní ramena přijme kříž; její očista, ve kterou jako ve spásu věřila po pět let, nebyla nic víc než sobecká záchrana před trápením.

„Mohla jste jednat… měla — na to už je dnes pozdě! Nemyslíte? Co bychom si s tím hlavu lámali!“

S hlavami skloněnými pomalu krok za krokem se vraceli na náměstí, kde vítr cuchal zle akáty; žena v šátku pracně přepočítávala peníze na dlani a večerní vůně namoklé hlíny, úžasně silná, vnikala ze zahrad do uzavřeného prostranství jako do pokoje.

Karel si v koutě zapálil a Hedvika stála opodál u zdi.

V zamyšlení postavila špičky botek trochu k sobě jako venkovská holčička, a náhle ta maličkost, ten postoj, nic než jen trochu neobratný a zároveň milý, promluvil ke Karlovi dávným hlasem z minula.

„Hedviko?“

Udiveně nadzdvihla hlavu.

301$

„Což… Hedviko? Kdybychom se teď tady políbili? Tak dlouho už jsme se neviděli… což — snad bychom to přece ještě dovedli?“

„Snad!“ pokorně se jen usmála, „snad!“

Zavěsil se do ní týmž lehkým způsobem, jak to v Brně dělával, a odvedl si ji za starodávná, otlučená vrata s dřevěnými paprsky. Než jedinkrát se políbili, a mimo něhu háral nepokoj v dotyku horkých úst v tmavém průjezdu. Podivný, ojedinělý i nečekaný polibek uprostřed všech slzí, obviňování, mluvení o smrti i neštěstí sepjal čímsi křiklavě a nemocně červeným k sobě její zármutek, neklid, lítost s Karlovou netečností a hroznými výčitkami svědomí, sepjal nanovo dva lidi, jenže jinak nežli dřív.

Hned také vyšli a stáli proti sobě skoro v rozpacích.

„Přijďte se na mě podívat!“

Neodpovídal a jen se jí usmíval rovnou do očí.

„Přijdete?“

„Kde bydlíte?“

„Za mostem!“

„Kdy?“

„Kdy vy chcete!“

Stále se ještě tak rozjasněně usmíval, ale potom si mrzutě projel všemi prsty tvrdé vlasy. Vlna z minula byla zase pryč a před ním vysoko jako hrozba se tyčil osamělý večer ve dvou prázdných pokojích, jimiž chodil jen přízrak Jiřího; nechodil jen jeden, chodilo jich deset, jeden ho nechtěl ani vpustit do dveří, druhý chraptivě sípal, třetí ostrým pohledem ho probodával naveskrz, a všech deset po něm plivalo. Podivně právě to, že Nina byla milenkou Jiřího, se zdálo Karlovi mnohem potupnější i nečestnější pro jeho mužskou čest a pýchu, než kdyby ona byla bývala skutečně — bratrova žena.

„Ale — nemyslete už na… tamto!“ Hedvika žensky přítulně ho vzala za ruku. „Ne? Viďte, vy mně to teď slíbíte?“

302$

„Co si člověk nadrobí, — ať si to sní!“ nejstarší Kučera sám sebe tvrdě odsoudil. „Je to tak divné, že my dva zase spolu mluvíme… ale pravda, zase se sejdeme? Pocit, který teď měl k ní, byl prazvláštní, ani jako k přítelkyni, ani jako k milence, nedal se prostě vyslovit; a Karel cítil jen tak docela mlhavě, že ona zase k němu náleží.

„Tedy kdy?“

„V sobotu!“

Skoro se strachem Hedvika od něho odběhla, jak si dosud nezvykla, že teď nikdo už jí nemůže bránit v jejím konání; a utíkala malostranskými ulicemi, v jejichž malých krámcích žlutá světla se rozhořívala nad ovocem a nade zbožím. Hanbila se sama před sebou za své černé šaty, o nichž se jí zdálo, že je nosí jen naoko pro lidi, a zároveň pociťovala s jakýmsi radostným neklidem vlastní rty ještě horké od Karlova políbení. Odpustil! Odpustil! — opakovala si, a zrovna tak lehounce dětskými skoky jí poskakovala v srdci naděje, také tak růžová jako malé dítě.

2

Ač bylo prvního srpna, Jiří upjatý až po uši do huňatého, šedivého svetru, přecházel po jídelně s výrazem tak podmračeným jako někdo, jenž zamýšlí ze msty podpálit. Pokaždé došel až k samotným dveřím svého pokoje, nerozhodně bral za kliku, ale hned se navrátil zase k druhým dveřím, které vedly ke starému pánovi. Naklonil se, chvíli naslouchal rozplizlému hlasu, napřímil se, obrátil, a to tak jako stroj — plnou hodinu.

„Darebáci!“ Jen zvoneček zacinkl, vsunul do dveří hlavu ostříhanou na kůži jako trestanec. „Že je nevyházíš?“

303$

„Partaj je partaj!“

S oharkem mezi prsty, jež se stářím třásly, starý Kučera přepočítával činži, sehnanou s bídou z několika stran v poslední chvíli.

„Tatínku! Přece jen to nejlepší by bylo — koupit si elegantní černý browning! Přesně před zrcadlem ho namířit — jaký to je život? Třeba to — chci něco — už tu sedí taková opice!“

„Dušičko!“ skoro něžně odpověděl starý pán zamilovanému synovi. „To jinak už nebude — nic nejde bez peněz!“

Nedávno musil starý otec urovnat roztržku Jiřího s ředitelem: uhodl, že za vším vězí nějaká Eva, a pomáhal mu v nejobyčejnějších záležitostech, které odedávna Jiřímu působily krkolomné obtíže, jako by všecko, co jiným je snadná rovina, pro něho byly skály. Sám mu psával odpovědi na hloupá blahopřání a nosil v kapse za syna dokonce školní rozvrh. Vyhovoval mu ve všem a žádal pro sebe toliko klid. A toto jediné, veliké přání, stále rostoucí a stále nesplňované už po léta, ho zavedlo až tam, že bývalý tyran si netroufal ani se pozeptat, zůstane-li syn doma, ze strachu před jeho špatnou náladou.

„Kdo by mně to vysvětlil — je-li browning skutečně nejlepší zbraň?“ To konečně byla otázka, se kterou hlídal po celou hodinu dveře otcovy.

„Je!“ stařec zas ochotně vypovídal, ač jeho posvátná práce čekala a starostí měl více než nad hlavu. „Ale — vyptám se ti, hochu! Jen mně to včas — připomeň!“

„Já si myslím, že je pistole jistější než jed! A udělat si to sám — zase lepší než se dát zastřelit!“ Úvahy o sebevraždách byly jakýsi přepych jeho neustálé nespokojenosti a Jiří se v nich máchal s tak mileneckou rozkoší, asi jako když malíř nasadí na paletu kraplak, šťavnatou zeleň a hned vedle žlutý okr s ultramarínem, až to barvou zrovna vykřikne.

304$

„Jen ty se neboj… ze všeho nic nebude! Každý se vojny bojí — Francouz jako Angličan! Dej na mě — ti, co odjeli, — budou tu z výletu za — čtrnáct dní!“

„Tatínku, tolik jsem se naučil… šestnáct let den co den vysedával v lavici — cifry psal — a teď bych se měl dát zastřelit? Dal jsem si takovou práci se svou dušičkou, než jsem ji k něčemu vypěstoval, — a za to že by mě měli zastřelit?“

„Nic — než blýskání na časy!“ klidně pravil starý otec a opravdu beze strachu o své čtyři mužské potomky. Po několik dní bylo vidět z Florence už odjíždět první vlaky ověnčené kytkami a do oken slyšet pláč žen, jež muže vyprovázely. Pláč, shluky lidstva i první děsné, horečné rozčilení přijímal starý Kučera s klidem tak jedinečně přezíravým, jako by celý svět bláznil a on jediný mezi všemi byl rozumný. S pohrdáním pročítal potřeštěné novinářské zprávy, věře toliko vlastnímu úsudku: světová vojna nebude. Zvláště teď, co jen s námahou se udržoval, teprve si navykl nemyslit na zítřek, jako by všecko, co uzamykaly dveře dneška, cinkalo za nimi rolničkami bláznovými. To nazýval přezíravě „dělat si starosti do zásoby“ a k takovým přepychovým starostem přičítal celý požár pověstí o světové vojně, které mu připomínaly Monte Christa a dumasovské romány. „Bude-li z toho něco — opravdu — zbláznil se svět!“

Bylo slyšet na dlažbě pravidelný a odměřený krok v řadách i obchvíli zpěv, Slováci pochodovali na dráhu.

V tutéž minutu zacinkl zvoneček tak prudce, že jím jistě trhla ruka navýsost rozčilená.

„Tatínku!“ Gustav, ani nesňav s hlavy klobouk, vhrnul se dovnitř, bez dechu. „Já …já — teď zrovna jsem dostal obsílku!“

„Ukaž!“

„Jakpak to dneska někdo může ode mne chtít? Vždyť vždyť… Marina je už v pátém měsíci! A prosím —

305$

notabene ten je nejhorší!“ Ruce zastrčil do kalhot a obrovskými kroky jal se přecházet po pracovně, neohlížeje se ani, že vedle pan Anton poklízí, ani že všecko uslyší chemik, kterého měl sám za špehouna celé rodiny. Také v tom se jevil Kučerou, že nikdy žádná idea ani velké události se ho nedotýkaly; stál stranou všeho sám, ovšem ruku v ruce se svou Marinou; ale všecek ohromný, bohatý svět s ním nesouvisel ani jedinou nitkou.

„To ti nezbývá než jedno — jet!“

„Víš, po cestě jsem si myslil… že by to šlo udělat — tak!“ V prsou nadějného šéfa od jara už sopečně vřel zámysl: rozejít se se starým domovem. Přicházel nedbale, dávaje všelijak drobnými šikanami otci najevo svou nelibost; na radu tchánovu dokonce po straně vešel do styku s několika cukrovary, usmysliv si, že musí všecko ještě projednat před novou kampaní. Podnikl kroky už mimo dům, i půdu měl znamenitě připravenu, že mu vlastně nescházelo než to otci prohlásit, a tu před polednem najednou — obsílka. Jeho naděje i strach o syna po celý oběd s horlivostí jen otíraly první opravdové slzy z očí krásné, rozhýčkané paní, kterou v životě nic nepotkalo mimo pokažené šaty. Gustav byl teď tak rozezlen, tak rozladěn a tak rozčilen, že by byl podnikl vůbec všecko, jen neslyšet stále v uších jako hukot neviděného moře — ženský pláč. To už ani nebyl on, ten rozvážný, usedlý, opatrný, společenský, dobře vychovaný, stále jen na dekorum pomýšlející Kučera junior, ale — jakýsi vlak, který bez řidiče se rozejel. „Zkrátka — něco se musí stát! A to hned!“

„Stát, stát! Ale jen — co?“ Starý pán skoro opovržlivě nadzvedl mocné oblouky obočí. „Víš-li to něco, — pověz to!“

„Ty, otče, zkrátka…si mě musíš vyžádat pro obchod!“

„Ale? Já myslil, … že si chystáš — nové hnízdo!“ Starý pán byl příliš chytrý, aby neviděl, co syn chystal po

306$

straně, a jen bystré oči viděly, slovo z úst nevyšlo. Až teď, vida, že syn uprostřed cesty obrací ze strachu, až teď mu to hodil po svém zvysoka a úsečně. V starci vřela hluboko pod zdánlivým mudrckým klidem těžká nespokojenost a uprostřed nijako tvrdé jádro sedělo opovržení k celému domýšlivému a zbohatlému rodu Stuchlíkovců.

„Tatínku, všecko na světě musí jít — všecko — „

Už chvíli se díval starý Kučera podrážděně na otevřenou půlku dveří, teď za řeči se natáhl a než dvěma prsty prudce přibouchl.

„Všecko!“ Gustav se nedal zmýlit ani bouchnutím a škemral dále těsně za křeslem až u samého ucha starého Kučery v šepotu naléhavě důležitém. „Všecko — jen to chytnout — takhle u huby jako — splašenou remontu! Předej mně dnes závod, no — a — do roka uvidíš! Máš-li nějaké, nějaké… no — závazky, — já je vyrovnám! Vyplatím ti určitý obnos vždycky na celý rok — ty budeš mít svůj zasloužený klid — a bude dobře — pro oba — no ne?“

„Tos chtěl?“

„No! Ano!“ Když se už rozmluvil, hovořil nevyrušeně dále, ač pod svou řečí dobře cítil, že zabrousil kamsi dále, než chtěl; ale druhý proud hned sám sebe gustavovsky spokojeně okřikl: Nač vlastně nezařídit dvě věci najednou? „To uznáš přece: dnes nejsem žádný chlapeček, a také připustíš, že nejsem dokonce — tak hloupý, — abych kolem sebe neviděl! Nebudu se déle šířit — ale ty mně asi rozumíš! Mně to z vojny pomůže — a tobě se také uleví! Pověz, kde a kolik jsi povinen … já to se starým Stuchlíkem uhradím… a spolu oba ke tvé spokojenosti to zařídíme!“

„Ne! — Za živý svět ne!“ Při nenáviděném jméně starý Kučera hrozně rozčileně se nadzvedl, ale hned zas skoro spadl do křesla nazpátek. Zase vášnivě se mu zachvívaly dlouhé nozdry a zase se v očích objevil skoro

307$

ukřižovaný výraz posledních měsíců. Návrh nebyl ani hloupý, ani nemožný, ale narazil na kámen: na jeho lebku jako ze žuly, na jeho nenávist, na jeho předsudky a nejvíce na jeho stáří, které už si nedalo vpravit cizí myšlenky. „Ne a — ne!“

Bezmocně trhl Gustav rameny, po amerikánsku vycpanými, a přes obličej, teď úplně šedivě bledý, přelétl nervózní úsměv, nebo ještě spíše škubnutí, ale zároveň tak útrpně povýšené, jako by vyjednával se starým dítětem.

„Tak — tedy ne? Tedy ty chceš, aby Marina byla vdova a — Alena sirotek?“

„To jsem neřekl! To je přece dětinské!“ opovržlivě se usmál druhý obličej, také tak rozčilený, jenže starý. „Já? — Nic jsem vůbec neřekl. — Nic!“

Po celý rozechvěný rozhovor stál Jiří u okna; ač dole slunce se třáslo v akátech, stál zimomřivě schoulen do šedivého svetru jako šedivý stín nebo spíše mátoha života a mlčel zarytě a vzdorovitě, že Gustav ho vyrušil v jeho rozmluvě. Starosti Gustavovy i špatné finance, ponejprv před ním odhalené, byly mu věci hloupé a vedlejší, jakési dokonalé nic proti tomu, jak sám se viděl se svým osudem. Jeho nynější lítost nad sebou, vysoko vyhnaná, byla podstavcem, na který se sám vyvýšil po zradě bratrově jako socha bolesti.

„Kdy se mně tedy vyptáš na to, — o čem jsme spolu mluvili?“ Jiří přísně položil otci otázku.

„Prosím tě — teď mě přece nech!“ netrpělivě se odvrátil stařec.

S těžkou výčitkou se zahleděl z podlebí syn na otce; potom uraženě a pomalu vyšel se zkříženýma rukama na prsou, jakýsi trpitel-mnich v postoji, a cestou počítal všecky parkety až do svého pokoje. Obě okna velikého prostoru zela dokořán, kolem jen nejnutnější nábytek, ale všecken tak odstavený od stěn, aby se za ním prach nemohl usazovat, a mimo dvě nahé mužské sošky žádná

308$

výzdoba. Jiří chtěl, aby mu čistý vzduch vnikal do zdravotnického pokoje, neboť ač každá druhá myšlenka byla jed a revolver, žil poslední dobu dle lékařských pravidel; nepřeje si, aby jeho krásný, volný duch závisel od ničemného těla, jež hnisá zaživa a po smrti uhnívá po kusech.

Postavil se ke stěně a zamilovaně se zahleděl na trojí hodiny, jež svorně v tišině tikaly tercetem. Hodiny se měly navzájem usvědčovat z nesprávnosti, a on je měl dětinsky rád, považuje každý stroj za něco daleko vyššího, přesnějšího a spolehlivějšího než člověka.

Ve vzácném okamžiku, kdy se přece trochu radoval, vsunul se proti němu do dveří odulý obličej s brejlemi. Od nosu podél tlustých tváří táhly se dvě rýhy a dávaly celému obličeji nevylíčitelný výraz, asi jako kdyby z něho vytrhovaly jako věc jedině význačnou rty, široké, masité, červené, požívačné a po všem chlemstající.

„Chceš něco?“

„Vlastně… ani ne — jen tak jsem uvažoval, — jsi-li doma.“ Benjamínek se teď přibližoval obezřetně zezadu.

„Tak? — jsem! — Aha!“ Bez dalšího výkladu Jiří přibouchl mu dveře před nosem, pln tělesného odporu k živoucímu žoku masa. Často pociťoval bolestnou závist duševního člověka k Viktorově chuti vyžít se, která všecka z něho tryskala jako pryskyřice ze stromu.

Zavřel na klíč a shrbeně usedl na postel, spustiv velké ruce s naběhlými žilami mezi kolena; tak vysedával všecky nejkrásnější letní večery, uvažuje marně o tom, co bylo asi všeho příčinou. Obviňoval Ninu, a zase ji nevinil, říkaje si jen, že se dala svést, ale co pociťoval k bratrovi, — byla nenávist. Míval dříve Karla málem rád, ale teď v něm viděl jenom samce, tak bezohledného, že mu připomínal jen říjící zvíře; ne a ne mu odpustit hnusný a rozpačitý úsměv, to, že Karel se v onu chvíli ještě — smál.

309$

Seděl, se zálibou poslouchal tikání a přitom uvažoval svým důkladným a metodickým způsobem o jiném: co to je vlastně láska? Jak to, že mu stále schází jen ta jedinká s těmi karmínovými ústy! Vždyť všecko ostatní je úplně stejné u každé ženy — ruce jako ruce a nohy jako nohy. Co to tedy jenom je? Vlastně… znamená to ulpět na jediném předmětu, na jedinkém člověku, a to, čemu láska říkají, ničím se neliší od — utkvělé myšlenky.

Večerní slunce dávno poklidně ozlatilo daleká okna, a Jiří stále ještě na témže místě přemýšlel o tom, má-li slunce stejný blahodárný účinek na tělo venku, jako když v pokoji je otevřené okno. Tu se rozhodl, že si vyjde; ale jen se rozhodl, uviděl velikánské náměstí, na něm plno a plno lidí, kteří se hemžili jako mouční červi. Br!

— si řekl — co bych chodil mezi ty nastrojené opice! Ale ta nevolnost z lidí hned zase si vynutila vzdor. A já? — zase si řekl — snad bych se jich naposled bál? Před svým osudným dnem na jaře býval jen všeobecně nespokojen s lidmi, ale teď si připadal, že je jakýsi hadr v rukách všech a že se dává vláčet každým. A vůbec — náhle si řekl docela jinak — kdo z nich mně může poroučet, abych tu seděl docela sám? Naschvál půjdu mezi ně!

V ruce se širokým kloboukem vyšel na chodbu, ale už u samých dveří na schody zase nerozhodně stanul. Jak to vlastně bylo? On sám neměl chuť vyjít? Potom si vzpomněl na lidi? Tak přece zase lidé jenom ho k tomu přinutili a z vlastního domu ho vypudili? Stál a stál jen uvažuje, potom se prudce obrátil na podpatku, mysle si: Blbci — nechte mě! A zase se navrátil do své cely, polozdravotnické i polomnišské, kde jen troje hodiny tikaly a tikaly, ve své dokonalosti přesnější nad lidi.

310$

3

Hedvika zastrčila mulovou stóru za okenní kliku; a pozvedajíc oběma rukama oválný rámeček, dívala se úplně zblízka, skoro se dotýkajíc skla, mrtvému do očí; ale ne a ne rozluštit výraz těch očí chladných a průzračných! Co asi věděl? A co zas… nevěděl? Nikdy jí to už nepoví! Bez měkkého plnovousu, který dříve jakousi září ovruboval obličej, jenž teď hladce oholený zdál se jí přísnější a jen tím vynikal ze zlatého límce úřední uniformy, jako by odhaloval v nebezpečné hlubině záhadné bytosti ještě nové a nové víry. Ať ho líbala kdykoliv, vždycky, i v noci svatební, to byly jen rty cizího člověka…

V oknech byly spuštěny žaluzie proti odpolednímu slunci; také venku na nábřeží stromy trčely horkem oschlé, povadlé i celé pokryté městským prachem, který se jim nalepil do listů, a proti vypálenému nebi zvedaly se Hradčany, bezbarvé v žáru slunečním.

Zatáhla zas bílý mul a jala se přebírat štůčky prádla, aby zaměstnala neklidné ruce. Zavoněla rezeda, když je pojednou vybírala ze skříně, všecky modrou stuhou ovázané, a tu najednou vypadla na zem zrovna před ní — kravata. Prudce se rozeštkala, a to tím více, že to byl tak prazvláštní kus, módní, elegantní, s podivným vzorečkem a takzvaně „chic“, jako by cosi nesmírně teskného se ukrývalo právě ve světácké a lehkomyslné módnosti věci, která tu zbude po mrtvém.

„Maminko?“

„No — co?“

„Co bych mohla jíst? Mám zase hlad!“

„Nevím!“ přes rameno neklidně se ohlédla Hedvika. „Jdi se podívat do kuchyně!“

Z jídelny jako kůzle vyskočila holčička slabá, vytáhlá, průzračně a růžově bílá, která měla černou stuhu ve zlatě rezavých vlasech, spuštěných volně na záda,

311$

V očích jí přebíhal jakýsi vydrážděný nepokoj nad změnou, která v domě nastala, a zároveň až zlomyslná zvědavost na vše nové.

„Co bude s tím?“ hned prstem se zabořila do krajek a do košil.

„Ale nic… jen to rovnám!“

„Dáš to snad někomu?“

„Ale, co bych to komu dávala? Vždyť to nosím… je to moje prádlo!“

„Ale proč to tedy rovnáš! Jindy to neděláš!“

„Prosím tě, vezmi si už chleba — nebo nějakou knihu!“ podrážděně se odvrátila od jediného dítěte.

Celý byt, ze kterého Hedvika neodjela na venek z úspory, nesl pečeť rozházenosti místa, kde se zastavíš jen na přechodu, s vědomím, že zítra musíš dál. Tu něco scházelo, jen jedna židle zakryta režným povlakem, rámeček visel nakřivo a na podlaze zase zaschlý kořenáč.

„Co budeme dělat zítra — v neděli?“

„Abychom si někam vyjely parníkem?“

„Ach, to ne! Víš co? Půjdeme na vanilkovou zmrzlinu!“

„Holčičko, tys potom hrozně bledá… a potom, jen se zbytečně vyházejí peníze!“

„Mami!“ zaškemrala malá a měla modré oči plné nedůtklivých slzí, „tatínek se mnou vždycky chodíval!“

„Přece nemusím dělat všecko po něm já!“

„Ale tatínek mně to dělal každou neděli… víš — můj tatínek!“ Jiřinka, podrážděná horkem i nudou, měla zlý den a od rána už byla všude v patách za matkou jako stín.

„Tak pojďme alespoň ven!“ Holčička si chladila tvář na zrcadlové skříni, Hedvika se teď pudrovala i česala. Olověným žárem dusilo odpoledne; světlo, jež procházelo žaluziemi, bylo žluté a zvenčí bylo slyšet třískat poklice.

„Ach ne — dítě,“ Hedvika i to zas odmítla, „nepůjdeme přece do horka!“

312$

„Třeba do Stromovky — budeme krmit labutě! Mami — co ti to udělá? A když nebudu chodit ven, — třeba ti umřu — umřu ti za to — a to brzo — zrovna jako tatínek!“ Jiřinka pohrozila žárlivě smrtí, cítíc tak nějak nejasně, že jí někam uniká matka, roztržená vedví mezi povinnou starost a začínající lásku.

„Až zítra… nechce se mně teď, Jiřinko!“

„Ale proč se ti nechce? Alespoň mně to pověz! Čekáš snad někoho? Teta Berta byla tu včera — kdo by mohl přijít? Nevím už nikoho!“

Venku pronikavě zacinkal drát, až sebou mladá žena u zrcadla škubla. Přišlo jen psaní s adresou na mrtvého; ale hned zacinklo podruhé, a v tom okamžiku věděla Hedvika hned, kdo to je v jejím bytě.

„Nějaký pán,“ do dveří hlásila dobromyslně Jihlavanka, „já ho neznám!“

„Hraj si trochu sama… Jiřinko!“ řekla Hedvika, a chvějíc se vnitřním třasem, vyšla Karlovi v ústrety do salónku.

„Je mně u vás tak divně,“ v rozpacích jí podal ruku. „Připadá mně asi, jako kdybych kradl… bůhví, opravdu jako nějaký lotr!“ Sotva Karel překročil práh, obešel ho podivný, velmi nepříjemný pocit, jako by sám v neznámém bytě pociťoval mrtvého.

„Bože! Co … jste si to zase vymyslil?“

„Snad že jsem u vás nebyl tak dávno… a že si myslím, že by on mě musil odsud — vyhodit!“ Pocit byl tím silnější i podivnější u nejstaršího Kučery, že byl nový a že ho vůbec nemíval za života Danešova.

„Pravda,“ stál uprostřed a bloudil kolem očima, až se zastavily u krajiny, na které mořské vlny vysoko třískaly, „ten obrázek jste nemívali ještě v Brně — milostpaní?“

„Neměli!“ ztichle odpověděla.

„A ten?“

„A ten?“

,,Ten jsme v Římě zase koupili — pane Kučero,“

313$

„Bývaly to jiné časy — u vás, tam na zahrádce! Plno, plno rezedy — a ty jahody! A ta zrzavá kočka, kterou Jiřinka tahala za ocas! Tehdá jsem to o sobě nevěděl ještě sám, a kdepak, ani ve snu mě nenapadlo, — že byste mohla také — vy!“

Zhluboka si povzdychl, a stoje stále uprostřed, z každého obrázku po kusech skládal krásnou minulost. Tehdy byl ještě mlád, málo práce, ale zato všechen volný čas jen na lásku, která svým bláznovstvím tím více se odrážela od brněnských komínů. Teď v tu chvíli se mu zdálo, že to byl tehdá vrchol všeho života.

„Hedviko, povězte mně vy… jak jste potom žila? No… koho jste měla po mně?“

„Já? — Nikoho!“

„Jak to?“ usmál se tvrdě. „Jeho jste přece nemilovala a — vy? Že byste byla jen tak žila… jen tak — bez toho?“

„Toť se ví! Neměla jsem nikoho! Neměl jste následníka!“

„Proč to neřeknete? Dnes na tom už nesejde! A já… já jsem vám docela hloupě řekl všechno na sebe!“

„Co si mám vymyslit, když nic nebylo? Vždyť já jsem se už pro to jedno — tolik natrápila!“

Zase stáli u bývalého divokého obrazu jeho žárlivosti, který ji maloval jako pravou Messalinu vášně, kterak lítá z náruče do náruče. Ani teď ještě, kdy sám trpěl hroznými výčitkami, nerozuměl tomu, jak těžce před léty, stejně jako teď ještě, ona nesla vlastní manželskou nevěru.

„Jak jenom bych to už řekla?“

„Není třeba … nemám k tomu práva!“

„Ale — když já sama bych to chtěla!“

Náhle se rozhrnula portiéra a proti zelenému hedvábí na vysokých a tenounkých nožkách se objevila Jiřinka, taková špičatá, posměšná, zvídavá a ještě bělejší než ráno. Sebevědomě usedla na opěradlo a kolébajíc se

314$

dívala se z matky mlčky na neznámého pána.

„Podívej se, kdo tu je!“ řekla jí Hedvika laskavě. „Pan Kučera, ten, který ti kaštany tloukával holí a dělal rybníčky, dokud jsi byla ještě malá! Pamatuješ se… no, rozpomeň se přece, Jiřinko!“

„Ne!“ jako princezna jen zavrtěla hlavou, „ne!“

„Nestonala snad, že je tak bledá?“ ptal se Karel.

„To maminka!“ uchytila se malá vítězně toho slova, „teď vůbec skoro ven nechodí!“

Se skutečným strachem, co ještě řekne, Hedvika se zadívala na nudící se, rozhýčkané, skleníkové dítě otce, který za celý život ani jednou je nepotrestal. Celých pět let to dítě bylo jediným smyslem jejího života.

„Jdi,“ řekla jí, „jdi si hrát vedle!“

„Musím — opravdu?“ Kladouc vytáhlé nožky v černých punčoškách jako k tanci, opouštěla holčička salónek s takovým výrazem, jako že oběma tím prokazuje milost.

„Ta podoba s ním!“ zavrtěl Karel několikrát hlavou, jen zmizela, „ta podoba… zrovna straší!“

„Ba, ty modré oči a … i tak!“ Hedvika tiše přejela dlaní stůl. „Celý večer jsem včera na vás myslila — co je s vaší vojnou?“

„Nic — potřebují mě v továrně!“

„Tak ne?“

„Ne — prozatím! A mně konečně i to by bylo jedno — zde jako tam! Tam nebo zde! Jaký je to rozdíl? Jen — jiné místo!“ Nic se teď nedotýkalo přímo duše Karlovy, mezi ním a světem cosi bylo přerváno nadobro.

,,Že je všechno vůbec — jedno?“

„Jedno! Všecko by mně dnes lidé mohli vzít — obstál bych už bez toho! Jen ne — cigáro!“

„Tak si zapalte!“

„Za to!“ zlehka jí malou ruku políbil.

„Za to?“ pohrdlivě hodila hlavou. „To přece není vůbec nic!“

315$

„černá dáma!“ řekl Karel zvolna s důrazem, dívaje se na ni, jak se opírá černá, upjatá až po krk o černý klavír jako sama paní Žalosti. Cosi se v něm hnulo. Ale nebyla to nynější neklidná, rozvlněná, rozháraná Hedvika, ale bývalá ze zahrádky, která mile na něho kynula a které také minulý Karel zase odpovídal srdečným hlasem. „Má černá dáma… Hedviko, no — což?“

„Co?“

„Co bude z nás?“

„Z koho?“

„No z nás, z vás a ze mne!“

„Co by bylo? Což to vím?“

„Ale, mohlo by být — mohlo!“

Postavil se k oknu, a Hedvika viděla zezadu statná a široká záda muže čtyřicetiletého. Dosud čekala jen lásku, jakési purpurové štěstí po bezútěšné mlze pěti let, ale v tu chvíli ji napadlo: Hle, silný muž — oporou by ti teď mohl být! Přímo tělesně, jako prázdný prostor, pocítila po levém boku uprázdněné místo po mrtvém.

„No?“ srdečně se obrátil od okna k ní.

„Což?“

Neřekl nic a jenom rty jí nabídl vstříc. Dotkla se jich, jako by právě v tu chvíli to bylo nevhod.

„Vy… mohla byste mě mít zase ráda?“

„Já? Mám až zlost na sebe — jak stále na vás myslím!“

„Jak hezky jste to řekla! Tak… tak — upřímně!“ Laskavější vlna zase přešla a stáli mlčky proti sobě.

„Hedviko… víte, co se mně tehdá… tehdá také ještě líbilo na nás dvou?“

„No?“

„Že my dva jsme se dívali na něho — tak vážně!“

„Jakž jinak?“

„To se dělá všelijak — třeba — i muži se posmějou!“

„Ne!“ vykřikla docela hlasitě, „to přece ne — proboha!“

316$

Prudkým mihem se zase rozhrnulo zelené hedvábí a bělostná Jiřinka, laskavější o něco nežli dřív, milostivě postavila před hosta na klavír talíř jahod.

„Nechcete snad? Jsou od naší známé! Jsou ananasové a hodně pocukrované!“

Hedvika netrpělivě odstrčila jahody; tu Jiřinka poodstoupila a svrchu, jako by ona byla dospělá, pozorovala matku zpovzdáli. Potom zase takovým pohybem ze vznešené hůry vzala zlehka matku za ruku a druhou cizího pána. Dělala, jako by si nehty prohlížela na prstech, a stále pomalu k sobě posunovala obě ruce.

„Vaše?“ povídala, „no — děkuju! Ta by dovedla — už uhodit — docela jinak než maminka! Zato maminčina je taková tenounká — všecky prsteny jí padají — onehdy by je byla ztratila na plovárně! Vemte se — vemte se za ruce!“

„Jdi — odnes si ty jahody!“ rozkřikla se Hedvika na dítě, a když odešlo, jala se chodit pobouřeně po koberci. To „třeba se muži posmějou“ nešlo jí z paměti. Podvádět a k tomu se ještě smát? Rozčileně se postavila před Karla. „Co bude z nás dvou? Nejlíp se — rozejít! Dnes líp než zítra!“

„Tedy se rozejít… A — je to tak snadné?“ vážně a klidně se pousmál, jako by viděl hloub než pohněvané dítě v mladé ženě. „Vždyť… my dva — to ani nedovedeme — se nemít rádi!“

Mlčky a odvrácena jen stála Hedvika.

„Vždyť…“ opakoval zas tak vážně, pomalu a skoro s výčitkou. „I to dítě cítí, že k sobě patříme,… a strká nám ruce dohromady!“

„A co na tom? — Aťsi!“

„Hedviko,“ Karel promluvil těžce a vyčítavě, jako by ji volal k poslednímu, odpovědnému slovu, „potom že vy nejste — ta černá paní? Takhle se máme rozejít — ve hněvu? Proboha! To vy chcete zase dopustit?“

Náhle k němu pozvedla šedé oči plné slzí, pokorně

317$

jako dítě, které ví, že si těžkého trestu spravedlivě zaslouží. To, co povrchního a zhýralého na pražském synku, — kdo to vlastně z něho udělal? Kdo ho vehnal do špíny? Udělal také on něco takového ze mne? Ale zato z něho já a já! Těžce jako olovo pociťovala svou vinu, neodčinitelnou vinu na lidském životě, celém promařeném jen kvůli ní.

„Karle…“ hlesla, „jen mně už odpusťte! Jsem šeredná a — jsem zlá!“

„Ale ne, nejste — jen dětinská!“

„Ale proč to všechno je? Vím to já? Snad… „ náhle prudce sama ho políbila na ústa, „že tě mám tolik — tolik zas ráda!“

„Máš?“

„Mám!“

„Ale za co? Vždyť na mně nic — není!“ a zase tak tázavým pohledem jako ze začátku se rozhlédl po stěnách neznámého bytu, kam zpod žaluzií se dralo nízké večerní slunce na zelený nábytek. „Třeba ti ještě za to sem… zanesu neštěstí!“

„Nechť! — všecko si od tebe zasloužím! Ale ty to nepřineseš… to uvidíš…“ ale slovo štěstí, které měla na rtech, se neodvážila zašeptat do ucha jemu, tomu „druhému“, jak mu stále ještě v duchu říkala, neodvážila se — v bytě po mrtvém.

4

Rozina, oblečena k vycházce, v klobouce s věncem žlutých růží a zelených lupenů stála před starým pánem.

„Já bych prosila,“ opakovala už podruhé, se rty docela bílými, „milostpána o knížku!“

„Teď? Děvče, vy jste se zbláznila?“

„Já bych prosila o — knížku.“

318$

„Alespoň, kdo vám co udělal?“

„Mladý pán není se mnou spokojen — ať se milostpán jen jde jednou podívat k panu Viktoru! To není žádný pokoj — to je ratejna! Já vím, že to milostpán nerad slyší — nechci ho zlobit — , ale tu knížku, tu bych prosila!“

Od doby, co rozvážná Karolína, tak srostlá s každým hnutím v domě, ho opustila, nová starost mu dolehla na stará ramena. Ale raději ještě starý pán na sebe uvalil starost, podivnou pro muže jeho stavu, o domácnost, než by se díval do nového obličeje u stolu.

„Alespoň si to rozmyslete — do večeře!“ chlácholil ji.

„Když milostpán všecko ani neví,“ děvče se rozeštkalo. „Mladý pán je zlý! Kterépak děvče by mu to dělalo? Už jen ty střevíce! Jedna z nás aby celý den lítala! Kravaty! Kravaty! Košile! A jak si ještě vykřikne! Copak jsme my snad — dobytek?“

„No tak si to rozmyslete a uklidněte se — holka!“

A zase sám v jídelně, starý pán se natáhl na prodřenou pohovku. Ani záclony už nevisely na oknech, takže slunce úkosem osvětlovalo šmouhy na stropě a ukazovalo starý prach za sklem na obrazových okrajích, kdysi dávno bílých. Kam ses podíval — všecko bylo sešlé. Také na takové židli s potrhaným pletivem měl starý pán u hlavy seřazeny podle čísel staré noviny — to byla jediná zábava starého Kučery v neděli.

Vzal do ruky noviny, ale hned udělal na nich modrou tužkou znaménko a mrzutě je odložil na druhou hromádku — těch přečtených. Tak znamenitý pořádek jako v prádle měl ve všech věcech, i v účtech, leč tam se spokojil — s formálním záznamem — spořil na sirkách, a vyhazoval tisíce. Při svých spartánských potřebách si nedopřál než knihu, ale byt a služky a režie a synové, a pod prsty mu to utíkalo jako zlaté ručeje. Mrzutě se natáhl, až péra zapraskala, zazvonil, ale hned zas netrpělivě podruhé.

319$

„Petruško,“ vykřikl zle, „cože nejdete?“

„Prosím — já jsem se myla!“ uctivě odpověděla kuchařka, která měla cosi konejšivého, až mateřského, a o níž by nebyl nikdo řekl, že živí z panského talíře příbuzné.

„Viktor je doma?“

„Prosím… teď spí!“

„Tak — ať sem jde!“

„Ale on se bude zlobit… mám poručeno až ve tři ho probudit!“

„Dobrá — tak ho nebuďte!“ trpce si posteskl starý pán. „Však on starý táta počká, — - až se mladý pán vyválí!“ Petruška zase vyšla, a starý pán pokrčil rameny, jako by mu na nich, tedy na těle něco vadilo. Zatracený kluk! řekl si. — Ty věčné hádky a rozbroje! A žije si jako hrabě! — Vojnou sice přibylo práce, žádný syn dosud neodjel, a on přece nebyl spokojen. Nepočítal svoje léta jako jiný stařec, ale byl příliš chytrý, aby nepomýšlel na konec. V tom netkvěla sentimentalita někoho loučícího se se životem, ani touha urovnat věci pro děti před odchodem; naopak, jak se teď žilo na Florenci, to bylo vysloveně „po nás potopa“; avšak vlastní nespokojenost vězela jinde a hryzla, zakrývána jím — před ním samotným.

Až skoro za hodinu se objevil pudrovaný Viktor v sežehlených, bledě šedých kalhotách před otcem, šíře kolem sebe vůni jako lazebnický krám.

„Něco sis přál? Byl bych přišel tak jako tak — ti dát sbohem! Ostatně… je neděle, a víš — já něco potřebuju! Tak… na dlaň..

„Jen to řekni rovnou — peníze!“ Stařec se vzdorem skoro okázalým vytáhl odřenou tobolku, ale najednou ze všeho přehrabování se zase zastavil. „Cos to měl venku? Slyšel jsem to až sem — jako když se hádají na dvoře kočové!“

„Víš,“ jal se Viktor přecházet těžkým tělem, až

320$

zařinčelo nádobí v kredenci. „Těm darebačkám se musí občas nalejt pravda jako silná kořalka, — až se jim v očích zajiskří!“

„A já? — Abych hledal novou holku! Postavil se na křižovatku a číhal na první, která půjde kolem? Co říkáš — nebylo by to zase něco pro tátu?“

„Ale!“ ušklíbl se Viktor a až k brejlím přistrčil hodinky, zamýšleje ubít nedělní nudu v erotických temnotách nějakého kina. „Ale… tys mně ještě nedal!“ „Tak kolik?“

„No… přece jako obyčejně!“ Viktor sice přijal od otce papír, ale hned dodal: „Snad bys mně mohl ještě přidat… kdož ví… nebudu-li muset na vojnu?“

„Na!“ S výsostným, stařecky dětinským vzdorem otec mu hodil i druhý papír, ale potom výhrůžně už pozvedl prst: „Jen se ve mně nemýli! A mysli — také už na učení!“

„Víš sám, jak bych rád,… ale já jsem jinak uzpůsoben než ostatní… a nedovedu se do práce tak zapřáhnout jako nádeník — bude to asi u mne nějaká vrozená chyba!“ Květnaté výmluvy měl Viktor na všechno; pro nespokojenost se starým domovem mu platilo heslo zvučné jako jeho baryton: Staré a prohnilé musí padnout, aby mladé v kráse na něm vykvetlo! Skoro vždycky i bez peněz, i s ohromnými nároky, i s tak úžasnou vynalézavostí, aby je uspokojil, že to hraničilo až na ingenium, žil rozmařile a nedbal otcových řečí. Sám by byl rád dostudoval, aby všecky omráčil, ale zatím měl kdy jen na předměstskou herečku, černou jako kreolka. Umělecké povahy dovedou jen aut — aut, studovat, nebo milovat! Tak viděl sám sebe ve svém zkrášlujícím zrcadle.

„Jen abys jednou nelitoval!“ starý pán těžce se nadzvedl, opíraje se oběma rukama o starou pohovku. „Já tu vždycky nebudu — ani — tahle stará portmonka! Na to bys měl dnes už pamatovat!“

321$

„No, a jak si věc například představuješ?“ Viktor vstrčil ruce do kapes a černé oči upřel drze, pronikavě, trapičsky na přihrblého starce, vyslýchaje ho jako dítě v lavici: „Řekni to hezky metodicky a klidně… dám se poučit, dám — když to sám uznám i pochopím — , jaký máš tedy se mnou plán?“

„Plán? Fuj! Jakýpak dnes plán? Kdybych zítra umřel, — stojíš tu sám!“

„No — a bratři?“ Viktor ledabyle potřepával nohou ve světlé kalhotě.

„Gustav!“ kousavě připomněl starý pán.

„Tolik řečí — tolik řečí!“ netrpělivě si Viktor prohlížel kůžičky u nehtů. „První, že si musím dát pokoj vymalovat — aby mně dával náladu k práci! Jen to bude těžké — trefit tu pravou barvu! Caput mortuum? Anebo takovou tichou — šedou — usmířenou modř?“

Divže starý pán se nerozkřikl na toho syna, pro něhož život začínal až s elektrickým světlem večer; nerozkřikl se, že ho chtěl přimět po dobrém k tomu, aby udělal zkoušky. Měl ho ze synů nejméně rád, od školy mu působil jen zlost a vydání, a přece i o něho měl starost.

„Víš, tatínku!“ rozmluvil se syn široce. „Na světě jsou jen dva druhy lidí: jedni takoví pilní — takoví mravenci, kteří na zádech vlekou vajíčka — a o těch druhých se třeba zdá, že zahálejí, — ale oni jediným velikým skokem všecky mravenečky předhoní!“

„Víš — já jsem pro to — dát všemu pravé jméno — to jsou lenoši!“ Starý pán se rozhorlil, vyboulil veliké oči a vypadal jako starozákonní prorok, když řekl, jako by tesal do kamenné desky: „Hochu — ty spláčeš — ještě — jednou — nad — výdělkem!“

Viktor zrudl pod pudrem, pozdvihl i ruku, ale potom zapráskl, až dlouhou řadou zařinčela všecka okna. Odcházel s drzým bouchnutím, jako by to byla jediná odpověď starému dítěti, a zas jen nedělní ticho se rozlilo pustým bytem.

322$

Za chvíli ozvaly se z vedlejšího pokoje kroky tak pravidelné, jako by chodil natažený stroj, — Jiří zase počítal své parkety. Zatracená ženská — tu mně byl také čert dlužen! Starý pán se skoro rozlítil, a k jeho soužení s Viktorem si přisedla druhá obava — věděl, jak je Jiří neoblíben mezi lidmi přes všechno zářivé nadání. Zatracená ženská — to věřím! zálibně si opakoval, mysle si, že měla dobrý vkus; a kdyby to nebyl býval on, starý Kučera, mohlo se nazvat i něhou, co měl v očích.

„Tatínku,“ vstrčil Jiří do dveří nespokojenou tvář, „což jestli mě přece seberou?“

„Co by tě brali? Vždyť tě nepotřebujou — dítě! Dítě!“

„Což… ale může se člověk na to spolehnout?“ zamyšleně se zadíval na otce Jiří, který se mazlil se sebevraždou a přitom se bál o zdraví. Vojna dolehla na něho jinak než na ostatní muže, a už dobrovolnický rok mu byl nesnesitelnou útrapou. Když si něco nejlépe vypočetl, koule dopadla vždycky jinam, nežli chtěl. Jak by mohl potom venku v poli rozhodovat o lidských životech, o tisících neznámých, když nemohl spolehnout ani na sebe?

„Může — musí!“ zase tak trpělivě chlácholil starý pán, jako by měl dítě nebo nemocného před sebou.

„Máš tady takové horko,“ Jiří se rozhlédl nervózně kolem, „že se alespoň nesvlečeš?“

„Ale! — Ani mně to za to nestojí!“

„Tak si zuj alespoň ty strašlivé botky!“

„To se ti to řekne!“ odpověděl stařec mrzutě, „ale moje záda už nesnesou takové shýbání!“

„Počkej — snad to trefím já!“ Jiří se naklonil a stáhl otci těžké boty s několikanásobnými podešvemi tak neobratně, asi jako kdyby medvěd o někoho pečoval. On, který se cítil i otcem zkracován, přece míval chvilky, kdy byl na něho hodný. Také teď byl takový okamžik, kdy otec se synem se lidsky setkali; ale hned

323$

zase, jako by měli strach z důvěrnosti, která přece u Kučerů nemůže být, od ní utekli.

„Tatínku,“ pozvedl Jiří bledé a nespokojené oči, „mě — vlastně všecko mrzí — a co mě nemrzí — zas mě nudí!“ Skutečně jen jediný pocit poslední čas ho naplňoval až do dna: nuda. „Co mám dělat?“

„Víš co — vyjdi si!“

„Opravdu mám?“

„Jen mě poslechni — dobře uděláš!“

Surově dole ječela ulice a do všech oken se dralo městské léto, těžké a lepkavé, vnikajíc dotěrně prachem do řeholního ticha. Jiří odešel a starý pán sáhl po novinách, položil, vzal knihu, pustil ji, mrzutě se podíval na hodiny — nešly; potom zlostně zazvonil.

„Proč mně ty hloupé hodiny — alespoň nenatáhnete?“ vyčetl Petrušce.,, Je tu tak… tak prázdně! Proč mně to, ženská, k vůli neuděláte?“

„Já…“ pomalu odpověděla se slabým nosovým přízvukem, „jsem si ani nepovšimla!“

„To je právě ta chyba!“ zlostně vykřikl. „To je od vás taková nedbalost — až do nebe volající!“

Petruška tiše odešla a starý pán jen sám se svou velikou nespokojeností si řekl: Diem perdidi!, mysle na promarněný den, na neděli. Zlobil se, že Jiří ženským fňukáním si pokazí velikou budoucnost, opovržlivě vzpomínal na Gustavovy vytáčky; nejvíce se zlobil na Viktora, který vždycky s jiným nápadem začal a s každým zplaněl, rozhazoval, miliskoval se, rozmýšlel se, kde co prodat, a všecko jenom vylhával; zlobil se na Karla, na mladou snachu, na parádu vnuččinu, zlobil se vůbec na nespolehlivost všech lidí, na jejich chytráctví i hloupost; ale dole hryzla trýzeň nejtěžší: cítil, jak pozbývá vlády nade všemi čtyřmi syny. Jako kdyby byl už umřel! To všecko věděl, ale sám si to neřekl a za nic sobě nepřiznal, a čím hustěji soumrak zabíral byt, tím víc a víc se stařec jen umíněně zlobil na — nenatažené hodiny.

324$

5

Na palubě parníku vedle Karla usedla Hedvika, do zlatova opálená, že pleť se zdála až žhavá. Měla červenou růži na smutečním živůtku a všecka byla rozkvetlá a láskou krásná. Šroub hučel, šplouchala voda, vonělo rozpálené dřevo a dole na loďkách v oslnivě bílých trikotech se míhala opálená těla prudkými pohyby silných a napjatých svalů. Na břehu zprava i zleva prudkým životem uprostřed pravého léta se smál a hýřil svět křiklavými barvami v hořícím slunci. Hrál flašinet, vysoko létaly houpačky, výrostci koupali koně, lovili na prámu ryby, nahé děti se honily a všude na zeleném trávníku seděli jako oni vždycky jiní dva pospolu.

„Koukej!“ řekl Karel a klepl ji jen prstem přes opálenou ruku se zlatým kroužkem zásnubním. „No, koukej — zas.“ Docela zblízka a důvěrně dolů přes rameno ponořil se do očí jí maličké on, velký. Dobromyslný posměšek hrál mezi nimi milostným škádlením i duševním tykáním.

Také Hedvika se důvěrně usmála, až jí bílé zuby divošsky zasvitly v temné pleti; měla překypující pocit po boku vzrostlého muže, že je maličká a potřebuje jeho silné ochrany.

Široce na břehu se rozestírala tráva, jako by sám letní den tam klečel v zeleném, řasnatém šatě před králem Životem a volal pokorně: Ach, naděje! Ty — jasná naděje! Slunce zapalovalo srdce, všecko, co bylo těžkého, zdálo se snadné; a Karlovi s Hedvikou docela jen jako tečka v dálce se ukazovala minulost, jejich minulost, která jim spojovala ruce, ale zase je odstrkovala od sebe, oplétala je hedvábnými vlákny vzpomínek a také rozkládala nové milování starou i silnější láskou. Odvážně hned se vrhla uštvaná a umořená Hedvika na prsa Karlovi, jak jí to bylo docela přirozené i nutné, dát se zas líbat těmi rty, které ji líbaly na zahrádce. Nebránila

325$

se jako dříve a docela poslušně se poddávala lásce, hnána dvěma obrovitými vlnami, vlastní bláznivou touhou po štěstí, a druhou, snad ještě mocnější, nahradit mu všecko, co mu vzala. Měla sice okamžiky v náručí Karlově, kdy s těžkou hanbou vzpomínala na mrtvého v hlíně, ale jiné zase, kdy na něho myslila se zpupným vzdorem: přes vůli mrtvého zmocnit se živého. Dobře cítila, že jí nepatří tak docela a bezpodmínečně, jak jí patříval, a trpěla, vidouc v tom za vlastní vinu zasloužený trest oné Spravedlnosti, která stojíc vysoko nad lidmi a vážíc všecko ve velikých dlaních, nakonec zlé s dobrým vyrovná. Ale toho dne jako by její srdce jen zpívalo: Ach, naděje! Ach, naděje!

Zmizely mosty, zmizela Praha a jen modravě svítila a leskla se do šíře rozlitá voda. Nějaké dítě v bílých šatečkách, usmívajíc se milostně, usnulo matce na klíně a dvě hezká děvčata s vlasy spuštěnými volně přes záda se radostně smála čemusi ničemu.

„Ne!“ Důtklivě a srdečně zadržel Karel ruku Hedvičinu, když se chystala platit zřízenci s náušničkou, kterého jako by byl přivezl koráb z Alžíru. „Jen to ne! Ne! Prosím tě!“

Usmála se šťastně s překypujícím pocitem duše i těla, že už není tak opuštěná a sama. Karel si držel klobouk na koleně, a jí se líbily zrovna jeho šedivé skráně tak, že se jich mazlivě dotkla.

„Starý pán!“ usmál se. „No ne… Hedviko?“ Také on jako by byl v Praze všecko zanechal, co ho tak těžce skličovalo a tížilo. Nemiloval Hedviku živelně a vášnivě jako dříve, ochuzen a zestárlý o mnohem více než o pět tělesných let; ale jinak nežli Hedvika, bez výčitek a bez kolísání se poddával novým stykům s ní, jako by mezi nimi ani jinak nemohlo být. Trpný, jako teď ve všem, dával se unášet náhodou i jí, dostal ji, měl ji — kdyby mu ji byl osud odepřel, byl by ji nechal být. A přece to nebyla lhostejnost, ne, cosi nejhlubšího churavělo v něm.

326$

Teď, když ji vůbec mohl mít, nepomýšlel na sňatek, libuje si ve své mládenecké svobodě; a přece, ale docela jinak, jako pravý Kučera, který si neváží lidských zařízení a výmyslů, pevně věděl, že on a ona patří k sobě.

Karel s Hedvikou vystoupili, hned nějaké děti se přihrnuly na ně s ovocem a pod hruškou slepý dědeček se rozehrál hloupou písničkou. Hrál a hrál, jediným mohutným proudem valilo se z lodi lidstvo a horkýma dlaněma se opíralo slunce do kulovitých stromů po ovocných sadech i laskalo hlaďounkou vodu. Za chvíli předešli všecky ostatní, před nimi vzhůru kostrbatá cesta, kámen a kámen, a stranou v zelené stráni bílá koza a holka v barevných hadrech.

Zavěsil se do ní, nemluvili a jen tak tiše se usmívali na slunci, živočišně spokojeni jeho teplem. Najednou zašustlo houští a proti nim se zvedly tři postavy, dva muži, z nichž jeden tlustý a celý namačkaný do loveckého kabátu, a uprostřed děvče-žena v pomačkaných šatech, pod nimiž cípem visela umuchlaná spodnička. Usmáli se, nechali přejít podivný trojlístek a potom se škádlivě a hravě políbili.

„Což tady?“ ptal se, drže ji za ruku.

„I ne!“

„Ale proč ne?“

„Tak, tak!“ zazpívala slabiky vesele v bujném rozmaru štěstí.

„Kde tedy?“

„Jinde!“

Shodli se, usedli do trávy pod hustý keř, na němž dozrávaly už lísky; dole v řece jako by horkem stála voda, a za ní v dálce jen zelená vlna. Jako veliký vodní pták s křídly pevně přitisknutými k tělu ploval parník tiše do dálky.

„Hedviko… což?“ Zamilovanýma očima utkvěl na ní, a přece zase s převahou staršího muže nad dítětem,

327$

které v ní neustále cítil. Vlasy se dotýkala lupení, jako holčička si objímala kolena a růže na prsou jí hořela prudce jako plamen, který tím červeněji se rozšlehne na černém neštěstí. „Víš, že to jsi vlastně celá ty — ta černá paní s růžemi?“

„Nemluv tak a — nech ji, tu černou, být 1“ blíž k němu se přisunula po dlaních.

„A kdopak tedy?“ ohlédl se přísně i dobrácky. „Kdo z nás dvou už se chtěl rozejít, — sotva jsme se zase sešli? Byl jsem to snad já? Mně ještě nepřišla — žádná taková škaredá myšlenka!“

„Prosím tě — nech toho dnes! Zahoď to všecko — třeba dolů do řeky!“

A plna už jen tiché, nejvnitřnější lásky se přimkla hlavou k jeho rameni a on ji zas tak tiše hladil po vlasech.

„Hleď — ty také!“ usmál se najednou. „Hedviko, první šedivý vlas!“

„Jdi? Opravdu? Tak ho vytrhni!“

Ani bílý vlas nehodil stínem tesknoty po velkém štěstí, které v tu chvíli docela blízko u sebe cítila.

„Víš… co?“ šeptala zajíkajíc se, ale nepodívala se mu do očí pro vnitřní stud z prudkého citu, všecku ji rozechvívajícího. „Něco ti povím… nebudu už zlá… šeredná… netrpělivá… nespravedlivá… nic z toho nebudu! Ani na samu sebe — nebudu žárlivá! Nic ti nebudu vyčítat! Jen věřit ti budu! Všecko mně odpustíš … a já ti všecko vynahradím! Jen mně to řekni, jsi spokojen? Všecko… to všecko — ti tady slibuju!“ „Sliby?“ řekl Karel zas po svém. „To přece mezi námi — neplatí! K čemu… a nač si máme my něco slibovat? Slova… taková slova jsou — pro jiné!“

„Karle! Karle!“ zašeptala těsně u něho, až ho vlasy zašimrala do ucha. „Hleď… budeme se mít bláznivě rádi! Tak… tak… víš — jako žádný nikdy se žádnou!“ Až teď, když dobře znala trpkost odloučení od Karla, tiché strádání bezradostného života i samotnou hrůzu

328$

smrti, až teď se celá vypjala živelnou touhou po štěstí.

„Jen… jen,“ usmál se přes rameno, „jestli já to taky ještě dovedu? Což to nevíš, že jsem starý, pohodlný pán?“ To měl být od Karla — jen žert.

Slunce pozlacovalo už jen měkké vrcholky, hluboké stíny se choulily pod stromy a dole na břehu řeky stál sám lahodný letní večer plný milosti. Průsvitné a bledince zelené nebe svítilo tak nebesky smírně, že ani Karel by se nebyl udivil, kdyby je byli rozhrnuli jako oponu dva andělé. Jeho zlé mátohy všecky se rozplynuly, a najednou to byla pro něho zase ta bývalá, nejžádoucnější Hedvika, pro kterou v bláznivé žárlivosti proběhal leckterou noc na ulici, i ta, která ho svým líbáním nikdy nenasytila docela. Chytil ji, přitiskl a na ústa sypal polibek za polibkem.

„Nech! Nech!“ bránila se, ale líbala zrovna tak. „Je pozdě!“

„Pozdě? Ale jdi! A kdopak tě čeká?“ smál se — smáli se oba dva.

„Půjdeme!“

Uhnula se mu, vytáhla zrcátko a celá se udivila, když v něm našla svoje roznícené oči se zelenými jiskrami a vlasy, které pocuchala láska.

„Jsi hezká! Hezká!“ zlobil ji. „A ani vlastně už nejsi mladá! Kolik je ti?“

„Dvaatřicet!“ smála se. „Jako mých zubů!“

„A abys to tedy věděla — nemluvíš pravdu! Ty teď docela lžeš — nejsi než malá, hloupá holčička!“

„Za to tys — starý pán!“

Bystře vyskočila, setřepala se sukně přelámanou trávu, Karel ji zlehka objal kolem pasu a držíce se běželi oba radostně cestou, která se tratila dolů mezi večerní, utichlou zelení.

„Hedviko!“ stanul. „Jak jsme mladí! A jak — se máme zase rádi!“

Červení a udýchaní stáli u bílé zdi s kamennými vázami.

329$

Pod velikými kaštany svítily jen bílé šaty, všecko ostatní, písek, lupení i pestré ubrusy pozbývaly barvy, a na všech obličejích tkvěl úsměv jako radostné vítání. Dole skoro neslyšitelně z dálky přijížděl vlak, někdo neznámý a také nikdy jimi nepoznaný zatřepal z okna přátelsky na ně šátkem, a zase tak tiše zmizel řetěz vagónů v druhé dálce, jen chvíli stál ještě kouř ve vzduchu nad tratí.

„Ach, Karle!“ žádostivě z prsou si povzdychla a potom usedla u vchodu zahrady.

„No, co? Co?“ něžně se k ní přiklonil.

„Tolik bych také s tebou někam chtěla!“

„Mlč, tak pojedeme… také!“

„Ale kam?“

„No… třeba… do Španěl!“

„Ano, máš pravdu, letos na podzim… do Španěl!“ Usmívali se sobě zblízka do očí, a ty neurčité Španěly staly se najednou nejkrásnější zemí a tím, co jim jediné chybělo. Mořskými, obrovitými vlnami se přes ně převalily všelijaké plány, zlá i dobrá minulost zmizela, a před nimi jen budoucnost jako široká brána, ověnčená chvojí a kytkami k uvítání jejich štěstí.

„Hedviko, vždyť ty máš teď oči… docela zelené!“

„To víš až teď? Trošku!“

„Ba ne! — jako dva smaragdy!“

„To je… víno!“

„Och ne! Něco docela jiného!“

„Když to víš, — tak to neříkej, Karle!“ řekla skoro přísně, cítíc, že jsou slova, která si nesmějí říci ani milenci. Nedělo se nic — jen to, že sami dva seděli mezi cizími; ale kolem nich všecko rostlo a hloubilo se tajemně, odhalujíc jim teprve svůj pravý a nahý smysl. Z přetrpkého kořene jejich neštěstí najednou vypučela jedinečná chvíle nejvyššího vytržení, že jejich osvícené oči viděly mnohem víc než ostatní: jejich láska nebyla už jen jejich láska, ale byla to láska vůbec, a zas to nebyla

330$

jen láska, ale dar života, celý pravý život všech lidí dohromady, a to všecko tajemné bylo najednou pro ně dva průzračně jasně spojeno v jedno, prosté, silné a dobré jako první slovo Ježíšovo.

„Hedviko?“

„No… co chceš, Karle?“

„Polibme se!“

„Tady? Blázníš? Před lidmi?“

,,No, což! Prosím tě,“ Karel jen opovržlivě hodil rukou, „copak nám něco přidají?“ A nerozumný polibek před mnoha lidmi v zahradě spojil jejich ústa jako koruna všeho krásného bláznovství.

Měkce před nimi se rozestírala tráva, jen temnota s nádechem zeleně, a modrý dům u silnice byl zase jiná stojatá tma s modravým přísvitem. Tam, kde asi tekla řeka, hořela žlutě lucerna, houpajíc se chvílemi, jako by si rozmarně zpívala, že parník čeká a čeká. Zaplatili, zavěsili se a šli docela mlčky samou blažeností.

Stále tak tiše seděli na parníku, večernice záludně stála nad kopcem, na palubě bylo vidět jen červené ohýnky cigaret s kouskem osvětleného obličeje a od přídy zazníval zpěv děvčat, chvílemi rozpustilý smích. Karel držel Hedviku za ruku, kouřil a věděl jen to, že drží její měkkou dlaň ženy-dítěte. Nepřemýšlel o ničem a jen jako osvobozen od veškeré tíže i sám od sebe vdechoval lahodný vzduch, který kořenila noční vůně vody.

Hedvika zase se nechávala držet od něho, blažená právě trpností, s níž se poddávala jeho mužskému dotyku. Ale ani v ten jedinečně blažený jejich den neztratila vědomí, že je Karlovou dlužnicí; ale to právě přidávalo cosi její lásce, činíc ji tak něžnou a pokornou, jak to neuměla dřív.

Na zčernalém břehu ještě lítaly bláznivě houpačky, ukazujíce pod rudě žlutými lampami v divém reji rozlítané sukně a chtivé, lesknoucí se oči, a dále na břehu

331$

o samotě stála budova celá zevnitř prozářená, jako by neměla stěny. Drobounkým deštěm zpod kol chvílemi zapršelo na palubu, a potom už jen světlo na světlo v dlouhém řetěze — Praha.

6

Pavlač byla zalita do běla sluncem, jako někde na jihu, a těžké vedro žehlo z dlaždiček. Zamyšleně stál Jiří a motal jeden z bezpočetných problémů: jak a čím ujít nemocem? Co mně pomohou všecky logaritmy — myslil si — , když chodí světem souchotiny a lues? A zatím na dvoře hezká dcera domovníkova, majíc podkasanou sukni nad červenou spodničkou, omývala na dvoře pelargónie, list po listu. Tu zacinkl zvoneček, Jiří se natáhl, vzal za kliku, a proti němu — nejstarší bratr.

Také Karel se ulekl, ba víc — ucouvl o celý krok. Byl ve světlých šatech z výletu s Hedvikou a měl klobouk posunutý s čela, což dávalo jeho tváři, tvrdě řezané, výraz nemožně světácký a rozkošnický. Ponejprv se zase střetl s Jiřím a — jen mlčel, mlčel s jakýmsi hrozným pocitem, který ho ochromoval, ponižoval i zbavoval sebevědomí a vůle k životu. Pokorný úsměv Hedvičin i slavná naděje zeleného dne před bratrem zmizely a v duši mu zbylo jen těžké nechutenství člověka, který je sobě na obtíž.

„Proč nic se mnou nemluvíš?“ Jiří vyzývavě si opřel ruce o boky.

„Nic — nevím!“

„Mohl sis něco vymyslit!“

„Nevím!“

„Co dělá ona?“

„Neviděl jsem ji! Je v Dalmácii!“

332$

„Aha! Aha!“ zlobně se pousmál mladší. „Tak ty máš jinou!“

„Konečně… ty, Jirko, měl bys být jenom rád, že ses jí zbavil, — ta divná panička nebyla nic — pro tebe!“

„Ale zato pro tebe? Takový — kaviár!“

„Vždyť!“ stále i trpělivě, i sklesle, i neuvěřitelně dobromyslně Karel domlouval mladšímu. „Copak tys tehdá vůbec něco věděl… nebo dnes víš? Ta? Měla jich víc! Ta! Měla stále jiné! Darem dostávala od důstojníků koně jako — cirkusačka! A víš… já… já — jsem přece tobě nechtěl ublížit! Alespoň to mně věř! Ale stala se už chyba! Velká a velká chyba — to, že jsem dost nemyslil na — konec!“

„A ty myslíš, že ti sednu na lep? Ne! Dnes už ne jako — tehdá!“

„Proboha, Jirko! Poslyš mě! Víme to, před čím dnes všichni stojíme? Vždyť je možná, že jeden z nás dnes nebo zítra bude muset pryč — na vojnu! Možné i to, že tam už zůstane — že se domů nevrátí! Zapomeň! Prosím tě o to! — Vím dobře, — jak to bylo ode mne hanebné! Nejlíp ze všech to přece vím — sám! No, tak mně zase — podej ruku!“

Místo odpovědi Jiří jen tu stál se silnýma rukama opřenýma o zápasnické tělo, houževnatý, neústupný, zavilý, celý zapředený i zamilovaný do svých pevných představ a úplně nepřístupný výkladu, natož — smíření. Jen posměšně se díval na prosícího bratra, potom vzdorovitě, jako selský furiant, se otočil na podpatku a zmizel v bílých dveřích vítězně.

„Cože tu stojíš u dveří jako — hokyně!“ Starý pán se ukázal v jiných dveřích, všecek žlutý proti jejich bílému a svítícímu laku.

„Je teď tu byl Jirka… a — odešel!“ Karel pociťoval sám sebe stále jako zpráskaného psa, i s potupou, i s temnou, hluchou bolestí z mnoha ran. „Co je s ním?“

333$

„Nevím — nevím!“ jen vyhýbavě mu odpověděl starý pán. Ale hned v tu chvíli zas se objevil Jiří se širákem, našlapuje hlučně, a každý jeho pohyb byl okázalý, pomalý a určen oběma divákům.

„Tatínku — jdu si jenom ven!“ řekl pyšně, jako by v tom okamžiku teprve se byl naučil chodit. „Víš — provětrat se!“ a dívaje se výsměšně, výhrůžně i vítězně na zkrušeného bratra, těsně kolem něho bez pozdravu vyšel na schody.

Na ulici pralo slunce zoufale do městského prachu, ale Jiří se usmíval. Nad střechami seděl bouřkový mrak a domy žižkovské zdály se i roztaveny, i zase slity hrozným žárem, jako by všecko město bylo jen jedinou rozpálenou skelnou pecí. Mezi lidmi se míhaly dlouhé obličeje polských židů, teskné a jako přemítavé pod klobouky vysoko nasazenými. Před krámy, do hluboka rozevřenými, seděli prodavači na židlích a špinavé, skoro nahé děti předměstské s popelavou pletí přebíhaly po dlažbě. Jiří si představoval, jak Karel před ním ucouvl a potom jak tam stál. A skutečně, jako by v levé dlani držel hnusný úsměv Karlův z tehdejška a v pravé zase jeho dnešní, přemožený výraz, tak je oba obtěžkával a vážil. Vždyť on mě dokonce prosil… žebral! Ale já zrovna ne! řekl si uspokojeně, já jsem se mu tak hloupě nedal!

Mrak se roztáhl po obloze a zvláštní polosvětlo pronikavé i šero zalilo sad. Z potemnělé zeleně ostře svítil modrý hrozen šalamounka, květina rudá a zase sírově žlutá, a z poprášených, schlíplých větví se ozývalo ojedinělé ustrašené zacvrlikání. Potkával dělníky s kabáty přes modré blůzy a jeho úsměv se stále ještě jen šířil. Vzduch ustrnul až do nehybného ticha, na akátech ani jediný lístek se nepohnul, a on stál zase před — florenckými vraty.

Sotva vešel do bytu, už se otevřelo okno, jež vedlo na pavlač, a z něho se vyklonila odulá tvář, usmívající se

334$

milostivě pod výstřední malilinkou čepičkou ze skotského hedvábí.

„Což — hezky jsi se prošel? A… udělalo ti to dobře?“ To nebyla snad náhoda, nýbrž zralé ovoce dlouhých úvah a vědomého přemítání. Dobře větřil Viktor nynější Jiřího nepřátelství ke Karlovi i jeho temnou příčinu, neboť sám ve všem i hledal, i nalézal — ženu.

„Aha! — Servus!“ Jiří chtěl jít dále.

„Počkej! Počkej! Víš co? Mám… dobrý nápad! Zajdi ke mně — zapálíme si! Dostal jsem pravé egyptské a — koňak se třemi hvězdičkami — také!“ To byla skoro nástraha od Viktora, který se bratru přibližoval pomalu a opatrně ve velkých kruzích. Ocitlť se Viktor osamocen v rodině, co se i s Gustavem rozhádal. Ne že by mu to bylo vadilo citově, bůh chraň í Rozložitý Viktor byl složen z nepředvídaných nápadů, náběhů, mstivých záchvatů, nervů, ze smyslů a z rozkoše, ale měl zase — něco nového za lubem.

„Bah — je pozdě! A potom… ten tvůj pokoj! Není tam ani světlo, ani — pořádný vzduch!“ odpověděl Jiří mladšímu nenapodobitelným posměškem. Jednou to vyznívalo jako: já chytrý muž, a ty jen — zelený kluk! Podruhé zase: já vědec, a ty — nic! Ale vždycky stejně silně byl přimíšen v jeho hlase přezíravý přízvuk vůči druhému jako k člověku nižšího řádu.

Náhle zalomcovalo oknem na pavlači a ohromné kotouče prachu se svíjely po dvoře, jako by tam rejdily šedivé sukně neviditelných tanečnic. Bylo slyšet zavírat, bouchat, volat, křičet, a už tvrdě třeskly kroupy o sklo.

„A čí je — tenhle klobouk?“ podezíravě ukázal Jiří na věšák.

„Víš,“ naklonil se k němu Viktor důležitě, pochopiv rychleji než blesk výhodu. „Je tu asi Karel… alespoň neviděl jsem ho ještě odejít!“

„Tak — tak! Tedy tak!“ vešel Jiří zeširoka do pokoje, který byl nově malován. Po zdech se rozprostírala šedo—

335$

modrá barva, těžká a zase jako prázdná, v níž se zdálo ukryto i něco z toho, co tkvělo na Florenci ve všem, něco tak kalného, že nikdy nebylo lze dopátrat se dna. Blesk roztrhl rvavě černé nebe a celým domem zatřásla dunivá rána, která jako by lámala samotnou zemi v hlubinách. Hned také Viktor svrchovaným pohybem jal se spouštět v oknech rolety, dokonce lampu sám rozžehl a potom od stolu nazad se usmál skoro milostně.

„No, což? Bude ti to takhle u mě příjemné?“ A právě s tak blahobytným, bohorovným rozmachem mu podával cigarety.

„Tahle krajní! — Taje nejlepší!“

I sirku mu sám přidržel a potom až ze skříně za hrdlo přitáhl láhev.

„Na! A copak řekneš tomuhle? To je ti napití — jako pro samotného papeže.“

Jiří pomalu ochutnával jazykem, potom si ruce opřel o boky a do nejmladšího zabodl se pohledem.

„Ale teď mně zas pověz ty — co ode mne — takového chudáka — vlastně chceš?“

Zvolna, divadelně přivíral Viktor veliká víčka a zatvářil se tak odmítavě, jako by ho bratr smrtelně urážel.

„No — nono!“ Jiří zatím se jal prohlížet všecko kolem. Zařízení bylo mnohem světáčtější i rozkošničtější než v ostatních pokojích, i sešlých, i puritánských zároveň. Dosud jako kamení tížily ho ony peníze, jichž se nedopátral před lety. Rozhlížel se, až zhlédl malou rytinku, nažloutlou a jen sem tam lehce dotčenou červení. Nahá žena ukazovala překrásná záda, zvedajíc pohybem táhlým a jakoby právě probuzeným lokty k vysokému účesu.

„Na!“ klepl si nehtem s chutí do skla. „To je něco — pro tebe.“

„Říkám snad, že jsem klášterník?“ Viktor zvolna pozvedal víčka s lesknoucích se očí, které večer vždycky porudly na krajích. „Přece jen — si mě představuješ —

336$

falešně. Eva? Ta je pro mne — smutného Adama, vyhnaného z ráje — jen — nutné zlo přírody! Každá Eva, to ti povídám s dobrým rozmyslem — je jen k jednomu a potom — potom — už k ničemu!“

„Bať! Bať!“ stále s přezíravou výsměšností dával Jiří za pravdu Viktoru.

„Všecky jsou stejné — chamrad! Ctnostné jsou jen škaredé, a každá, která je hezká, se dá koupit!“

„Když to víš, — co se tak nad tím rozčiluješ?“ Jiří si držel u oka koňak žlutý jako topas. „Já být dnes žena, — jednal bych zrovna tak! Být dnes krásná žena, — rozmnožoval bych se s takovou chutí jako — králík! Tohle dítě bych měl s tím — tamto s tím — každému bych to říkal — každému ukazoval, — až by se filistrům blýskaly oči — jako namaštěné olejem!“

„Tak si alespoň ťukneme … my dva nejsme … takoví filistři!“

Ťukli si, vypili, a Viktorek zase dál hostil široce a nabobsky, vytáhnuv vždycky novou láhev, uschovanou za knihami.

„Když ti jen trošku chutná, — nalej si! Nebo tuhle — koktají! A sedni si přec pohodlně — nebo se upřímně natáhni na otoman!“

Asi v půli pokoje těžce se táhl kouř a zvenčí bylo slyšet, kterak silným, nepřetržitým proudem dešť hrčí a bubnuje do skleněné střechy pavlače. Oběma rukama Jiří si opíral hlavu, zamysliv se široce nad svým životem. Až za dlouhou chvíli zase ukázal svou tvář, zmučenou stále něčím jiným, i dětskou, i starou, se dvěma hlubokými rýhami jako u herce.

„Nač vlastně?“ tiše víc k sobě řekl. „Nač se dřít a pracovat? Vždyť o nic jiného tu na světě neběží… než ten život protlouci… nějak ho prošustrovat — až do konce!“

Kromě jednotvárného hrčení vody táhlo se teď odříznutým pokojem i celým bytem hluboké ticho noci,

337$

niterné a jako do sebe obrácené. A tvář Jiřího odhalovala, co měla svého nejskrytějšího: smutek, beznaděj, stálé kolísání, skleslost i zas nadceňování sama sebe; skutečné nadání i zas obmezení toho nadání pro jeden jediný obor; nudu i — nesplnitelnou touhu být jako ostatní lidé, prostší a šťastnější.

„Jak nemám být nešťastný?“ opíral si Jiří hlavu prsty, v nichž muchlal cigaretu. „Můj duševní život mně dávno přerostl přes hlavu! Hloupí lidé si žádají pro představu neštěstí vždycky, aby se něco stalo, — událost! Jako by na tom už nebylo dost, co člověk sám si vymyslí! Jako by domýšlené neštěstí nebolelo stejně jako — skutečné!“

„Bah — bratře!“ slavnostně teď Viktor povstal a rozhodil ruce, „nám všem schází něco — náš slavný domov!“ Nejen koňakem, ale skutečnou nenávistí se zatřásl Viktorův baryton. Po celý večer vědomě se přibližoval jedinému cíli: získat si přízně Jiřího, s ním se spojit proti ostatním a mstít se na okolí. Svoje závazky, nespořádané poměry, metresy, holky, příživníky, to všecko kladl starému otci za vinu, jako by ho byl vehnal do toho, že ho sdostatek nevypravil zlatem, podle jeho vychování, vzdělání i poměrů. Nešlo mu učení, o které se pokoušel obyčejně k poledni, ale také svaloval na otce, že ho měl mít k tomu dříve, dokud si ještě nezvykl na lenošení a měl ještě „habitus“ studenta. Ale čemusi skutečně nevěřil — že by se snad viklaly základy starého domu.

„Puh! Jsme tady zamořeni!“ pohrdlivě vypustil kouř nosem až ke stropu. „Nikdo o nás tady nezavadí — natož naše jasná knížata! Baroni! Lordi!“ Se zlostí si připomněl krásnou švagrovou, která mu byla protivná pro svou upravenou a ulízanou krásu z módního žurnálu.

„No a — Karel?“ Viktor stál uprostřed koberce s rozepjatou vestou a v ruce se mu kymácela sklenice, jako

338$

by stál na lodi. Ženy po stěnách měly dvojatě hlavy, ale přesto ještě jasně cítil, že teď uhodil na notu nejsilnější. „Panic! Tichá voda, ale — suknička! Ba ne — takový Casanova z továrny!“

Skutečně také Jiří se usmál spokojeně.

„A kdo tu — mimo nás dva — ještě je? Starý pán! A ten je — starý!“

„Tak to chodí!“ přikývl Jiří. „Idiot — tím každý]člověk začíná a zase — končí! Ale tatínek je chudák — má asi dluhy!“

„Prosťáčku!“ Viktor se dal do překypujícího smíchu, že si polil škrobenou košili. „Že něčemu takovému… vůbec věříš?“

„A ty myslíš — že ne?“

„Ne! Tys opravdu — dobrý! Královský!“ těžce se usadil na podlaze a doprostřed mezi dlouhé roztažené nohy si postavil láhev se sklenicí. „Miminko!“ široce volal, nahýbaje se. „Kojenče! — Jezule! — To jsou bubáky! Pro nás — pro hloupé kluky, — kterým teče ještě mlíčko po bradě!“

Na psacím stole stály nedopité láhve, sklenice, šampaňské; polštáře se válely po zemi, ze šedomodré zdi jako z kalné mlhy zářila bílá nahota, těžce se směšoval kouř se vzduchem jako lež a pravda, a život dvou bratří, tak docela různých, že společný měli jen byt, se také spojoval v nový rytmus pozdní hodiny s půlnoci, umělý, těžký a složitý.

„Tram — taratá!“ si bubnoval všemi prsty Viktor na dřevo postele za hlavou, „tratáá! — tratáá!“

Jiří, nezvyklý tolika vínu i pozdní hodině, odpočíval na otomaně a slyšel jiný hlas, ohebný hlas dobré zpěvačky, kterak si tiše notuje: Ouvre-moi la porte, pour l’amour de dieu — pour le dieu ďamour. Nejasně z kouře se mu nořily obrysy známého těla v krásném batistovém prádle, ale přitom stále, jako dvě nekonečné opony přes sebe, se mu spouštěl před očima šedivý gáz.

339$

„Kde… to jsem?“ náhle se Jiří pozvedl.

„Nevím — nevím!“ zablábolil Viktor těžce z koberce. „Tratá — tratatataá!“

„V tom ti mohu dát jistotu i — já!“ Jiří vytáhl hodinky a klepl o sklíčko okázale, určitě, rozhodně. „Noc i den jsou nejisté! Ale v tomhle je úplná jistota — a už v ničem!“

„Tři?“

„Teprve budou — budou!“

Zvedli se a vyšli. Otevřenými okny zavanul jim vstříc báječný vzduch, okořeněný bouřkou a ochlazený nocí. Ohromný, kalný měsíc se roztěkal do mrtvě šedého nebe, ustrašeného před svítáním; pableskovaly střechy a měsíční světlo, té noci chabé i churavé, lehce jen se dotýkalo umrlčími prsty dlouhé řady listů na pavlači.

„Tratatá!“

„Pst! Pst! Tiše!“

Usmáli se na všecky uzamčené dveře a ponejprv s dorozuměním dvou spiklenců vrávorajíce se rozešli do svých pokojů.

7

„Ach… všecko mě jen trápí a nic — netěší! Věru, že takoví lidé by neměli ani žít!“ hlasitě si Jiří povzdechl, dívaje se do zakouřené a šedivé spleti vozů, vagónů, kolejí, prachu, půdy, holých zdí i kamení. Už svítily první noční signály, rubínově červený a ostře zelený, jako drahokamy zasazené do oceli. Tak to je se mnou! zamyšleně zase si řekl Jiří. Nechce se mně žít — ale nechce zase umřít — co s takovým nijakým životem?

šero zhoustlo už po koutech a venku město jen — šedomodrá mátoha. Rychle jiskrami vyskakovala světla po oknech tu a zas tam, táhle zapískl vlak, o dlažbu

340$

zařinčelo železo a zase měkce, milostně se zasmál ženský hlas. Jiří spustil hlavu do dlaní a najednou prorocky uviděl širokou polní cestu mezi stromy se táhnout do veliké dálky. Nejdříve ji jen viděl, ale potom náhle v jednom okamžiku pochopil, že ta cesta je jeho cesta a že on určitě půjde po ní vždycky sám.

Tu z chodby se ozvalo šetrné zaklepání a potom tajemně ve skulině pootevřených dveří zašeptal Rozinin hlas:

„Prosím… je tu — nějaká dáma! A ptá se!“

„Dáma? A ke mně? — Ne!“

„Prosím — ano! Stojí už na chodbě!“

„Ale kdopak by přišel ke mně?“

„Já!“ náhle soumrakem zazvučel překrásný hlas a za Rozinou se objevila bílá postava.

„Jak… vy? Ty?“ Jiří byl neschopen slova.

„Ovšem — me voilá.“ Tak rozmarně pohodila hlavou, jako by měla ústa ještě vlhká od jeho polibků. „Je dobře už a vy — jděte si!“ poručila zvědavému děvčeti. Panská zavřela a tmavý pokoj zavoněl silně jako večer na jihu zahrady.

„Potom — že jste v Dalmácii!“ Jiří přešel a ze strany posměšně se podíval na ni. Bylo tma, ona mlčela a bíle svítily její šaty. „To řekl — váš Karel!“ pravil s důrazem.

„Ještě před třemi dny — jsem se koupala v moři! Ale rozejela jsem se najednou! Proč? Chceš to vědět — děťátko? Tedy — za tebou!“

„Za mnou? To se vám něco povedlo!“

„A za kým jiným?“ mazlivě mluvila, šperkujíc řeč více než jindy cizími slovy. „Ale já na tebe nevidím… tak rozsviť — rozsviť — my darling!“

Zlato hodila jí lampa na bílé šaty i na profil, jak stála ledabyle opřena o židli. Měla na opáleném krku obrovské jantary a celá byla vypravena, nalíčena, až vystylizována do žhavosti jižní krásy. Nuda ji vyhnala z jihu,

341$

kde žila s mužem od propuknutí války, a přece se navrátila zase jistější, domýšlivější i podnikavější o tři celé poručíky, kteří na pevnosti, v pustém životě bez žen, se skláněli před ní jako před Kleopatrou, před královnou krásy.

„Můj muž!“ zasmála se sopránem. „Jen si to považ — je celých čtyřicet hodin cesty, a to jen tehdy, jede-li loď! Jaká volnost a jaké štěstí! — Přijď ke mně dnes večer, no, bubi — bubínku!“ sladce našpulila křiklavý karmín úst blízko k němu. „Víš — aby bylo mezi námi zase dobře!“

„Dobře? Co tím, prosím tě, myslíš?“ zatykal jí Jiří náhle po starém zvyku.

„Ale jdi — nebuď tak umíněný, předpotopní — a tak fádní!“ krásným šátečkem mu šlehla přes prsty. „Dobře — může být v tuhle minutu! Můj hloupý bubi — přece vím, že ti scházím! Stýská se ti po mně jako po šampaňském! Koukej — něco ti ukážu!“ odhrnula bílý rukávek s hnědého těla, „takhle jsem černá a tak — celá až po kotník! Jak nějaká Egypťanka z Káhiry!“

Že se odvážila na Florenc za ním, bylo z nejčervenějších rozmarů dobrodružné paní. Proměna, novota, změna, strach, rozčilení, překvapení, tak ubíhal překotný film jejího neklidného života. Všecko šlo dále, jako když vyprskne raketa, — zhasne, vyšlehne jiná! Náhle ji zase přivábilo patricijské ovzduší i přemíra bývalé lásky u Jiřího, tak těžkopádná a docela odlišná od flirtování vídeňských důstojníků mezi šampaňským.

„Naposled už nejsem ani chic?“ řekla posměšně, jako by něco takového nebylo ani možno; proti jaru byla zas ještě jiná, nachytala na sebe důstojnickou barvu i slova. Ale Jiří se sklopenou hlavou jen mechanicky se přebíral v knize.

„Copak?“ řekla zase s útrpným posměškem. „Což jsi opravdu už zapomněl, — jak já dovedu hladit, mít ráda? Dovede to ještě jiná? Druhá?“ Nina sama, kdyby se to

342$

bylo stalo obráceně a on jí byl udělal, co ona jemu, byla by snad proplakala zlostí den a noc; ale těžké citové utkvění i zklamání si nedovedla představit ona, rozlítaná, všeho chtivá, bujná, divoká, smyslná, rozkošnická, rozvrácená, dobrodružná, ale při všem — chladná. „Tak — co mně na to odpovíš?“

„Asi že už — nic!“ tiše jen a zamyšleně řekl. Jen jedinkou chvíli za celou návštěvu přece zakolísal. Tehdá, když mu zasvítilo před očima zase její opálené maso z bílé krajky.

Tu zdáli dveřmi se ozvalo těžké vrzání bot starého pána. Jiří, beztak rozmrzelý sám sebou a tím, že Nina se opovážila až za ním, — domrzel se dočista. Hlučně, se vzdorem ke všem útrapám okolí, otočil klíčem v zámku, zrovna když kroky došly a starý pán zaklepal.

„Jiří!“

„Nemám kdy — na nic!“ podrážděným hlasem odbyl Jiří starce od svých dveří.

Kroky stály ještě chvíli, jako by váhaly, ale potom se rozvrzaly nanovo ke kuchyni. Chvíli bylo slyšet podešve, jak namáhavě se zvedaly, klepaly a vrzaly předsíní; ale potom se událo cosi naprosto neobvyklého — zase se rozléhaly celou chodbou. Starý pán se dověděl v kuchyni o dámské návštěvě a vzdorovitě, pobouřeně, jako někdo odstrčený, si zvenčí obešel celý byt do laboratoře a tam se zase uzamkl.

„Přeješ si snad… snad, abych šla?“ řekla uštěpačně, pohrávajíc si s obrovskými jantary.

„Řekl jsem to snad?“ Pomalu a zvídavě si prohlížel křehkou postavu, jako by ji viděl ponejprv. Chladný cizinec v jeho těle si uvědomoval přesně rozumem všecka fakta: zhubla trochu koupáním v moři, nalíčená byla až běda! Ale i to viděl, že je chytrá, zábavná i půvabná jako jen málokterá, jedna mezi tisíci.

„No — jak dopadla obhlídka?“ vykřikla a jako struna zlostí zazvučel krásný hlas.

343$

Jiří se opřel zády o širokou skříň s knihami, obě ruce založil a říkal si: Tak tenhle krk jsem líbal! — Maso… A přitom mu bylo líto, že se dovede na všecko, co bylo před čtvrtrokem, tak lhostejně dívat.

Zatím Nina přešla po koberci, všecka šustíc a vlníc se, vzala do ruky sošku, postavila, usedla a zase povstala. Jen jednoho si hrozně přála, aby jí konečně něco také vyčetl, rozkřikl se, rozhodil ruce, aby také ona mohla něco dělat. Les dróles machines des hommes! si v nitru zase řekla, jeho klidem rozvzteklená jako kočka, která se ježí a jen jen škrábat. Přitom nevěděla, co si s ním počít, s tím divným člověkem, tak docela jiným než ostatní muži, kolik jich dosud znala. Takový pavouk! — Měla by ho nechat! A ona, která přišla tak jistá vítězstvím, teď nedovedla odejít.

„Což ztratils řeč… ty — Sokrate!“ postavila se se založenýma rukama proti němu a jiskříc očima ho vyzývala k boji, ale Jiří jen stál u skříně, až náhle — se pousmál. A uštěpačný, mudrcký úsměv, o nějž bylo těžší jeho mlčení, rozdráždil ji tak, že by to nebyla dokázala ani nadávka.

„Ty!“ vykřikla, „co si to jenom myslíš?“ Ani teď ještě si nepřiznala, že je přemožena, a jen tak nervní, jak skutečně byla, všecka se třásla až do konečků prstů. „Ty — nejsi vůbec ani muž! Taková směšná slečinka! A ani to ne — ryba! Neutrum! A ani to ne — vůbec nic! Hadr! Nějaká věc — dobrá k vymetení — k zahození — nejposlednější věc!“

Prudkou řečí udýchána stála uprostřed, i pod zahnědlým líčidlem bylo vidět, že zbledla, a prsteny se jí blýskaly na rukách, jak se chvěly. Ještě chvíli čekala, uslyšili nějaké slovo; ale potom tak rychle a těkavě, jak dělala vůbec všechno, se otočila a s hlavou vztyčenou vyšla, všecka naplněna uraženou ješitností i odporem svého lehkomyslného světáctví k těžkému ovzduší domu, nevlídného a nepřátelského.

344$

Nejdříve si Jiří sáhl na čelo, zhasl a potom zavřel okno. Blysknavým sklem se mu ukázala dole temná, hluboká modř nočního města a v ní, jako nebeské zlato hvězd, světla. Teskně si pomyslil: V jednom měla pravdu — nejsem k ničemu! Po Ninině odchodu navrátilo se mu náhle zase, čím v myšlenkách se zanášel už dávno, — vědomí, jak hroznou a nemožnou útrapou pro něho je povolání, proto, že se musí neustále stýkat s lidmi.

Proč vlastně přišla? říkal si a přecházel pokojem, jehož polotmou prolínala vůně Dalmácie. A já? Proč mám stále jiným lidem dělat něco k vůli? Komu patří můj život — jiným, nebo mně? Není život sám už dost těžkým břemenem na moje záda? — Žádný jiný obraz v tu chvíli mu neukazoval tak dokonale, jak prabídně se mu stále žije, jako když si představil vlastní nahé tělo uprostřed trní. Zase si pomyslil, že jiný otec, který by ho znal, by mu řekl: Hochu, žij si klidně! A nenutil by ho vyučovat ve škole. Závodu a peněz Jiří si nevšímal a mimoto plně uvěřil Viktorovi, že otec před nimi jen tak mluví o starostech. A tak konečně onoho podzimního večera octl se Jiří u místa, kterému dávno a dávno se přibližoval, octl se u samotné hradební brány, která vedla z města.

8

Koně projížděli lenivě Stromovkou procházkovým krokem. Široká alej se topila v slunci a táhla se k nebi, modrému jako nad sněhem, sem a tam s dubu už povisela zežloutlá větev, ale to všecko, jen aby nebe se zdálo ještě modřejší. I kluk, který v červené sokolské košilce vesele si běžel přes cestu, jako by tu byl jen proto, že je červený, a všecko lupení aby ještě divočeji zahořelo barvami rozvášněného podzimu.

345$

Hedvika byla v prapodivném stavu, ztichlém a odevzdaném, po velikém pláči. Šla skoro nahrbena, jen aby ji nikdo známý nepoznal, postranní cestou. Den předtím odeslala Karlovi — psaní. Prožila děsnou noc a dopoledne v ustavičném střídání naděje, strachu, pláče i toho posledního stupně, tichého klidu, se kterým teď šla — jak sama po celou cestu si říkala — vstříc něčemu poslednímu.

Nynější jejich svazek byl jakýsi strašlivý poměr, který svým neklidem, vnitřní rozvráceností a ustavičným střídáním nedal se srovnat s ničím než — s Tantalovým ovocem. Třeba se ukázala naděje lákavá jako jasný den na vodě, ale hned zase zmizela jako šťavnaté, červené ovoce, které se vznáší před očima, ale žíznivých rtů nikdy se nedotkne. Zdálo se jí, že bláznivé štěstí přece jistě nakonec přijde, že všecko, čeho si tak vášnivě žádá, ve skutečném životě také bude. To si myslívala, ale přitom věděla dobře, že toho není. Proč není? Někdy zkroušeně dávala vinu jen sobě, že nedovede být dost trpělivá a jako sestra k tomu utlučenému Karlovi, jakým teď je. Jindy obviňovala Karla vášnivě ze světáctví, z povrchnosti a z nestálosti, ale přitom věděla nějak uspodu, že to není pravda. Jindy zase viděla svou vinu na muži, na milenci i na dítěti sepjaty v těžký řetěz vlastního osudu. Peněžní záležitosti nebyly dosud urovnány, nezvykla si ještě na opuštěnost vdovinu; a přitom dítě, bledé, churavé a nervózní, ji strašilo vzpomínkami, každým pohledem modrých očí jí něco vyčítal mrtvý.

Teď, kdy ztřeštěným skokem, takovým salto mortale, ze zoufalství skočila do lásky, měla v mladých prsou jen velký zmatek a chaos.

Došla k řece, která sluncem prozářena modravě a slavnostně odtékala mezi travou zelenější nežli na jaře, a převezla se na prámu. V restauraci, skoro prázdné, seděl řádový kněz a vedle důstojník s namalovanou pochybnou dámou. Úžasně pokojná nálada se vznášela

346$

pod laťovým loubím, z něhož červené úponky povisely hluboko nad bílé ubrusy, jako v nějakém sále vyzdobeném k hostině. Krotce usedali vrabci na prázdné židle a tiše těkalo slunce po oknech a po barevných astrách, jako by je líbalo.

Nemohla pochopit, že je tak překrásně a že mohou lidé jíst a pít tak klidně. Mezi nimi — těmi spokojenými — si připadala jako pohaněna vlastní bolestí, a všechny věci, jež ji vábily na Karlovi, černé oči a pevná náruč mužova, náhle se jí ukázaly přímo nepřátelské, že by stejně lákaly i jiné ženy. Lépe se rozejít! Ale i když si to tak rozhodně řekla, její bolest se nezmenšila. Naopak, mezi stromy zámecké zahrady, jako naschvál, jí stále se vynořovala jediná chvíle — jak ležela v trávě a on něžněji hladil po ruce. Cítila na ruce měkké pohlazení a zároveň viděla sebe jako cizí ženu, která jím opuštěna běží tmavou ulicí a pláče.

Mezi dvěma vázami u schodů uviděla Karla a hned na dálku mu vyčetla z obličeje, že se nerozejdou ani — tentokrát.

„Tak… co?“ ptala se i s bázní, i zase šťastná, že stojí vedle ní.

„No co? — Nic!“

„Tak mluv přece! Co je? Co si myslíš?“

„Nic! Všecko je nesmysl a jen — zbytečné!“

„A já se tu — tak hrozně trápím!“ Ponejprv Hedvika k němu pozvedla oči zarudlé dlouhým pláčem. „A tobě je všechno jedno — viď?“

„Když si to tak myslíš!“ Blízko přitáhl zahradní židli, dlouhé ruce spustil mezi nohy a řekl tvrdě: „Když to tedy chceš vědět — tak se mě dnes v továrně všichni ptali — co se mně stalo — tak jsem vypadal — když jsem dostal — to tvoje černé psaní!“ Ale hned dobrácky ji klepl přes rukáv, jako by viděl z větší dálky; co teď pociťoval k Hedvice, bylo cosi jiného než v Brně. Sám si někdy myslíval, že to tak musí snad vypadat

347$

v manželství. Míval vedle ní i sám těžce odpovědný pocit, že tu je na její ochranu; ale tento pocit k milence byl prapodivně propleten jeho duševním stavem, vyprahlým, i zase vydrážděným. Vylekalo ho zacinknutí zvonečku jako cizí obličej. Nešťastná událost v něm dolomila cosi, co dávno předtím v něm bylo nalomeno; nepřátelské utkání s bratrem nanovo zasáhlo, a to těžší ranou nežli ponejprv, a hodilo jím kamsi daleko nazpátek. Od oné srážky ve dveřích proměnila se nechuť k nešťastnému bytu ve strach přímo nervový — nemohl se odhodlat, aby tam šel. Ba, od onoho okamžiku, kdy Jiří zamítl jeho ruku, Karel se počal uzavírat i vůči Hedvice, zalézat jako zvíře těžce poraněné.

„Hedviko — vždyť já všemu rozumím!“ zádumčivé klepal nožem o kraj stolu. „Já… já… se ti vůbec nedivím, že se chceš se mnou rozejít! Nestojím za nic — a já jen mohu za to — co je teď mezi námi! Tehdá v Brně — to nebyla už ani obyčejná láska, ale — těžká nemoc! Ale… tys také byla jiná… já jiný — a hlavně — byli jsme mladší!“

Pravdivě a tvrději to řekl, sám rozbitý člověk. Vším unaven, toužil po odpočinutí, a neklidný poměr zdál se mu čímsi nezdravým, jako nějaký oheň, kterým zmítá prudký večerní vítr.

Slunce se už nížilo a rozmarné stíny úponků ležely na bílých ubrusech jako japonské vyšívání. Plnily se stoly, oknem z kuchyně bylo slyšet syčení a zlostné, úsečné povely, zase frkot vrabců, když se hejnem rozletěli, a záhon aster pochladl už v stínu.

„Hleď!“ Hedvika ukryta letním kloboukem chytila Karla prudce za ruku. „Proboha — Karle! Nech mě jednou všecko — tak docela upřímně říct!“

„Pozor!“ zašeptal on podrážděně. „Jsou tu lidé! Známí! Cizí!“

Prudce odstrčila ruku, vzpomenuvši na bláznivý polibek v Chuchli, na nedávné i minulé štěstí.

348$

„Tak řekni… co už tedy!“

„Nic! Když ty se tolik bojíš — těch hloupých lidí!“ „Ale něco takového je přece zbytečné… přece my dva se nechceme — vzít!“

Poslední slovo zase škublo Hedvikou. Nebylo v ní touhy vdát se, ale teď, co stále častěji k ní přicházely návštěvou pochyby, byla by chtěla zrovna z Karlových úst slyšet ono kladné, obyčejné a měšťácké slovo svatba, aby v ní utvrdilo víru v jeho lásku.

„K čemu o něčem takovém vůbec — mluvit!“ rozčileně zdvihla obočí, „tady to netrefím! Budu plakat a třeba zase tebe chytat za ruce! Pojďme — jinam — pryč!“ „Jak chceš… domů?“

„Ke mně? Ne! Tam já — takhle nepůjdu!“

Vstali; nebe pobledlo, žlutá větev, červená větev a kolem jen zelené nesmírno louky.

V jeho mládeneckém bytě nahoře zvolna se stmívalo za krajkou záclon. Hedvika vytáhla jehlici a pohybem i netrpělivým, i unaveným zahodila klobouk na nejbližší židli.

„Co ti mohu ještě říci, — co nevíš sám?“ tiše hlesla. „Jsem nešťastná… hrozně nešťastná! A celé je… že ti nevěřím! Nevěřím,… že mě máš ještě rád!“

Věděl, že v té chvíli k jejímu upokojení by stačilo jediné srdečné slovo nebo polibek na ústa. Ale on tu seděl s hlavou nazad, se zhaslou cigaretou mezi prsty a jen chabě se usmíval. Drápky v koutcích očí ostře se mu zarývaly do kůže, ale černé, velké oči se vůbec nesmály, naopak, v nich tkvělo teď cosi až mrtvého.

„Viď? viď?“ smutně dvakrát pokynula hlavou, „já… jsem dobře uhádla?“

„To,“ vykřikl on nahlas podrážděně, „co ty — teď neustále žádáš ode mne — to se nedá dokázat ciframi! Na to neplatí… žádný úřední dokument — z papíru!“

349$

Celou cestu mezi domy myslila totéž a přišla k němu se zoufalou odhodlaností vyzpovídat se mu ze všeho, co ji tížilo. Ale teď, vidouc podivný výraz jeho očí, měla pocit, že stojí dole pod těžkou horou z hlíny lidského hoře, jíž nepohnou nikdy její ruce.

„Karle… můj Karle!“ unaveně řekla.

„Tys pořád stejná… pořád — to dítě!“

„Snad… snad!“ Usedla k jeho nohám na koberec a až za chvíli se zeptala: „Což žádám opravdu něco tak nemožného?“ Potom zase nanovo: „Skoro nic… přece! Vidíme se dvakrát… ve středu a potom — v sobotu! Je to něco? Se vším bych už byla spokojená… jen mít — to druhé! Hleď… Karle! Vmysli se také… trošku zas do mne! Ty to snad ani všecko nevíš — jak divně mně někdy je! On… mrtvý… nemyslil vůbec na nic — na to, že by mohl také umřít! A já — z čeho budu živa? Jirka, ta je teď zlá… tak hrozně zlá! A tebe nemá ráda! Matku nemám, a kdyby… o nic bych si neřekla, co by mně nedala sama! Tak… teď skoro každý večer sedím sama u stolu… a pláču! Tebe volám — a zas k němu ve své hrozné úzkosti se modlím, jako by byl svatý. Myslím… myslím…. blázním… všecko si vyčítám — jeho — tebe — dítě, které kvůli tobě zanedbávám! Ale všecko už bych to snesla… a třeba — třeba si ještě zpívala… jen mít za to jediné — jedinou jistotu — tvou lásku!“

Při každém skoro slově ho chytala neklidnými prsty za koleno, jak vášnivě k posledu už mluvila. Ale přitom cítila, jak z něho na ni vane, jako vítr, cosi nezemského v něm. Vanulo to a odvívalo její ženské a lidské starání o život, o peníze a o pozemskou lásku.

„Hedviko!“ Karel náhle zlostně odhodil oharek oknem až doprostřed ulice a řekl skoro závistivě, vida, jak jí planou oči: „Mít toho tvého ohně - — mít ho já — dnes jenom půl! Všecko by bylo — jinačí!“

„Nemluv tak — proboha! Sic… sic mě utrápíš!“

350$

„Ale… co chceš? Jsem dnes omrzelý člověk — bez zájmů! A ty se musíš spokojit — chudáku! Ty — která bys mohla krásně s jiným si žít! Chudáku! Musíš mě vzít… jaký já dnes jsem! Nejdřív… něco lehkovážně provedu — a potom — potom takhle hrozně těžce si to odskáču! A ty se mnou — má Hedviko!“ ochable se usmál Karel a vzal ji za ruku. Nežárlil teď, ač měla volnost a manžel ji nehlídal. Ba vžil se do myšlenky, že je jejím černým neštěstím a lépe by jí bylo v jiném náručí.

„Ne ty — vinna jsem jen já!“ vzkřikla Hedvika. „Tehdá v Brně… neměla jsem ti tak ublížit — tak tě odstrčit! Pět roků, věř, dnes bych za to dala, — aby to všecko — nebylo pravda! Teď, jak tu večer sedím u tebe …teprve jasně vidím nazpátek! Vidím, rozumím i vím všecko… ale — co si mohu už počít? Je pozdě! Přece nemohu čas obrátit? A tak… jen trošku mě — mě měj ještě rád … a — odpusť! Odpusť! A se mnou … si dělej, co uznáš sám! Jsem — tvá věc!“

Zátylím přilnula pevně k jeho kolenu, a jak pozvedla oči na bílý strop, žíhaný žlutými pruhy světla z protějšího krámu, jasně uviděla zase tři vyčítavé stíny: muže, dítě, Karla. To už nebyl pouhý pocit viny, ale vina tu ležela nehybně uprostřed jejího celého života jako kámen, jejž nikdo neodvalí.

„Zapomeň!“ prosila a hladila mu kolena i dolů celé nohy. „Zapomeň… zapomeň!“ opakovala a její hlas na chvíli zachvíval se něhou svaté, obrácené hříšnice. „Zapomeň všecko, co jsem ti dnes napsala, — zapomeň všecko — má zlá slova!“

„Ale dokdy? Dokdy?“ zlehka prstem ji klepl do temene. „Kdypak — holčičko — zase se budeš rozcházet se svým Karlem?“

„Nikdy už… nikdy — to teď uvidíš!“

„Prosím tě!“ posměšně řekl Karel. „Cožpak ty dnes můžeš něco slíbit za sebe? Snad… už zítra! Viď, ty má černá Hedviko, viď — ty — má černá paní!“

351$

„Ach… ne! Budu — už jen hodná!“

Světlo z ulice žíhalo stůl i koberec v pruhu divoce osvětleném, jako by černé prsty byly surově hrábly do slunce; Hedvika si rovnala vlasy před odchodem. Namátkou vzala se stolu kovové zrcátko, jež oblými rameny obepínala Venuše. Zrcátko jí kdysi daroval k vánocům, a ona si je nesměla vzít domů, z obavy před mužem. Zapomněla na ně docela; a teď najednou, když je zase náhodou našla, uviděla v jeho zaprášené ploše za svou hlavou pošklebovat se minulost jako umrlce.

„To je ještě… z Brna!“ řekla teskně, zvolna je obrátila a sklem dolů položila na stůl. Potom promluvila do tmy, kde podle červeného ohýnku ho tušila. „Kdypak tedy?“

„No, jako jindy… v sobotu!“

„Tak dobře! Viď, ty se na mě vůbec už netěšíš?“

„Ne!“ vyznal pravdivě. „Bojím se — jaká zase budeš!“

„Alespoň trošku se těš — budu — hodná zase!“

„Já?“ pohaslý hlas jí odpověděl ze tmy. „Což to dovedu teď? Bojím se… bojím se všeho — i tebe!“

Pomalu si Hedvika oblékala černé rukavičky, dlouhé až k loktům. Popošla ke dveřím a zase nerozhodně stála, prahnouc, aby alespoň na rozloučenou ji sevřel rameny jako kleštěmi.

„Sbohem!“

„Sbohem!“

„V sobotu?“

„Ano — po továrně!“ Karel teprve povstal a váhavě došel až k ní.

Ještě chvíli tak stáli ve dveřích mlčky a plni tíže proti sobě, váhajíce oba stejně s rozchodem. Z chodby tlačila se mezi ně tma jako černé, obludné zvíře, a oni se konečně rozešli bez políbení na usmířenou. A přece kdesi hluboko a hluboko pod šumivou pěnou, pod bílými hřebeny lásky muže a ženy, kdesi až na samém dně lidského bytí tyto dva životy byly k sobě svázány.

352$

TŘETÍ ČÁST

1

Nerozhodně stála Hedvika na širokých stupních ke kostelu. Vítr hučel v drátech a jen bláto plnilo ulici, bláto tím černější, že se smrákalo. Nějací výrostci s biči s křikem a s hulákáním hnali mimo vychrtlý a zbědovaný dobytek, svázaný k sobě řetězy. Kravám ujížděly nohy po oblých kamenech a chlapci, s ochotou a s radostnou chutí, že mohou tlouci, otloukali jejich špičaté boky, potažené odřenou koží. Krávy se vždycky zastavily, mírně a neurčitě se zahleděly, táhle zabučely a opět se rozkolísaly po blátivé dlažbě nejistým krokem. Tu náhle déšť se spustil z nebe prudkým proudem a Hedvika zmizela v těžkých vratech nad schody.

V poslední lavici usedla, a tisknouc rukou ruku k tělu, pozvedla oči k velkému kříži. V temném kostele lesky lamp se mdle odrážely po lavicích skoro černých, a všude skloněné hlavy, ženy v šátcích, prostovlasé, muži, babky, vojáci. A u oltáře mezi rozžatými svíčkami kněz ve zlatém ornátě se hlasitě modlil, protahuje vždycky ke konci jméno Spasitelovo, našeho Ježíše. Plápolaly svíčky, ve hnědém temnu rubínem zahořela věčná lampička a velkým sborem odpovídaly hlasy knězi. Ve zpěvu hlasy pozbývaly lidské špíny a čisté teskně odpovídaly k oltáři, jako když sama lidská bolest jimi prosí vzhůru o pomoc. Někdy zpěv ustal, a tu zvenčí bylo slyšet, jak prší a prší těžkými proudy.

Nalevo od ní na dlaždičkách klečel selský kudrnatý hoch ve vojenském mundúru, na zemi před sebou měl

353$

ležet čepici a nahlas, jako ve škole, odříkával zdrávas. Hedvika viděla jeho podešve, okované dole hřebíky. Marně se pokoušela o modlitbu, ty hřebíky ji neustále odváděly a říkaly, že také jí nastává — loučení.

Upírala zoufale oči do černé, převysoké klenby, třesouc se všecka vnitřní zimou z rozčilení. Čekala, že v hrozné úzkosti snad promluví nějaký hlas, promluví z ní a zase k ní, a ona uvěří v Ježíše a jeho zázraky. Co cítila, byla hrozná úzkost, že Karel už se z vojny nevrátí; ale také to byla nesmírná lítost nad jejich láskou, která mohla být zázrakem, a byla mučením — pro oba. Tak jí plnilo duši jen zoufalství, jak tu klečela drobná, ve smutečních šatech, tratíc se v hlubokém stínu kostelní lavice mezi ženami, které se nahlas modlily za své muže v poli.

Tři poslední měsíce od podzimku styky její s Karlem byly jen náhodné, přerývané, trhané. A vina? Nebyla ničí. Karel stále hloub a hloub zapadal do onoho podivného stavu, který se podobal polospánku. Zapadal do sebe, nikam nechodil, uzavíral se i před ní, a jí to připadalo jako v pohádce o bílém hadu, kde očarovaný král nepoznává vlastní ženu Bělu. Zoufala, a zase si myslívala, že musí přijít jednou chvíle probuzení, kdy zase otevře oči na ni. Pokoušela se být k němu dobrá jako sestra, jindy nejněžnější milenkou; ale všecko úsilí trpělivé lásky se tříštilo o cosi úplně tvrdého, jako se láme i mostní pilíř o ledovou kru.

Teď před jeho odjezdem seděla sice v její duši jakási naděje, že všecko se obrátí; ale hned vedle ní hluboká hořkost, která, chtěla-li se ubohoučká, křehká naděje jenom trochu vztyčit, hned ji přitiskla dolů tvrdou rukou. Hedvika počínala věřit, že všecko její trápení je jenom — odplata. Což nelhala tehdá, když zůstala u muže, jehož dotyku se štítila? Což měla odvahu vyznat se mu, koho vlastně miluje? I když to udělala pro jediné své dítě, přece — byla zbabělá. Lživým mlčením

354$

zachránila Jiřince matku, a jen lží byl nadále celý její život s nemilovaným mužem, až do jeho konce v nemocnici, na Velký pátek.

Požehnala se kvapně velkým křížem a vyšla na schody. Divoký vítr zuřivě hnal se do deště ohromnými vlnami, řinčely lucerny, hučely nad hlavami dráty; těžce lomozily povozy a sychravá zima pronikala celým tělem až na kosti.

„Ba — tak!“ u vchodu moudře usoudila bába v šátku. „To už není déšť, ale — povětří! Jistěže pánbůh teď trestá lidi! Trestá je vojnou a vším, — jak už je netrestal od Marie Terezie!“

Seběhla se schodů, stanula uprostřed jízdní dráhy, popošla, stála, až došla na roh pod hodiny. Přešla dlouhý chodník, přešla dvakrát, třikrát, hledíc stále úzkostněji do každého obličeje v těžkém pološeru. Až za dlouhou chvíli z druhé strany se objevil Karel, pospíchaje zvláštním chodem, trochu rozkývaným napříč, v šedivém vojenském plášti. Tak se jí ukázal poslední večer a jako obraz zaryl do paměti.

„Kdy jedeš?“

„Zítra — ráno — v deset!“

„Dnes je tak šeredně a… tak smutno!“

„A ta zima!“

„Tebe to tady mrzí… překáží ti všecko — viď?“

„Nejlíp,“ řekl on, „je dnes sedět doma!“

„Což, to je přece snadné!“ odpověděla podrážděně, myslíc s lítostí, že je to poslední setkání. „Vždyť nemusíme jít spolu třeba také — nikam!“

„Jak …tedy myslíš!“ nejistě se zadíval na ni a rozpačitě pokrčil širokými rameny. Od rána už se bál jejího pláče a opravdu by byl raději proseděl poslední večer sám jen s cigaretou potmě. Všecko přijímal na sebe trpně, jako člověk, jehož stihne déšť uprostřed širých polí a který ví, že se neubrání. A přesto povolání do Pulje probudilo v něm silný a nepříjemný pocit a nerad odjížděl

355$

z Prahy. Celý poslední den chodil z krámu do krámu a vždycky, když si vzpomněl na rozchod, umiňoval si, že naposledy bude hodný na svou černou paní. Večer byl unaven, rozmrzen a toužil jen po tom, být sám.

Prosinec se chýlil ke konci. V cukrářských krámech na rozpjatých větvích jedlových hořely svíčky bílé, žluté, růžové, jasně jako samo lidské štěstí. Chudé děti, zamuchlané do hadrů, žádostivě tiskly obličeje ke sklu tabulí; a vždycky, zadul-li vítr, přinesl se studenými kapkami také pryskyřičnou vůni městských vánoc z nějakého rohu.

„Bože,“ vzdychla Hedvika, „jaké to budou bez tebe vánoce! — Jaké hrozné vánoce!“

„Prosím tě!“ odpověděl opovržlivě. „Co máš ty teď ze mne? Copak ti nejsem ještě dost na obtíž?“

„Že mám pravdu? Ty mně tohle jen tak namlouváš, — že mě máš sám už — dost!“ Hroznou čtvrt roku jako by jí z boku na bok házela vichřice, která stromy vyvrací a láme vejpůl; tak se Hedvika jen potácela od pokání zase k obviňování jeho. Třeba ho obvinila, že je pražský lehkomyslný synek bez citu, a přece jen uspodu v ní žila i teď kamenná víra, že v každé tísni by mohla přijít k němu.

Pohaslé oči pod nízkým štítkem vojenské čepice na okamžik spočinuly na ní zjasněny vnitřním úsměvem.

„Viď?“ vzlykla vášnivě. „Ty se mě chceš — zbavit!“

„Dětino!“ jen jediným slovem jí odpověděl na nespravedlivou výčitku.

„Karle!“ plaše se dotkla mokrého rukávu. „Vždyť… my jsme se mohli mít tak dobře — tak dobře — dohromady!“

„Tohle mně přece nedávej na cestu!“ odstrčil mrzutě ruku. „Na to je dnes pozdě! A tohle — ať to také víš! Já nikdy jako ty neříkám á nemyslím — zlá slova! Přece vím, že já jsem to zavinil… já všecko pokazil!“

Vlhký průjezd čpěl pivem a stolním prádlem. V ma—

356$

lém sále u okna hráli zuřivě karty vojáci, sami malí, Rumuni, a jeden se smál neustále bezstarostnou veselostí opilce, rozlitou přes bronzový obličej. Při nízké lampě se leskly barvotisky, ubrusy křiklavými kostkami, červenými a modrými, řvaly jako vyvolavači z jarmarku a ze železných kamínek pokládal se oranžový pruh na zablácenou podlahu. Vedle kouřil zvolna poddůstojník s knírem a ospale loktem se dotýkal služebného děvčete, které mělo klobouk sešoupnutý k uchu. Ti dva skoro nemluvili, pili a jen tak občas se vzali za veliké ruce.

„Prosím tě, jen dnes — se nezlob!“ Smutná závist zírala Hedvice z očí ke stolu druhých milenců. „Buď dnes naposledy na mě trošku hodný! Hleď, zítra mně už odjedeš! Co si tady sama počnu? Já jsem — ubohý blázen! Máš-li mě rád, — jak tohle všecko jen může být mezi námi? Jen to mně alespoň — vysvětli!“

„Což to vím? A co ti mohu říci? Nic! Není vůbec už — co vysvětlit!“

Dříve jí vymlouval pochyby, ale čím dále tím více vzrůstal u něho odpor k dlouhým výkladům, jako by cítil marnost počínání a ubohost stálého slepování střepů jejich štěstí. Ponejprv, když slyšel z jejích úst slovo rozchod, ulekl se; ale teď mu přicházelo samo, nějako osvobození od ní, ale jako osudová nutnost. Někdo by snad řekl, že stálo mezi nimi neporozumění, ale to bylo chudé slovo pro něco silného a tvrdého, co je k sobě i přitahovalo, i odstrkávalo a bylo mimo oba dva.

Sálem páchlo rozpálené železo kamen, čadil petrolej, a napilí vojáci křičeli, smáli se a hulákali, flákajíce s nadávkami v neznámé řeči špádovými kartami. A uprostřed divokého řevu tak pokojně, jako když stavením voní domácí chléb, u blízkého stolu se držela za ruce poklidná láska.

„Tak… tedy!“ Hedvika se vztyčila, majíc přes oplakanou pleť rozložen odmítavý výraz jako druhý obličej. „Nebudeme se vidět a třeba si nemusíme ani — psát!

357$

Co to je než rozchod! Ne já — ale ty budeš — mít pokoj!“

Karel se nevzepřel ani jediným slovem. Nahlížel do svého života jako do druhého pokoje — tam vedle nějaký člověk něco dělal a kutil. Chvílemi nahlédl dveřmi a pozoroval: ten člověk sedí, křičí, píše, zase stojí, a teď dokonce balí veliký kufr na cestu k moři. Také viděl, opodál sedí nějaká žena, má červené oči, a zase čekal, co ten člověk si s ní počne, a také dobře hádal, že ten netečný člověk nic neřekne, aby zadržel zoufalé slze své nešťastné ženy.

„Tak, tedy tak… tak daleko to s námi došlo!“ řekla a vypadala zestárlá nejméně o — deset let. Čekala celý večer, že on pochopí, že to je jejich poslední večer, a alespoň jednou ji s láskou pohladí. V krku cítila slze, v srdci zoufalství, a přece všechno bylo ještě lepší a živé proti tomu, co bylo v něm před cestou.

„A co si také psát?“ ptal se pravdivě i tvrdě. „Já… tak hrozně nerad píšu! A od tvých divokých psaní se bojím péra víc než čert kříže!“

„Ale… tak,“ uboze zaplakala, „já nebudu o tobě už ani vědět, ani to, — jsi-li živ a zdráv! A ty přece budeš na vojně — slyšíš přece?“

„Živ?“ usmál se trpce. „Víš to tak zcela jistě? Naposled jsem živá mrtvola — což?“

Nesmírná lítost ji schvátila; ona stále volala rozchod, a teď jej cítila za svými zády stát tak těsně, jen se ohlédnout, jako zamlklého černého pána. Hodila hlavou nazpátek, až se uhodila o dřevo, a jen stiskla zuby. Hostinský se džbánkem přisedl k zpívajícím vojákům, kteří se drželi kolem krku, kamna už vyhasla a mezi stropem a podlahou dohořívala páchnoucí lampa. Karel vytáhl hodinky, a tu také Hedvika povstala.

Nepršelo, jen vítr fičel a ulice beze světel z krámů se táhla jako smutná a černá chodba. Mlčeli oba, ač Hedvika počítala každou minutu; on vzpomněl, jak

358$

zamýšlel být na ni hodný, ale to těžké cosi, utržené a uvedené do pohybu, valilo se temně bez zadržení.

Přešli most a stanuli u domu; celé nábřeží bylo prázdné, jako by nepřátelský vítr vymetl z něho lidi. Hedvika zhubla ještě od leta a podobala se teď, když se přitiskla na vrata, jakési ubohé a odstrčené holčičce.

„Ať tedy…“ tiše zavzlykala, „ty se navrátíš alespoň zdráv!“

„Copak já!“ pohrdlivě ohrnul pysk, „ty se měj dobře, — až já budu pryč!“

„A — „ bojácně zašeptala, „odpusť mně, jestli jsem tě trápila — zvláště dnes, byla-li jsem ti na obtíž, — to jsem věru nechtěla!“

„Není co! To bych mohl zrovna tak — žádat od tebe — já!“ V očích mu zasvitlo cosi neznámého a velikého, pro co Hedvika nenalézala slova. „Spánembohem, Hedviko!“ podal jí ruku a ještě podruhé opakoval s podivným přízvukem, skoro starodávným, široké slovo „Spánembohem“!

„Sbohem!“

Utíkal pustým nábřežím, a Hedvika si otevřela, zavřela a ještě dlouho nechávala ruku na studené klice v průjezdu. Sklem se dívala za jeho vysokou postavou, která se vzdalovala prázdnou nocí. Musí se vrátit a dobré slovo dát! říkala si a potom si přála celým srdcem, jako by ho volala: Vrať se ke mně! Ale postava zmizela v temnotě a Hedvika dětsky ustrašeně se chytila za ruce. Což tohle je možné — možné mezi námi? Tma a ticho noční, skoro hmatatelné, se táhlo domem, jen kočka se kmitla tmou, a Hedvika, tisknouc šátek na oči, stála přede dveřmi svého osamělého, vdovského bytu.

359$

2

V prosincovém, teskném šeru hořela ještě modře svíčka u postele a venku z ranní mlhy zářila osvětlená okna i otevřené krámy. Po špatné noci měl Karel tupou hlavu a roztržitě házel ještě poslední věci do rozevřeného kufru. Chytil límce, zapomněl je na stole, přepočítával bankovky, málem by byly chytly od cigarety, jako výčitka se mu ukázal uplakaný obličej; ale to všecko, jen jako by ho někdo ťukl zlehka do hlavy… Jen jedinké vědomí se mu tlačilo na celá prsa, podobné hroznému tlaku železa, — ať myslil nebo dělal cokoliv, vždycky uspodu věděl ještě cosi jiného. Od první chvíle svého povolání odkládal návštěvu na Florenci z hodiny na hodinu, ale teprve teď ráno, dvě poslední hodiny před vlakem, věděl určitě, že půjde tam, kde už nebyl tři měsíce. Přitom nemyslil ani na bratra, ani na otce, ale ještě z noci ho mučil ošklivý sen nesdělitelné hrůzy — každou chvíli se mu ukázala zase dlouhá řada prázdných a pustých pokojů.

„Mohu?“

Domácí paní, už po ránu ušněrovaná, mu přinesla poslední snídani. Pod brejlemi měla oči uplakané do krvava a nepokojně se rozhlížela po pokoji. V nevlídném polosvětle svíčky a prosincového rozednívání blýskala se jen mosaz knoflíků a chladný, navlhlý vzduch byl prosycen ranní vůní mýdla. Rozestlaná postel, rozházené šaty, sem a tam papíry po zemi a Karel už v plášti, to všecko mluvilo o odjezdu. Také bezdětná paní si vyšoupla zase brejle na vlasy, a pozvednouc cíp zástěry, nanovo usedala v pláči.

„To nic!“ zakroutila nespokojeně hlavou. „Takhle tu stát jako na nádraží — to vůbec nezasytí! A jakpak dlouho že pojedete?“

„Třicet hodin!“

„Třicet hodin — pro živého boha! To bych si snad

360$

dojela pro odpuštění až — do Jeruzaléma! A vy — odpusťte mně to ošklivé slovo, že jsem stará — jste opravdu jako dítě!“

„Tak, paní — buďte tu zdráva!“ Karel už si připjal šavli, a suchá paní, směšujíc kašel s pláčem, šla v patách smutně za ním. Ještě na prahu Karel jednou se obrátil a letmým pohledem objal okno, stůl, jako by dával sbohem pěti samotářským rokům u něho.

Vyšel za vrata, a najednou od včerejška jaká tu změna pro oko — úplná zima! Drobná jinovatka halila vrby, hedvábná mlha stoupala do pojíněných polí a obrovské oranžové slunce pevně viselo na kalném nebi jako lampa. A z jakéhosi komínu vystupoval kouř, mléčně bílý, jako když sama země si pokuřuje doma o velkém svátku.

Na rohu žebral chlapec, a Karel si najednou vzpomněl na cosi vzdáleného z dětství, tak hrozně jasně, jako by to bylo včera. Přišel domů, otec stál u okna a on mu povídal tak pyšně, s celou chlubivou, klukovskou radostí, jak to právě slyšel ve škole: „Viď — ta naše víra katolická — je ta jediná mezi všemi a pravá?“ — „Ano — tak,“ nakřivo se usmál otec, „tak my — alespoň za to máme!“ Viděl zase přezíravý úsměv hloupé dětské víře, zase ostré denní světlo, viděl dlouhé roky ve smutném podzemí a kučerovský život odměřený na hodiny jako mezi vlaky. Zase zely otevřené dveře z prázdného pokoje do pokoje ještě prázdnějšího, tak řadou bez konce jako mezi dvěma zrcadly; a všecky pokoje se usmívaly stejně neslyšitelným, střízlivým, mučivým úsměvem vší lásce, radosti a víře: My za to máme!

Se skutečnou hrůzou otvíral Karel naposled před odjezdem stará domovní vrata florencká, která těžce zavrzla a zavzdychala na umrzlých stěžejích. Prošel prázdnou předsíní a čekal zase v prázdné jídelně na otce, kterého slyšel vedle zlobně mluvit s Gustavem.

361$

Hrnula se jen prudká slova a zaslechl jediné: leden. Ve velikém pokoji bylo šero z mlhy i ze zdí, špinavých a nemalovaných po víc než celé dvacetiletí, a tu najednou jako by se dveře ne otevřely, ale vedví roztrhly, — tak nenadále se v nich objevil stařec.

Měl svrchník oblečený přes šaty a celý se v něm krčil, mnohem menší, žlutý, přepadlý jako po těžké nemoci. Syn se tak ulekl velké změny za čtvrt roku, že viděl za rameny skrčeného stařečka tyčit se ještě druhou, velkou postavu svého přísného atamana, který jim všem poroučel jen jako kozáčkům.

„Tatínku!“ Karel vstal od stolu. „Přišel jsem se rozloučit — jedu… jak jsem ti vzkázal už po Anežce! Ale ty… snad někam jdeš — že jsi oblečený?“

„Hlouposti! — Nikam! Je mně — zima!“ Starý pán rozzlobeně, přežalostně i výhrůžně se zadíval na nejstaršího syna, připraveného v šedivé císařské uniformě už do pole. „A ty? Tos nemohl — tos nemohl přijít dřív k tátovi?“

„Víš… když já jsem měl jen samé — běhání!“ v rozpacích odpověděl Karel, kterému začalo být líto chatrného stařečka, který si doma chodil v svrchníku.

„Je dobře! — Je tak — moc dobře!“ suchou rukou, že byla po dlouhých kostech pokryta jen skvrnitou koží, mávl trpce starý pán, jako by odhazoval marnost ztraceného slova.

„Tak si pojď sednout ke mně!“

Za prosincového rána hořely se sykotem kalné plameny ve špinavých cylindrech nad žlutými stoly a teskná směs šera i umělého světla plnila obchodnicko-úřednické místnosti. Z kamen prskal a ostře voněl jalovec, jediná vůně, již starý pán strpěl, považuje ji za léčivou a zdravou.

„A jak se ti vede… takto, tatínku?“ Karel zasedl ke stolu a vzpomněl na staré židli z voskového plátna, že zrovna tak proti otci tam seděl také tehdy. Ano, tehdy

362$

bylo léto, Gustav tokající tetřev na námluvách a před ním samým visela neutržená ještě, lesklá, rulíková třešeň jeho divoké lásky. „Dobře?“

„Co dobře? Výborně!… Znamenitě — třeba!“ otec rozhněvaně obrátil otázku a potom už mírněji se zadíval na syna. „Ptáš se, — jak se mně vede! Hochu — jako starému člověku!“

„A což… práce? Tvá práce?“ ptal se Karel, ponoukán obveselit sešlého starce.

„Práce? Což o to — ta by byla! Ale kdo ji má udělat? Práce? To je až k smíchu, — co by jí dnes bylo! Ale kdo ji udělá za mne! Dnes? Dnes aby člověk měl dvě oči napřed a vzadu nejmíň — tři!“ Tu se náhle starý pán zasmál vychytralým a nad ostatní vyzrálým smíchem, dětinským smíchem pětasedmdesátiletého starce, který nevěří jiné práci než vlastní.

„Bože! K čemu by měl Gustav ruce! Ten by tě měl ve všem dnes zastat, a ty si dát upřímně pokoj.“

Starý pán skoro zle zavrtěl hlavou a přísně, až výhružně přiložil kostnatý prst na fialové pysky, ale Gustav dávno už zaslechl známý hlas a vhrnul se teď pánovitě v krátkém tabákovém župánku s přehustým šněrováním. Hned také zavřel a celou vahou širokých ramen se opřel o zavřené dveře.

„K smíchu,“ ušklíbl se na Karla holeným obličejem do velikých záhybů, „jak ta tvá čepice je… nemožně nízká. Takovou už nosí jenom moníci! Víš — moníci z Františku a manšaft… ten nejsprostší manšaft!“ S dravou chutí k nejostřejšímu soudu tam stál, vyzývavě, opřen o dveře, jako by zlato ženino a cukr tchánův ho donucovaly k ortelu katovskému nade vším doma. Černé oči pichlavě jen a jen hrály, na rukách mu škubaly žíly jako u koně zastaveného uprostřed běhu a chuť hádat se sálala z něho jako horko na lodi z komínu.

„Tua culpa — nostra culpa!“ posmál se starý pán školní latinou a potom ostře klepl prstem Karla přes

363$

cihlový výložek. „Ty nic — nevíš! Přece u nich ses měl zastavit o předpis — přece na nábřeží!“

Karel vytáhl hodinky, ale hned je zase zastrčil. Hodina zbývala do vlaku a on měl stále nepříjemnější pocit ze svého odjezdu, v němž však chyběl stesk i po milence, i po rodném městě a který byl těžký, nepříjemný a skličující jen sám sebou. Posledního rána vnímal všecko ostřeji než černé na sněhu; teď v mrtvém tichu pokoje slyšel vanout, jako když první vítr zašelestne v lupenech před zničující průtrží.

„No — nevím,“ usmál se Gustav, opřen neodbytně na dveře, jako by musil zabránit každému v příchodu, „jestli bys nebyl pochodil líp — než doma!“

„Víš — abys mu rozuměl — to je takhle!“ Shrbený starý pán se podrážděně z křesla překlonil až ke Karlovi. „Někteří lidé třeba ani nevidí věc, ale už jí rozumějí! Tam v té jejich rodině — je taková úplná mánie! Medicíny, a co hlavně — doktoři! Jen hodně mastiček a hloupých doktorů! A teď — Marina stůně — jenom z doktorů! A přece u Stuchlíků — všemu nejlíp rozumějí! Vůbec všemu — tamti rozumějí — bůhví — snad už od narození!“ Toho prosincového rána byl starý pán i podrážděný, i nedůtklivý, ale přece pravým slovem neprozradil hlavní příčinu, hmataje jen třaslavými prsty kolem ní. Jádrem bylo veliké napětí mezi ním a Gustavem, ale dosud jen jiskra odletěla nebo plamínek vyšlehl z velikého požáru, tlumeného dosud roštím všelijakých ohledů lidských i obchodních.

„Tatínku! Co je moc — to je moc a — tohle — přespříliš!“ Gustavovi náhle zbledly velké odstávající uši a napřímil se vojensky. „Já už dnes nechodím do první třídy a — dal jsem si po pět let — tolik líbit — jako kluk! Ale mé ženušky se nedotýkej — to si vyprosím — a tchána — také ne! On je — pořádný — je kulantní — je kavalír — nikomu nic nedluží — a o nás se stará báječně — ba — přímo — císařsky!“

364$

Chytrý stařec se pousmál bezzubými dásněmi, podobaje se sarkastickým úsměvem skoro nevěreckému filosofu Voltairovi.

„No — řekni snad také to, že ne!“ Gustav popošel od dveří a v naléhavém šepotu cedil skrze zuby, plombované zlatem, překot svých slov. „Kdyby jeho nebylo, — co by bylo vlastně ze mne? Nic! Víš, kolik je mně dneska let? Ani ne za pět — mně už bude čtyřicet! Dnes bych mohl vést — každý — každý největší závod — docela sám! A ten náš? Mít ho já dnes v rukou, — zařídil a vypravil bych ho tak, — že by celá Praha na to koukala, — až by si třeba — třeba oči v koutkách natrhla! A být jinde — v Chicagu — v Austrálii — všude — třeba i na Merkuru, — také bych něco dokázal! A místo toho — abych tu seděl — koukal — civěl — čekal — jako posluha na rohu!“ Ponejprv prudce se vyvalila nespokojenost dosud zadržovaná, ale teď už ničím nezadržitelná, jako zničující proud, který serve most i se břehy. Obchody zase vázly, ale ani to by nebylo ještě rozhodlo u syna tak opatrného a tak střízlivého, který před lidmi si nepřál okázalou roztržku se starým domem. Gustava dráždilo polské hospodářství na Florenci, otce zase vyzývavý blahobyt synův; Gustava přímo píchal výsměšný tón, starého pána zase všecky vytáčky i hrozná troufalost synova; a oboje podráždění od léta už stoupalo závratně výše a výše a nezbytně se srazilo.

Velkému rozhorlení synovu odpověděl starý hubený obličej zase — výsměškem. Otec už nechápal, proč se syn hrne o překot do života, jako staré dítě, jež nerozumí už blýskotavým plánům mládí ani touze mužných let po činech. V přezíravém úsměvu se posmívala zase jednou celá kučerovská nevíra v mohoucnost člověkovu, která se zvrhla v stařecké pohodlí nemyslit ani na to, co přinese zítřek. To mu nadlehčovalo starosti — kdyby skutečně byl myslil dále, jistě by se byl zhrozil, co ho čeká.

„Abys to ty — alespoň viděl — jaký já jsem — ale

365$

kapitální — osel!“ zuřivě se Gustav obrátil na Karla, že měl dočista červené tváře a přitom uši bílé jako papír. Po celou dobu nejstarší jen teskně kouřil a díval se po kníru, který se otci bělavě ploužil po límci svrchníku. „Považ si — tenhle měsíc ještě — jsem já, blázen — no, úplný hvězdář — blázen — zamítl místo o šesti tisících! Slyšíš? — O šesti tisících zlatých, a jakých naturáliích! A to všecko jen kvůli otci, — že už je starý! A jaké, chudák, já budu mít teď výlohy, když Marina se čeká už každou chvíli!“ Vysoké stáří otcovo bylo jakási skutečná, kladná hodnota ve všech výpočtech Gustavových o kapitále jeho vlastní budoucnosti, položka sice neurčitá, a přece zase tak jistá jako nějaké doly, v nichž se nepracuje.

„Já tě přece nikdy nedržel a také — nedržím!“ Starý pán pohrdlivě oklepl doutník o stůl.

„Ale já jsem nešel — já nešel jen kvůli tobě, tatínku! Abych tebe ušetřil!“ V lesknoucích se očích Gustavových byla teď skutečná oběť, kterou syn přinesl otci a ve kterou v tom okamžiku věřil tak pevně jako už jen Marině a číslicím. „A kdybych chtěl, — také bych tam mohl ještě jít!“

„Prosím tě — kdy?“

„Zejtra — třeba dnes!“

„Čím dřív — tím líp!“ z výšky i zhurta vykřikl starý pán na druhorozeného syna. „Já — nikoho nedržím! Já — se nikoho o nic neprosím!“

„Tak? — ty mě tedy vyháníš? A což — když já tě opravdu poslechnu? Teď ti odejdu? Koho za mě tu budeš mít?“ vyzývavě se ptal Gustav, přesvědčen o své nenahraditelné hodnotě, jako by chtěl i za trest potrápit stařečka.

„Také — také — si hlavu neutrhnu!“ zlostně křikl stařec. „Běž — honem si už — běž!“

„Bravo! — Já tedy půjdu, — když ty tomu chceš, tatínku! Já — se neztratím! Já se o sebe postarám!

366$

O sebe se nebojím! Do ničeho jsem se ti tady nepletl, — ač mně bylo těžko držet jazyk za zuby, — ale mám už jednou oči jako — vlk! Krátce — já vidím i potmě! Dávno už to vím, že máš dluhy! I to, — že nikdy závod neudržíš — beze mne! To nemusilo být — chtěl jsem to urovnat — převzít — dát svou práci — popřípadě i peníze, kdyby závod zase šel, — ale teď vidím, všecko je marné a ztracené — jako když se hází zlato do díry! Takové mizerné hospodářství není už na celém světě, a já jsem jen rád — opravdu zatraceně rád — , že jsem venku!“

Gustav se až zadýchal prudkou řečí, ale ihned po výlevu se obrátil k bratrovi v uniformě s dokonalou společenskou zdvořilostí, jako by mu chtěl ukázat, kdo je vždy pánem okamžiku, budoucnosti i nového světa.

„Na!“ alespoň desetkrát mu světaznale zatřepal rukou. „Šťastnou cestu a — dobré kupé! A dej o sobě vědět, a to — brzo! A všecko nejlepší od Mariny! Ta chudáček už skoro nevychází!“ Hned potom vyšel hřmotně, jako na smrt uražený vůdce, vlastně duch celé rodiny, která se ukázala nehodnou jeho dovedné ruky.

„Zhasneme snad — ne? Škoda svítit, — když je vidět!“ dobrácky řekl Karel otci, jen aby něco řekl, zatáhl kohoutek a pomalu vestoje už zapínal plášť.

„Počkej ještě!“ unaveně zamumlal otec.

„Vlak ale už jede — za půl hodiny!“

„Vždyť to máš — naproti! K smíchu — naproti!“ nedůtklivě řekl otec a zase mlčel. Na holém, převysokém čele bylo vidět, jak unaveným, stařeckým chodem po něm táhne pohřební průvod černých myšlenek. Potom náhle — to se stalo jen jedinkrát za celý život — se přiklonil ke Karlu v důvěrném šepotu.

„To bys ani nevěřil!“ těžce zašeptal. „Jaký je to kříž — dnes s Jiřím! Považ si jen to — on šel do penze! Do penze! A je mu třicet — let!“ Vyboulil velké oči a sepjal ruce, potom je pozvedl, skoro jimi zalomiv vysoko nad

367$

hlavou, a ještě podruhé opakoval s těžkým důrazem, plným hrůzy nad zničenou budoucností zamilovaného a nadaného syna. „On — a do penze!“

Hned potom, jako by se byl ulekl nerozvážné sdílnosti, položil prst zas přísně na ústa:

„Ale ty — bůh tě chraň! — Nic nevíš a… nikomu ani muk!“

„Já? Co bych komu říkal — já?“ zhrozil se Karel. Nevěděl to ještě, ale vlastně se neulekl, maje toho rána podivně jasný pocit, že nešváry, neštěstí i všecko ostatní tak nutně přišlo v jejich černé podzemí, kam nikdy nepronikne slunce bystrými paprsky radosti. „Tak — tatínku — buď tu s Bohem a — zdráv!“

„Hochu, zdráv?“ jen otec nedůvěřivě zavrtěl hlavou. „Ne! Stáří je jen — nemoc! Ale ty — buď zdráv!“ A náhle opravdové pohnutí se mu zračilo v očích, ve chvíli odjezdu nejstaršího syna do války. Býval nejpodrážděnější na Karla, a přece jen ho měl rád svým podivným, kučerovským způsobem, všem ukrytým. „Jsi takový velký!“ řekl přísně, „dej si pozor — aby si tě potom nevzal nějaký ten Černohorec na mušku!“ „Sbohem!“

Karel vyšel do jídelny a starý pán stál ještě ve dveřích, natahuje za ním dlouhý seschlý krk, a oči měl hluboko, hluboko zapadlé.

„Nejlepší přání — tobě na cestu!“ skoro srdečně řekl synovi, a náhle se mu hlas zlomil. Tu se odvrátil, jako by se styděl, a zašel do svého pokoje, prásknuv zlostně ještě dveřmi.

V pospěchu seběhl Karel s bílých schodů, skoro utíkal ulicí k vlaku, ale stále jen ještě viděl ostrý, silný profil, jak v posledním okamžiku se ztrácel v svrchníkovém límci.

V tu chvíli cosi nevyslovitelného, až tragického stálo ve velkých očích starcových, jako by si stýskaly i smrti, i životu, a Karel najednou si pomyslil s lítostí: Bůhví! Jestlipak jsme se neviděli dnes se starým otcem naposled!

368$

3

Nejdřív bylo slyšet klíč ve dveřích, potom přetěžký krok, kterak někdo zvedal a vláčel neohebné nohy předsíní; a potom stanul starý pán na prahu, rozhlížeje se rozhořčeně po rozsáhlé jídelně, která tonula v soumraku. Zhublý nos, podobající se dravčímu zobáku, a k tomu rozhořčenost v pohledu dávaly starému obličeji čehosi orlího. Dokořán zely dveře na chodbu, dále do netopeného pokoje Jiřího, a z předsíně dovnitř vanula zima skoro větrem. Starý pán postál chvíli zaraženě a potom se rozkřikl hlasem stále ještě silným.

„To žádný z obou pánů - — uhlí neplatí — a tak… nezavře!“

Zabouchl oboje dveře, a zakroutiv drsným, dlouhým krkem, jako by mu někdo na něm utahoval kličku, vešel do prázdné laboratoře. Sáhl na všecky plynové kohoutky, obešel stoly, opovržlivě se zadíval na Gustavův, z něhož byla vyklizena poslední násadka, a potom třikrát nadzdvihl modrý balíček, který pan Anton zapomněl, a třikrát jím praštil, ulehčuje si jen obvyklými slovy, do nichž shrnoval všecko pohrdání lidskou hloupostí.

„Horizont — schází! Horizont!“

Všecko bylo teď starému pánovi pouhou záminkou, aby se zlobil; i to, že bylo Silvestra. Poslední den v roce. Tu usedlí dobří občané se svou rodinou hrají karty při punči a koblihách, jiní zase zalévají rozpustilé nápady šampaňským s nalíčenými holkami, a zase jiní, ti zamyšlení, vezmou tužku do ruky, tiše usednou stranou a počítají: tohle rok vzal a tohle zase dal; a už s účtem i s otázkou vcházejí do nového roku. Starý pán sám odedávna nenáviděl svátky, jako vytržení z kolejí, i všecky vzpomínky, které s sebou přivedou jako tlupu kočujících herců. Co bylo odbyto — bylo odbyto, jako zavřená obchodní kniha! Před sebou na stolku měl

369$

stužek účtů, zakryl je sám sobě těžítkem a uviděl zase, ač se tomu obrazu uhýbal od rána, — uviděl zase Karla ve vojenském plášti na břehu divokého moře, přecházejícího dlouhým krokem v silné bóře.

Rozsvítil si jediný plamen nad svým osamělým stolem a s povyhaslým oharkem mezi prsty šelestil zamyšleně nezaplacenými účty obou dorostlých synů, které živil jako malé chlapce. Šustil papírem, potom klepl přes něj zlostně prstem a uviděl veřejného posluhu, kterak před zvědavýma očima celého domu odvážel všecky věci Gustavovy na ručním vozíčku. Jako by to nemohlo počkat ani minutu — honem, honem — jenom aby mu nic neušlo! Po deseti dnech opovržení ke Gustavovi bylo ještě tak silné, že raději namáhavě vstal a těžkýma nohama se rozkolísal ke kuchyni.

„Petruško!“ zavolal z prahu, až kovový hlas se rozlehl po chodbě, a on pátravě se rozhlédl po velké a prázdné kuchyni, kde jen voda z velikého hrnce přetékala syčíc na rozpálené pláty kamen. „Petruško! Petruško — což nejste tady?“

Až teď se ukázala z chodby masitá kuchařka v černé jupce, majíc na hlavě červenou ženylkovou šálu a v ruce malé modlitby se sponkou.

„Teď zrovna jsem jen přišla… byla jsem se poslední den v roce pomodlit ještě za naše vojáčky!“

„Já se neptám,“ nedůtklivě odpověděl starý pán, „kde vy jste byla! Ale kdy — bude večeře?“

„Což o to! Třeba — hned! Jenže tu nejsou ještě snad… mladí páni!“

„Mladí páni!“ Starý pán několikrát pokrčil rameny. „Kdožví — kdy a jestli přijdou? Víte, ženská, jak to říká latinské přísloví? Sero venientibus — ossa! Poslední nedostane než kosti!“ Dávno a dávno už neplatily bývalé pevné hodiny, a to stále méně od léta, kdy podivín s nejmladším přátelsky si podali ruku. Oba synové chodili domů, kdy sami za dobré uznali, nedbajíce otce;

370$

tak krutovláda starého pána se scvrkla na nedůtklivé výbuchy zlosti a pouhé mluvení.

„Hned už ráno,“ milýma a dobrodušnýma očima zahleděla se Petruška vzhůru na starého pána, „já — jsem se chtěla něco optat!“

„Tak — copak?“

„Jen jestli ještě nepřišla ta nějaká zpráva od našeho mladého pána?“ Ta Petruška, asi čtyřicítiletá, byla prapodivná, ale přitom dobrosrdečná žena, která i lecjaký peníz si přišetřila na rodině; avšak přitom s podivuhodnou milosrdnou ochotou opatrovala netrpělivé stáří.

„Nic nepřišlo — já — nic nevím!“ Starý pán zle se rozkřikl. „Dejte mně už všichni — svatý pokoj! Svatý — pokoj — chci — večeři!“ Táž slova, jež vyřkla ústa dobromyslné kuchařky, táž slova šeptal tak strach v něm, pracně ukrývaný před každým, — strach starého otce o život nejstaršího syna na vojně.

Pustil se zase nazpátek studenou tmou po chodbě, cestou si rozsvítil v jídelně, aby bylo veseleji, a potom zasedl ke svému stolu, ke svým nezaplaceným účtům a ke svým lahvičkám. Pootevřenou skulinou bylo vidět z jídelny starce, kterak se kostnatými a pokřivenými prsty opírá o vpadlé skráně a zírá před sebe v nejhlubších myšlenkách.

Tu opatrně, aniž vůbec zavrzly, se pootevřely dvojí dveře proti sobě v jídelně a v každých se objevila hlava.

V šeru od jedinkého plamene uprostřed se usmívali dva spiklenci, házejíce si navzájem ze dveří do dveří žlutozelený míč zlého, potměšilého úsměvu.

„Sám!“ šeptla škodolibě hlava blondýnova.

„Sám! Sám!“ ozvěnou odpověděla druhá, černá, která už se rozplývala v bujné silvestrovské náladě dobrého vína.

V ponuré večerní náladě, s nejistým světlem po oprýskaných zdech, jako by to ani nebyli Jiří s Viktorem, kteří přihlíželi do druhého pokoje. To byly jakési

371$

podrážděné lidské vosy, které jedovatými žihadly dorážely ještě poslední, co zbylo z mohutného kdysi vládce. Pokochali se podívanou na opuštěného starce, zase oba vysunuli hlavy, a už jen dveře zaskřípěly.

Starý pán neklidně zvedl hlavu a optal se vlídně: „Je tam někdo? Jsi ty to snad — Jiří?“

Jen plynový plamen mu zasykotal v odpověď místo Jiřího, té kdysi největší a teď zmařené naděje otce zamilovaného do syna.

„Kdo? — Co?“ trhaně vykřikl, když zas něco zašramotilo v jídelně.

„To já jen!“ Petruška zachrastila talířem, „už to nesu horké! Mladí jen teď zrovna odešli — a já — to mám o nich vyřídit!“

Na to neodvětil nespokojený stařec ani slova.

„Prosím… prosím!“ konejšivě mu domlouval ženský hlas, „aby snad milostpán šel — raději, než… mu to vystydne!“

„Stěhuju se! Stěhuju! Vidíte to přece!“ Mrzutě starý Kučera sbíral po stole knihy a noviny, a tu ponejprv, když tak namáhavě vstával, kuchařka přistoupila blíže. Mateřsky mu podepřela třaslavou ruku a řekla s mírným nosovým přízvukem:

„Což — abych já půlku vzala? Nebo vůbec pomohla?“

„Nepotřebuju! Nepotřebuju vás!“ mrzutě starý pán mávl rukou. „Leda ty — noviny!“

Přece jen mu pomohla do jídelny, zhasla za něho v laboratoři plamen, všecko, co jindy si dělal sám; a vedena ženským milosrdenstvím, jako chůva staré dítě ho usadila samotného k velikému stolu ponejprv o Silvestru.

Z ulice bylo slyšet řvaní, hulákání i rozpustilé popěvky silvestrovských opilců a v kamnech si praskal ohýnek svou červenou dovádivou písničku. Na posteli jen ve vestě odpočíval Jiří, maje ruce za hlavou, a uvažoval se

372$

zálibou, jak hloupě se nechával trápit lidmi, dokud býval ještě ve škole. Dřív — liboval si — lidé sužovali mě — teď budu zato sužovat já je!

„No — nono!“ široce se zasmál, když na ulici vysokým sopránem vypískla nějaká ženská. „Idioti a — opice!“

Najednou vešel v širokém, řasnatém županě Viktor, vypadaje v něm skoro požehnaně, s jistotou jediného člověka, který si smí všecko troufat v zdravotnickém pokoji podivína a pedanta. Vlivem skoro tajemným se zmocnil bratra bez vůle a přisál se k němu, pomýšleje na to, že po smrti otcově se ho ujme jako zábavný dobroděj jeho nudy, splínu i peněz.

„Nemáš snad něco… k napití?“ zamlaskal, „já ti mám — bratříčku Medarde — žízeň — jako — veritábl — pes!“

„Vodu?“

„Víš — že tu vůbec nepiju!“

„Což — cigaretu?“

Podomácku si hrábl do stolku, což by jindy byla bývala svatokrádež — bylyť věci Jiřího nedotknutelné jako hostie. Potom zazvonil, přimáčknuv pevně zvonítko širokým palcem; a když se za dlouhou dobu objevila Rozina, rozespalá, rozcuchaná, v pruhované spodničce, řekl, dívaje se jí drze hezkou chvíli do očí :

„Nic!… Vůbec nic! — Nic nepotřebuju!“

Rozespalá holka málem se dala do pláče, vidouc na trojích hodinách, že všecky ukazují dvě.

„Nono — snad by mně tu neplakala!“ Zvědavě si prohlížel krásné děvče, které vypadalo i hloupě, i divoce se zrzavými prameny, rozházenými po celých zádech. „Nechci… než — nějaké to napití!“

„Ale teď!“ protáhlým kolečkem si zívla Rozina, „všude mají zavříno… letos čepujou jen do dvou!“

„Sakra! Tak vám dají domem!“

„Pro krista! — všude už jsou v posteli!“

373$

„Tak proč si lehli? Vytáhněte je třeba za nohy! Já musím to pivo mít… A oni — vám je musí dát — když — já, já — dám — peníze!“

„Ale — vždyť mně každý záda natluče!“ zlostně zaplakala jako mrzuté dítě, vytržené ze spaní.

„Copak je tohle?“ pánovitě zlým hlasem vzkřikl. „Vy — neštajgrujte tak ten svůj hlas! No — a copak je zas tohle?“ Z bílé masité dlaně málem mu vypadla desítka na zemi a on zamumlal: „No a — ostatek — na blůzu — ode mne! Ví — takovou tu krajkovou — aby skrz bylo vidět ramínka — Rozinko!“

Shrábla peníze, pofňukávajíc zmizela, a z kouta postele se ozvalo široké silvestrovské zasmání: „Hahaha! Hahaha!“

„Co se směješ? Neudělal jsem to snad dobře?“ „Hahaha! Hahaha!“ hrozným, křečovitým smíchem se smál Jiří, jako by se smál rozumu, všemu obecně platnému, zákonům, citům, světu, sobě; smál se a smál smíchem někoho, kdo nemá ve světě cíl, smíchem — skoro bláznovým.

„Tak se pořád nesměj! No — nesměj se!“ Viktor těžce padl k Jiřímu na postel a přimáčkl mu polštář na obličej. „Něco ti zato přečtu — tumáš!“ A černou hlavu maje až u tlustých kolen, četl pateticky milostnou báseň. „Hé, bratříčku — co tomu říkáš?“

„Já? Nic! Mně to není jasné!“

„Vím, — že tam něco schází! A chtěl bych tam dát nějakou určitou barvičku — takhle, víš — sakra! — Karmín! A celou věc ti udělat pro překrásný ženský alt — pro jeho plnost i hloubku! A na to bych měl zase — interpretku znamenitou — osmnáctiletou holku.“ „Poslyš!“ Jiří už chvíli posměšně se díval na hlavu

u svíčky, podobnou lesklé černé kouli. „Proč si přibarvuješ vlasy?“

„Proč? Mně se to líbí!“

„Ale — každý hlupák to pozná!“ řekl zase s posměškem

374$

shůry, který jedině od dřívějška zbyl v novém poměru hloubalově s hýřilem.

„Snad si nemyslíš, že mně to je příjemné, — když mně to takhle říkáš! Ale víš, mně se ty černé vlasy tolik líbí, že snesu i to, — že to říkáš 1“

Bez piva vešla Rozina, přidržujíc si dvěma prsty kostkovaný pléd na vysoké prsy.

„Co to říká — ta husa?“ zle vzkřikl Viktor a vyskočil, až se zatřásl pokoj.

„Přece slyšíš, že není!“

„A tak si jděte! Jděte si ke všem babám — ke všem kozlům — k opicím — a ke kulhavým a slintavým čertům!“ křičel na uraženou holku, která jen zlostně zabouchla.

„Jsou to jen zlodějky — ty naše holky!“ křičel Viktor dole rozrušeně směrem k bratru, „za nějaký týden je vyhodím — pomašírujou s kufrem a s hanbou! Potom… na nás chce otec spořit — na nás dvou! Jen ať jednou také pořádně ohne záda a podívá se jim — do kufru! Tam musí najít tisíce a tisíce! Tahle … zrzavá Nána — ta je dost hezká a… a… ujde! Zato ta druhá! Ta vydržuje svou — celou rodinu! Ale nic se jí to nepovedlo — nic! Čeká pořád, že otec umře, — ale on zrovna neumírá! Zrovna! Však se ta darebnice přepočítá, — jako se přepočítala se svým vdáváním…“

„Slyšíš?“ klepl Jiří botkou o dveře ložnice, odkud se stále ozýval jednotvárně pravidelný dech spícího starce. Více neřekl, ale na jeho výraze, zmučeném, napjatém a úzkostně očekávajícím, bylo patrno, jak mu je protivný řezavý zvuk.

„Co chceš? Nic už nemůže pořádně — tak alespoň chrápe! Také zaměstnání — také práce.“

„Ale jak chrápe — pozoruješ jak?“ To „jak“ opakoval Jiří skoro s nenávistí a ještě ruku si přidržoval k uchu, aby lépe slyšel; ten zvuk mu překážel jako vrzání těžkých bot bytem i mlaskání starcovo při jídle, Osudnou

375$

chvílí byla penze v jeho životě, v němž nebylo událostí ani zápletek. Od toho okamžiku jako když se vyzdvihne neviditelné stavidlo — proudy nespokojenosti, nezadržené a neobmezované už ničím, se hrnuly na všecky strany s divokou silou nemilosrdné vody.

„Viktore… otevři. Prosím tě — ať slyším zase… cosi jiného!“ zaškemral Jiří jako dítě a uboze si přitiskl ruce na obličej, plný utrpení. Zdánlivé uvolnění bylo vlastně jen rozpadnutí a rozbití.

Viktor s nápadnou ochotou otevřel, naučiv se zakrátko s bratrem jednat jako s umíněným dítětem, kterému se musí něco povolit, aby člověk mohl nakonec dělat, co chce. Žádný pustý křik se už neozýval z ulice, jen zeleně a červeně svítily ostré signály v hluboké tmě a do pokoje z nádraží zaskřípal těžkým vrzáním vlak rozjíždějící se do dálky.

„Hle — budoucnost národa!“ promluvil posměšně Viktor, stoje u okna k nádraží: „Co jich už odjelo a ještě zase — odjede! Tak i náš — i náš — Karlíček! Zařídil se — v dobré továrně usadil jako ve hnízdě — z pohodlí ani se neoženil — a teď bum — do toho vojna! Přeju mu to tady na Silvestra — prosit! I to — i to — ,“ myšlenka zůstala nedopovězena mezi oknem a postelí, a na oba bratry, spojené hýřením, se díval oknem vysoký kus závratného nebe, na němž mraky lehounce plynuly jako obrovské chaluhy ve světlejší vodě.

4

Nad městem viselo hrozivé temno před deštěm, na věži chybělo několik minut do čtyř a kromě tří paní, které také čekaly, ulice byla prázdná. Z dálky se ozýval zpěv, lehkými řadami se blížili Slováci s terči ze cvičení; jeden vystoupil z řady, spěšně si zapálil cigaretu, dohonil

376$

ostatní, a zase zpěv i rytmus bot dozníval po dlažbě, zanechávaje po sobě cosi smutného. Také Hedvika přecházela po chodníku a jen zhluboka si povzdychla za nimi.

Na ulici proniklo ostré zazvonění a za chvíli už první děvčata se vyhrnula ze vrat se smíchem, s kůzlečími poskoky, s dováděním, se vtipy i s důležitým šepotem. Leckterá ohryzovala jablíčko jako veverka, jiná, skokem dohánějíc ostatní, teprve si navlékala kabátek a hubené děvče, trochu nahrblé, vykládalo celému kroužku o odrodilcích přísně jako Savonarola.

„Mami — nevidíš?“

Jen nuceně se usmála Hedvika vstříc pobledlému dítěti, které jí připadalo jako živá výčitka.

„Kudy? Přes Kampu?“

„Ne!“ Hedvika se začervenala, „tam ne!“

„Proč ne?“

„Tak… sama nevím!“

„Ale jindy jsi tam chodila!“

„Víš… mě bolí hlava! A — bude pršet! A co také — v zimě na ulici!“ Váhavým pohybem nadzvedla dítěti překrásné vlasy, jako by chtěla je pomilovat. Potom hned násilně je odvlekla přes most, s plachým pocitem hanby vklouzla do vrat a také toho, bůhvíproč, se lekala, že uvidí za poodhrnutou záclonkou úsměv domovnice na skle.

Třikrát zazvonila a ruka se jí třásla.

„Taková věčnost!“ vzkřikla na děvče a zahodila rukavice k zrcadlu.

„Já…“ zadívala se Jihlavanka zdlouha na mokré, červené ruce, „jsem byla od mýdla!“

„A — nic nepřišlo?“ nedočkavě se ptala Hedvika, shazujíc v chůzi rameny plášť. „Žádné psaní nebo návštěva?“

„Nic… ani myška — milostpaní!“

Pokaždé tak utíkala, když se navracela domů s neurčitou

377$

nadějí, že zatím přišlo — psaní. Rozluku s Karlem snášela tím hůře, že oponu zoufání vždycky na okamžik nadzvedla zase naděje, ukazujíc na černém pozadí ukrutněji plavou a usměvavou hlavu. Což, je na vojně — myslívala si před usnutím v polštářích — někde venku v dešti s vojáky… třeba po domově se mu zasteskne! Přijde! Navrátí se! Pomiluje a srdci ulehčí!

„Svlec se — a jdi se učit náboženství… třeba — o Kainu!“ netrpělivě odehnala Jiřinku, sama usedla k oknu a zakryla tvář do záclon. Z nábřeží jasně cinkaly zase podkovy o dlažbu a ona si myslila: Bože, dovést se tak upřímně pomodlit jak moje babička! Pevně ruce přitiskla na čelo a snažila se pracně, jako malá, odříkávat otčenáš i zdrávas. Slova jen se jí pletla a ona věděla, že nic neláká, nic netěší a jen žhavá bolest celou ji spaluje.

Dobromyslná Jihlavanka tiše pootevřela, jako by. pokládala paní snad za churavou.

„Nějaká paní!“ řekla.

„Což jsem vám to ráno neřekla? Nejsem doma — pro nikoho — a vy to přece víte?“

„Copak, copak?“ shovívavě i trpělivě domlouvala služebná ode dveří paní, „když je taková hodná… a také asi — z venkova. Nebo — že by byla z přízně?“

Hedvika s nechutí šlehla po sobě do zrcadla, a vyšedši do předsíně, vzkřikla překvapeně: „Emilko!“

V předsíňce, osvětlené mátožně do šeda plynem, vzaly se za ruce a váhavě, s neurčitým strachem se zadívaly sobě do očí. Za tři čtvrti roku tichá, mírná zář v tmavých očích se vystřídala se zvláštním trpícím výrazem, který mívají jen těhotné, skutečně nemladá Emilka podruhé očekávala dítě. Zešpičatěla jí brada, měla nečistou pleť, hnědé kruhy pod očima, a přece jako by stesk i milost oblévaly její celou nehezkou postavu.

„Děvče — co teď stále děláš!“ ptala se upřímným hlasem, držíc ji ještě pevně za ruce. „Musíš mně povědět

378$

všecko o sobě. Jak se ti to žije bez muže? Však jsme se neviděly jako tehdá — u rakve!“

„Ach, raději se mě ani neptej — proboha! Mám se? Já se vůbec nemám! Mám obtíže, starosti… zlobím se na všecko — ale pojďme — raději přece do pokoje!“ široce rozevřela před Emilkou dveře do jídelny a potom rozsvítila nad stolem, pokrytým temnou látkou. Černá Panna Maria Čenstochovská a všecko zase jako dříve, a přec to nebyl byt, ani útulek — jen cizota, jen rozháranost duše, jen neklid neusazené vdovy promlouvaly ze všech věcí pohozených neladně kolem dokola.

„Což?“ dobrá hospodyně přeměřila rozumným okem velkost pokojů. „Já myslila, že už budeš jinde. Ten byt ti bude velký a drahý, ne?“

„Ach — když já nic nevím!“ Hedvika rozčileně zatřepala hlavou. „Poraď ty mně, když už jsi tady v Praze!“

„Já!“ protáhle řekla druhá, „za nic v tom bytě bych nezůstala — už pro ty vzpomínky!“

„Tys asi unavena — sedni si!“ Hedvika sama stále neklidně přecházela. „Hleď, já nevím dnes ještě sama, kolik budu mít peněz…, možná že dost — možná také nic! Až co řekne můj — advokát. Jsem někdy tak sklíčená…, že si myslím, jsem žebračka, — a netroufám si koupit třeba ani kousek voňavého mýdla! Ale co na tom — na těch hloupých penězích!“ Usedla, dlaněmi si zakryla hubený obličej a řekla tichounce: „Emilko, víš… já jsem si ti vůbec na nic ještě nezvykla a jsem taková — opuštěná holka. Nic než taková… opuštěná holka!“

„Mlč… mlč!“ Emilka těžce povstala ze židle a svou drsnou, upracovanou rukou, která drhla a leccos dělala pro velkou rodinu, jemňounce pohladila kaštanové vlasy. „Však bude zas líp… jen až na jaře — to uvidíš — moje zlaté děvče. Dej na mě. A ty dáš přece na mě?“ Zrovna jí dítě v těle překáželo plavným pohybem; přece

379$

jen se naklonila a odspodu ukázala Hedvice moudrý mírný obličej, ozářený boží milostí ženy, která má stejně daleko k novému životu jako ke hrobu.

„Sedni si — tak si přece sedni!“ laskavějí domlouvala Hedvika. „Vždyť tě musí bolet kříž od stání, chudáku! Tak vida, Emilko — už tu bude hnedle druhé!“

„Ba!“ jen pokojně se pousmála bruneta. „To aby Míťa si měl s kým hrát v naší zahrádce.“

„To jistě bude skákat.“ Nebylo v ní závisti, a přece jen hrozný smutek jí držel srdce, když viděla u druhé lásku, byť šosáckého muže, klidný přístav v rodině, růžové děťátko s pěstičkami v peřince, myslíc si, že to všechno mohla míti také — sama. Horoucně si kdysi přávala mít chlapce s černýma očima od muže, kterého milovala; a teď, dívajíc se po Emilce, pohřbívala sladkého nenarozeného hocha. „A což,“ řekla, „nic ti to nevadí před velkými děvčaty?“

„Nic — mají Míťu tolik rádi! A potom Alena, ta prostřední, v létě se bude sama vdávat na Moravu do továrny, — tak ať ví — co a jak!“ Nebylo touhy v Emilce něco ukrýt, všecko bylo v ní jen přirozené, poctivé i přímé, pozdní manželství i nečekané mateřství jako prostota vlastního velkého srdce. „A což Jirka — je hodně velká?“

„Hned ji zavolám — a sama uvidíš!“

Jirka v černé zástěře přišla obřadně jako velká, s knihou; tušíc už něco, jak ve škole mezi sebou děvčata šuškala, upřela na tetu oči zvědavě.

„Což, Cuki?“ vlídně s úsměvem ji přitáhla Emilka za ruku. „Ty mě už neznáš?“

Úsměvem povýšeným a nedětským se usmála Jiřinka, pokládajíc otázku za hloupou, potom přistoupila blíž a nehtem zavadila o staromódní náušnici.

„Co je to za kámen?“

„Almandin!“

„A odkud ho máš? Jak je drahý? Jako smaragd? Jako zlato? Nebo co jiného?“

380$

„Ale nech teď přece tetu!“ Hedvika zase tak nedůtklivě otočila hlavu. „A raději si jdi ven k Bertě, dá ti třeba koláč, a já — si chci s tetou promluvit!“

„Tak ji přece nech — ať se pořádně jen podívá i vyptá, — když ji ten kámen tolik zajímá!“ vlídně i klidně odpověděla macecha spravedlivá i ke svým pastorkům. „Tak, podívala ses — a teď si zase jdi!“ Pohladila dítě po vláskách, a když zmizelo, obrátila k Hedvice olivovou, energickou tvář s výčitkou: „Poslouchej… tys na ni — teď zlá! To přece nemáš! Pomysli si jedno, má jen tebe — a nemá otce!“

„Já? Že jsem zlá?“ Hedvika se zamyslila nad pravdivým slovem. V nynějším hoři, místo aby jediné dítě jako dřív jí bylo pro radost, bylo jí na obtíž, a co rozdávala, dával jen rozum s povinností, a ne teplá, živá láska.

„No tak — bud na ni trochu jiná 1“ Emilka povstala k odchodu a pozorně na háčky si zapínala široký sametový plášť, pociťujíc v Hedvice cosi úplně temného, o čemž sama váhala promluvit. „Bude jinak, uvidíš,“ řekla dobrotivě, „jen až bude teplo zas a začnou dlouhé procházky! Hleď… já jsem si to myslila všechno pro tebe jinak — myslila, — že tyto vánoce už nebudeš sama. No… snad jsi sama nechtěla — a kdož to také vůbec všechno ví? Milé a drahé dítě — pánbůh tě tady opatruj!“

„Ty… moje duše!“ Hedvika ji zlíbala až na lesklé vlasy pod nehezkým kloboukem, ale — nepromluvila ani teď. Její hoře leželo hluboko zakryto i před věrnou Emilkou, jako po pět let nevyslovila milencovo jméno ani jednou. „Ať… je to teď zase holčička… a ať ti to dobře všecko dopadne!“

„No — snad mně to dá Panenka Maria i — tentokráte,“ důvěřivě se usmála Emilka, majíc krásné oči celé rozšířené trpitelským výrazem pokory. Nebála se o sebe, a přece častokrát se jí namanula myšlenka na smrt, ale

381$

jen ze strachu o všecky ostatní, které by tu zanechala, podobna nepořádné hospodyni, která ze stavení si uteče od práce.

„Tak brzo — na shledanou zase!“

„Hedviko, to už teď zas — až to bude odbyto!“

Emilka odešla, a Hedvika stála ještě v předsíni; potom se smutným vzdorem pohodila hlavou a navrátila se do jídelny. Dole drnčely tramvaje a naproti se blýskotala světla, rozházená v sametové černi hradčanské stráně — ona cítila jen velké pusto v životě.

Povečeřela s Jiřinkou a potom jen tak nuceně, jako k nějaké nepříjemné práci, přihlížela, jak dítě kousek po kousku prádlo odkládá. Jiřka si přitáhla vysoko až k bradě pokrývku a matka, zase tak neúčastně, jen že si to sama nakázala, usedla na okraj bílé postýlky.

„Mami, ale co zítra?“ dlouze zívajíc se ptala malá. „Je svátek!“

„Co dnes — to zítra!“ Hedvika jen letmo se dotkla vlásků a už utekla do vedlejšího pokoje, pociťujíc krutou radost, zas hrůzu, že je sama.

Teprve teď přišla její chvíle, které se oddávala každého večera. Zhasla a naznak ulehla na koberec, vidouc, jak po stropě světlo pospíchá a zase do tmy mizí letem. Slyšela venku děvče chodit, potom se šplouchat, klíč otočit v zámku a potom už jen ticho se rozhostilo bytem. Teprve teď rozčileně usedla, rozškrtla, svíčku rozžehla a zase čekala, než se odhodlala vytáhnout listy svázané stuhou. Kolem sebe po koberci je rozhodila do širokého věnce a celá rozplameněná četla tu kousek, větu, celé psaní, nebo třeba desetkrát jen něžné oslovení: s čímsi přetěžkým v duši, jako by věděla, že musí přijít jiný, pravý konec všemu neklidu a neustálému čekání.

„Bláhové děvče!“ — si řekla — „nač to jen neustále čekáš? Vždyť je konec! Ale jak je to možná — konec všemu, co bylo mezi námi?“ Tam mezi žebry na těle, kde měla opravdu srdce, cítila bolest, ale nebolelo jen ztracené

382$

štěstí. Teď uprostřed noci pociťovala jako cosi hrozného, ne že milenec, ale — nejbližší člověk od ní odešel. Tu vlastní vina, tvrdá jako kámen, jí odpovídala jen jediným slovem: Zasloužilas! Náhle nejhroznějším jí připadalo ne utrpení, ne bolest, ale pomyšlení, že ze života nelze pranic vyškrtnout. Nelze opravdu? Prudce vyskočila, shrnula do náruče popsaný papír a odhodlaně hodila celý balík ke kamnům. Zase sedla, zapálila a s divou chutí se dívala, jako by prudkými plameny tam uhořívala její vlastní trýzeň. Papíry hořely, uhýbajíce se červeným jazykům, hroutily se, padaly, pohasínaly, zhasly, a tu najednou jako když samo srdce vykřikne: Co to shořelo? Jen — papír.

5

Starý Kučera zavřel za panem Antonem, zkusiv dvakrát pevným stisknutím kliku, dobře-li zavřel, a navrátil se na své oblíbené místo, do prázdné laboratoře. Oknem se černal protější chodník navlhle a jasně. Březen — přestane topení! řekl si, těžce usednuv, s dětinskou nadějí starce, který věřil, že vlastním spořením na uhlí a na jídle zadrží ještě úpadek. Synové mu byli jen pro starost, jen na obtíž. Před pěti lety všecko mělo alespoň zdání rodiny, že on byl v domě skutečným vládcem; ale teď každý si dělal, co chtěl; tři samovládci vedle sebe žili na Florenci, a nejstarší mimovolně se dostával v područí mladších. „Co bych se tahal o hlouposti,“ — myslíval si častokrát — „chci mít pokoj, dobře zasloužený!“ To nebyla jen slabost stáří vůči vzrostlým dětem, to byla i jakási síla a nezdolnost povahy, která chránila sama sebe v pětasedmdesáti letech.

S prsty nečinně spletenými seděl a Petruška otevřela mokrou rukou, zabalenou v modré zástěře.

383$

„Nějaký pán,“ ze dveří promluvila konejšivým hlasem, „si přeje promluvit s naším milostpánem!“

„Pročpak, pročpak,“ zhurta odpověděl starý pán, „nepřišel v úředních hodinách?“

„Prosím, třeba něco zvláštního si žádá, je ve vojenském!“

„A tak… k čertu — pusťte ho už dál!“ Starý pán nakvap přebíhal v myšlenkách, nevězí-li v pozdní návštěvě nezaplacená směnka, a už otevřel důstojník, malý, zavalitý, nervózní. Měl bezbarvou pleť od neštovic a černé, nápadně silné obočí; těkavě se rozhlédl po stolech s lahvičkami i s papíry a potom neklidně zasalutoval směrem, kde seděl starý pán u rozžehnuté lampy.

„Dovolte… dovolte,“ několikrát se poklonil starci a neklidně pokašlal, „jsem Josef Wágner — takto — poštovní úředník!“

Kulatým a obchodnickým pohybem starý pán, poněkud již uklidněn, mlčky jen ukázal na židli proti sobě.

„Prosím… tu nevhodnou hodinu — promiňte! Vím… že se to nepatří… a nepatří!“ v jakési podivné směsi obřadně starosvětské zdvořilosti i vnitřního neklidu, kašlaje, nervózně stále koktal cizí pán: „Zítra zase odjedu… tak odpusťte… jen nerad… jsem teď večer vyrušil — třeba od práce — od klidu… a vůbec a vůbec.“

„Nevadí!“ krátce a netrpělivě mávl starý pán rukou na dlouhou řeč. „Odkudpak?“

„Z jihu — z Pulje! Tam… co váš pan syn — tam… zrovna tam!“

„Karel?“

„Ten!“ Důstojník se v řeči zadrhl, zakašlal a vysoko vyklenul údivem obočí. „Ostatně… přináším… ne, mám nařízeno podat vám zprávu… žel, není dobrá a jen nerad vám ji také podávám!“

„Jak to?“ orlím zrakem se teď starý pán upřeně zadíval na cizince.

384$

„Jak to? Jak to — ani nevím! Žel, je — velmi — nemocen!“

„Nemocen? Nemocen?“ starý pán zbledl, povstal, a dvěma kostnatými prsty opřev se o stolek, zadíval se s těžkým podezřením na špatného posla z pole. „Karel nemocen? Ba — ne!“ mocně z prsou vyrazil kovový hlas. „My — nestůněme! Vy — nemluvíte pravdu! To — je víc!“

„Když to chcete… tak to je — bohužel! Bohužel!“ Malý muž v uniformě uboze a bezradně pokrčil rameny a s těžkou úzkostí se zadíval na otce krutě postiženého „Ano — bohužel!“

Stařec nehlesl, jen se zapotácel a poodešel k druhému oknu, jako by něco hledal na pultě ve tmě. Za dlouhou chvíli se navrátil, měl červené oči, ale ptal se pevným hlasem:

„Kde?“

„U Valjeva!“

„Kdy?“

„Posledního února… v neděli — o polednách… svítilo slunce.“

„Jak?“ ptal se, stále jen tak úsečně.

„To vám všechno mohu vypovědět… že jsem sám byl u toho! Granát… a — rána do břicha… ale vůbec netrpěl, dali mu pro spaní! Hned ho odvezli na obvaziště — myslili, že ho ještě zachrání… ale on sám opovržlivě pohnul dvěma prsty, jako by chtěl říci: Všecko je marné — vím to, — že je to můj konec! Jen cigaretu si ještě přál — a tu jsem mu také, už zapálenou, vstrčil do úst — sám!“

„Děkuji vám… děkuji!“ Vznešenou úklonou mu starý pán naznačil, že je u konce jeho nepříjemné a smutné poslání…

„Ještě něco, prosím, promiňte, že stále obtěžuju, — jen jediné slovo mně dovolte,“ cizinec se do svých zdvořilostí skoro zamotal, stoje už u dveří v úplné tmě.

385$

„Kdybyste si cokoliv přál… já to opatřím rád… zbylé věci… nebo i — převoz!“

„Bůh chraň!“ Starý pán rozhorleně proti němu do vzduchu opřel obě dlaně. „Tam, kde někdo zemře, — jen tam má být zas pochován! Jediné to je rozumné! Jakýpak to má smysl převážet mrtvolu? Ani nevíš, dostaneš-li skutečně pravou, tu, kterou chceš, a ničím — ničím vůbec už ji k životu nevzkřísíš!“

Nervózní důstojník tichounce zavřel a starý Kučera usedl dál od lampy do kouta. „Má to, chudák, alespoň odbyto, má!“ opakoval si sám staré úsloví, ale marně se chlácholil, viděl Karla zase na té židli, na které seděl ještě nedávno, zdravého, silného, velkého, v šedivém plášti vojenském. „Proč jsem to nebyl raději já — copak už je do starého člověka? Ale on vždycky byl takový neobratný a nijaký v životě — takový nešika!“ nahlas rozhorleně vykřikl, ale tu cítil, že mu zase stékají slzy po bradě. Povstal, a opíraje se těžce o všecky stolky a o židle, konečně došel ke dveřím a zazvonil.

„Já jsem si dovolil zazvonit!” uraženě vykřikl vstříc Petrušce, když za chvíli, šourajíc bosýma nohama v trepkách, přišla z kuchyně, „sic — byste sem — snad ani nepřišla.“

„Všude je tma!“ promluvila svým pokojným hlasem skoro prosebně, „tak to nějakou chvíli trvá, než dojdu!“ Také měla zprávu o smrti od důstojníka a dívala se žensky ustrašeně po zlostných pohybech starého muže. „Milostpán… něco snad ode mne si přeje?“

„Copak bych si přál jiného než — večeři? Ženská — copak — nemáte v hlavě hodiny?“

„Hned to přinesu… hned!“ promluvila zas tak povolně a ochotně i laskavě. „Ale snad abych předtím se vším pomohla do jídelny?“

„Jakápak novota? Copak tam někdy spolu dříve chodíme?“

„Tak — jak si to přeje… náš milostpán!“

386$

„Jste vy dnes ale… pitomá! Pitomá!“ Několikrát pohodil novinami. „Já tu mám čekat na vás jako na smilování, — až si zase pro mne přijdete? Tak mně už k čertu pomozte — vy — ženská!“

Levou rukou mu pobrala věci a odvedla ho, opírajíc odspoda pozorně pravou kostnaté rámě. Starý pán už přivykl, že mu vypomáhala při delší chůzi bytem, a jen někdy z něho takto vyšlehla uražená malomoc bývalého bohatýra, který nestál o ženskou pomoc.

Petruška připospíchala s večeří takovým pospěchem, jako když něco trhavě letí jen nízko při zemi, a hned se pustil starý pán do jídla, rozemílaje s námahou maso bezzubými dásněmi.

Cinkot, krok a dveře; hlučně vešel Jiří a usedl proti otci, dívaje se po něm zpytavě. Dávno a dávno neseděli pohromadě u večeře, a on upíral na otce své bledé oči pohledem smíšeným ze zvědavosti, vlastní nespokojenosti a skoro ze soustrasti. Černá zpráva se rozkřikla po Praze, jako když celé hejno vran se rozletí do kraje.

„Nebyl zde snad — někdo?“ nejistě se optal, aby poznal, ví-li otec už o smrti.

„I — byl!“ Stařec jen se hrozně zamračil.

„Ale někdo… snad úplně cizí…?“

„Také tu byl!“ nezvykle pobouřeně se otec rozkřikl na zamilovaného syna, na kterého mluvíval dočista jiným hlasem: „Důstojník z Pulje… a já — to už vím!“ úsečně vykřikl na důkaz, že o tom nemá mluvit, a zakrývaje násilně veliké dojetí, zlostně zvedal ubohé bezzubé dásně, jako by chtěl rozkousat bolest i slze.

Jiřího hned zas přešla přechodná lítost nad otcem, uraženě pustil hlavu nazpátek do límce, a tu starý muž, vida naproti nevrlý a mrzutý obličej, obrátil se a začal o věci sám s filosofickým rozmyslem:

„Jakpak jen to říkal starý Pindar? Ty… hochu — víš to, anebo ne? Koho milují bohové, — ten umře mlád! Umřít v mládí — lepší tisíckrát!“

387$

Starý pán dokončil mudrcký výklad, kterým vlastně domlouval své ukrývané žalosti sám; potom umlkl, sepjal scvrklé ruce na břiše a jen bezúčelně se zadíval naproti na obraz moře.

Viktor, který zaslechl zvenčí Jiřího, vstrčil lesklou hlavu dovnitř a ptal se ze zvyku a naprázdno:

„Je něco nového?“

„Moc!“ odpověděl starý pán náhle dojatě a opakoval s důrazem, plným a přetěžkým smrtí synovou v dalekém kraji: „Moc!“

„A co?“ zvědavě se ptal Viktor, vešel, a rozloživ široce lokty, přisedl hned k plným mísám na stole.

„Teď ne!“ mrzutě ho odbyl otec, „až — pojidle!“ Tak jako Viktor nejedl už nikdo na světě; bral-li si sůl, padala deštěm s nože na ubrus pro samou nedočkavost, aby sousto bylo v ústech; a u jídla neviděl, neslyšel. Také teprve když dojedl, šeptem se obrátil k bratrovi s dotazem — přece cítil, že se něco neobvyklého událo u nich na Florenci ten večer.

„Karel… padl!“ zašeptal mu Jiří do ucha, „u Valjeva!“

„No — tak, už jsi spokojen? Už to víš?“ Starý muž se rozkřikl na oba syny, ale potom hned zas zamyšleně si opakoval svoje konejšivé, dětinské říkání: „Koho bohové milují, — ten umírá mlád! To říká Pindar!“ — tu pozvedl prst — „dvorský básník! Má to odbyto! To říkám zas já a říkal to — už váš dědeček! A tady vedle doktor práv — můj starý kamarád — ztratil už druhého syna — to přece oba víte jak?“

Jiří, který se cítil jaksi uražen, teď položil mrzutě hlavu na plochu stolu a povídal se vzdorem:

„Tamtoho — jsem slyšel pochovávat — alespoň desetkrát — to já půjdu!“

„To se nemusíš pro mě namáhat!“ hrozným a skřehotavým hlasem vyrazil ze sebe stařeček a těžce se zdvíhal sám ze židle, opíraje se pokřivenými prsty o stůl jako

388$

velikými zahnutými drápy. „Petruško! Petruško! To já půjdu… spat! Já — mohu z cesty ustoupit — já! Co bych tu komu překážel? A vy — páni! — seďte si při svíčce!“

Třesoucí rukou rozsvítil mosazný svícen, který musil stát připraven na konci dlouhého stolu, zatáhl kohoutek, jak to vždycky po večeři dělával sám, — poslední zbytek zvyků bývalého despoty. A opíraje se zlostně vší vahou kostnatého těla o Petrušku, šoupal staré nohy k ložnici, až dveře zapadly za ním a za jeho těžkým, ukrývaným zármutkem.

Nepatrným plamínkem jen hořela svíčka uprostřed rozsáhlého pokoje, jehož všechny kouty pozvolna se ztrácely v nejhlubší temnotě, a proti sobě u velikého rodinného stolu mlčky seděli oba bratři, také přemýšlejíce o smrti nejstaršího.

„Ty — poslouchej!“ Viktor důmyslně opřel dvěma prsty čelo a druhou bubnoval na stole. „Kdybych to byl býval já ještě… nebo zase ty — takoví umělci a nepotřební blázni pro život — , ale on, který tak lpěl na všem reálném v životě, — takový sameček! Sameček — je to vlastně tragické!“

Jiří se zadíval mátožně přes bratra pohledem člověka, který stále sám se lituje a v sobě se ztrácí jako v divočině zpustlé zahrady.

„Poslyš přece!“ Viktor ho zatahal za rukáv, „jinde… jiní bratři… třeba by byli i rádi? No, nemůže to být? Že jim někdo ubyl z dědictví — ale nám, co jsou peníze? Co je Hekuba?“

Stále stejně upřeně se díval Jiří do zapadlého kouta svého minulého života.

„A co pořád s tím naším závodem? To je řečí — řečí jako smetí! Vždyť se máme zcela dobře — závod jde báječně — a jsme tu už jenom dva!“

Teprve teď upřel Jiří na mluvícího pronikavě, jako jasnovidec, oči, sám žlutě ozářen svíčkou odspodu,

389$

a pravil tiše, pomalu, slavnostně, jako by přinášel veliké odhalení nějaké záhady:

„To nebyla smrt — ne!“ usmál se tajemně, „nýbrž — odplata!“ Zvolna povstal, mlčky, jako náměsíčník, pozvedl vysoko svíčku, a jda, velký, stejným krokem s dlouhým černým stínem po podlaze, opakoval ještě jednou, už u dveří svého pokoje, pomalu, se zálibou a zase tak tajemně:

„Odplata, odplata… odplata!“

6

Podvečer byl lahodný, chodníky navlhlé a na ulici plno a plno smějících se dětí. Hedvice bylo ten den skoro lehko u srdce, zastavila se u květinového výkladu, který voněl všemi vůněmi na chodník, pousmála se na dítě, ohlédla za šaty, až tu ji napadlo nahlédnout do novin. Poodhrnula jen první stránku, a tu v černém rámečku — jméno Karlovo. V první chvíli ji pojal jen údiv, když holá smrt tak surově na ni vykřikla z novin. Vešla do průchodu, rozevřela listy, zase četla zřetelně vypsané celé jméno křestní i příjmení — Karel Kučera — , tu náhle ji zachvátila neurčitá úzkost těla, jakou se třesou zvířata… Dlouho se jen chvěla, ale potom jí začalo všecko vadit, drzý člověk, který se díval po ní, pes, křiklavě červené kolo, překážely jí šaty, rukavičky, klobouk, a potom už cítila horké, nezadržitelné slze.

Hedvika se vinula průchody, uličkami, nábřežím jako poháněna za určitým cílem, až se octla pod kamennými schody mostu Karlova. Zamlklé ticho pražské plnilo náměstí s holou alejí, vůz s plachtou stál u kupeckého krámu a tichem zvonily jen údery, jimiž kovář přikovával podkovu. Slyšela zvučet tichem železo i také tak ostře viděla ryšavého koníka, plachtu, modrou tabuli,

390$

citróny… S tlukoucím srdcem stála na číhané, popošla, zase se zastavila u vody a stále temně vzpomínala… až najednou ucítila, že marně čeká, — on už nikdy nepřijde. Jen uvěřila smrti, hned se přihrnuly výčitky. Říkala si, že měla být jiná, trpělivá a vycítit, že z něho mluví — blízkost smrti. Tu — bůhví! — si vzpomněla, jak jednou ji pojmenoval — zlaté děvče, — a žádná jeho tvrdost tak hluboce ji nebolela jako dobré a nezasloužené slovo.

Bloudila zahradami, ztichlými a vyprázdněnými navečer, a stále ji napadala jednotlivá slova i zase pohledy mrtvého. Vyskakovaly jí leckteré chvíle, a přece obraz měla jen poslední — jak jí šel rychlým krokem naproti ve vojenském plášti a poletoval sníh. Domů se navrátila k deváté. Netrpělivěji očekávala ospalá Jiřinka, usazená na židličce u dveří v předsíni, a rozhýčkané dítě, které dovedlo být něžné jen málokdy, bázlivě prstíčkem zavadilo o studenou ruku.

„Co je ti?“

„Půjdeme spat!“ bezzvučně odpověděla Hedvika, „to je to jediné, co ještě zbývá!“

Ulehla hned bez večeře s dítětem, zhasla a přivřela těžce unavená víčka. Poletovaly před ní drobné lístky, červené, modré, zelené, žluté… příšerná tvář se přiblížila a ona s úzkostí zase oči otevřela. Z nějaké kuchyně svítilo okno ještě do dvora a Jiřinka pokojně oddychovala. Hlubokou tmou se vznášelo cosi bílého — dvě ruce. Uhodla, že to jsou ruce smrti, a viděla, pevně cosi drží … její bolest… a duše je zase volná a lehce plyne vzduchem… Nízko nad pelest se naklonili oba dva, přátelsky vedle sebe, Karel i Jaroslav… rozeznala obličeje, vlasy, ústa — a přece byli jiní nežli tehdy. Měli tak velké oči, ohromně hluboké a rozšířené… nakláněli se níž a níže — a byly to jen čtyři oči, jen čtyři ohromné oči — tu vykřikla. Jiřinka se pohnula a ptala se z polospánku ustrašeně:

391$

„Mami… co… kdo tu je?“

Bez konce a beze spánku dál jí plynula noc… „Bože,“ netrpělivě si povzdychla, „kdyby alespoň bylo už světlo!“ Co chceš ráno? Co tě tak krásného čeká? posmálo se jí vlastní srdce. Děsná únava jí tížila oči, bolely nohy, ruce, a zpocená házela sebou z boku na bok na shrnutém prostěradle. Nemohla ležet, usedla, ale za chvíli prudký pláč zase jí hodil nazpátek do polštářů.

Svítalo na dvorku a ošklivé špinavé šero se dotýkalo pohozených kusů prádla. Hedvika bosa a rozcuchána vyskočila, běhala po koberci a zrcadlo jí navracelo mátohu hubeného těla v dlouhé noční košili. Usedla zase, dívala se, jak bledl srpek měsíce za komínem, a říkala si, jaký to má smysl pro ni, být ještě naživu. Malovala si černou rakev, samu sebe v bílých šatech svatebních, a tělesnou rozkoší bylo pomyšlení, že potom srdce netluče ani nebolí. Jiřinka zakašlala, a ji napadla s přetěžkou výčitkou slova Emilčina ,nemá otce‘ smutně se zadívala na bledý obličej dítěte, který spánkem zrůžověl, ale vlastní vázanost pro to dítě jí připadala tak hrozná, jako by celý život pro ni byl jenom — trestem. A na klid mrtvých, které oba milovala, oba ztratila, teď za prvního svítání pomyslila s opravdovou závistí.

Toho rána svítilo slunce zvláštním mírným jasem na postel. Tiše zaklepalo děvče a potom vstrčilo hlavu do dveří v červenožlutém šátku.

„Jiřinko! Honem — honem!“

„Co? Ale… nechte mě ještě!“

„No tak už jenom z postele… sic ji ještě poleju!“ Jiřinka zívla, protáhla se kočkovité a zdlouhavě navlékala černou punčošku, dívajíc se stále po matce; ta ležela obličejem dolů do polštářů na zkřížených loktech.

„Učeš mě!“ Za chvíli Jiřinka si přišla sednout na postel se hřebenem a se stuhou.

392$

„Prosím tě, ať tě Berta… ještě dnes učeše!“ tiše odpověděla Hedvika a teprve se obrátila. Kaštanové prameny ležely divoce rozhozeny po bílém plátně, ale na samotném obličeji tkvělo cosi ztichlého, unaveného i odevzdaného. — Tak už třetí ráno ona se bála vstávání.

Jiřinka odešla do školy a za chvíli dobrácké děvče z vlastní vůle přineslo snídani, přistrčilo židli s nádobím k posteli a řeklo skoro domluvou v širokém pohraničním nářečí:

„Vždyť paní třeba… ani nemusí vstávat, když jí není dobře!“ Zase zavřelo, ale za chvíli se vrátilo, přinášejíc v mokrých rukách za cípek nějaké psaní, a také tak dvěma prsty je položilo před Hedviku na pokrývku.

Hedvika, jako by byla věděla, že jistě přijde, pranic se neulekla, ač hned poznala — písmo Karlovo. Dlouho váhavě držela psaní, na které čekala den ze dne, celý čtvrt roku, divné psaní od mrtvého, který přes hrob s ní hovořil.

„Má milá Hedviko!“ přečetla nadpis a tiše zaplakala, dívajíc se oknem, kterak milostné jarní slunce šikmým pásem rozřízlo dům se zasklenými pavlačemi.

„Jsou tu kolem,“ četla dále, „sami cizí, sami vojáci, a já si mezi všemi připadám opuštěný a sám — kůl v plotě. A často vzpomínám na svou černou paní. Navrátím se? Ublížil jsem jí? Celý týden už tu bydlím v opuštěném statku a kolem mne hovoří sedmerou řečí — hotový babylón. Nebyl jsem ještě v poli, ale snad už zítra půjdu, dítě. A Tys opravdu jen velké dítě, které jsem tam osudu zanechal, ale ne svou vinou. Hedviko, je vůbec nějaká vina? Víš to sama, že jsem si poslední dobou připadal jako pes, jehož pán vypráskal, a mnoho jsem o tom uvažoval, co to je vina u člověka. Kolikrát vojáci rozdělali si oheň na skále, postavil jsem se k nim, cigaretu zapálil a si pomyslil: Tak dva lidé se sejdou, oba nejsou zlí, třeba si i věří, mají se rádi, ale nakonec ze všeho jen — pláč. Nebo třeba když pomyslím na Brno, jak to

393$

bývalo s námi dříve. Hedviko, sešla ses s mužem, on s tebou, dítě jste zplodili, a najednou vpadnu mezi vás — já. Já, cizinec, okradu muže o ženu a dítě málem o matku; Ty — pro lásku ke mně lžeš muži, pro lásku k dítěti mě potom zahodíš — a on, proč nepromluvil, když viděl? Proč nepromluvil tehdy žádný z nás? — Proč jsme nekřičeli a se nebránili? Proč jsme všecko nerozřízli? A bylo by se to dalo rozříznout, aby to nebolelo a neublížilo žádnému z nás? Kdo tu byl vinen z nás tří? Já, Ty nebo on? Hedviko — buď všichni, nebo nikdo! Hedviko, život člověka je cosi tajemného, nikdo sám neví, co nosí v duši na dně, a i když se vzpírá a křičí, — jenom poslouchá. A vina? Vina? Té není — to vím jistě. Jednáš tak a tak — vzejde z toho velké hoře — myslíš si, odčiníš, odpykáš — ale hoře třeba jen ještě větší — nic, Hedviko, nenapraví člověk sám, není-li v tom také vůle boží. A Bůh? To je život sám — jsme to Ty, já, my a všecko dohromady, ale jediný člověk pouhé smetí. Nejsem mudrc, který odešel do lesa od lidí, ale není dočista možné, aby zůstávala a stále do velikého kopce se kupila těžká a nesmazatelná vina všech lidských pokolení, — kam by potom spěl svět? K zatracení? Mohlo by vzejít ubohým lidem ještě nějaké ráno?

Má Hedviko, mám dnes prazvláštní pocit, jako onoho prosincového dne, když jsem Prahu opouštěl za mlhy. Tehdy byl pocit nepříjemný, ale dnes je jinak — klidný, jasný, pevný. A přece — jako by oba měly stejné jádro, jen v jiné slupce. Co zmůže slovo? Ještě v Praze se mně zdávalo, že má obrovskou moc, — dnes vím — nemá. Sám tu sedím u moře na míle od Tebe, a Ty pokojně v bytě u šití, nebo třeba si i čteš. Tak daleko od sebe!

A přece — v jakoukoliv chvíli bys mohla přijít a chtít cokoliv ode mne. Co tu slovo mezi námi? A nač Ti to i říkám? Sám nevím, co se to se mnou děje, od rána už vzpomínám nazpátek, i jak jsem si malý hrával doma, a cosi mne nutká Ti to říci, ač nenávidím všecko psaní teď.“

394$

Hedvika si zakryla oči a zazdálo se jí, že Karel stojí za ní a podává jí silnou a dobrou ruku k ochraně; v té chvíli necítila lítost, jen smutný, stejně jako radostný vděk k mrtvému. Potom přehrnula bázlivě list a přečtla, kdy byl list odeslán, — tři dny před smrtí.

„Také tak vzpomínám na poslední ráno, jak jsem přes dva schody s hrůzou utíkal od otce. Ty, kdybys jen jedinký den byla žila v našem hrozném podzemí, věděla bys, že každá Tvá slza je ještě lehká a ještě štěstí. Čtyři jsme byli — čtyři cizí tam kolem sebe chodili! Kde tu potom radost nebo utěšení! I to je možné, že my dva se už — nesejdeme v životě! Kdož to ví, co bude zítra se mnou? Nebo co Tobě život podaruje? Třeba se — vdáš! proč by ne? Nebraň se, má černá paní — nemám Ti co vyčítat, ani Ty mně. Bralas, dávalas, a já — stejně tak. Dnes je podivný a jasný den, je mně tak neklidně, a já jakoby jinde; vidím hory, pokojné údolí, skály, propasti, zaprášenou silnici nebo zase zelenou zahrádku s domkem u cesty, a to všecko dohromady je život. Někdo má zahrádku, jiný běduje z propasti. Také v Tvé každé slze křičí a pláče život. Zato naše Florenc — víš Ty, co to je a bylo? — Nic. — A rozumíš také tomu přehroznému slovu? To znamená — ani lásku, ani rozum, ani radost, ani život — nic. Nic — hlízový mor — černá smrt. Jak jsem potom neměl jako chlapec zahodit knihy se zlostí do kouta, když jsem se vrátil ze školy? Teprve dnes, když je pozdě, je mně čtyřicet, oheň i mládí pryč, teprve to všecko prohlížím do dna a chtěl bych křičet na výstrahu všem ostatním: žijte jinak! Pro nikoho a pro něco — jen tak je možný a snesitelný život! Jen to je život!

Má milá Hedviko, ještě něco Ti povím o Tobě samé. Jednou — dávno — Ty ses tehdá na mne zlobila — jsem Ti řekl, že bych Ti přál veliké štěstí a — ne se mnou. Chtěl bych Ti dnes děkovat za všecko, za radost jako za žalost, mám Tě tak podivně rád, ale přece docela jinak než tehdy, když jsem žárlil na každého, kdo se na Tebe

395$

jen podíval. Od božího rána vzpomínám na Tebe, na Tvá slova a říkám si, jak bych se smál upřímnou radostí, kdybych Tě viděl šťastnou s jiným mužem, který by za něco stál. Nebraň se! Ty to i potřebuješ, i si to zasloužíš! Možná, že i dnes ještě Ti to divně připadá ode mne, a přece Tě mám — byť docela jinak než v Brně — přece snad ještě mnohem více rád než tehdá — moje Hedviko!“

Hedvika zkřížila ruce s psaním Karlovým na prsou. Tak přece odpustil! udiveně si povzdychla s nesmírnou úlevou od hrozné tíže, kterou čtvrt roku stále cítila na prsou. Není viny — a kdož ví, snad ani není smrti? Najednou, jako by nebylo života ani smrti, ne budoucnosti, minulosti, radosti ni hoře, jen vysoký klid, tak podivně jasně a pokojně bylo najednou i jí.

Ale hned zase zabořila všecky prsty do volných vlasů a hořce zaplakala s celou vzpourou své vášnivé bytosti: Proč jen jsem nemohla s ním žít a být šťastna jako sta jiných žen? Slunce na nebi nedbalo o její žal, milostně svítilo do celého pokoje, pohazujíc rozmařile zlatem koberec i staré domácí šatečky Jiřinčiny. Chudáček! najednou Hedvika si povšimla skoro se zájmem — má utržený límeček! Jehlicí spíchla velikým uzlem vlasy do týla a bosa si došla pro šatečky; scházel i knoflíček, a s vyčítavou lítostí je na posteli pozorně šev po švu prohlížela. Psaní leželo nablízku, občas se po něm ohlédla, jako by měla strach, že zase zmizí její vykoupení z hříchu i z bolesti, ale potom navlékla nit do jehly a počala šít.

7

černé šaty a nový klobouk s dlouhým krepovým závojem ležely rozloženy opatrně a široce po posteli a z pokoje vedle se ozýval přivřenými dveřmi slabý a kňouravý

396$

hlásek malého dítěte. Za chvíli vešla rychle, ještě v županu, paní Marina, velmi rozčilena ani ne tak, že ji očekávalo rekviem za švagra, jako proto, že nebude včas hotova. Pláč ustal na okamžik, ale hned potom začal silněji, měně se v nářek a v žalostné skytání. Hned odkvapila ryze ženským a jakoby krátkým pospěchem do dětského pokoje, kam ji hnala přemrštěná starostlivost o synka, kterého konečně po šesti letech — jak si ve své pobožnosti sama myslila — si vymodlila od své patronky Panny Marie.

„Drobečku! Nejvyšší čas! Jsi hotova?“ velitelsky se ozval z předsíně hlučný, sebevědomý hlas a za chvíli se objevil na prahu prázdné ložnice Gustav, s krepem na cylindru, s krepem na rukávu černého svrchníku, dokonalý, bezvadný podle posledních předpisů z. Anglie o smutku.

„Honem — honem! Pospěš si — to dnes všecko přestává!“ zamračeně se pokyvuje volal rozhodným hlasem, který ukazoval, že i v domácnosti vůči své krásné a bohaté ženě se cítí svrchovaným pánem, cítí se tím více, že se odtrhl finančně od starého domu a na radu tchánovu přijal přímo znamenité místo ve velkém závodě na škrob. Dávno se považoval za jediného rozumného člena v rodině. Od vánoc, když mu všecko běželo jen podle jeho přání, byly nejen tisíce, ale přišel dokonce dědic, dávno očekávaný dědic jeho jména; Gustav považoval svou ruku, tu šťastnou ruku vyzdobenou diamanty a rubíny, která dovedla tak výtečně sešlehat zamilovaného psa, za jedině oprávněnou, aby nakazovala, potrestala i rozhodovala. Byl přesvědčen — a on býval o všem vždycky skálopevně přesvědčen — , že o hodnotě člověka mluví jen konečný výsledek: každý má jen to, čeho si sám zaslouží, statek, žebráckou hůl, vavřínový věnec nebo oprátku.

Nedočkavě přešel pokojem ještě neuklizeným, potom nahlédl vedle, kde Marina na nízké stoličce zvolna na

397$

kolenou houpala a chlácholila synka po ranní koupeli. Děcko mávalo nepokojně drobounkými pěstičkami ve vzduchu a občas prstíčkem se zachytilo o krajku matčinu.

„No — nono!“ blahovolně řekl své kvetoucí ženě. „Tak mu udělej — klukovi — ještě křížek! Ale potom dost — už dost! Potom jenom pojď!“

Marina poslušně povstala a s táhlým povzdechem odevzdala zavinuté dítě malé pihovaté kojné.

„Že by bylo tak pozdě?“ ptala se, rozepínajíc si župan.

„Toť se ví, že je! — Kdekdo nás ještě pomluví!“

Rychle a neklidně se Marína oblékala, otáčejíc se stále před ohromným zrcadlem, a Gustav nespokojeně přihlížel od okna ke kvapné její toaletě.

„Drobečku — nemáš to vůbec dobře! Opravdu — až se ti dnes divím — pročpak si nezazvoníš na panskou? K čemupak ji potom platíme?“ pánovitě máchl rukou v černé rukavičce. „To ji můžeme potom pustit — no ne?“

Marina, už oblečena, vyňala malé černé modlitby ze skříně, naplněné batistem i krajkami, a potom si dovedně ještě před zrcadlem urovnávala dlouhý závoj ve splývavé, krásné záhyby. I v černém vypadala rozkošně, a přece jen na jejím těle hluboký smutek nebyl opravdový smutek, zůstávaje jen černou toaletou ozdobenou krepem. Bylo jí sice líto švagra, o kterém ji nejvíce dojalo, že leží pod šesti břízkami jen u silnice; ale její snadný život, sestavený z rozšafného muže, bohatých rodičů, dětí, služek, románů i krásných Šatů, obemykal její mladou nepřemýšlivou duši tak úzce začarovaným kruhem blahobytu, že k ní neměla přístupu ani pravá, krvavá bolest.

„Pozor, Běto, pozor — to vám říkám, ať se mně od kluka — ani nehnete!“ Gustav na odchodu přísně se obrátil do vedlejšího pokoje. „Jak uslyším to nejmenší, — bude zle! Vy — slyšíte?“

398$

Kojná, která s usínajícím dítětem zvolna chodila po pokoji, jen tiše hlavou pokývla, neustávajíc v polohlasném zpívání.

Oba starostliví rodiče nahlédli z předsíně ještě do jídelny, kde právě Alenka dostávala první snídani a Xantos si hověl jí u nohou s očima spokojeně přimhouřenýma. Znamenitě vychovaný vlčák jen tlumeně zaštěkal na rozloučenou oběma pánům, kteří už spěšně sešli k vozu u chodníku.

Gustav prudce zabouchl a hned ve fiakru vzal na sebe výraz tak vážný, jak si toho vyžadoval zavřený vůz, cylindr, krep na tváři ženině i zádušní mše v petrském kostele. I rekviem bylo jeho dílo. Starý pán, který se vyhýbal veřejnosti, pomíjené a opovrhované už od mládí, byl by rád přešel přes smrt synovu mlčky, bez okázalého obřadu. Gustav se sice rozešel s otcem, ale stál o to, aby se udrželo zdání styků rodinných pro diváctvo. Proto, velkolepě provázen ženou, Alenkou, psem i chůvou, přišel otci o Nový rok obřadně se poklonit, nedotýkaje se v hovoru ničeho z minula; starý pán zrovna tak se neptal na nic, vědom si s hnusem celé laciné komedie. A v takovém čiře divadelním vztahu stáli také při smrti Karlově.

„Chudák dnes… ten tatínek!” Najednou, když už dojížděli, Marininy oči se zalily snadnými slzami. „Jen — aby dnes nepřišel do kostela!”

„To by byl zase jednou — kapitální nesmysl!” rozhorlil se Gustav a zahrál si před ženou, obdivující se mu, na soudce všeho počínání otcova. „Ještě — ještě — aby ke všem nerozumům — nemoc si ulovil! Copak to nestačí — když tu jsem já — mimochodem řečeno — dnes ze všech nejstarší a vlastně — jediný! Prosím tě — co ví dnes kdo o Jiřím a Viktorovi a co se dnes kdo o ně stará? Uvaž to sama — drahoušku!”

Vůz zastavil před starým kamenným kostelem, kde na chodníku porůznu ve velkých černých zástupech stáli sami známí, očekávajíce příjezd rodiny. Gustav bystře

399$

vyskočil a nabídl rámě ženě, kterou, tváře se neobyčejně důstojně, hned vedl dále dlouhou řadou pánů, kteří se skutečnou soustrastí se ukláněli krásné ženě, černě zastřené. Bílé a rovné voskovice hořely mezi zelení, povadlá vůně květin, vosku i kadidla prováněla chladem kostelním a chvílemi bylo slyšet kroky posledních příchozích po prknech, zakašlání a zase prazvláštní, zaražené ticho, jež není nikde, jen v kostele před katafalkem. Lavice pro příbuzné, zastřené černým suknem, byly neobsazeny — neseděl tam ani Viktor, ani Jiří. Gustav pomohl Marině horlivě do první lavice a ona ihned s krásným, táhlým, skoro labutím úklonem se sklonila nad modlitby. Gustav, zahlédnuv tchána s tchyní, významně jim bradou poukázal místo za sebou, ale hned zase, černé ruce klada před sebe, oddal se dokonce i on teď vzpomínání na padlého bratra vojáka, který nedosáhl ničeho takového v životě jako on.

Tři kněží v černých ornátech se objevili zároveň u tří oltářů a do mrtvého ticha zaznělo nezvučné a nezpěvné jejich šeptání, až tu najednou kostelem se rozlehl nový zvuk, jako když něco klape a klape o dřevo — něčí hůl. Nedůtklivě nadzvedl Gustav obočí, kdo si tu troufá rušit, a tu spatřil na dva kroky od sebe starého otce. Opíraje se o silnou hůl a druhou zrovna tak o cizího mladíka, shrblý, zhublý, seschlý přicházel zcela sám, bez dorostlých synů, k poslednímu obřadu za nejstaršího. Gustav překvapeně povstal a sehnuv hlavu mlčky poukázal otci vedle sebe, ale ten zakroutil hlavou a umíněně i pomalu se bral dále na druhou stranu. Také tam neusedl do vyhrazené lavice, avšak na zastrčené místo pod kazatelnou, ze kterého neslyšitelně se pozvedla Petruška v černém hedvábném šátku.

Starý pán si opřel obě kostnaté ruce o zahnutou hůl a bedlivě i zdánlivě klidně pročítal černé plátno potištěné bílými písmeny. Zastavil se až u křížku, dne u Valjeva, a potom kvapně se obrátil k Petrušce, zamumlav

400$

nespokojeně v hlasitém zašeptání svých bezzubých dásní:

„Rok je špatný! Nebylo mu — čtyřicet!“

Nynější nejstarší s velikým strachem pohlížel pod kazatelnu, hluboce znepokojen od oné chvíle, kdy starý pán, sotva se vleka, se objevil v kostele, jímž také hned proběhlo tlumené vzrušení. Ten se ohlédl, ta krk natáhla, a kdekdo si povšiml, že ne synové, leč nějaký cizinec vede nemocného starce. Ale v této době na počátku, kdy válka teprve prvními ranami zasáhla do rodin, tu urvala otce, zase odtrhla muže od ženy a syna od matky, v tuto dobu jako by lidé byli alespoň na čas lepšími i soucitnějšími, všichni vyjeveni hrůzou, výkřiky i hluchou němotou hrozné, krvavé dálky. Sivé, moudré oči měl sice upřeny ztraceně před sebe na pilíř, že vypadal se svým chatrným tělem, jako by musil jen sesout se už v hromádku; ale bez jedinkého zaplakání až do samého konce tam vydržel starý Kučera a lecjaké milosrdné srdce v sousedství si povzdychlo: Což nemohl on umřít dřív? Zato nejstarší, dívaje se zachmuřeně a pohřebně na skvoucí cylindr s krepovou páskou, za klinkání zvonečků a za šepotu kněží u tří oltářů přemýšlel úporně jediné o tom, jak by rozkol v rodině zachránil před zlým jazykem závistníků i klepařů; to, že Viktor s Jiřím nepřišli do kostela s otcem a vyhnuli se církevním obřadům, znamenalo pro něj jen skandál.

Kněží v černých ornátech široce poklekli a začali hlasitou modlitbu: „Ó přijmiž, Pane, na milost duši svého služebníka!“ V tu chvíli Gustav rozhodnut se naklonil k uchu tchánovu v jakémsi veledůležitém šeptání a Stuchlík důvěrně zeti přikyvoval šedivou bradou a dvěma prazvláštníma očima, v nichž nebylo soucitu, nebylo myšlenky, jako by byly jen z kalného skla.

Petruška, zprvu si netroufajíc před tolika cizími, ale potom přece hnána ženským srdcem pomoci chatrnému tělu, pomalu nadzvedala pod paždí starého pána,

401$

a mladík, chemik z obchodu, čekal tupě stranou; a už přicházeli staří známí i lidé skoro cizí dlouhou řadou stisknout ruku starému muži. Opřen o hůl i o Petrušku se vznešeným klidem opakoval starý pán všem stejně jen své:

„Děkuju! — Děkuju! — Děkuju!“

Zlehka zavěšen do tchána, který byl o něco menší, a veda za ruku černě zastřenou Marinu, obraz důvěrného rodinného štěstí, Gustav zvolna kolem lavice se blížil k otci. Oba staří páni spolu nemluvili, jak před šesti lety naposled, kdy se ve hněvu rozešli, a teď měl nastat slavnostně dojemný okamžik smíření před rakví.

„Tatínku… dovol, dovol — je tu také tchán!“

Gustav honosně svým svrchovaným tónem se naklonil k otci a cukrovarník nastrkoval starému pánovi krátkou a vydatnou dlaň. Starý pán sice dočista ruky neodmítl, ale zase jen tak stejně, jako řadě cizích, opakoval své klidné, vznešené, chladné a vnější:

„Děkuju!“

Gustav se sice těžce zachmuřil, ale stále stejně v onom dramatickém i lyrickém seskupení, uprostřed silný muž, kterak jednou rukou podpírá slabou ženu, druhou vede jejího šedivého otce, těsně se postavil za nejstaršího a nejpostiženějšího, který byl středem pozornosti pro všecky soustrastné oči. Stále ještě přicházeli noví lidé, ukláněli se hluboce neštěstí, soucitně i vřele ruku tiskli, některé ženy dokonce šátek si přidržovaly na očích, ale přece jen skoro se vyprázdnil malý kostel, těžce naplněn povadlou vůní z pohřebních věnců.

„Což — abychom také šli teď my? Tatínku, co ty — a ty tu jen rozhoduješ — o tom soudíš a myslíš?“

„Nic!“ zvolna Gustavovi odpověděl starý pán. „Nic — čili latinsky — nihil!“ V tu chvíli měl podivný hlas, který neodmítal jen synův rodinný návrh, ale ten slabý, zastřený a nemohoucí zvuk jako by prozrazoval

402$

nejspodnější starcovu myšlenku: život nebo smrt, všecko je jediné veliké nic.

„Tatínku,” s prosebnou, snadnou a jako mazlivou ochotou Marina blíže k němu natáhla ruku, „já tě povedu, ano… dovolíš?“

„Dítě!“ odmítl, sice trochu laskavěji, ženu a opětoval skoro s přísnou velebou své opuštěnosti: „Za to ti také — děkuju!“

„Nono — kamaráde!“ ze svého mlčení odhodlal se konečně vystoupit také tchán Gustavův, aby zachránil věc před lidmi. „Jaképak hlouposti… přece nepůjdeš domů sám?“

„To ne!“ odpověděl starý pán náhle se zvučným starým hlasem, že se to rozlehlo klenbou kostelní a všichni, kteří stáli nablízku, to slyšeli: „Mě povede tady naše Petruška… a ta — ta mně už také doslouží!“

Neohlížeje se po nikom z rodiny, pomalu a těžce se rozkýval jen jako mrtvá věc, uvedená vůlí násilně do živoucího pohybu. Nanovo zaklepala hůl o prkna, a kostelní vrata zela dokořán, naplněna jásavým jarním sluncem. Pozvolna jen se jim přibližoval starý pán, veden i podpírán ze dvou stran. Z prostředka kostela pohlíželi za ním překvapeně i rozhořčeně Gustav s Marinou a umíněná býčí hlava starého cukrovarníka vyslovovala určitě, že by neodpustil ani — mrtvému. Stáli tam mlčky blízko lavice, a zatím tři černé postavy, starcova, ženina i mladíkova, se pohybovaly proti jasu ve dveřích, až zmizely dočista v jarním slunci.

8

Veliká a bílá oblaka plula radostně po modrém nebi, jako komusi milovanému na uvítanou, mrak zakrýval slunce, a přece jen sametový lesk jara ozařoval holé,

403$

zmrzačelé větve akátů. V jídelně na pohovce široce rozloženo si hovělo mohutné tělo s rukama rozhozenýma daleko od sebe, s nohama zase po parketách, a před Viktorem spíše netroufanlivě než uctivě tam stála — kuchařka. Se zřejmou chutí nejmladší udílel ranní rozkazy pro kuchyni za starého pána, který za dlouhý život vůbec nezastonal a teď ulehl.

„Copak uděláte k masu?“

„Opravdu, ani nevím — co by tak pánům přišlo k chuti.“

„Což?“ Viktor několikrát pohnul vrchním rtem jako králík. „Což — ten židovský brambor… topinambur? Topinambur!“ opakoval, pochutnávaje si už na samotném slově.

„Jen — jestli ho dnes také dostanu!”

„Když ne — tak co potom?”

„Špenát?”

„Fuj! Myslíte, že jsem koza? Nechci už tu trávu!” „Snad tedy salát?” vyhlédla Petruška nerozhodně na něho šedivýma očima. „Jenže… bude teď ještě asi… hodně drahý!”

„Tak — jen ho kupte! A víte, vajíčko… a hodně, hodně oleje — ať jde dobře do krku!”

„Což,” Petruška nerozhodně stanula až u stolu, „neměla bych se snad podívat ještě k posteli? Starý pán je tam docela sám!”

„K čertu — už jen do trhu! Jinak nic nedostanete!” Zase sám, Viktor ve svém černém řasnatém županě, který nosíval stále, když byl doma, pevně opřel lesklou hlavu o oprýskanou zeď a uvažoval — nic se mu doma nelíbilo. Jen starodávný stojan u okna by si ponechal, také babiččin obraz v bílém čepci, že byl stylový, ještě snad veliký koberec; ale všecek starý brak by prodal židům a zařídil by si s Jiřím pravý garsonský byt s kachlovou koupelnou. K přemýšlení si zapálil první cigaretu po snídaní — to nejlepší pochutnání — a zatím pečlivě

404$

dále vážil, jak by celý jeho život se jen zlepšil, kdyby otec umřel. Byl pevně přesvědčen, že teprve potom jeho život by nabyl pravého karmínu lásky i zlata volných peněz.

„Byl tady,“ s otázkou vstoupil Jiří, právě mytý, ve velikém koupacím plášti, „snad už doktor?“

„Puh!“ odpovídal zvolna bratrovi Viktor, kouře rozkošnicky nosem. „Co nového nám ten osel poví? Takový jednoduchý… a… a — archaistický člověk!“

Jiří založil ruce za hlavu a stál zamyšleně uprostřed pokoje, podobaje se v plášti římské soše senátora s těžkou drapérií. Jinak než Viktor cítil, jak vane všemi prostorami bytu nebezpečí smrti. Od léta žil jako vysloužilec bez zaměstnání u otce. Jeho podivínský život bez událostí se vlnil kupředu mírnou křivkou, která měkce kolísala dolů i nahoru mezi člověkem obyčejným a nepotřebným pro život a náměsíčným bláznem.

Namáhavě se shýbl Viktor k zemi a zasmál se hlučně, zavazuje si botku, na kterou svítilo slunce.

„No, já to vidím už jasně před sebou… budu se musit nakonec oženit — už jen kvůli těm nešťastným botám! Tak ti mám jednoho známého… a tomu ti od prvého dne lásky už — žena šněruje boty! Takový růžový, kulatý — a kdo by to v něm hledal… tu — mazanost!“

Jiří pohroužil bledé oči do bratra a poukázal na dveře, jež vedly k těžce nemocnému:

„Což — je-li na tom přece trochu pravdy? Že má otec ne peníze — ale dluhy?“ —

„Pro nás dva — jací dnes jsme,“ odpověděl Viktor, jako by měl zajištěno nejméně švarcenberské panství, „to může být jen — jedno! Co se může stát? Nanejvýš padne — no — padne obchod! K smíchu! Jakýpak osobní zájem mohu mít já nebo ty — řekni to sám — na tom ho udržet? Chci snad jednou hloupě život prosedět u skleniček a — jako hokynář — vážit cukr? Jen ať

405$

třeba padne — na starém vždycky mladé zase vykvete — a já chci — především — žít!“

„To všecko mně není jasné!“ zadíval se Jiří nevrle na uzamčené dveře; uzamykaly s otcem jeho budoucnost, nejasnou budoucnost, plnou neznámých obtíží. „Proč to? Dělá jen narážky a nic — neřekne!“

„Jak to? Jsi v peřince? Dej si to ode mne vyložit! Pravda — hodně nás holky asi vykradly — i ta zrzavá, ta rousnice — a třeba nejde chvílemi i obchod — ale přece něco musí mít v kase!“

„Otec? Co to znamená otec?“ v hloubavé úvaze se Jiří zamyslil. „Člověk, který se stará o svá mláďata. A netrefí-li to, — nemá vůbec práva hodit je pro svou rozkoš jen do světa!“ Dávná a zarytá myšlenka se sápala na Jiřího jako rozlícená a žárlivá žena, které planou oči: všecko, co dělal pro něho otec, byla jen povinnost, a nikdy toho nebylo dost. „Viktore, co by jiný otec udělal pro takového chudáka, jaký jsem já…, no — což?“

„Což? Což? Chceš mou radu? Vyptej se ho — vyptej na všecko, — dokud je ještě čas!“

Nerozhodně stál Jiří u jídelního stolu jako Herkules na rozcestí, jímž byl vlastně po celý život neustálého rozmýšlení i váhání. Viktor rozhodl za bratra a povstal; silné kroky zdravých a silných mužů zazvučely k ložnici. Tam uzavřeným vzduchem prováněly léky, kapky, hřebíček, nakyslá vůně i zvláštní tíha nemoci. Na posteli, podél špinavé šedivé stěny, leželo staré tělo, rovně nataženo i přikryto jen červenou pokrývkou. Nemocný oddychoval těžce a nestejně a mezi vzdechnutím zašeptal: „Můj bože!“ Nebo nechal dech přejít ve slabé zahvízdnutí, jak nechtěl, jak vší silou se bránil proti nemoci, stejně jako po celý život tolika věcem.

Synové se opřeli o dveře a za chvíli Viktor se optal, prohlížeje si vychrtlé, nebohé tělo:

„Je ti snad něco?“

406$

Starý pán jen slabě zakašlal v odpověď a Viktor usedl k němu na prostěradlo se zvídavou a zvýšenou pozorností o pravý stav věcí.

„To nejsou než… nějaké šlemy!“ lhostejně řekl otci.

„Nepřál bych ti je!“ těžce lapaje po vzduchu odpověděl stařec, pociťuje dobře ledovou neúčast synových slov. „Od čtyř ráno… už tu takhle stále stejně — jen ležím!“

Nerozhodně přecházeli oba synové a jarní slunce svítilo na nevlídné a špinavé zdi toho pokoje, který kdysi býval manželskou ložnicí a v němž se počaly i zrodily jeho všecky děti.

„Jako Lazar!“ těžce zavzdychal nemocný. V tu chvíli obličej starcův s prazvláštním i nevyslovitelným pohledem těch očí, kdysi tak neobyčejně chytrých, se podobal tragické masce a v hlase mu zaznělo žalostné opovržení bývalého bohatýra k vlastní malomoci.

„Copak — byl tady přece už doktor?“ Viktor se snažil zapříst rozhovor.

„I — byl!“ pohnul stařec hlavou.

„No — a copak říkal? Je spokojen?“

„To, co včera… nic!“

„Tatínku… a jak ty sám se cítíš?“ Viktor houževnatě se přibližoval rozhodnému bodu — otázce po majetku.

„Jsi slepý? Znamenitě — večer půjdu na víno!“ náhle se rozkašlal stařec namáhavě z celých plic a mezi námahou se rozkřikl v zápasu o dech: „Vy mně — nepomůžete! Co stojíte? Zavolejte mně přece — Petrušku! A jděte!“

Uraženě, volným krokem se blížil Jiří ke dveřím, stejně neochotně nejmladší, a už se ukázala ve dveřích mírná a tichá tvář, celá uhřátá od vaření.

„Přeje si snad něco milostpán?“

„Toť se ví!“ zlostně vzkřikl nemocný. „Vykašlat!“

Petruška dovedně nadzdvihla silnýma pažema tělo

407$

skoro bezvládné, podložila je vysoko polštáři a podávala sklenici vody žilnaté ruce, která ji odstrčila.

„Sem přece, mezi lopatky,“ řekl starý pán už mírněji, „mně dejte ruku — která čaruje — že můžu odkašlat!“ Zakašlal, pokyvuje stále hlavou i nadzdvihuje vysoko jeden kostnatý prst, jako někomu na výstrahu. Uložila ho bedlivě zase do peřin, pozorujíc oči, jež jako by tonuly v těžké mlze severské.

„Je tam někdo vedle?“ neklidně stařec pohnul krkem.

„Není!“

„No — nějaká živá duše! Já jen… že jste tam mluvila.“

„Já?“ udiveně se rozhlédla. „Nemluvila jsem se žádným — milostpane!“

„I — mluvila! Přece ještě slyším — přece ještě nejsem blázen!“

Odešla, a opuštěně i sám, jako celý týden, ležel starý pán v ložnici, jež byla posledním zapomenutým pokojem v dlouhé řadě. Jeho celý život byl vlastně jen práce, a proto tak strašlivě ho popouzelo první dny bezmocné a zahálčivé ležení. V posteli počítal, jen stále počítal cifry, které se mu rozvíjely před očima v nekonečných řadách jako vojáci na cvičišti. Čekal úpadek a věděl, že je žebrák, ale mnohem víc ho mučilo pomyšlení, jak Jiří, tak bezbranný i neoblíbený u lidí, se probije světem. Poslední zadlužená léta zapuzoval od sebe všecko pomyšlení na zítřek, ale teď v nemoci se mu vracela stále otázka: co bude s ním, s polobláznem, potom? Tohoto svého posledního dne věděl všecko jen mlhavě, a přece všecko temné, těžké a hrozivé bylo spjato dohromady v těleso tak obrovské jako vystěhovalecká loď, která klouzala stále dolů nahoru po houpavých vlnách jeho těkavých a rozvrácených myšlenek před blížící se smrtí.

Stejnoměrně odbíjely hodiny, starý pán namáhal se pracně počítat i čtvrti, a potom ho přemohla, jako vždy po záchvatu kašle, mdlobná dřímota. Vytrhl ho ostrý

408$

šepot, pootevřel víčka, a nad ním se zaleskly čtverý oči, čtverý dychtivé oči synů sklánějících se nad něho. Byl už večer, nízké slunce na protějších domech jen pruhem, a zapomenutý pokoj tonul v těžkém šeru spuštěných rolet, podoben kobce.

„Ještě,“ trpce pohleděl synům do očí, „ještě jsem neumřel!“

„My,“ odpověděl Viktor na smrt nemocnému jen ledabyle a světácky, „jen jsme se dívali… zdali nespíš.“

„Jiří!“ těžkým jazykem zavolal k sobě syna, kterému všecko prominul nakonec, zamilován stále do jeho velikého nadání.

„Co je — tatínku?“ tiše na dálku odpověděl Jiří ode dveří; stále rozplétal i stejně zamotával v sobě myšlenky o budoucnosti, a přece mu v tuto chvíli zase bylo líto otce. Zase to byla chvilka, jakých bylo mezi nimi více, málem by si byli řekli dobré slovo, a — neřekli si.

„Pojď blíž — nemohu tak křičet! Tady v mé skříni dole je balík dopisů… také ženské fotografie, to spalte!“ Jen z nepřímého rozkazu viděli synové, že nemocný pomýšlí na konec.

„Přál by sis snad ještě něco?“ úlisnou a sladkou řečí se ptal Viktor a jeho černé oči se snažily proniknout tváří dohasínajícího. „Něco… tak s obchodem… nebo i — s penězi?“

„Jak to?“

„No, přece… tatínku! Víš, že lékař ti dává dobrou, ba nejlepší naději, — ale stát, mhm, stát… se může ovšem — ledacos!“

„Dočkáte se!“ Nemocný rozhodil lokty, tak bědnými, jako by patřily kostře, „všeho se dočkáte… ale nejdřív — mě tu musíte ještě nechat… — alespoň v klidu — umřít samotného!“ Rozkašlal se, přivřel víčka přes vypuklé bulvy oční a zavolal úzkostně, skoro jako dítě: „Petruško! Světlo! Svíčku! Zadusím se!“

; S neslyšitelnou Petruškou jako když veliký mír vstoupí

409$

do pokoje. Letitá žena, plna mateřskosti, ukázala oběma skoro přísně na vedlejší dveře a po jejich odchodu usedla uctivě až na samotný okraj k umírajícímu.

Rozžehla, urovnala polštáře a zase povstala. V hrozném neklidu hrabal nemocný prsty po červené pokrývce, chvílemi zalapal těžce po vzduchu, ale náhle, snad ze strachu, že odchází od něho, sepjal křečovitě obě úzké hnědé ruce a vykřikl ve strašlivé vnitřní úzkosti před čímsi neznámým:

„Proboha vás prosím — zůstaňte tu! Až já tu nebudu — budete moci dělat i chodit si — kam chcete!“

S trpělivým výrazem nanovo Petruška usedla, a vysoká svíčka hořela skoro slavnostně, vrhajíc na zeď černý stín pelesti, podobný smáčknuté hlavě zlořečeného ptáka.

„Kolik je hodin?“ ptal se slabým hlasem.

„Devět — milostpane!“

„Bože můj!“ zoufale zavzdychal ze svého utrpení. „Ještě tři hodiny — do půlnoci! Bože můj!“

Přejela mu konejšivě třesoucí se ruce a seděla odevzdaně dále, pomýšlejíc na domov a na staré rodiče, výměnkáře. Jen hodiny odbíjely čtvrti. Náhle něco zamumlal a Petruška, nachýlivši hlavu, zachytla: „Křižák loď.“ Za malý okamžik zase tak nesrozumitelně zašeptal bezvládným jazykem: „Ráno — to už budeme zase doma v Bulharsku!“ Tu venkovská žena pochopila, že umírající vzpomíná na padlého syna, a setřela mu laskavě s čela studený, smrtelný pot. Odcházeje už, obrátil k ní vděčně na poděkování oči, napůl zlomené, a hned nato rozhodil doširoka bědné ruce, jako by se potácel závratnou stezkou a volal: Kam to jdu? Kam to pospíchám tak sám? Zhluboka vzdechl, ostrý nos se mu zvlnil v chřípí a — ztišil se.

S velikou uctivostí hned povstala Petruška z postele, pokřižovala sebe i mrtvého a ruce mu věrně zkřížila. Teprve potom, otírajíc si cestou stále oči, vešla do jídelny,

410$

kde u večeře seděli oba synové, které teď očekávala nejistá budoucnost, zklamání a dočista jiný život nežli dosud a kteří oba ještě nevěděli, že jejich starý otec, bez nich, docela sám, právě našel, čeho se marně dožadoval po celý posledek, — klid.

Petruška slova nepromluvila a jen docela tiše rukou poukázala nazpátek — tam přes tmavý pokoj bylo vidět u zdi velikou postel, ozářenou svíčkou. Jen slabým vlněním pod rudou pokrývkou se rýsovaly obrysy mrtvého, jako by nepřipouštěly otázky ani odpovědi, — tam v zadním pokoji už přísně mlčela smrt, jako něco nám živým neznámého, velikého, klidného a slavnostního.

$

VYSVĚTLIVKY

50 traple — ozdobný přívěsek k náušnicím;

77 Anno dazumal! — (lat., něm.) zde: Z onoho času;

78 kontrfekt — zde obraz

93 Und heute abend… — (něm.) A co dnes večer? Do Alhambry? 106 à propos — (fr., vysl. apropó) zde: abych nezapomněl;

109 bonhomie — (fr., vysl. bonomi) zde: shovívavost;

110 parfém „foin coupé“ — (fr., vysl. foen kupé) voňavka senné vůně; 114 adlatus — (lat.) pomocník, zástupce, „pravá ruka“;

118 médok — druh červeného bordóského vína;

120 Arlillerie… Herr Graf… — (něm.) volně: Ostrostřelci …

vlastně městská garda… Pane hrabě, jsem zcela téhož mínění! 123 Proximus iam ardet… — (lat.) ve významu: je už nejvyšší čas! Pozměněný citát z římského básníka Vergila, doslovně: u souseda už hoří?;

128 quasi — (lat., vysl. kvazi) jakoby, téměř;

Sanin — smyslný a individualistický hrdina stejnojmenného románu rus. spisovatele M. P. Arcybaševa;

155 politici par excellence — (fr., vysl. parekseláns) vynikající politikové;

honvédi — vojáci bývalé uherské zeměbrany; savoir vivre — (fr., vysl. savoár vívr) umění žiti;

158 Prosit všem! Bonne santé! — (lat., fr.; vysl. prózit, bon santé) Ať slouží! Na zdraví!;

jaux pas — (fr., vysl. fo pa) společenská chyba, nedopatření; 190 Buona sera! (it.) Dobrý večer!;

193 Mariahilf — vídeňský městský okres, obývaný před 1. světovou válkou převážně staromódním měšťanstvem;

195 Herrgott… Lass das… Ja… — (něm.) Hrome, tys ale dnes zas nudný! — Nech toho už! — Ovšem, Brno není Vídeň! 202 fait accompli — (fr., vysl. fetakompli) hotová věc;

413$

230 Svatý Vojtěch — katolický časopis pro lid;

241 teosof — stoupenec idealistické mysticko-magické nauky o bohu nebo vůbec o božství;

244 Bien! — (fr., vysl. bjen) Dobrá!; Voila — (fr., vysl. voala) zde ve smyslu: Hle? Tak?;

245 Fleurs du mal — (fr., vysl. flér dy mal) Květy zla;

247 Nous étions… — (fr. lidový popěvek): A byly jsme tři holky na vdávání, šly jsme na louku tancovat… — Za svitu měsíce, příteli pierote, půjč mi své pero, abych napsal jediné slovo. Má svíce je mrtva, nemám už ohně, otevři mi dveře, pro lásku boží — I pro boha lásky!p>

248 au revoir — (fr. vysl. o revoár ) na shledanou;

249 Sofort! Xantos! Sofort!… — (něm.) Ihned! Xante! Ihned!… Ráz — dva — tři! teď se pěkně poděkuj;

sacrebleu — (fr., vys). sakrblé) hrome, ksakru;

254 Verflucht… — (něm.) Zatraceně báječný pes!

257 je ne sais quoi — (fr., vysl. ž ne se koa) cosi nedefinovatelného;

258 merci — (fr., vysl. mersi) děkuji;

259 wie es im Buch steht — (něm.) dokonalý; doslovně: jak je psáno v knize;

260 Pourquoi? — (fr., vysl. purkoa) proč? ; Hélas — … (fr., vysl. elas) Běda, jak směšní tvorové jsou ti mužští!

269 vis — (něm. Wisch) cár papíru, mazanina;

laisser aller — (fr., vysl. lesé alé) zde ve smyslu: to, že si věcí v domě nevšímali;

272 A facit? — (lat.) A výsledek;

274 qffairé — (fr., vysl. afere) zde ve smyslu: jakoby velmi zaměstnán;

277 mouches — (fr., vysl. muš) „mušky“, ozdobné malé černé náplasti na tvářích žen;

280 vazomotorické nervy — způsobující roztahování cév;

283 Veuve Cliquot (fr., vysl. vév kliko) značka šampaňského vína;

286 jako přírodní muí — pravděpodobně zjevem nápadný a populární pražský židovský malíř-samouk Robert Guttmann; sedmihradský sňatek — zdánlivě zákonný sňatek uzavíraný v Sedmihradsku v době, kdy nebyly v Rakousko-Uhersku povolovány manželské rozvody;

289 Quoi me voulez-vaus? — (fr., vysl. koa m vulevú; správněji Que me voulez-vous? Co ode mne chcete?

414$

307 remonta — mladý kůň ve výcviku;

321 aut — aut — (lat.) buď — buď;

322 caput mortuum (lat., vysl. kaput) zde ve smyslu: mrtvolně bledá barva;

324 Diem perdidi! — (lat., vysl. dyem perdydý) Ztratil jsem den! (výrok římského císaře Tita);

338 habitus — (lat.,) zde: způsoby, zvyky;

339 Ouvre-moi la porte — viz vysv. k str. 247;

341 me voilà — (fr., vysl. m voala) tu jsem;

my darling! — (angl., vysl. maj dárling) drahoušku!

344 Les drôles machines des hommes — viz vysv. k str. 260;

346 Tantalovo ovoce — podle řecké báje frýžský král Tantalos byl za prozrazení tajemství bohů odsouzen v podsvětí k trýzni hladem a žízní, zatímco musel stát ve vodě a pod stromy obtíženými chutným ovocem; symbol mučivého trestu;

363 Tua culpa… — (lat., vysl. kulpa) Tvá vina — naše vina!

373 veritábl — (z fr.) pravý, opravdový, skutečný;

374 štajgrovat — (z něm. steigern) zvyšovat;

377 Savonarola — Girolamo S. (1452 — 1498), ital. kazatel, vášnivý horlitel pro nápravu mravů;

389 Hekuba — Hekabé, manželka trojského krále Priama, která přišla o děti i manžela; smysl asi: Co nám to vše pomůže?

EDIČNÍ POZNÁMKA

Sedmé vydání románu „Stará rodina“ se opírá o text vydaný v Národní knihovně (sv. 77. z roku 1965 a připravený Miroslavem Heřmanem; z tohoto vydání byly převzaty i vysvětlivky. Po jazykové stránce byla naše edice přizpůsobena současné pravopisné normě, samozřejmě se zřetelem k autorčiným osobitým odchylkám v kvantitě, interpunkci, tvarosloví apod.

REDAKCE

ANNA MARIA TILSCHOVÁ

přestože její dílo zabíhá do různých krajů Čech a Moravy, je autorkou povýtce pražskou. Zde se r. 1873 narodila, v Praze prožila skoro celý svůj dlouhý život a zde byla také pochována do rodinné hrobky. Pocházela ze staré patricijské měšťanské rodiny s významnými kulturními i vlasteneckými tradicemi. V jejím rodokmenu, mezi bližšími i vzdálenějšími příbuznými, se setkáváme se známými jmény osvícenského patriota Rafaela Ungara i bolestné lásky mladého Nerudy, Terezie Marie Macháčkové. Provdala se za svého bratrance, dr. Emanuela Tilsche, takže sňatkem nezměnila své dívčí jméno. Její manžel, profesor právnické fakulty Karlovy university, byl nejen vynikajícím znalcem svého oboru, ale moderním intelektuálem širokého rozhledu; byl však zasažen depresivní psychologií své doby, která jej vedla r. 1912 k sebevraždě.

Anna Maria se pohybovala ve společnosti lidí, kteří tvořili výkvět intelektuální Prahy, mezi učenci, spisovateli, malíři. Dramatické vzrušení vnášely do jejího vyrovnaného života, rozrušeného jen tragickou smrtí manželovou, bouřlivé události dějinné, obé války, hitlerovská okupace, osvobození. V literatuře i po vnější stránce společenské zaujímala čestné postavení, byla předsedkyní československého Penklubu, Společnosti Boženy Němcové aj.; r. 1947 jí byl udělen titul národní umělkyně.

Její tvorba spadá do období vrcholného rozkvětu třídy, z níž vyšla, která však již byla nahlodána narůstající krizí. I v literatuře proti sobě stojí mondénní Paříž se svým bujným, hýřivým a marnotratným životem zbohatlíků a umělecká bohéma s dekadentní vzpourou anarchistických intelektuálů; kdesi na okraji dožívá svůj hrdý sen odumírající salón šlechtický. Podle vzoru společenské i literární Paříže je stylizována i tehdejší napolo ještě provinciální Praha.

Anna Maria — tato dvě křestní jména jsou jejím prvním pseudonymem — hledá své první látky v prostředí, v kterém vyrostla a které poznala se všemi jeho světly a stíny. Byla to Praha starých měšťanských rodin, prostředí, v němž smutné mládí pozvolna přecházelo v rezignované stáří.

A. M. Tilschová vychází tu ze svých osobních prožitků a navazuje jaksi na svou předchůdkyni, Karolinu Světlou, pocházející také ze staré pražské patricijské rodiny, která rovněž poznala Život v oněch černých, chladných zdech městských domů, kde se tak těžce dýchalo dítěti, vtěsnanému do tísnivé kazajky konvencí a zvyků, a ještě tíže mladému člověku, rozbíhajícímu se do života, zvláště v době dozrávání citového a prvních zmatků probouzejícího se sexu.

Toto utrpení stísněného mládí demonstruje Světlá romantickými příběhy, v nichž bujně pracující fantazie se aspoň smyšlenými ději vyprošťuje z fádní, svou jednotvárností ubíjející všednosti. Tilschová naopak setrvává ve skutečném životě, snaží se vystihnout atmosféru prostředí, které obklopuje a pokřivuje rozvíjející se individualitu ve skleníkovém prostředí zdánlivého lesku a bohatství.

Obě autorky se také snaží z tohoto prostředí se vymanit. Světlá únikem, do ještědské přírody a romanticky stylizovaného prostředí lidového, Tilschová svým stykem s volnějším světem umělců, který ostentativně pohrdá konvencemi a snaží se vytvářet podmínky pro plné vyžití vlastní individuality tvůrčí i citové. Tilschová však ani zde neidealizuje, nesnaží se podat falešný obraz oproštěného štěstí a radosti ze života; i zde vidí problémy, konflikty, mozolný tvůrčí zápas a často bolestné zklamání, končící tragicky.

Hlavní syžetovou oblast v díle Tilschové tvoří cyklická řada románů, líčící takovouto tradiční rodinu a způsob, jak její příslušníci bud klesají pod tíhou drtící je reality, nebo se snaží odtud vyprostit. Tento proces neobyčejně zrychluje radikální proměna životního stylu po první světové válce, která nenávratně odplavila nejtíživější nános strnulých forem a zvyklostí, aniž ovšem rozřešila nejpalčivější problematiku společenskou a vytvořila podmínky pro vznik trvalého pocitu individuálního uspokojení.

Talent A. M. Tilschové dozrává dosti opožděně právě uprostřed válečného běsnění, kdy po tragické smrti manželově se jako zralá již Žena soustřeďuje na literární tvorbu. Začala publikovat sice již o jedno desítiletí dříve, ale výtěžek její rané tvorby tvoří jen několik povídek a črt, sebraných do dvou úzkých svazečků.

Je to v době války, kdy starý svět ještě žije a naplňuje veškerou její dosavadní životní zkušenost, blíží se však již svému konci, kdy Tilschová zahajuje řadu svých pražských románů, prostoupených hojně prvky autobiografickými, z nichž některé na sebe přímo navazují a rozvádějí osudy týchž postav v generačním sledu. Tak postupně vychází „Fany (1915), „Stará rodina“ (1916) a „Synové“ (1918), po válce se k nim volně přidružují „Dědicové“ (1924) a „Matky a dcery (1935). Doplněk k nim tvoří román z prostředí universitního „Alma mater“ (1933) a zejména román ze života umělce ,,Vykoupení“ (1923), který patří k jejím dílům nejzralejším; za volně sledovaný model hlavního hrdiny posloužil tu autorce její důvěrný přítel malíř Antonín Slavíček se svým tvůrčím zápasem a tragickým koncem.

Avšak Tilschová nezůstala lhostejná ani k druhé sociální sféře, kterou od světa starých měšťanských rodin, umělecké bohémy i akademických kruhů intelektuálních dělily těžko zdolatelné přehrady, ač všechny tyto společenské oblasti se vzájemně podmiňovaly. Byl to dělnický proletariát, který v prostředí, v němž se spisovatelka pohybovala, byl znám jen svým povrchem a stále vzrůstajícím neklidem, jaký vnášel do života společnosti. Tilschová chtěla jej poznat z bezprostřední blízkosti a vypravila se proto přímo do jednoho z jeho hlavních středisek, na Ostravsko, dějiště prvních krvavých střetnutí této nové síly se státní mocí. Vytěžila odtud své dílo snad nejpravdivější, třebaže nejméně subjektivní, román „Haldy“ (1927).

Drobné prózy různého obsahu i formy, pohádky exotické i slovanské, črty ze života venkovského a životopisný román o rodině Mánesů dokreslují obraz její bohaté a pestré tvorby.

Kdybychom z tohoto obsáhlého díla, čítajícího víc než dvacet samostatných svazků, chtěli vybrat jeho části nejzávažnější, volba by padla nepochybně na tři romány: byla by to „Stará rodina“ spolu se „Syny“, zobrazující svět starého měšťanstva, pak „Vykoupení“, román z prostředí uměleckého, a konečně dělnické „Haldy“. Tato tři díla, každé z jiného prostředí, jemně rozlišená pojetím i stylem, tvoří triptych, nebo spíše trojici soustředěných kruhů, ukazující, jak se postupně šířil Životní i umělecký obzor autorčin.

První kruh, nejužší, ukazuje život, z něhož autorka vyšla a který uzavíral svět jejího mládí; druhý znamená otevření širších obzorů, jímž se vymanila ze zakletí rodinné i třídní izolace; v třetím konečně pronikla do nového, jí dosud neznámého světa jiné společenské třídy, a mohla tak postihnout strukturu společnosti v celé její složitosti.

Dva na sebe navazující romány o staré rodině zachycují atmosféru prostředí, které z výše prosperity se pozvolna ponořují do úpadku materiálního i duchovního; otec ztrácí sílu a schopnost orientovat se v nových metodách hospodářských, generace synů nemá již životní oporu v tvořivém zaujetí mozolnou, ale cílevědomou prací, brodí se v mělčinách povrchnosti nebo tone v hlubinách bezútěšného nihilismu.

V rodině Kučerů, reprezentované otcem a čtyřmi syny, povah velmi rozdílných, ale se stejným stigmatem dekadence v nitru, kreslí Tilschová lidi, jaké kolem sebe pozorovala v době svého předválečného mládí. Své vyprávění dovede zahustit výstižným líčením prostředí, v němž se pohybují, které odráží a zároveň determinuje jejich životní pocit.

Vychází od neradostného vzhledu městské čtvrti, kde rodina má své sídlo, líčí ponurý byt, který jeví stopy někdejší okázalosti, ustupující postupně zvetšelosti, z něhož již čiší hniloba rozkládajícího se organismu. Inspirace výtvarným uměním, jež bylo autorce důležitým tvůrčím zdrojem, zde především impresionismem Slavíčkovým a ponurým expresionismem Edv. Muncha, projevuje se tu ve slovesných obrazech, metaforách, sugestivním líčení. Skupinový portrét pěti hlavních dějových postav, mužských členů rodiny, jak pohromadě sedí kolem rodinného stolu, vzájemně sobě cizí, vystupující na tomto pozadí, tvoří působivě zarámovaný střed obrazu. V dalším pak se rozvíjí před čtenářem paralelně pět osudů doplněných několika postavami ženskými, až se v závěru opět vrací k výchozímu motivu prořidlého rodinného kruhu.

Román končí uprostřed první světové války; přežívající minulost se definitivně hroutí a nastává jiný život. Autorka se vrací v pozdější tvorbě ještě někdy ke své staré rodině, ale musí ji už Zasadit do prostředí, které prošlo radikální změnou.

Tím je uzavřena vstupní etapa tvorby autorky, která vyrostla v přední reprezentantku realistického románu mezi dvěma válkami.

KAREL KREJČÍ

SLUNOVRAT edice české klasické prózy a poezie VELKÁ ŘADA SVAZEK

ANNA MARIA TILSCHOVÁ STARÁ RODINA

Vydal Československý spisovatel v Praze roku 1972 jako svou 3472. publikaci (digr v1); vytiskla Stráž, tiskařské závody, Plzeň, závod ve Vimperku; Vydání sedmé. Stran 420 Náklad 20 000