K. A. Tucker

Ten Tiny Breaths 03. Čtyři vteřiny rozhodnou

Kapitola jedna

CAIN

Před 10 lety Kapky krve zdobí zaprášený šedý beton jako abstraktní obraz. Některé z nich patří tomu namachrovanému hovadu proti mně – roz-seknutý dolní ret, rozšklebená rána na lícní kosti. Ale vzhledem k té kolosální na-kládačce, kterou od tohohle sexuálního násilníka, nedávno propuštěného na podmínku, právě dostávám, je většina té krve patrně moje.

Tisknu si pevně levý loket k žebrům, která mi právě polámal sérií mocných úderů, a snažím se sebou necukat, když se šourám zpátky k provazům improvizovaného ringu.

Řev a výkřiky mě bombardují ze všech stran, odrážejí se od stěn podzemního parkoviště kancelářské budovy v centru města.

Za normálních okolností mám kolem sebe slušný dav bohatých potvor, které mě zahrnují svými jmény, telefonními čísly a poznámkami ve stylu „pěknej kluk“. Dnes však ne. Všichni tihle lidé si proti mně vsadili dvacet ku jedné a nepochybně už si představují písečné pláže a lesklé bavoráky, jež si za svou výhru pořídí.

Sakra, i já jsem si málem vsadil proti sobě.

Jenže na světě neexistuje člověk, kterému bych svěřil tolik peněz, aby za mě vsadil.

Leda snad Nate. Jenže tomu je čtrnáct a ví se o něm, že je můj spojenec, takže bych mu stejně dobře mohl namalovat na čelo terč, kdybych ho poslal k bookmakerovi.

„Tak dělej, fajnovko!“ huláká Jones, bouchá o sebe masitými pěstmi, ve tváři zlomyslný úsměv.

Zůstanu zticha a Nate mi opláchne obličej studenou vodou, trochu si loknu, snažím se vypláchnout z pusy měděnou chuť krve.

Slyšel jsem, že tenhle chlap s oblibou nářez protahuje, takže se nebojím, že by se na mě vrhnul jako býk. Zato se bojím davu, který se na mě tlačí. Cítím ve vzduchu, jak jeho netrpělivost kvůli mé pauze sílí. Chtějí vidět, jak moje lebka bouchne o zem. Hned teď. Tohle je skutečný podzemní zápas. Takový, který spojuje kriminální živly a hledače vzrušení tak, jako Vánoce spojují členy rodiny. Nejsou tu žádné váhové kategorie. Žádné testy na drogy. Žádná pravidla. Žádný opravdový sudí. Zápas neskončí, dokud nesbírají rozbité tělo jednoho z účastníků ze země.

Do takového světa by zrovna milující otec svého syna nezavedl. Jenže já žádného milujícího otce nemám. Můj táta je ničema, grázl, rádoby gangster, který – potom, co se mě dost namlátil, aby mě naučil, jak se mám bránit, a co mi svaly ztvrdly nepřiměřeně mému věku – usoudil, že by mohl vydělat pěkné prachy, když mě jako sedmnáctiletého předhodí prostředí losangeleských ilegálních zápasů; moje tělo ještě nebylo plně vyvinuté, ale bylo pevné díky náročnému tréninku, na kterém táta trval. Nemůžu tvrdit, že bych do toho šel neochotně. Dokonce mě to většinou i bavilo. Vždycky je to tátův obličej, do kterého buším, jeho kosti, jež lámu pokaždé, když zvednu pěsti.

Pokaždé protivníka rozsekám.

A teď, v devatenácti letech, jsem skončil v boji na život a na smrt v nejvyšší lize tohohle zločinného světa. Tentokrát bych mohl vyhrát hodně. Nebo bych mohl skončit v penálu. Civím na toho blba před sebou – prsní svaly posílené steroidy se mu cukají nedočkavostí, na šíji vystupují ohavné žíly, obličej tvoří hrůzostrašná změť krve a tetování – a smiřuju se s tím, že dneska patrně skončím na lopatkách. Jsem kurva blbec, že jsem do tohohle zápasu vůbec šel. Jones je nejspíš sjetý pervitinem. Nic slabšího než dvě dávky fentanylu tohle zvíře na kolena nes-razí, a já nemám v zadní kapse uspávací šip-ku na slony.

„Zee!“ zaječí za mnou Nateův hlas; použije mou zápasnickou přezdívku. Ohlédnu se na zakrslého kluka v mém rohu. Jediný spolehlivý důvěrník, ten, koho mám po boku při každičkém zápasu. Drží si u ucha mobil, jeho ebenová pleť nabyla chorobně popelavého odstínu. „Něco velkýho se děje ve Wilcoxově.“ Wilcoxova ulice. Tam bydlí rodiče. Nateovy veliké melasové oči zaletí k čekajícímu protivníkovi, pak se vrátí k mému potlučenému obličeji.

„Zase se perou?“ zeptám se. Nebylo by to poprvé.

Nate pomalu, vážně zavrtí hlavou. „Ne, něco jinýho. Benny viděl asi před dvaceti minutama přijít dva chlapy.“ Benny je patnáctiletý kluk, který bydlí přes ulici proti našim a chodí s Natem do školy. Je to debil, ale uctívá Natea, protože Nate patří ke mně.

„Za ním, nebo za ní?“ Jakkoli je tahle otázka znepokojivá, je na místě. Oba moji rodiče se vydali podnikatelskou cestou na nesprávné straně morálky – táta se pustil do obchodu s drogami, matka vede v domě nebožky babičky maličkou sázkovou kancelář v kombinaci s bordelem. A teď jeden z nich očividně kohosi naštval natolik, že ho dotyčný vystopoval až k vlastnímu prahu.

Za normálních okolností by mi to bylo fuk.

Byl bych nadšený. Kdyby táta naštval ty správné lidi, možná by vyřešili můj problém za mě. Jenomže je jedna hodina po půlnoci, úterý, a moje šestnáctiletá sestra Lizzy možná spí ve své posteli. A jestli si ti chlapi přišli pro peníze a táta sáhne do úkrytu ve vydlabaném křesle, aby jim zaplatil, najde skrýš prázdnou.

Protože jsem mu ji dneska kompletně vykradl, abych měl co vložit do tohohle zápasu.

V hlavě mi zaplápolá nová vidina. Jeden z těch chlapů inkasuje platbu od Lizzy.

To stačí, aby mi naskočil adrenalin. Ochromující bolest v boku okamžitě zmizí a zadívám se na protivníka novýma očima.

Jestli dupnu na plyn, stihnu to k nim do čtvrt hodiny. Mohlo by to stačit. Ale nemuselo.

Tenhle debil je to jediné, co mi brání odejít okamžitě.

„Nate, řekni Bennymu, ať zavolá policajty.“

Hodím láhev s vodou na zem a vyrazím kupředu.

Skončí to tak rychle, že nikdo z přihlížejících snad ani neví, co se sakra stalo.

Na obrovském parkovišti zavládne ticho a všichni čekají, až se Jones zvedne. Všichni až na mě. Vím, že ještě dlouho nevstane. Cítil jsem praskot kostí, jak mu hlava sjela ke straně pod zuřivými údery, které jsem uštědřoval v rychlém sledu.

Ještě leží, když moje pneumatiky zaskří-

pou na výjezdové rampě.

„Zůstaň tady,“ štěknu na Natea, když za-stavuju Pontiac GTO uprostřed ulice. Nevím, jak to, že jsem neboural, vzhledem k tomu, že na jedno oko pro otok nevidím. Vyskočím, proběhnu davem zvědavých přihlížejících, utíkám k zástupu sanitek a policistů, světla blikají, policajti pobíhají s vysílačkami v rukou. Nemohli nás předběhnout o víc než deset minut.

Zastaví mě až čtyři policisté, pistole zamířená na mou hlavu a želízka. Nepustí mě dovnitř. Neodpovídají na tu jedinou zatra-cenou otázku, kterou kladu pořád dokola. Je Lizzy v pořádku? Místo toho mě zasypávají přívalem slov, která nezaznamenávám, která se ani nenamáhám brát na vědomí.

„Co se ti stalo, synku?“

„Kdo ti to udělal, synku?“

„Potřebuješ ošetření.“

„Odkud znáš obyvatele tohohle domu?“

„Kdes byl od půlnoci až do příjezdu sem?“

Přestože jsem ho varoval, Nate se vydá ven z mého auta a nějak proklouzne přes policejní pásku. Jako němý stín se mnou čeká, zatímco mi mladá zdravotnice zalepuje tržnou ránu nad obočím a sděluje mi, že mám tři zlomená žebra.

Sotva ji slyším, protože sleduju průvod procházející sem a tam domovními dveřmi mých rodičů.

Protože sleduju příchod koronera.

Začíná svítat, když konečně vyvážejí jeden… dva… tři vozíky.

Všechny zakryté černými pytli.

„Mrzí mě tvoje ztráta, synku,“ pronese podsaditý policista s bručivým hlasem. Nepostřehl jsem jeho jméno. Nezajímá mě jeho jméno. „Takovéhle věci by se neměly stávat.“

Má pravdu. Neměly. Lizzy tu vůbec neměla být. Kdybych se na ni nevykašlal, kdybych ji nevyhodil ze svého bytu, nebyla by tu.

Mohl jsem ji zachránit.

Jenže už je pozdě.

Současnost „Jak to myslíte, že to nemůžete doručit před víkendem?“ Přes veškeré úsilí zachovat klid zní můj tón kousavě.

„Pane, omlouvám se. Jak už jsem vysvětloval, trpíme nedostatkem pracovních sil.

Pracujeme, jak nejrychleji to jde, abychom pokryli objednávky. Omlouváme se za vzniklé nepříjemnosti,“ recituje klidně zaměstnankyně zákaznické služby a zní to, jako by to dnes odříkávala už po sté. Protože tak to určitě je.

Sevřu si v prstech kořen nosu, abych potlačil bolest hlavy, která se náhle ozývá. Bojuju s nutkáním praštit sluchátkem o desku stolu. Tenhle rozhovor je naprostá ztráta času. Opakuje se den co den už dva týdny.

„Vyřiďte vedení, že ‚nepříjemnosti‘ není správný výraz.“ Zavěsím dřív, než stihne vy-chrlit i na tohle předem připravenou odpověď.

Zasténám, opřu se v koženém křesle dozadu a založím si paže za hlavu. Prohlížím si stěny své kanceláře – jsou lemované od podlahy až ke stropu regály, slouží jako pomocné skladiště. Pět týdnů abnormálně rušných nocí v Penny’s spolu se sporadick-

ými dodávkami piva znamenají, že mi o nad-cházejícím víkendu budou chybět naše nej-prodávanější značky. Z toho vyplývá, že budu muset další sobotní večer strávit vysvětlováním zákazníkům, proč jim to, že došel Heineken, nedává právo na striptýzový taneček v klíně zdarma.

Jsou dny, kdy tuhle práci nenávidím.

Poslední dobou tuhle práci nenávidím všechny dny.

Otevřu novou láhev špičkového Rémy Martin a naliju si tmavě zlatou tekutinu do sklenice. Je to má neřest – jedna sklenka před otevřením klubu, pro zmírnění nervozity, a jedna po zavření. Naneštěstí nervozita už nemizí tak snadno a já se často přistihnu se sklenkou v ruce. Ještě dobře, že máme omezenou pracovní dobu, jinak bych měl problém s alkoholem. Při dvou stovkách za láhev bych měl taky finanční trable.

Dveře kanceláře se maličko pootevřou, právě když mi do hrdla klouže uklidňující žár.

„Caine?“ Nateův hluboký hlas zaduní vteřinu předtím, než se jeho stopětadevadesáticentimetrová a stočtyřicetikilová postava vsune do dveří. Pořád ještě žasnu, jak se mohl ten titěrný skrček proměnit v obra, který teď přede mnou stojí, a navíc takřka ze dne na den. Nemělo by mě to však překvapovat, vzhledem k tomu, že jsem byl ten, kdo platil nebetyčné účty z obchodu s potravinami během jeho pubertálních růstových skoků. „Zrovna jsem dostal textovku od Cherry. Je nemocná.“

„Poslala textovku tobě?“

Mírně přikývne, nespouští tmavé oči z mých.

„To už je potřetí za dva týdny, co se hodila marod.“

„Jo,“ souhlasí a já vím, že jeho myšlenky jsou na stejné vlnové délce jako moje. Nikdo mě nezná líp než Nate. Po pravdě řečeno, ve skutečnosti mě nezná nikdo kromě Natea.

Cherry u mě pracuje už tři a půl roku. Má imunitní systém hodný žraloka. Když naposled začala vynechávat směny, protože byla „nemocná“, našli jsme ji potlučenou a sjetou koksem zásluhou jejího přítele-hajzla.

„Myslíš, že se vrátil?“

Hrábnu si prsty do vlasů, zatnu zuby rostoucí frustrací. „Jestli ano, byl by to největší blbec na světě, vzhledem k tomu, co se stalo posledně.“ Nate ho poslal do nemocnice se zlomenou stehenní kostí a oběma rameny vykloubenými, což bylo varování. Připadá mi, že to byl efektivní odstrašující prostředek.

„Ledaže by ho Cherry pozvala.“

Obrátím oči v sloup. Je to hodná holka s nízkým sebevědomím a příšerným vkusem na mužské. I když by mě to překvapilo, nevylučoval bych to. Už jsem takové věci viděl. Mockrát.

„Asi k ní zaskočím, abych se ujistil, že jde fakt jen o bacily.“ Nate sundá z věšáčku svoje klíče.

Vzdychnu a zabručím: „Díky, Nate.“ Rok jsme jí pomáhali, aby zůstala čistá a nechodila s žádným idiotem. To poslední, co chci vidět, je repríza. „A tady,“ vytáhnu z peněženky dvacetidolarovou bankovku a šoupnu ji po desce stolu k němu. „Její kluk miluje BigMacy.“

Nate se zamračí na moje peníze, nechá je ležet na stole. To jsem mohl tušit. „A jestli tam bude?“

„Jestli se zase vynořil…“ Přejedu si jazykem zuby. „Zatím nic nedělej. Zavolej mi.

Okamžitě.“

Nate ledabyle zasalutuje, vyjde z kanceláře a nechá mě s lokty na desce stolu a sep-jatýma rukama opřenýma o sevřená ústa.

Uvažuju, co budu dělat, jestli se Cherry zhoršila. Nemůžu ji vyhodit. Ne když potřebuje naši pomoc. Ale… kurva. Jestli to s ní budeme muset absolvovat znovu…

A to jsem musel zrovna minulý týden přesvědčit Delylu, aby se vrátila do poradny, protože se zase začala řezat. A dva týdny předtím jsme vezli Marisu do nemocnice s komplikacemi po pokoutním potratu, ke kterému ji přesvědčil ten sráč, její přítel.

Ještě se ani nevrátila do práce. A o týden dřív…

Zaklepání na dveře, které zazní po pouhých několika vteřinách, ve mně probudí nečekaně prudký vztek. „Co je!“

Dovnitř nakoukne Ginger.

Zhluboka se nadechnu, řeknu „pardon“

a gestem ji pozvu dál, přičemž se v duchu kárám, že jsem na ni tak vybafl.

„Hele, Caine, dneska večer za tebou přijde moje kamarádka,“ připomene mi tím svým tlumeným, chraplavým hlasem, vhodným pro sex po telefonu. Zdejší zákazníci to milují. Milují na ní i všechno ostatní, včetně od přírody velkých ňader a ostrého jazyka.

„Pamatuješ? Ta, co jsem se ti o ní zmiňovala začátkem týdne.“

Zaúpím. Úplně jsem zapomněl. Ginger to na mě vybalila minulý pátek, když jsem řešil na chodbě hádku mezi Kinsley a Chinou.

Nikdy jsem neslíbil, že se s tou osobou sejdu, ale taky jsem neřekl ne. Ginger toho zjevně využívá. „Jasně. A jakou že to chce práci?

Jako tanečnice?“

Ginger kývne hlavou, neposlušné vlasy – s prameny obarvenými na platinově blond, medovo a růžovo – má upravené do styl-izovaného rozcuchu. „Myslím, že se ti bude líbit, Caine. Je jiná.“

„Jak jiná?“

Ginger zkřiví zářivě růžové rty. „To se těžko vysvětluje. Uvidíš, až ji poznáš. Bude se ti líbit.“

Moje ruka si najde cestu k zátylku, snaží se rozemnout permanentní napětí. Nepůjde to.

Terapeutické masáže, kam chodím každý týden, mi nijak nepomáhají od těch zatvrd-lin, co tam vznikají. „Nejde o to, jestli se mi bude líbit, Ginger. Jde o to, že máme nadstav. Momentálně nepotřebuju žádné další tanečnice ani barmanky.“ Vzhledem k tomu, jakou má Penny’s reputaci, se stal tenhle podnik smetánkou mezi zábavními kluby pro dospělé. Neberu žádné vtěrky ani náhodné uchazečky. Zaměstnávám pouze na základě doporučení a fluktuace je nízká. Kromě Kinsley jsem už skoro rok nepřijal nikoho nového. Nadpočet tanečnic znamená hašteření o peníze.

„Já vím, Caine, ale… myslím, že se ti fakt bude líbit.“ Ginger u mě dělá barmanku už léta, nejdéle ze všech. Jejím názorům na lidi důvěřuju. Z těch tří dalších, které doporučila, se vyklubaly vynikající zaměstnankyně, které už se ubírají po zdravé cestě životem, směřující daleko od obchodování se sexem.

Sakra, vždyť to byla právě ona, kdo mě seznámila se Storm – mým největším úspěchem!

Po dlouhé pauze se zeptám: „A její preference? Je…? Ne že by na tom záleželo, samozřejmě.“

V hnědozelených očích zajiskří, jak se na mě usměje. „Jsem si celkem jistá, že je na chlapy. Důkaz jsem ještě neviděla, ale cítím to v kostech. Moje smůla.“ Naučil jsem se opravdu si cenit sexuální orientace Ginger. Nikdy s ní nenastala ta trapná chvilka, kdy by usoudila, že bych uvítal její ruku na svém ptákovi. Je to jedna z velmi mála zaměstnankyň, o kterých to můžu říct.

Což je jeden z důvodů, proč s ní tak dobře vycházím.

„Její jméno?“

„Charlie.“

„Opravdové nebo pseudonym?“

Pokrčí rameny. „Asi opravdové. ‚Charlie‘ je jediné jméno, které mi kdy udala.“

Odmlčím se, abych se znovu napil.

„Prověřilas ji?“ Ginger zná požadavky. Žádné stopy po jehlách. Žádní pasáci. Žádná prostituce. Mám nulovou toleranci vůči drogám a prostituci. V mžiku bych přišel o podnik, kdyby na to přišli policajti, a Penny’s živí příliš mnoho lidí, než abych to dopustil. A navíc to tady není zapotřebí. Starám se, aby holky mohly hrabat peníze bezpečně, aniž by prodávaly poslední zbytky své důstojnosti.

Odpoví mi strohým přikývnutím.

„Zkušenosti?“

„Vegas. Měla tu pár přijímacích pohovorů, včetně jednoho v Sin City.“ Ginger významně zvedne obočí. „Víš, co po nich Rick chce.“

Opřu se v křesle dozadu. Jo, slyšel jsem, jaké má Rick požadavky v souvislosti se získáním a udržením práce v jeho klubu.

Skutečnost, že ten chlap je tlustý a upocený chlupáč, tomu nijak nepomáhá.

„Nepodlehla?“

Ginger se zahihňá. „Sotva odtamtud stihla utéct, než se pozvracela, podle toho, co mi vyprávěla.“

Zvolna přikývnu. To jí u mě rozhodně vysloužilo pár bodů. Chci pomoct každé ženské, která má pocit, že se musí svlékat, aby přežila, ale jsem jen jeden, a ne každá žena je dost silná, aby se vyhnula nástrahám tohohle oboru.

Viděl jsem jich až moc rychle padat.

A pokoušet se je zas a znova chytat je velice vyčerpávající.

Zadívám se Ginger do exoticky krásné tváře a konečně položím hlavní otázku. „Co s ní je, Ginger? Proč striptýz?“ Prstem zvolna přejíždím okraj sklenice. Obvykle existuje nějaký dobrý důvod. Nebo špatný důvod, přijde na to, jak se na to díváte. Pokud jde o poměr zcela normálních zaměstnanců vůči ujetým, čísla obvykle silně převažují

ve prospěch těch druhých. „Nechala střední školy a nemá budoucnost? Týrání v dětství?

Svině přítel, co chce prachy navíc? Problémy s otcem nebo otčímem? Nebo na sebe jen chce upozornit?“

Ginger nakloní hlavu ke straně a zamumlá suše: „Přepracování?“

Rozpřáhnu ruce do vzduchu. „Ty jsi výjimka, Ginger. To přece víš.“ Od toho dne, kdy Ginger vstoupila do mé kanceláře – o svých osmnáctých narozeninách – jsem se o ni nikdy nemusel bát. Pochází ze stabilní rodiny, nezažila týrání a po jevišti nikdy ani nezašilhala. Její cíl je jasný a počestný: našetřit si tolik peněz, aby si mohla otevřít hospodu v Napa Valley. Podle toho, kolik si tady nahrabe, bych řekl, že splnění jejího snu už je blízko.

Odmlčí se a pak pokrčí rameny. „Já jen vím, že chce vydělat dobré peníze. Ale v hlavě to má zřejmě srovnané, když nevzala jinou práci.“

Protože patrně přišla na to, že by kouřila pinďoury někde na pokoji… Zhluboka vydechnu a s dlaní přitisknutou k čelu, abych vyhladil ustaranou vrásku, zabručím: „Tak dobře. Uvidíme.“ Vážně to chci udělat zrovna teď? Co jestli je to další Cherry? Nebo Mar-isa? Nebo China? Nebo Shaylen? Nebo…

„Paráda. Díky, Caine.“ Zarazí se, její vnadná postava – oblečená v kratičkých šortkách a tílku k obsluze na baru – se opírá o rám dveří. „Není ti nic? Poslední dobou vypadáš utahaně.“

Utahaně. To je výstižné. Utahaně z týdnů a měsíců drzých zákazníků, každodenních provozních problémů a zaměstnankyň, které jako by si nedokázaly srovnat život, když na ně někdo průběžně nedohlíží. Přihoďte k tomu pozornost policie – protože ta předpokládá, na základě mé minulosti a součas-ného podnikání, že kráčím ve stopách svých rodičů – a máte shrnutí mého života v uplynulých deseti letech.

Stačilo by to, aby se na to kterýkoli myslící člověk vykašlal.

A já už o tom uvažoval. Uvažoval jsem o tom, že prodám Penny’s a všeho nechám.

A pak se podívám do tváří svých zaměstnankyň – těch, o kterých vím, že beze mě opravdu skončí v podniku, jako je Sin City – a železné zuby pasti kolem mé hrudi se zaryjí hlouběji.

Nemůžu je opustit. Ještě ne. Kdybych jen dokázal dostat tuhle partu bezpečně na pevný břeh, aniž bych si pověsil na krk další problémy, mohl bych si žít někde v klidu. Odlehlá pláž někde na Fidži zní sakra hodně dobře.

Ale žádná z těch myšlenek nikdy nezazní nahlas. „Prostě špatně spím,“ řeknu Ginger a nasadím ten falešný úsměv, který mis-trovsky zvládám. Začíná mi připadat jako dusivá železná maska.

Podle toho, jak Ginger svraští obočí, poznám, že mi nevěří. „Tak jo, no, víš, že tě vždycky vyslechnu, kdybys to potřeboval,“

nabídne, legračně se zaculí, zavlní boky a mrkne. „A jinak už nic.“

Její tichý smích ji následuje ven ze dveří a dočasně mě zbaví kyselé nálady, jak se chystám sestavit výplatní listinu malé armádě tanečnic, ochranky, kuchyňského personálu a obsluhy, které zaměstnávám.

Serge – osmačtyřicetiletý italský operní zpěvák v penzi – mi řídí kuchyni, jako by byla jeho vlastní, ale všechno ostatní obstarávám já.

Naneštěstí se kyselá nálada vrátí v plné síle o dvacet minut později, když mi zatelefonuje Nate. „Je tu jeho modrý dodge.“

Pěst mi dopadne na psací stůl, až všechno zarachotí. „To si děláš srandu, ne?“ Okamžik zvládám vztek, který ve mně vybublá. Nate se nenamáhá s odpovědí. My dva jsme spolu vždycky kecali bez problémů, ale ví, o čem se se mnou nežertuje. Jednou z těch věcí jsou hajzlové, který využívají ženské.

„Mám jít dovnitř?“ nabídne se Nate.

„Ne, počkej venku. Jestli se vrátil, má nejspíš zbraň.“ I když je to blbec, musel se posledně poučit. „Hned tam jedu. Nechoď dovnitř, Nate.“ Poslední varování pronesu přísným hlasem. Nesnesl bych, kdybych měl o Natea kvůli tomuhle přijít. Neměl jsem ho ani zapojit do podniku. Měl jsem ho přinutit, aby šel na vysokou a vedl normální život. Ale neudělal jsem to, protože on je to jediné, co mám, a jsem rád, když je se mnou.

Během pár vteřin už dsotek. Představuje násilí, nezákonnost… život a možnosti, které jsem hodil za hlavu, jimiž už jsem se nikdy nechtěl nechat pohltit. Ale jestli to znamená uchránit Natea a Cherry a jejího osmiletého syna – toho, co mi volal z Cherryina mobilu o pomoc, když posledně našel maminku v bezvědomí na pohovce – pak vrazím tomu hajzlovi hlaveň přímo do spánku.

Užuž si navlékám podpažní pouzdro, když se dveře pootevřou. „Caine?“

Musím si zase začít zamykat dveře do kanceláře, sakra, říkám si. Potlačím kletbu, šoupnu pistoli zpátky do sejfu, vstanu a pracně se snažím ztlumit v hlase zuřivost, když zavrčím: „Ginger, fakt se musíš naučit…“ Klepat, tak měl znít konec věty.

Ale místo toho skončím ostrým zasyknutím, protože před sebou uvidím svou minulost.

Penny.

Kapitola dvě

CHARLIE

Plán A – udat se a prosit o imunitu výměnou za informace.

Nemám dost konkrétních informací, abych ho usvědčila. Patrně bych skončila na pětadvacet let ve vězení. Pokud bych se tam vůbec dostala živá.

Plán A – udat se a prosit o imunitu výměnou za informace.

Plán B – ztratit veškeré doklady a předstírat ztrátu paměti, aby byl stát nucený vytvořit pro mě novou dokumentaci…

nakonec.

Co jestli dají mou fotku do novin? Najde mě. A navíc bych mohla skončit na neurčito zavřená někde na psychiatrii. A nevím, jestli jsou moje herecké schopnosti až tak přesvědčivé.

Plán B – ztratit veškeré doklady a předstírat ztrátu paměti, aby byl stát nucený vytvořit pro mě novou dokumentaci…

nakonec.

Plán C – koupit si novou totožnost a nechat Charlie Rourkeovou zmizet.

Jenom tam stojí a zavrtává mi oči do obličeje.

Vzhledem k tomu, že jsem ho ještě nikdy neviděla, netuším, jak vypadá jeho pleť za normálních okolností, ale vsadím se, že to nebude ta chorobná bledost, co teď vidím.

Jako by spatřil ducha.

Snažím se zachytit pohled Ginger, abych zjistila, jestli jí jeho reakce nepřipadá divná, ale nedaří se mi to.

„Pardon. Klepala jsem, ale ty jsi neodpověděl,“ pronese na omluvu. Je to pravda, klepala a čekaly jsme skoro minutu, než jsme vstoupily. Nevím, co ve své kanceláři dělá – za zavřenými dveřmi s nápisem „šéf“, ke kterému jsou přišpendlené krajkové

kalhotky – ale soudě podle omráčeného výrazu ve tváři jsme ho v něčem vyrušily.

Pohled dolů mi potvrdí, že má aspoň zapnutý poklopec.

„Tohle je moje kamarádka Charlie, o které jsem ti povídala.“ Ginger na mě ukáže dlouhými, štíhlými prsty a já se přinutím k veselému úsměvu. „Kamarádka“ je trochu zavádějící, když uvážíme, že všechno, co jsem kdy o sobě Ginger pověděla, je bohapustá lež.

Poznala jsem ji teprve před třemi týdny.

Zrovna jí končila lekce tance u tyče pro za-

čátečníky a zůstala, aby sledovala lekci pro pokročilé. Nejspíš jsem na ni udělala dojem, protože tam proseděla celou hodinu a potom do mě v šatně hučela, jak jsem dobrá. Vzala jsem si telefonní číslo, které mi nabídla, aniž jsem měla v úmyslu jí zavolat. Další týden mě Ginger po hodině odchytila a nedala pokoj, dokud jsem s ní nešla na oběd. Minulý týden mě přemluvila, abychom šly spolu nakupovat. Není špatná. Je jí šestadvacet, ale většinou se podle toho nechová. Má bezprostřední, upřímný smích a sarkastický smysl pro humor. Taky je vytrvalá. Jenomže já nemám v plánu poznávat nové lidi, protože se v Miami nezdržím dlouho. Ale nejspíš by se dalo říct, že se z nás staly kamarádky – i přes ty lži.

Je to vlastně ironie, že jsme se poznaly zrovna v takové chvíli. Podle mých schopností v tanci u tyče a podle toho, jak vypadám, Ginger automaticky usoudila, že jsem striptérka. V těch zářivě zelených očích nebyla ani stopa odsudku, když se ptala, v kterém klubu pracuju. Právě proto jsem př-

iznala těch pár nevábných klubů pro dospělé, kde jsem se ucházela o práci, a taky ten příšerný „pohovor“ v klubu jménem Sin City.

Ten, odkud jsem utekla. Uličnický obličej se jí rozzářil, což jsem nečekala. Pak mi vysvětlila, že dělá barmanku v nejlepším klubu v Miami, a nabídla se, že mi opatří práci.

Vyptávala se, jaké mám zkušenosti, a já

samozřejmě lhala. Řekla jsem jí, že jsem pracovala ve Vegas.

Z Vegas jsem odjela, když mi bylo šest.

Rozhodně jsem tam nikdy nedělala striptýz.

Po zkušenosti se Sin City jsem si nebyla jistá, jestli bych to dokázala. Ale když jsem uviděla nezvykle elegantní nápis v průčelí – bez prsatých karikatur a blikajících světýlek, jen název Penny’s Palace – okamžitě jsem pochopila, že tohle je podnik pro mě.

A Ginger mě ujišťovala, že majitel Cain se žádnému z ostatních nepodobá. Podle toho, jak o něm mluví, byste řekli, že je držitelem nějaké ceny „šéf tisíciletí“.

Ale stejně na mě zírá.

Ani jednou nemrkl.

Všimnu si, jak skoro nepostřehnutelně zavrtí hlavou, než pronese úsečným tónem: „Charlie. Jasně. Ahoj.“

„Ahoj.“ Vstupovala jsem sem klidně a sebevědomě, využila jsem všechny ty nesčetné hodiny herectví k přípravě širokého,

přátelského úsměvu. Jenže teď, pod ocelovým upřeným pohledem tohohle muže, uslyším i z jediného slůvka, které jsem pronesla, zaváhání. Udělám krok dopředu a podám mu ruku.

Jeho kávově zbarvené oči se konečně odtrhnou od mého obličeje, upřou se mi na ruku – ani se nepohne – a já bojuju s nutkáním ji stáhnout. Ginger přísahala, že tenhle chlap je prvotřídní, ale stejně vydělává na obchodu se sexem. Pod touhle střechou se potřásá ledasčím, a ruce k tomu patrně nepatří. Tomu slizákovi v Sin City – Rickovi – jsem vůbec nepotřásla rukou, než mi po dvou minutách pohovoru nařídil, abych mu vlezla na klín. Reakce tohohle chlapíka by mě vůbec neměla překvapovat.

Majitelé jsou všichni stejní.

Zhluboka se nadechnu a připomínám si, že už jsem degenerátů zažila až dost a že tohle taky zvládnu.

Sakra, i já jsem degenerát.

Jako by se probral z omámení, Cain konečně přijme mou ruku do své, zahledí se mi do očí. „Ahoj, Charlie. Promiň. Jenom jsi mě… polekala. Hodně se podobáš někomu, koho znám.“ Následuje pauza. „Koho jsem znal,“ opraví se tiše. Jeho hlas zní uhlazeně a inteligentně, což mě vzhledem k prostředí, v němž se nalézáme, překvapí.

„Tak jo, no, já budu v baru, musím si to tam připravit.“ Ginger se vytratí z kanceláře, zavře za sebou dveře, nechá mě o samotě s tímhle mužem. Párkrát se nadechnu pro uklidnění. Uškrtím ji.

Nevím teď, co mám očekávat. Ginger mi toho o Cainovi moc nepověděla kromě toho, že je fakt hodný a slušný, se zaměstnanci zachází velice dobře, a jestli hodlám v Miami tančit, pak je Penny’s ideální podnik. Říkala, že někdy z něj jde strach, ale je jen rezervovaný. A má toho na krku spoustu, protože řídí tenhle klub.

Rozhodně vynechala detaily o jeho fyzick-

ém vzezření, uvědomuju si, když kloužu pohledem po jeho postavě k pevně vyrýsovaným křivkám pod přiléhavou černou košilí a černými kalhotami. Jako by to tělo nestačilo, i obličej má dokonalý – zřetelné lícní kosti a ostrá brada působí mužně, a přesto skoro půvabně. Je jako socha – a učiněný opak Ricka ze Sin City.

V podstatě je Cain pekelně sexy.

Že je váš šéf pekelně sexy, to je navíc, z rovnice se to musí vynechat. Cain je ten typ chlapů, ze kterého ženy ztrácejí řeč i tok myšlenek, když jen projde kolem. Kromě Ginger, zdá se.

Ale ať už je přitažlivý, nebo ne, momentálně se cítím v každém ohledu nepříjemně, když po mně Cainův upřený, inteligentní pohled zvolna přejíždí a hodnotí mě.

Zhluboka se nadechnu, stáhnu ramena dozadu. Zvednu bradu. Dívám se mu přímo do očí. Dělám všechny věci, o kterých vím, že působí sebejistě. Nedám se zastrašit soustředěným zkoumáním. Jestli se mám ocitnout na jeho jevišti a svlékat se před jeho zákazníky, nesmím se tímhle nechat znervóznit.

A tak stojím a nechám se mlčky pozorovat, zatímco si prohlížím jeho kancelář a vnímám všechny ty regály napěchované krabicemi.

Kromě velkého psacího stolu na jednom konci a černé kožené pohovky zastrčené do rohu to tu vypadá jako ve skladišti. Podle jeho vzezření bych čekala něco elegantního a upraveného.

„Ginger říkala, že máš praxi?“ Jeho tón je vlídnější, než když jsme vstoupily dovnitř.

Odpovím bez váhání. „Ano, jeden rok ve Vegas. V The Playhouse.“ Bojuju s nutkáním začít si kroutit jednu volnou blond kadeř. Vím, co mě prozrazuje, a tohle by říkalo, že lžu. Ginger mě varovala, abych Cainu Fordovi za žádných okolností nelhala, protože na to stejně vždycky přijde a naštve ho to. Je však poněkud nemožné se tím varováním řídit, vzhledem k mé situaci.

Navíc jsem velice zdatná lhářka.

A spoléhám na to, že si to nebude ověřovat. Pokud nezasáhne Bůh, nenajde žádnou Charlie Rourkeovou, která pracovala v The Playhouse ve Vegas.

Protože Charlie Rourkeová neexistuje.

Cain se opře o svůj stůl a založí si paže na hrudi, čímž jen vyniknou vypracované ra-menní svaly a bicepsy. „Máš nějaké preference?“

Zachovám klidnou tvář – jsem expert na kamenný ksicht – a pracně se snažím otázku dešifrovat. Preference v čem přesně?

Stůl? Podlaha? Pohovka? Dělí ho jen pár vteřin od chvíle, kdy si rozepne zip?

Buď si Cain vyloží mé dlouhé mlčení jako nechápavost, nebo si přehraje tu otázku v hlavě a pochopí, jak by se dala vykládat, protože velmi zřetelně dodá: „Na jevišti.

Když tančíš.“

Vydechnu a v duchu se pokárám. „Jsem hodně dobrá u tyče.“ To není lež.

Ve skutečnosti tím snižuju svůj talent.

Od pěti let jsem dělala gymnastiku, takže je moje tělo silné a pružné. Pak jsem před dvěma lety potřebovala záminku, abych mohla jednou týdně navštěvovat jisté konkrétní taneční studio v Queens, tak jsem se zapsala na lekce tance u tyče. Samozřejmě ne pod svým skutečným jménem.

Nakonec mě tanec u tyče opravdu zaujal.

Jen jsem se nepropracovala k bodu, kdy bych odložila oděv.

„Tak jo,“ pronese Cain zvolna, pohybuje čelistmi, vypadá zamyšleně. Vteřinu zaváhá.

„Úplně nahá, nebo jen nahoře bez?“

„Nahoře bez.“ Neměla bych být tak nadšená. Slyšela jsem už, co tyhle holky nosí místo kalhotek, a klidně by mohly být i úplně nahé.

Cainovy oči mi automaticky sjedou k hrudi, když to řeknu, a usadí se tam. Celý ztuhne.

Jako by čekal.

Samozřejmě že čeká. Chce vědět, co si pustí na jeviště.

Žaludkem mi projede chvění. Dokážu to.

Bude to daleko míň trapné než posledně. Sn-ažím se zklidnit dech, než mi srdce pukne v hrudi, rychle vklouznu palci pod špagetová ramínka citronově žlutých letních šatů a stáhnu si je z ramen. S ostrým nádechem nechám paže klesnout a šaty spolu s nimi.

Úmyslně jsem si dnes nevzala podprsenku.

Usoudila jsem, že se tím tenhle nepříjemný proces urychlí a že to bude o maličko méně trapné. To poslední, po čem jsem toužila, bylo zápolení s háčky na podprsence…

Protože tím by bylo to, že stojím v bílých tangách ve skladištní kanceláři tohohle člověka, ještě o moc trapnější, než už je.

Cain pootevře rty, ale nevydá ani hlásku a oči se mu rozšíří na jednu, dvě, tři, čtyři vteřiny. A pak jako by se probudil, protože najednou je v pohybu. Vztyčí se, uvolní paže a rychle kráčí ke mně. Plíce se mi křečovitě svírají, když sleduju, jak si přede mnou dřepne a popadne ramínka šatů ležících na zemi kolem mých kotníků. Vytáhne mi šaty zpátky nahoru, jeho prsty mi nechávají horkou stopu na pokožce, jak mi ramínka navléká. Kdybych už nebyla po celém těle ztuhlá jako mrtvola, patrně bych se pod jeho dotekem zachvěla.

Dívá se mi do očí tím pohledem, který je moc moudrý na jeho věk, a pronese přiškr-ceným hlasem, jako by zadržoval dech: „Kvůli mně to dělat nemusíš. Vlastně bych tě rád požádal, abys to přede mnou už nedělala.

Prosím. Nikdy.“

Polknu a přikývnu, tváře mi hoří, jeho reakce mě jaksi ponížila víc, než kdyby mi ohmatával prsa jako to druhé čuně. Otočí se na patě a odpochoduje za svůj psací stůl, hezkou tvář staženou grimasou. Nevím, jestli jsem udělala něco špatně nebo jestli mám práci.

Tuhle práci potřebuju.

Cain znovu promluví. „Jenom jevištní tanec? A co soukromé tanečky?“ Vidím, jak na mě upírá pohled zpod hustých řas.

„Neúčtuju si žádné provize, takže co si vyděláš, to si odneseš domů.“

Ze rtů mi unikne slabé vydechnutí dřív, než to stihnu potlačit. Když jsem tenhle plán před dvěma týdny vymyslela, nebylo mi docela známo, jak to uvnitř takových klubů funguje. Ale na internetu se dá najít všechno.

Zjistila jsem, že mnoho majitelů si účtuje vysoké provize, takže si dívky ve skutečnosti vydělávají peníze těžkou prací na parketě i v soukromých pokojích. Povídá se, že je to sice protizákonné, ovšem mnohé z nich si kromě tanečků na klíně přivydělávají „bokem“. Představa striptýzu na jevišti před lidmi je pro mě už sama o sobě obří hořká pilulka, kterou musím spolknout. Ale tanečky na klíně…

Udělám to.

Musím to udělat, připomínám si.

Když jsem tenkrát vyběhla ze Sin City, byla jsem si jistá, že můj plán šel ke dnu. Totiž – jak mám provádět každodenní tanečky na klíně, když nedokážu zvládnout ani přijímací pohovor?

Ale Ginger tvrdila, že v Penny’s je to jiné.

Že Cain je jiný. Že si v soukromých pokojích nikdo nebude sundávat kalhoty a že „práce bokem“ je jeden z mála způsobů, jak se z Penny’s nechat vyhodit.

Cain působil příliš dobře, než aby mohl být opravdový.

Zatnu zuby a s ocelovým odhodláním pronesu: „Obojí, prosím.“ Polknu odpor, který mi stoupá do hrdla, a pracně to objas-ním: „Chci pracovat v soukromých pokojích i na jevišti.“

Cain vyfoukne vzduch z pusy, jednu ruku v bok, zatímco druhou si prohrábne dokonale upravené, mírně vlnité tmavé vlasy, přičemž na mě upřeně hledí. V očích má nevysvětlitelný výraz, ale já vím, že se ve mně snaží číst. Zajímalo by mě, jestli se nerozhoduje, zda mě nemá požádat o ukázku. Znovu sjedu zrakem k pohovce a žaludek se mi sevře. Nějak mi připadá, že předvést tomuhle chlapovi při pohovoru taneček na klíně by mohlo být těžší než tomu slizounovi.

Protože kdybych překonala rozpaky a nervozitu, mohlo by mě to i bavit.

O ukázku ale nepožádá. Místo toho se mě zeptá: „Dělalas už někdy za barem?“

Zavrtím hlavou, svraštím čelo.

„Momentálně mi v soukromých pokojích dělá děvčat až moc. Ale prací za barem si vyděláš hodně. Dělávaly to i jiné jevištní tanečnice.“ Pokračuje spíš pro sebe: „Možná se nejdřív podíváme, jak ti to půjde.“

Přišla jsem v očekávání nejhoršího – že se budu nejpozději o víkendu vrtět chlapům na klíně, protože musím. A přesto mě teď za-lévá úleva.

„Proč děláš tuhle profesi?“ zeptá se najednou, zvedne oči a znovu je upře do mých.

Tuhle otázku jsem čekala. Neuhnu pohledem a vysvětluju. „Protože jsem v ní dobrá, mám slušnou figuru a nebaví mě prodávat hranolky za minimální mzdu, než přijdu na to, co chci dělat se zbytkem svého života.“

Pronáším to tak, jak jsem si to nacvičila – klidně, jasně, přesvědčivě. Je to dobrá odpověď. Nebudí pochybnosti. A je na hony vzdálená od pravdy. Přesně vím, co chci se svým životem udělat.

Ukončit ho a začít nový.

Mírně přikývne, rty pevně sevřené. Nevím, jestli to znamená, že jsem přijatá, nebo ne, tak držím pusu a čekám na konkrétní verdikt. Ještě čekám na Cainovo rozhodnutí, když mu zazvoní mobil. Sleduju s prsty

propletenými před tělem, jak přijímá hovor s nabručeným, „Jo.“ Poslouchá, volnou rukou si nepřítomně tře malé tetování za uchem. Vteřinu nato vyštěkne: „Ne! Už jdu.“ Ukončí hovor, sáhne do zásuvky a vyloví hrst papírů. „Tohle vyplnit, prosím.

Zítra večer si s sebou přines kopii řidičáku.“

Veškerá vlídnost, která se mu předtím vetřela do hlasu, vymizela. Teď je to jen samá věcnost, když sune listy papíru přes stůl rukama, jež působí silně a svalnatě, ale nedovedou konejšit. „Jestli se budeš obecenstvu líbit, máš práci.“ Ještě jednou na mě zaměří zrak, na okamžik se zarazí a dodá: „Dobrý?“

„Jednoznačně. Děkuju,“ přikývnu a, jak doufám, se zdvořilým úsměvem sbírám formuláře.

Nato se otočí a dřepne si za psací stůl.

Slyším bouchnout něco kovového, co mi připomene dveře sejfu mého nevlastního táty. Když se Cain zase vztyčí, navléká si pouzdro s pistolí, což mě poleká. Nevidím zbraň poprvé. Pistoli mám. Už jsem ji i použila. Ale nečekala jsem, že s ní uvidím Caina zrovna tady a zrovna teď. Proč ji vůbec potřebuje?

Přehodí si přes sebe lehké sako, aby ukryl zbraň – v letním žáru mu v něm bude na umření, ale skrývat zbraň velí ve státu Florida zákon a Cain je nejspíš občan zákona dbalý – přistoupí ke mně, položí mi ruku na bedra a vede mě ke dveřím. Není to doslova neomalené, ale taky to zdaleka není zdvořilé. Když jsem na chodbě, zavře dveře kanceláře a odkráčí zadním východem, přičemž se ani jednou neotočí.

Zůstanu tam stát sama, vdechuju slabý pach piva, zaslechnu, jak někdo zkouší zvukový systém. Ten, který mi bude zítra večer hrát hudbu, až se budu svlékat.

Zhluboka se nadechnu, protože mi v břiše zavíří hejno motýlů, překoná mě náhlé nutkání vyprázdnit si močový měchýř.

O nic nejde.

Máma to dokázala.

Dokážu to taky.

Po tom všem, co už jsem udělala, na čem jsem se podílela, je svlékání vršku před par-tou opilců hotové nic. Zasloužím si trošku trpět.

Podívám se na papíry ve své ruce. Řekl, že chce kopii řidičáku. To nevadí. Jediné, co na něm odpovídá pravdě, je moje fotografie.

Kapitola tři

CAIN

„Ahoj, Caine.“

Přehodí si jednu tu dlouhou blond kadeř přes nahé rameno, čímž upoutá mou pozornost k šíji. Je to náramně koketní pohyb, ale u Penny nevěřím, že by to dělala záměrně. „Jak se vede?“ Překoná vzdálenost a jemnou rukou mi přejede po rameni, jako pokaždé, když mě zdraví před svou směnou.

Po kůži mi přelétne chvění, jako pokaždé, když se mě dotkne.

„Dobře, Penny.“ Jsem o tolik vyšší než ona, že když stojí přímo přede mnou, musí zaklonit hlavu, aby na mě viděla. Tak získám nejlepší výhled na ta široká ústa, která jsem včera večer málem políbil.

Málem jsem podlehl sobeckému nutkání.

Škoda že to mezi námi nemůže být jinak, ale nejde to.

Zaslouží si někoho o moc lepšího, než jsem já.

Tohle vědomí mi zabránilo políbit ji včera večer, i když v to očividně doufala.

Donutím se mluvit, jako by mi na tom záleželo, když se ptám: „Jak se má Roger?

Doufám, že máte nějaké plány na svátky?“

Bude s ním mít dobrý život. Je to tichý instalatér, třicátník, který ji sleduje po klubu a zoufale touží po tom, aby odtud odešla.

Mohlo by se jim spolu žít pěkně. Vzdálila by se z tohohle světa.

Já jí nic z toho dát nemůžu. Patřím sem.

Postřehnu, jak se jí čelo maličko svraští a pak zas vyhladí. Zastrčí si vlasy za ucho a o krok ustoupí, polkne, než promluví.

„No… dobře. Má se dobře. Ano, pojedeme za jeho matkou.“ Kývne hlavou, jako by potvrzovala svá slova, a zastrčí si ten samý pramínek podruhé. „Měla bych se jít oblékat.“

Sleduju, jak odchází, a tonu ve svém zklamání.

Vím, že to není Penny.

A přesto, když se řítím černým navigator-em ulicí – s klimatizací puštěnou na maximum – směrem k bytu Cherry, abych vyřešil hrozící katastrofu, přehrává se mi v hlavě zas a znova jméno Penny. Ty blond kadeře, ty plné rudé rty a oči olemované tlustými černými linkami ve mně budí zvědavost, jak vypadá bez make-upu. Slušný tělo, ty vole!

Ženské platí tisíce, aby měly tak krásnou figuru, jako přesýpací hodiny. A prsa má perfektní, do háje. Plastičtí chirurgové by ji mohli používat jako model. Ani nepotřebuje podprsenku, aby jí ňadra držela nahoře.

Očividně ji dneska neměla, když si spouštěla šaty.

Stejně jako Penny tenkrát, když poprvé přišla do mého pajzlu a žádala o práci.

S personálem nešukám. Nikdy. Jsem tu, abych těm holkám pomohl na nohy a pryč od obchodu se sexem, ne abych je do té špíny zatahoval ještě dál, kdybych se choval jako slizák šéf, co s nimi zachází jako s děvkami.

Od toho dne, skoro před devíti lety, kdy jsem složil platbu za The Bank – klub, který mi patřil, než jsem otevřel Penny’s – jsem tenhle kodex dodržoval se stoickou rozhodností.

Samozřejmě, pro mladého kluka obklopeného striptérkami, jež se na něj dennodenně vrhají, to byla opravdová zkouška vůle.

Těch prvních pár měsíců jsem si užil hod-ně studených sprch.

Už jsem myslel, že to bude dobré. Pak přišla Penny a, no, ta se nedala ignorovat.

Nebylo možné se do ní během pár vteřin nezamilovat.

A kdybych se prostě držel své politiky a vůbec se k ní nepřibližoval, neskončila by s rozbitou hlavou pár kroků od mé kanceláře.

Jestli smrt Penny něco dokázala, pak to, že mi zabránila nechat se ještě někdy odvrátit od svých cílů v téhle branži. Láska mezi ty cíle sakra jistě nepatří.

Už jsem si myslel, že jsem tu tragédii nechal za sebou a žiju dál. Až do dnešního večera, kdy si přijde dvojnice Penny a rozseká moje uzdravování na cucky.

Co jsem to udělal? Civěl jsem na ni jako úchyl. Zíral jsem na její tělo, vyhnul jsem se zdvořilému stisku ruky, svíjela se pod mým pohledem.

A pak shodila šaty a mě zasáhla ta jiskra – podivná směsice zájmu, naděje a chtíče, který je o moc silnější, než by mělo umět vyprovokovat pouhé čekající nahé tělo. Ta, kterou jsem předtím zažil jen jednou. Když do mé kanceláře vstoupila Penny.

V momentě mi stál v pozoru.

Ginger však měla pravdu. Je jiná. Převážně nečitelná. Ne chladná, ale buď umí velmi obratně ovládat svůj výraz, nebo se vůbec neprojevuje. Kromě toho ruměnce, když jsem jí vytahoval šaty k ramenům, působila během celého toho trápení nepohnutě. A to není normální. Za všechna ta léta a při všech těch přijímacích pohovorech jsem nikdy nezažil, aby byla ženská tak klidná, když žádá o práci v mém klubu. Ženy jsou vždycky nervózní. Obvykle silně koketují. Jednou za čas se stane, že se na vteřinu otočím zády a vzápětí je najdu roztažené na psacím stole.

Ale tahle ne…

Nikdy nepracovala v soukromém pokoji.

Postřehl jsem, jak polkla, když prohlašovala, že by ráda dělala obojí. Buď to, nebo… už v soukromém pokoji pracovala a něco se stalo. Nepustím ji tam, dokud nezjistím, o co jde.

Rozhodně předám její papíry svému soukromému vyšetřovateli. Tomu, který provádí takové hloubkové prověřování minulosti, s jakým se průměrní zaměstnavatelé nenamáhají. Vím, že to není normální, ale já nejsem normální a nedopustím, aby se mi do podniku zatahovaly nějaké levárny, co by zničily všechno, na čem jsem se tolik nadřel.

Když je řeč o levárnách… zajedu na parkoviště u bytového komplexu, kde Cherry bydlí, a v duchu se ptám, jak dlouho potrvá, než se to zvrtne.

„Víš jistě, že je to dobrý?“ burácí Nateův dunivý hlas z bluetoothového reproduktoru v mém navigatoru.

„Jo,“ zahučím. Pouliční lampy, mezi kter-

ými projíždím, vrhají právě tolik světla, abych viděl svoje naběhlé klouby. Nemůžu uvěřit, že jsem si poranil ruku, ale nejspíš už je to opravdu dost dlouho, co jsem někomu pěstí zlomil čelist. Po pravdě řečeno, jsou to léta. Navzdory množství osobních střetů v téhle branži jsem jen zřídkakdy musel sáhnout na ty mizery, které k sobě moje zaměstnankyně přirozeně přitahovaly. Zpravidla utekli, ještě než to bylo zapotřebí, stačilo, když po nich přejel Nateův stín.

/

Ale Cherryin bývalý je zvláštní druh šmejda – obchodníček s koksem a se sklonem plácat se kolem pěkných striptérek. Nejspíš si myslel, že to varování „už nikdy se na Cherry ani nepodíváš“, má jen roční trvanlivost. Bylo nutné odstranit ho ze života Cherry trvaleji.

A to jsme snad dnes v noci zařídili.

Zatímco na mě čekal před bytem Cherry, uviděl Nate jejího synka, jak si hraje u sousedů, takže jsme věděli, že mu nehrozí bezprostřední nebezpečí. Při rychlém průchodu kolem okna Cherry se zjistilo, že je ohnutá přes pohovku a očividně se mu nebrání, zatímco ji ten grázl píchal zezadu, na očích všem kolemjdoucím.

Musel jsem vynaložit veškeré úsilí, abych nevykopnul dveře. Zuřil jsem. Zuřil jsem na ni, že toho chlapa pustila dovnitř.

Zuřil jsem, že se od něj nechá takhle zneužívat.

Zuřil jsem, že on ještě dýchá.

I když mě lákala představa, jak ho zadupu do země, existují lepší způsoby, jak se toho švába zbavit. Nate stál na stráži a já utíkal zpátky na parkoviště. Vloupal jsem se do chlapova náklaďáku – některé dovednosti nikdy nezapomenete – a jakmile jsem byl uvnitř, nastražil jsem mu do přihrádky v palubní desce rozměrný pytlík koksu.

Sice se vyhýbám drogové scéně za každou cenu, ale mám styky všude, kde je třeba.

Dnes v noci jsem je cestou do Cherryina bytu potřeboval. Kvůli ní a jejímu synovi.

Počkali jsme si na něj, až bude od Cherry odcházet. Jak jsem tušil, byl ozbrojený, ale nedalo práci ho odzbrojit a praštit s ním o zeď. Ani jsem nemusel tasit vlastní zbraň.

Neměl jsem v úmyslu na něj ani sáhnout.

Ale pak mi ten pitomec řekl „pasáku“. Mělo by mi být jedno, jak mi takové hovado nadává, ale není – protože vím, že pro všechny nezasvěcené tak vypadám. Párkrát jsem si do Cherryina „přítele“ pěkně praštil, než mě Nate odtáhl. Nechali jsme toho debila odklopýtat k jeho náklaďáku. Dokonce jsem mu i vrátil zbraň – bez nábojů a čistě otřen-ou, aby na ní nezůstaly moje otisky prstů – a jeli jsme za ním, dokud ho nezastavili policajti, které jsem mezitím telefonicky informoval o řidiči pod vlivem.

Má záznam, takže vím, že provedou kompletní prohlídku. Přitom najdou drogy a zbraň.

Na příštích pětadvacet let je pro svět mrtvý.

Vím, že to ode mě byla špinavost. A vím, že bych to udělal znova, kdybych musel. Přesto mi vadí, když si musím s tímhle světem znovu špinit ruce.

„Bude to dobrý. Víš jistě, že zvládneš bar sám?“ zeptám se Natea, když zahýbám do ulice, která vede k mému bytu.

„Hračička. Ten podnik by dokázal řídit i šimpanz. Šimpanz vlastně ten podnik už řídí,“ žertuje Nate, až se musím zasmát. „Dej si pauzu. Potřebuješ to.“ Je to legrace, že mi zrovna Nate – který tráví v Penny’s skoro tolik času jako já – vykládá, že já potřebuju pauzu. Ale na druhé straně, Nate není ten, kdo poslední dobou ztrácí klid.

„Jo, jasně. Zkontroluj potom Cherry, ano?“

„Už jsem se tam stavil. Musela uvařit čerstvé jídlo. To druhé vystydlo. Je dobrá.

Nezdrogovaná. Vypadá to, že šel rovnou na věc.“

Obrátím oči v sloup, ale maličko si vydechnu. Jedna z drobných úlev, že nezačala znovu šňupat a že když je ten chlap za mřížemi, nebude dlouho „chodit na věc“ s hezkými holkami, jako je Cherry.

„Uvidíme se zítra, Nate.“ Po dlouhé pauze dodávám: „Díky za pomoc.“

„Jo, šéfe. Snaž se nedostat do maléru.“

Jen co zavěsím, stisknu na telefonu tlačítko zrychlené volby.

„Nezvykle horko, dokonce i na červenec,“

šveholí Vicki a její deseticentimetrové

podpatky cvakají o mramor. Očima sleduju její houpavé boky, jak pluje přes halu do mé prostorné kuchyně. Je to třicetiletá platinová blondýna, burzovní makléřka, která si myslí, že jsem devětadvacetiletý investiční bankéř.

Protože jsem jí to pověděl. Ženské jejího kal-ibru touží po společensky přijatelných mužích.

Majitelé striptýzových klubů nejsou společensky přijatelní muži.

A já jsem v oblasti investičního bankovnictví očividně úspěšný – soudě podle mého prostorného dvoupodlažního rohového bytu v osobním vlastnictví s výhledem na nábřeží v Miami, v jedné z nejžádanějších budov u zátoky. Vlastně všechno, co mám, vlastním díky jednomu skvělému investičnímu bankéři. Kromě téhle lži a mé adrese o mně nic neví.

No, taky ví, jaké pozice mám nejradši.

Nemůže být pochyb o tom, co chci, když se jí na displeji objeví moje číslo. Nikdy v tom není žádný pocit viny. Každopádně ne z mé strany. Vicki je chytrá, úspěšná podnikatelka, která ví – a dostává – co chce. Patrně polyká mužská ega k snídani. Od prvního dne dala jasně na srozuměnou, že nemá čas na přítele ani na manžela; soustředí se spíš na to, aby byla první ženskou viceprezidentkou ve své firmě. To mi vyhovuje, protože vztahy nenavazuju. Po pravdě nevím, jak se vztahy navazují.

Ale vím, jak se šuká.

A právě to s Vicki děláme.

„Jo…,“ prohrábnu si rukou vlhké vlasy – čerstvě ze sprchy – a Vicki se otočí a usadí se zelenýma očima na mé nahé hrudi. Nenamáhal jsem se oblékat košili. Ráda nestoudně zírá na moje tělo a na rozmanité kérky, které mi zdobí pokožku. Nechal jsem si je udělat před léty, ve víru toho druhého života. Jen jsem rád, že jsem zvolil domorodé ornamenty namísto lebek a zuřivých zvířat.

„Jaký jsi měl den?“ zeptá se s upejpavým úsměvem. Oba víme, že je nám oběma vlastně jedno, jaký měl ten druhý den.

Na kratičkou chvíli věnuje pozornost mé poraněné ruce, která je teď omotaná pytlíkem mraženého hrášku.

Podám jí sklenku chianti. „Už bylo líp.“

Nejsem zrovna mluvka. Myslím, že se jí to na mně zamlouvá. Kdysi pronesla ledabylou poznámku o tom, jak má sto chutí dát svým mužským spolupracovníkům roubíky, protože se moc rádi poslouchají.

Vicki se mě neptá, co se stalo. Roztomile sykne a pak pronese: „No, tak… co kdyby sis odpočinul a nechal to na mně,“ přičemž vyjde jako první z kuchyně. Seberu svou obvyklou sklenku koňaku a následuju ji do svého strohého, krémově a šedě za-

řízeného obývacího pokoje, odkud je výhled na zátoku skrz okno sahající přes dvě patra.

Posadím se do koženého křesla a tiše si prohlížím její vysoké, vysportované tělo, zatímco dlouze upíjí víno. Jednou mi řekla, že je každý den od pěti ráno v posilovně.

Soudě podle těch štíhlých, dlouhatánských nohou, které jí mizí pod šaty, a podle všeho toho pevného jako skála, o čem vím, že má vespod, o tom nepochybuju.

Položí kabelku a sklenku s vínem na odklá-

dací stolek, metodicky vytáhne z kabelky balíček kondomů a rozloží je. S oblibou si nosí vlastní. Jde o nadvládu. Nemůžu se ubránit smíchu. „Trošku ambiciózní?“

„Doufat našinec může,“ zapřede a zvedne ruce, aby si rozepnula pásek, který jí drží šaty za krkem. Šaty z ní sklouznou a odhalí malá, pevná ňadra a dokonalou prohlubeň svalnatého břicha. Už mi stojí očekáváním, ale do slabin se mi znovu nahrne příval krve.

S nezakrytými okny a ve světle lampy, která stojí vedle mě, by měl nepochybně každý di-vák v sousední budově pěknou podívanou, pokud by se vybavil dalekohledem. Vicki to určitě taky napadlo a zřejmě jí to nevadí.

Po pravdě řečeno ji ta představa asi baví.

Prýští z ní sebevědomí. Vzhledem k tomu, jakou ji to stojí dřinu, si zaslouží mít ze svého těla dobrý pocit. Nevím, jak sebejistá by byla, kdyby věděla, že jsem den co den obklopený nahými těly nádherných dvacetiletých krásek, přičemž bych mohl mít každou z nich, jen kdybych chtěl. Takovéhle vědomí srazí o fous i tu nejsebejistější ženskou. Ale nemám důvod jí to někdy vykládat, a tak si to nechám pro sebe. Jen tiše sedím a užívám si podívanou beze stopy provinilosti, zatímco odkopává lodičky. Vzápětí následují šaty.

A mě zasáhne záblesk žlutých šatů dopada-jících na podlahu mé kanceláře a těch ne-jdrzejších oblých ňader přede mnou.

Charlie Rourkeová.

S odstupem několika hodin už mě zase dráždí.

Ruce Vicki míří k pasu mých tepláků.

Pomůžu ji tím, že se nadzvednu, aby mi je mohla stáhnout. „Je to dlouho. Ráda vidím, že se ti stýskalo,“ škádlí mě svůdně, vezme mě do ruky a začne hladit.

„Měl jsem moc práce.“ Opravdu je to dlouho. Abych byl úplně upřímný, už mě tyhle noci otravují. Na té ženské není nic špatného. Jen to všechno prostě působí tak…

mdle.

Ať tak nebo tak, na téhle reakci nemá Vicki zásluhu, ale chce si ji nárokovat, tak budiž.

Oběma nám to udělá radost. Zakloním hlavu a zavřu oči, ze rtů mi unikne hluboký sten. A vybavím si dnešní obraz hnědooké krásky ve své kanceláři. Nechám se pohltit vzpomínkou, protože soudím, že to je nejlepší způsob, jak dostat Charlie Rourkeovou z or-ganismu, než se budu muset zítra dívat, jak tančí.

Budu se zítra muset dívat, jak tančí.

Nechávám oči zavřené – obrázek Charlie bez šatů mám pevně vtištěný před vnitřním zrakem – zatímco mi Vicki navléká kondom, leze mi na klín a navádí mě do sebe.

Její zásobu kondomů spotřebujeme.

Kapitola čtyři

CHARLIE

„Myško, ty jsi na tuhle práci ideální,“ říká a velkou dlaní mi tiskne rameno. „Nikdo tě nebude podezírat.“

„Víš to jistě?“

Jeho přívětivý úsměv potvrzuje slova.

„Samozřejmě. Jsme dokonalý tým, ty a já.“

„Stýská se mi.“

„Mně se taky stýská.“

„Všechno dobré? Líbí se ti v Miami?“

Tahám za uvolněnou nitku v povlečení. Je brzy ráno, je slunečno a v noci jsem skoro nespala. Ještě jsem se nerozhodla, jestli mi dělá větší starosti to, že budu za dvanáct hodin tančit nahoře bez u tyče, nebo co se stane, jestli mi to nepůjde.

Potřebuju tuhle práci. Sin City mi dalo ochutnat, jaká by byla opravdová prostituce, a k tomu se nedokážu přimět. Takže zbývá tohle. A práce v Penny’s mi připadá tak správná, jak jen je to možné – za daných okolností.

„Jo. Všechno je skvělé.“ Zachovávám bez-starostný tón. Nepodezřelý. Momentálně mám jeho důvěru. Potřebuju si ji udržet.

„Trávíš hodně času na pláži?“

„Jo. A taky ve fitku.“

„To je dobře. Jsem rád, že si užíváš života.

Jsou tam nějaké divadelní kroužky, kam můžeš chodit?“

„Jo, možná.“ Divadelní kroužky… to se docela nevyrovná Tischově škole umění, kam jsem měla nastoupit letos na podzim.

Po tom, co se stalo, mě otčím přinutil na rok studium přerušit a poslal mě do Miami, „do bezpečí“.

Pravda je, že už tam nikdy nenastoupím, a zklamání bolí. „Dobře, dobře.“ Následuje dlouhá pauza. „Balíček jsi samozřejmě dostala.“

„Jo.“ Přesně jako hodinky. Každé pondělí ráno v devět hodin dorazí malý balíček do hotelu, kde údajně bydlím. Kyle – roztomilý šestadvacetiletý kluk od ochranky, který má pro mě slabost – mi ho vezme k sobě výměnou za čtvrthodinu koketování u kafe.

V každém balíčku je nový telefon s novým číslem. Nový telefon každý týden znamená, že se nekoná žádné legální odposlouchávání, což znamená žádný usvědčující důkaz.

A Samovi o neexistenci usvědčujících důkazů jde.

Samozřejmě že moje vysvětlení pro Kylea neobsahuje nic o výměně telefonů, ani proč bych je mohla potřebovat. Místo toho jsem si vymyslela líbeznou moderní pohádku – že mi máma s oblibou posílá každý týden balíček z lásky, ale musí pořád chodit na tuhle adresu, jinak by otec, u kterého teď bydlím, nepříčetně zuřil.

Dalo mi práci pronášet tuhle lež jakoby nic. Kdyby se Kyle soustředil na můj obličej, a ne na prsa, možná by to postřehnul. Máma mi nemůže posílat balíčky z lásky, protože umřela před deseti lety v důsledku vzácných komplikací při porodu spolu s mým nen-arozeným nevlastním bratrem. Vlastně je to smutný příběh. Jamie Millerová nedokončila střední školu, v patnácti se stala matkou, v osmnácti striptérkou ve Vegas a byla si jistá, že se k ní štěstí vrátilo, když upoutala mnohem staršího, bohatého newyorského podnikatele Sama Arnoniho.

Nebo, jak mu někteří říkají, Velkého Sama.

Mně bylo šest, když se vzali – po bouřlivé tříměsíční známosti. Odstěhovaly jsme se z třípokojového bytu ve Vegas do jeho rozlehlého domu na Long Islandu. Toho dne, kdy jsme se přestěhovaly, si mě máma posadila na klín a řekla mi, že mám Sama poslouchat. Že když budu hodná holčička, poskytne nám pěkný život.

Bylo mi osm, když umřela a nechala mě samotnou s otčímem. Od té doby jsem měla už jen jeho. Po pravdě řečeno, nemusel si mě nechat. Nikdo by mu nezazlíval, kdyby vypátral mého skutečného otce – který o mě nestál – a nechal mě na jeho prahu. Chci říct, proč by se měl se mnou zatěžovat? Ale to se nestalo. Dokud budu poslušná myška, sdělil mi Sam, budeme spolu.

Tak jsem byla. A on mi na oplátku dával všechno, co jsem jen mohla chtít.

Kdybych věděla, co vím teď, radši bych zvolila práh neznámého otce.

„To je dobře. To rád slyším. Zítra ti dorovnám konto.“

„Paráda.“ I když mi začalo vadit brát si od něj peníze, čím víc jich pošle, tím rychleji si můžu našetřit.

Tím dřív se můj plán uskuteční.

Tím dřív od něj můžu utéct.

„No, musím se vrátit k práci.“ Hovory se Samem už nikdy netrvají déle než pár minut.

Má moc práce. „Zkontroluj si e-mail, ano?“

To jsou kouzelná slůvka. „Tak jo.“ Vím, že můj hlas zní napjatě, a tak si odkašlu, abych ho uvolnila. U Sama se nesmějí vyjádřit žád-né pochybnosti. Musí si myslet, že s tím plně souhlasím.

„Mám tě rád, myško.“

Polknu bolestivě sevřeným hrdlem. Asi má… svým způsobem. „Taky tě mám ráda.“

Žádná skutečná jména. Ani slovo o tátovi nebo o Samovi. To je další pravidlo, i při střídání telefonů. Sam je paranoidní.

Z dobrých důvodů.

Zavřu oči, ukončím hovor a ztěžka vydechnu. Věděla jsem, že to přijde. Od posledního z těch hovorů už uplynuly tři týdny. Tělem se mi rozlévá ledový děs, když sáhnu po note-booku a otevřu ho.

Přihlásím se na gmailový účet – na ten, který mám se Samem společný – a kliknu

na koncepty, abych našla neodeslanou zprávu. Takhle mi Sam dává pokyny. Neexistence odeslaných mailů znamená, že je nikdo nemůže zachytit. Zírám na zprávu, která obsahuje název a adresu kavárny u Ocean Drive spolu s datem schůzky pro mě a pro Jimmyho, název hotelu a fotku kupujících – „Boba“ a „Eddieho“.

V ústech mi okamžitě vyschne a zasáhne mě vlna nevolnosti.

„Ahoj, strýčku Jimmy!“ Násilím rozšířím falešný úsměv, když statného pětapadesát-níka objímám.

„Nazdar, moje milá. To jsem moc rád, že tě vidím.“ Tiše se uchechtne, tiskne si mě ke kulatému bříšku. Každý nic netušící po-zorovatel by mohl strýčka Jimmyho považovat za Santa Clause na dovolené. Jasně, vlasy má spíš šedivé než bílé a dá mi práci představit si Santu ve žluté havajské košili a pantoflích v kterékoli roční době, ale má takovou jiskru v očích a ten

bezprostřední, tichý smích, který vás uklidňuje.

Vnější dojem bývá klamný.

Jako u mě. Já se tu usmívám a jakoby nic přijímám ledové latté v miamské kavárně od muže, který ve skutečnosti není můj strýček. Moje od přírody rovné blond vlasy jsou teď kaštanově hnědé a vlnité – díky paruce. Oči mám olivově zelené a zdobené silnými hnědými linkami, skryté za tmavými brýlemi proti slunci. Těsná sportovní podprsenka mi maskuje pěkně vyvinuté poprsí pod ležérním tričkem, doplněným strečovými capri kalhotami a teniskami.

Účinná iluze mladé ženy, která se ve čtvrtek dopoledne během různých pochůzek sejde na kávu s milujícím strýčkem.

Čtvrt hodiny vedeme nezávazný hovor – ptá se mě na vysokoškolské studium angličtiny, které jsem si nezapsala, a já mu vykládám, jak je to fantastické. Já se ho ptám na tetu Beth, která neexistuje, a on mi povídá, jak je nadšená ze své nové bílé Hon-dy Accord. Páni, ten je ale dobrý. Tak bezprostřední. Se Samem dělá „v branži“ už léta.

Žije na Manhattanu, ale tady má stavební firmu, takže pravidelně cestuje. Podle hesla „zabít dvě mouchy jednou ranou“. Kromě Samova nejlepšího přítele Dominika je Jimmy první Samův „obchodní“ přítel, kter-

ého jsem poznala. Sam mě informuje jen o tom nejnutnějším a já nemusím vědět nic kromě toho, co pro něj dělám já. Nevím, jestli mě tím chce chránit, nebo minim-alizovat vlastní zranitelnost, pokud bych ho někdy zradila. Že teď pracuju přímo s Jimmym, to o mnohém vypovídá. Očividně důvěřuje Jimmymu stejně jako mně. Sam nikdy nebyl v Miami, a když mě líbal na rozloučenou, řekl, že se uvidíme za rok. Nesmím přiletět domů a on se nedá přistihnout tady na jihu.

Hlučně vysrknu zbytek nápoje – vážně jsem potřebovala kofein – a vstanu,

v rychlosti strýčka Jimmyho obejmu, popadnu svazek klíčů ležící vedle mých na stole a vyrazím ulicí hledat bílou hondu z půjčovny.

Do večera možná umřu na úpal. I když mi tohle auto z půjčovny fouká do obličeje chladný vzduch, ještě se mi perlí na čele několik kapiček potu. Ačkoliv to by se dalo přičíst asi spíš nervozitě než třicetistupňové teplotě vzduchu. Ať tak nebo tak, tahle paruka tomu rozhodně nijak nepomáhá.

Zajedu před hotel, zaparkuju a stisknu odemykání kufru. A pak předstírám, že si něco čtu na telefonu. Ve skutečnosti si dávám chvilku, abych se vzpamatovala, zatímco hotelový sluha vyndává moje zavazadlo.

Tohle je můj život, prozatím. Musím to udělat. A za hodinu můžu zmuchlat vzpomínku do kuličky, nacpat ji do krabice a předstírat, že se to vlastně vůbec nestalo.

Až do příště.

Když vylézám od volantu s prázdným pouzdrem na fotoaparát, jsem jen jedna z mnoha usměvavých turistek. Každá buňka v mém těle touží popadnout ucho toho kufru – který je o moc větší než posledně – ale neudělám to. Jednoduše vycením perličky na sluhu a na poslíčka, zatímco v pěsti pevně svírám kus papíru s načmáraným číslem .

To je hotelový pokoj, který musím navštívit.

„Jen si odložím věci a pak se vrátím a pojedu si prohlédnout město. Patnáct minut, nanejvýš. Mám zaparkovat auto, nebo ho můžu nechat tady?“ zeptám se ledabyle.

„Jak si přejete, slečno. Můžeme vám i nechat zavazadlo na recepci, kdybyste se chtěla ubytovat až později.“ Muž vypadá dědečkovsky, má bílé vlasy a laskavý úsměv.

Patrně má rozkošná vnoučátka, se kterými si hraje a objímá je.

Já jsem svoje rodiče neviděla a neslyšela o nich od tří let. Už znám jen Sama.

„Mockrát vám děkuju. Můj přítel už se ale ubytoval. Jen se osvěžím a pak zas vyrazím ven, on zatím pracuje.“ Předstírám zívnutí, někdy mě až překvapuje, jak rychle mi to myslí. „Dlouhý let a tak dále.“

„Samozřejmě.“

Vstoupíme do hlavní haly, kde mu předám desetidolarovku, a kradmým manévrem uchopím držadlo svého kufru. „Už si to vezmu sama.“

Začne něco namítat, ale blýsknu po něm úsměvem. „To nic. Je to jen jedno zavazadlo a má kolečka. Kromě toho mám ráda pohyb.“

A ty se radši k tomu kufru ani nepřibližuj, dědo.

S opožděným kývnutím na znamení díků se laskavý muž vrací ven.

A já maličko vydechnu úlevou. Tohle bylo snadné.

Kdybych si dovolila o tom aspoň vteřinu přemýšlet, uvědomila bych si, že to, do čeho se řítím, je přímo děsivé. Takže o tom nepřemýšlím. Vyprázdním si hlavu a dělám, jako bych se chystala vstoupit na jeviště, když vezu kufr do výtahu a tisknu tlačítko sedmnáctého patra. Svým způsobem to tak je. Rozhodně jsem v roli.

Opřu se o chladnou stěnu a sleduju, jak se tlačítka rozsvěcejí, dbám na to, abych měla obličej sklopený dolů, mimo dosah bezpečnostních kamer. A v duchu se už po tisící ptám, jak jsem se do téhle kaše dostala. Jak jsem mohla dělat věci jinak? Co to na mně je, že je tohle uspořádání pro Sama sázka na jistotu? Byla jsem k tomu předurčená odjakživa? Nebo to měla být maminka? Někteří lidé by asi uvažovali o tom, co přitahovalo chytrého a bohatého newyorského podnikatele k jedenadvacetileté striptérce s dítětem. Kromě její úchvatné krásy, samozřejmě. Ale kdyby

nezemřela, nestála by zrovna teď v tomhle výtahu ona místo mě? Nejsem jen opožděná náhradnice?

A věděla, do jakého světa přivádí svou dceru?

Před dvanácti lety jsem vstoupila do po-hádky. Můj nový otčím mě vzal za ručičku a odvedl do fialového pokoje přetékajícího hračkami, knížkami a oblečením. Vším potřebným, aby si získal lásku a oddanost šestileté holčičky. A taky že ji získal. Sam mě zahrnoval takovou náklonností, tolika dárky a takovou pozorností, jaké jsem si nikdy neuměla ani představit. Vším, co jsem si mohla přát, a věcmi, o jakých se mi ani nesnilo.

Jako tenkrát, když Becky Taylorová řekla, že ji taťka miluje víc než můj taťka mě, protože jí koupil poníka. Skutečnost, že jsem svého skutečného tátu nikdy nepoznala, způsobila, že to bolelo mnohem víc, než bylo na místě. Nejsem žádná citlivka, ale toho dne jsem přišla domů s pláčem.

O několik týdnů později, na svoje deváté narozeniny, jsem našla černého hřebce se žlutou mašlí kolem krku uvázaného ke stromu na naší zahradě. Byl to nejlepší dárek k narozeninám, který jsem kdy dostala, a utvrdil mě v tom, jak mě Sam miluje o moc víc, protože mi nekoupil nějakého ubohého poníka. Koupil mi dostihového koně.

Pojmenovala jsem ho Black Jack. Nebylo to zrovna originální, pokud jde o dostihového koně, ale Sam prohlásil, že je to perfektní. Toho dne, kdy Black Jack vyhrál v Belmontu, byl Sam tím, kdo mě vysadil na koňský hřbet. Ta fotka pořád ještě stojí v rámečku doma na Samově psacím stole, takže vypadá jako hrdý, starostlivý otec.

Iluze. Pro nezasvěcence, pro mě. Možná i pro něj samotného.

Dlouho jsem nezaznamenala, že Sam je možná „jiný“. Chci říct, byl to můj táta a jediný člověk, kterého jsem měla. A kromě toho jsem taky byla „jiná“. Výjimečně inteligentní, soudě podle testů. Ale s těmi výsledky přicházela hlášení, že jsem nezvykle nevýrazná. „Morous,“ nazvala mě nějaká přiblblá učitelka na schůzce s rodiči, protože jsem nelítala, nevýskala, nehulákala a nehi-hňala se jako všechny ostatní děti kolem mě.

„Divná,“ slyšela jsem, jak si někteří spolužáci šeptají nepříliš diskrétně za mými zády.

Sam řekl, že je to banda idiotů a že jsem dokonalá tak, jak jsem. Ale taky usoudil, že bych se měla naučit výskat a hulákat a hihňat se. A tak mě zapsal do hodin herectví. Sdělil mi, že někdy musíte předstírat, že jste něčím, co nejste. Ukázalo se, že jsem senzační herečka. Když se soustředím, dokážu se převtělit takřka do kohokoli.

Možná právě proto Sam usoudil, že se mu hodím.

Bylo mi deset, když jsem se poprvé stala svědkem něčeho, co by se dalo nazvat

„podezřelé“. Sam a já jsme si jednou večer udělali výlet otce s dcerou do Nicoll Bay.

Cestou jsme hráli zábavnou hru „koukej-jestli-nás-nesledují-nějaká-cizí-auta“, při níž jsem pozorovala zadním okénkem veškerá vozidla, která odbočovala stejně jako my.

Když jsme dorazili na místo, bylo u vody tma a ticho. Šli jsme na procházku, držel mě za ruku a já hltala z kornoutu jahodovou zmrzlinu. Pamatuju si, jak jsme se jednu chvíli zastavili, a Sam sáhl do kapsy kabátu.

Vteřinu poté se rozmáchl a hodil něco do hluboké vody.

Zase mě vzal za ruku, mrkl na mě a šli jsme dál.

Neptala jsem se, co tam hodil. Po pravdě řečeno, neřekla jsem ani slovo. Jen jsem mu zmáčkla ruku a šla za ním.

Bylo mi dvanáct, když jsem uprostřed noci procházela kolem sklepa – šla jsem si pro novou krabici mražených minipizz do mrazáku – a uslyšela jsem hněvivé hlasy. Musela jsem přitisknout ucho ke dveřím. Hádali se tam Sam a Dominic, šlo o policii a otisky prstů a Dominic chtěl „z toho ven“ a Sam mu říkal, že žádné „ven“ neexistuje, že v tom jedou spolu. Drsným tónem, který vůči mně nikdy nepoužíval, Sam obvinil svého nejlepšího přítele, že je kurva lajdák. Sam nikdy nemluvil sprostě. Schody hlasitě zavrzaly, když jsem pelášila zpátky do kuchyně, kde jsem předstírala, že si ohřívám sklenici mléka.

Tam mě našel Sam.

„Co jsi slyšela?“ zeptal se tím svým klidným, vyrovnaným tónem, šedé oči měl přís-né. Nikdy jsem Samovi nelhala a instinkt mi velel, že teď s tím nemám začínat. „Mluvili jste s Dominikem o policii a otiscích prstů.“

Zhluboka se nadechl a zvedl ruku k ústům, zakryl si je a promnul, potlačil kletbu. „Něk-dy bys mohla zaslechnout věci, které bys neměla slyšet.“

Zvolna jsem přikývla.

„Je důležité, abys ty věci nikdy nikde neo-pakovala. Nikdy. Jinak zmizí všechno, co tu máme – ty, já, tenhle dům, tvůj život. Od-vezou tě. Budeš žít v sirotčinci, kde si tě lidé nebudou vážit za to, jaká jsi. Nebudeš mít nikoho, kdo by tě miloval. Nebudeš chodit na gymnastiku ani na herectví. Chceš to?“

Pevně jsem sevřela rty a zavrtěla hlavou.

„ Nikdy nemluv o věcech, které třeba zaslechneš nebo tě napadnou, platí?“ varoval mě Sam.

Znovu jsem přikývla. „Stejně jako tenkrát večer u Nicoll Bay.“

Pamatuju si, jak vyvalil oči, jako by se polekal. Jako by ho překvapovalo, že jsem si toho všimla nebo že jsem si to zapamatovala nebo obojí. „Ano. Přesně tak. Lidé využijí informace, aby nám ublížili. To přece nechceš, viď?“

„Ne.“ Opřela jsem se o něj a objala ho pažemi. Sam byl jediný táta, kterého jsem znala. Miloval mě, i když jsem ho moc často nevídala kvůli jeho zaneprázdněnosti. Ale dbal na to, aby se zúčastnil všech gymnastických soutěží a všech školních představení. Vždycky seděl v první řadě a vždycky stál první na nohou – náruč plnou květin – aby mi sdělil, jaká neuvěřitelná malá herečka ze mě bude. Představa, že bych ho měla ztratit, mě bolela. Udělala bych cokoli, abych ho neztratila.

Když se o týden později objevila u našich dveří hysterická Dominikova manželka a hledala manžela, který se už několik dní pohřešoval, stála jsem vedle Sama a tiše přihlížela, jak ji objímá, jak jí utírá slzy, jak vrtí hlavou, tvář plnou obav, jak jí sděluje, že jsme ho naposled viděli před třemi týdny na Čtvrtého července. Když se odvážila pohlédnout na mě, souhlasně jsem přikyvovala.

To bylo poprvé, kdy jsem kvůli Samovi otevřeně lhala.

Po jejím odchodu mě Sam poplácal po zá-

dech a zašeptal: „Ty jsi moje myška. Tichá jaksepatří.“

Zářila jsem. Samova hrdost mě tenkrát ještě vždycky zahřála u srdce.

Nějaký turista našel Dominikovo tělo o několik měsíců později v národním parku v Maine. Vedle něj ležela jeho pistole. V novinách psali o sebevraždě. Sam jen řekl: „Je to škoda.“ V očích neměl žádný šok, po lících mu nekanuly žádné slzy. Tedy až do pohřbu.

Tam se odvázal. Sam má očividně taky herecké schopnosti.

Já? Já neříkala absolutně nic.

A teď jsem tady.

Výtah cinkne, když se ocitne v sedmnáctém patře, a já musím zatnout svaly, abych se nepočurala, když vyvážím kufr z kabiny. Dokážeš to. Posledně to bylo dobré.

A přesto je na téhle dodávce něco jinak.

Chlapi, kterým jsem doručovala předtím, byli jiní. Ten hotel nebyl tak nóbl. A tenhle kufr je prostě sakra moc velký. Jestli je plný…

Snažím se na to nemyslet, soustředím se na čísla dveří a šipky k východu a na kameru na konci chodby. Než dorazím k číslu , moje povzbudivé řeči už ztratily veškerou cenu a já znovu zatínám svaly.

Dvě rychlá klepnutí následovaná dlouhou pauzou a třetím klepnutím, podle Samových pokynů. Žaludek mi vyskočí až do hrdla, když skrz špehýrku postřehnu pohyb. Musela jsem si sundat sluneční brýle už v hale, protože procházet s nimi hotelem je jednoduše podezřelé. Díkybohu, při silném nalíčení a s těmi vlasy by mě většina lidí nepoznala, kdyby mě potkala na ulici.

Dveře otevře vysoký, proplešatělý muž v béžové golfové košili, který odpovídá fotce přiložené ke konceptu e-mailu. Říká si Bob.

Velice obyčejné, velice falešné jméno. Ani se nenamáhá schovávat berettu, kterou má v pouzdře na boku.

Teď uplatním herecké nadání, díky kter-

ému jsem se dostala k Tischovi.

S přátelským úsměvem pronesu: „To jsem ráda, že tě zase vidím!“ Tak mi to předepisuje scénář a já jsem dbala na to, abych se to naučila nazpaměť do písmene.

Velký Sam spoléhá na rozmanité pojistky.

Právě proto ani při časté výměně telefonů nikdy nemluvíme otevřeně. Právě proto jsou i jeho koncepty e-mailů, nikdy neodeslaných, pečlivě formulované. Právě proto mají tyto dialogy několik velmi konkrétních stadií.

Právě proto dál dělá to, co dělá, hladce porušuje zákon.

Podle toho, jak vypadají, jsou tihle chlapi taky ten typ lidí, který činí předběžná opatření. Držím hlavu vzhůru, když mě muž vede přes prostorné apartmá a kolem dvou malých kluků zabraných do herní konzole Wii a pak do ložnice, kde leží na širokém letišti blonďák kolem pětatřiceti, jednu paži položenou za hlavou, a surfuje po televizních kanálech.

Ničím pozoruhodné zelené oči se konečně odtrhnou od obrazovky, prohlédnou si můj obličej a sjedou po těle. Chce se mi otřást, ale místo toho se usměju a řeknu: „Nazdar, Eddie.“ To je jméno, které stálo u druhé fotky.

Taky to není jeho skutečné jméno, samozřejmě.

„Nazdar, Jane. Jsi polda?“ zeptá se.

„Není to věta jako stvořená pro televizi?“

odpálím jakoby nic. Je to docela znepokojivé, jak snadno dokážu zapadnout do téhle role, když se v ní konečně ocitnu. Asi je to moje síla v improvizačním herectví spolu s instinktivní touhou po sebezáchově. Ať je to, co chce, působím sebevědomě a zkušeně. Tyhle dvě věci, jak řekl Sam, ze mě musí vyzařovat.

Dvě vlastnosti, které rozhodně nemám. „Ale jestli ti to udělá dobře… ne, nejsem polda. Ty víš, kdo je můj šéf, Eddie.“ No, ví, kdo je můj šéf, ale neví, že můj šéf je taky můj otčím.

Za žádných okolností se takovéhle informace nikdy nesmějí prozradit, to je pravidlo, které mi Sam vtloukl do hlavy už dávno.

Bob bez řečí popadne mou kabelku a začne ji prohlížet, prolistuje peněženku s laciným padělaným řidičákem, kde stojí jméno „Jane“ které pro tyhle příležitosti používám.

Třetí identita. Další pojistka ŕ la Sam. Nenamáhá se čtením informací, protože ví stejně dobře jako já, že jde o padělek. Jakmile je hotový s peněženkou, vysype z kabelky několik dalších předmětů – balíček žvýkaček, pero, glock, kterým mě vyzbrojil strýček Jimmy. Jen naoko. Čeká se to, prohlásil. Stejně však Eddie zvedne obočí, když Bob položí zbraň na odkládací stolek.

„Umíš s tím zacházet?“

„Co myslíš?“ Ano, umím zacházet se zbraní. Umím to už od svých šestnácti let, kdy Sam jakoby nic navrhl, že mě vezme s sebou na střelnici. Jako horlivý lovec s oblibou trénuje střelbu na terč a chodí tam každou sobotu. Skočila jsem po příležitosti strávit s ním víc času, připadalo mi to jako utužování pouta mezi otcem a dcerou.

Střílím slušně.

Sam střílí zabijácky.

Eddie mi neodpoví. Místo toho prohodí s lenivým úsměvem: „Jestli ti to udělá dobře, my taky nejsme policajti.“

„To je dobře. Jsem ráda, že jsme to vyřešili,“ zamumlám suše. „Doufám, že si užíváte rodinnou dovolenou. Je tu přímo překrásně. Ale v tuhle roční dobu vedro.“

Rodinná dovolená. To nejspíš patří k velké lsti. Vezměte rodinu na dovolenou. Pošlete nevinnou holku doručit zboží. Nikdo si niče-ho nevšimne.

To je celý Sam. Chytrý.

V duchu se ptám, kolik hotelových pokojů už ti chudáci kluci viděli.

Eddieho rty zvlní pokřivený úsměv. „Ano, manželka šla utrácet moje těžce vydělané peníze.“

Spokojený s tím, že nemám v kabelce štěnici, přistoupí teď Bob ke mně a rázným hlasem zavelí: „Ruce nahoru.“ Hbitě poslechnu, žaludek se mi svírá. Soustředím pohled na obraz, který visí nad čelem postele, na ženu tančící v dešti s červeným deštníkem položeným vedle sebe na chodníku. Myslím na to, o kolik hezčí by byl můj život, kdybych já mohla zrovna teď tančit v dešti.

Ta myšlenka mi připomene, že už za pouhých sedm hodin budu využívat své lekce tance u tyče pro vyšší dobro miamských nadrženců.

A pro toho divného majitele klubu.

V duchu se ptám, jestli se mi z toho nebude svírat žaludek ještě víc.

Uvítám rozptýlení, které přichází s takovými myšlenkami, protože Bobovy ruce si dávají na čas, pohybují se mi nahoru a dolů po nohou, nutí mě zout střevíce. Když mi jeho prsty začnou šťourat v rozkroku, zatnu pevně zuby a lituju, že jsem si nesměla vzít džíny. Ale kdybych je měla, přinutili by mě je rovnou sundat.

Dýchám.

Zhluboka, dlouze.

Prodýchávám se stoupajícím neklidem, panikou, nevolností.

Drsná vzpomínka.

Sam mi tvrdil, že tihle kupci nejsou žádní mizerové. Jsou to chytří obchodníci – přesně jako on. Nezajímá je nic jiného než vy-dělávání peněz.

Že k ničemu takovému už nikdy nedojde.

„No tak, urychli to,“ štěkne Eddie. Bobovy hrubé ruce mi zmáčknou zadek cestou nahoru k tričku, pak zajedou pod tričko, kde se pozdrží.

Dýchej zhluboka.

Já tu vlastně nejsem.

Brzy bude po všem.

I když mě to nebaví o nic víc než pozornost prokazovaná nižším oblastem, neprobouzí to stejné děsné vzpomínky. Přesto však, když mi špička prstu vjede pod podprsenku a za-

čne přejíždět sem a tam po bradavce – na rtech Bobovi vytane stín lascivního ús-měvu – usoudím, že už je toho dost.

„Sal Pal to taky rád dělával,“ pronesu tlumeným, klidným hlasem a bráním se chvění, které ve mně to jméno pořád ještě probouzí, přičemž upírám na Boba významný pohled.

Vidím jiskru poznání, které se dostaví, a Bob odtáhne ruce kvapně a s úšklebkem.

To mě nepřekvapuje. Většina lidí v branži už to jméno slyšela. Jak by mohli neslyšet?

Strašidelný nález Salova těla se dostal do celostátního zpravodajství. Podle zpráv byl ještě naživu, když mu odřezávali ruce a jiné údy.

Když mi Sal udělal, co udělal, toho dne před mnoha měsíci, neměl zdání, kým pro Sama jsem. Totiž, jak by to mohl vědět?

Patrně usoudil, že jsem šlapka, která si chce vydělat prachy navíc. Nikdo v Samově postavení by neposlal vlastní nevlastní dceru – dívku, kterou vychoval a údajně nekonečně miloval – na drogovou transakci.

Nikdo kromě šílence.

Sal rozhodně neměl zdání, jaký člověk Sam ve skutečnosti je.

Ani já o tom neměla zdání. Ale oba jsme to dost rychle zjistili. Tenkrát v noci to bylo podruhé, co jsem k nevlastnímu tátovi přiběhla domů s pláčem. Zůstal klidný, zatímco jsem mu mezi přerývanými vzlyky, které jsem nedokázala ovládnout, vysvětlovala do velkých podrobností, jak Sal cítil potřebu prozkoumat všechna možná – a vysoce nepravděpodobná – místa, kde bych mohla skrývat odposlech.

Sam zatínal zuby a hladil mě po vlasech, říkal mi, že jsem si vedla dobře, že jsem vydržela, že bylo správné dokončit předávku a pak přijít za ním. Dal mi prášky na spaní a počkal u mě, dokud jsem neusnula.

O týden později, když jsem do sebe v napůl katatonickém stavu cpala v kuchyni kus

studené pizzy, jsem prázdnýma očima sledovala Salův šeredný obličej, který se objevil v televizním zpravodajství s titulky „obchod s drogami“ a „jasné poselství“. Vrazi se ani nepokusili skrýt jeho ostatky. Nechali je roztroušené podél hlavní silnice se slovem respekt, namalovaným na hrudi jeho vlastní krví.

Sam mě objal a šeptal mi do ucha, jako by se bál, že to někdo uslyší: „Chytil jsem ho pro tebe, myško. Pokusil se utéct. Ale přede mnou se utéct nedá.“ Pak mě políbil na čelo a dodal: „Nikdo mě nebude takhle urážet.

A příště už se tě nikdo ani nedotkne.“

Pamatuju si, jak jsem tam seděla, třásla jsem se v jeho náruči, vdechovala vůni jeho kolínské Brut – kdysi mě uklidňovala – a zaznamenala pár věcí: mluvil o urážce vůči sobě, když zneužitá jsem byla já, a slovo příště. Jaké „příště“? Příště už jsem to dělat nechtěla. Už nikdy! Jako Dominic, jeho nejlepší přítel a obchodní partner.

Dominic, který se našel mrtvý.

Toho dne mi pár věcí došlo: že jsem v něčem víc než po krk a že nebude možné se z toho vymanit, dokud to Sam nedovolí.

Jestli to Sam někdy dovolí.

Ale co bylo nejdůležitější, toho dne mi došlo, že bych se měla svého nevlastního táty bát.

Auto z půjčovny na mě čeká, když vyjdu z hotelu s pouzdrem na fotoaparát – nabité penězi je tak těžké, že se mi popruh zařezává do ramene – a s tím úžasným falešným úsměvem nalepeným na obličeji.

Měla jsem pravdu. Tahle předávka byla něco úplně jiného. Eddie musí mít tady na ji-hu zavedenou síť spolupracovníků, jestli má distribuovat tolik heroinu. Možná to znamená, že mě teď dlouho nezavolají. Tahle naděje způsobí, že se s úlevou sesunu za volant.

I když se mi chce ujíždět k místu výměny jako o závod a zbavit se všech důkazů,

nemůžu riskovat, že by mě policajti zastavili s taškou plnou stodolarových bankovek.

Dodržuju tedy omezenou rychlost, takže vzdálenost k bodu výměny – do napůl klidné ulice v rezidenční čtvrti – je nesnesitelně dlouhá. Na telefonu se mi ukáže textovka od Jimmyho se sdělením, že to bylo skvělé, jak jsme se dneska sešli. To je šifra pro „vzduch čistý“.

Zaparkuju auto, zamknu klíče a peníze do kufru. Přes ulici je veřejný park a v tom parku vím, že najdu muže podobného Santa Clausovi v pantoflích, jak lenoší na lavičce a čte noviny. Čeká.

Ale nepátrám po něm, protože to není za žádných okolností dovoleno. Podle přís-ného protokolu kráčím o třicet metrů dál, kde čeká moje tmavomodré sorento. Připraveným druhým klíčkem auto odemknu, vlezu dovnitř a vyjedu, právě když mi začne zvonit telefon.

„Haló?“

„Všechno dobrý?“

Otevřu pusu, ale zaváhám. Neměla bych Samovi povědět, co se tam dělo? Ne… Bob je mizera, ale to nebylo nic v porovnání se Salem. A navíc nechci být příčinou dalšího brutálního čtvrcení a vraždy. Myslím, že už mám Boba pod kontrolou, a jestli je on to nejhorší, s čím se musím vypořádat, zvládnu to.

„Všechno v pořádku. Všechno šlo podle plánu.“

„To je dobře. Budeš s nimi ještě jednat mockrát. Eddie má velké známosti. Užij si zbytek dne.“

Telefon zmlkne.

Ještě mockrát. „Jak jsi mi to mohl udělat, Same?“ zašeptám do ticha. Jak mohl?

Dokonce i já vím, že vědomě neohrožujete lidi, které milujete.

Na parkovišti před mým bytem se konečně začnu třást, moje nervy reagují na horu napětí, jež se mi silou vůle dařilo příliš dlouho potlačovat. Už před rokem jsem

přestala počítat předávky. Všechny byly moc malé, moc snadné. Ale pak se začaly zvětšovat a stala se ta věc se Salem… a teď mám na krku velké dodávky. V hloubi duše vím, že budou čím dál těžší a riskantnější.

Po „incidentu“ byla mezi dodávkami pauza, během níž mě Sam zahrnoval louboutinkami a hezkými šaty a diamantovými náušnicemi. Myslela jsem, že se tímhle způsobem omlouvá, že uznává, jak to byl špatný nápad, zapojit mě do svého „podnikání“.

Dopřála jsem si domněnku, že je po všem.

Pak mě jednoho květnového večera chytil cestou z fitka nějaký muž, těsně poté, co jsem odmaturovala, a kladl mi všechny možné otázky na Sala a Sama. Zachovala jsem klid, hrála jsem naprostou nevědomost, normální osmnáctiletá holka, dokonalá premiantka.

Jen co jsem dorazila domů, pověděla jsem o tom Samovi a další den mi předal manilo-vou obálku plnou nových dokladů totožnosti – rodný list, řidičský průkaz, pas, kreditní karty. Všechno potřebné k tomu, abych se stala dvaadvacetiletou Charlie Rourkeovou z Indianapolis. Balíček obsahoval i jednos-měrnou letenku do Miami na tentýž večer a bankovní konto s deseti tisíci dolary.

S těžkou rukou na mém rameni a pomalým, klidným hlasem mi Sam sděloval, že jeho myška musí na chvilku zmizet. „To tě uchová v bezpečí a budeš schovaná před takovými chlapy. Jen klid, drž se při zemi a počkej, až to všechno vyšumí. Nepotřebujeme, aby nás něco spojovalo se Salem.“

Nás.

„Ale co Tisch?“ zeptala jsem se.

Odpověděl mi lítostivým úsměvem. „Budeš to muset o rok odložit. Jinak by to bylo moc riskantní. Zařídím to.“ Pamatuju si, jak mě při té zprávě zaplavilo zklamání.

Nařídil mi, abych mu odevzdala všechny své pravé doklady totožnosti až po platební kartu, a přitom ševelil: „Ty už nejsi ty. Jsi Charlie Rourkeová a nikdo jiný. Buď si, kým chceš být, ale zůstaň v roli, moje malá herečko. Dokud v ní budeš, nikdo tě nenajde.

Nikdo ti neublíží. Všechno v té obálce je legitimní. Je to opravdový průkaz.“ Zamumlal si spíš pro sebe: „Za sto táců bys neměla mít vůbec žádné problémy.“

Pamatuju si, jak mi spadla brada – což byla vzácná, ale neplánovaná reakce.

Tohle nebyla žádná blbina, na niž tě vyhazovač pustí do klubu, věc, jakou si vytáh-neš z pytle kradených řidičáků. Sam mi to musel začít zařizovat už dávno předtím, ještě než mě vůbec někdo oslovil.

To byl pro mě první náznak, že mi Sam neříká pravdu.

A když měsíc po stěhování do Miami přišla žádost o první předávku, věděla jsem už najisto, že tohle stěhování ani tak ne-souviselo s mou bezpečností jako s jeho podnikáním.

Sam se snažil rozšířit svůj podnik do Miami.

A rozhodl se k tomu využít mě.

Tehdy jsem se začala v duchu ptát, jestli ten chlap, který mě tehdy oslovil před fitkem, vůbec představoval skutečnou hrozbu. Bylo to moc dobře načasované, než aby šlo o náhodu. Možná to byl nějaký kamarád.

Možná ho najal, aby získal záminku poslat mě do Miami.

Zastrašit mě.

Uvažovala jsem o tom, že bych prostě utekla. Že bych si sbalila kufry a zmizela do noci. Ale Samova slova z dřívějška nade mnou visela jako zlověstný mrak. Přede mnou se nedá utéct. Dokud bude mít Sam jméno, bojím se, že mě najde.

A až mě najde…

Co zbývá? Plán s velkým P. Je to dobrý plán.

Vytvořila jsem úplně novou osobu včetně nápadných, smělých kadeří a hnědých očí a vrstev make-upu, s rovnoměrným podílem dokonalosti a chyb. Skutečnou osobu v očích těch, co nic netuší.

Jenom to vlastně nejsem já.

Zůstanu, dokud nevydělám dost peněz a nezařídím si novou totožnost. Takovou, o které Sam neví. A pak uteču. Uprchnu do nejvzdálenějšího kouta světa.

Zmizím.

Doopravdy.

Kapitola pět

CAIN

„Už jsme zase plně zásobení, a to díky moi!“

huláká chraplavým hlasem Ginger, když kráčím kolem ní do kanceláře. Zvuk rachotících láhví piva ustane a já se vleču zpátky k chladicí komoře, kde najdu Ginger s vystrčeným zadkem v šortkách, jak se sklání nad soudkem a nadarmo se jím snaží pohnout. Ta holka je sice pěkně vytrénovaná, ale ani náhodou nemá šanci pohnout osmdesátikilovým sudem.

Bez zaváhání přiskočím a popadnu ho z druhé strany. „Víš přece, že to všechno přestěhuje Nate nebo někdo z ostatních kluků, ne?“

S přezíravým zvukem se ušklíbne a za-

ševelí: „Víš přece, že nepotřebuju mužské na nic.“

Uchechtnu se, zavrtím hlavou. „Ano, Ginger. To jsi dala velice jasně najevo.“

Zrakem provedu inventuru veškerého piva a zabručím: „Jak k tomu došlo?“

Úsměv Ginger je přímo vítězoslavný, když si založí paže na svůdné hrudi a opře se o stěnu chladírny. Ve vlasech má modré pramínky, které tam včera nebyly. „Fakt musíme zapracovat na tvém kouzlu pro službu zákazníkům, Caine.“

Čekám, až to rozvede, protože moc dobře vím, že to chce víc než osobní kouzlo, aby se zásoby v našem skladu tak rychle doplnily, vzhledem k údajnému nedostatku. Nakonec Ginger přizná: „Včera večer se naskytl nák-laďáček s takovým sladkým šukálkem.

Takže…“ Podle toho, jak to slovo protahuje s hezkýma očima sklopenýma k zemi, poznám, že se mi nebude zamlouvat to, co uslyším. „Hannah a já jsme předvedly zá-

vozníkovi krátkou ukázku soukromé podívané, kterou dostane, jestli se naše zásobárna do dnešního večera nějakým zázrakem naplní.“

„Proboha, Ginger,“ zaúpím a narazím čelem do rámu dveří. Mám jasnou představu, jakou „podívanou“ mohly ty dvě poskytnout, vzhledem k tomu, že v minulosti byly vedené jako jedna položka a jsou přinejmenším důvěrné přítelkyně. „Víš, že nedovolím, aby se někdo prostit…“

„Hele!“ Luskne mi prsty s nalakovanými nehty pár centimetrů od nosu. Patří k několika málo lidem, kteří si to troufnou. „Neop-ovažuj se používat tohle slovo vůči mně. Nic takového jsme mu nenabídly. Ale jestli necháme toho šukoslava, aby si to udělal do kalhot, zatímco my budeme s Hannah obíhat druhou metu, nebudeme mít celý víkend na krku naštvané zákazníky a v tom případě kašlu zvysoka na to, kdo se dívá.

Udělám jí to klidně se vším všudy přímo na jevišti!“

Ginger je vůči mně jen zřídkakdy sdílná a je hodně tajnůstkářská, pokud jde o její vztahy, což znamená, že problémy se zásobováním ji začaly fakt vyčerpávat.

Nespokojení zákazníci obvykle znamenají mizerná dýška a mizerná dýška znamenají naštvaný personál. Na svoje peníze se dost nadřou.

Zvednu ruce na znamení kapitulace. Když už tu smlouvu dojednala, couvnutí by za-ručeně dodavatele rozzuřilo a to by pro nás mělo za následek ještě horší služby kdoví na jak dlouho. „Tak jo, fajn. Ale už nikdy nic takového nenabízej. A upozorni mě, abych mohl vypnout kamery, ano?“ Nechci žádné důkazy ničeho. „A postarej se, abyste měly za dveřmi Bena nebo Natea, kvůli bezpečnosti.“

Mrkne. „Jen si posluž.“

Cestou ven zavírám dveře chladírny a dodám: „Víš, hodil by se mi manažer

na plný úvazek. Víš jistě, že tu práci nechceš?“

„Radši bych si nechala depilovat temeno,“

odtuší zpěvavým hlasem a míří zpátky k hlavnímu baru, aby dokončila přípravu.

Pokaždé, když se zeptám, přijde s novou vtipnou odpovědí. „Jo,“ zpomalí a hodí přes rameno, „nezapomínej, že v jedenáct nas-tupuje Charlie. Snaž se nechovat zase tak di-vně, platí?“

„Říkala, že jsem se choval divně?“ To by mě nepřekvapilo.

„Já říkám, že ses choval divně. Jenom…

Ona o tu práci fakt stojí.“

Mírně přikývnu. „Nevadí ti, když s tebou bude na hlavním baru? Říkám si, že by se nám tam hodila třetí holka, vzhledem k tomu, kolik je tam práce.“

Plné rty se jí zamračeně zvlní. „Myslela jsem, že chce tancovat.“

Uvažuju, jak na to odpovědět. „Prozatím jen na jevišti.“

Ginger na mě přimhouří oči a já vím, že se snaží uhádnout moji motivaci. „Jasně, fajn.

Jen jsem měla dojem, žes říkal, že na bar už nikoho nepřijímáme.“

„Jo. Včera jsem si myslel spoustu věcí.“

A pak přikráčela do mé kanceláře Charlie.

Ginger pokrčí rameny. „Jestli tenhle nával vydrží, rozhodně budeme Charlie potřebovat.“ Pak ty modré pramínky zmizí za rohem a v zatuchlém vzduchu mezi námi zůstane viset jméno.

Charlie.

Ne, nezapomněl jsem na ni. Byla v popředí mé noci s Vicki, pronásledovala mě v těch čtyřech hodinách spánku, které jsem stihl, přepadla mě při ranním tělocviku…

To proto, že se podobá Penny. Nic víc. Ale není to Penny. Je to jen jedna z mnoha mladých žen, které si potřebují vydělat peníze, a hledá u mě práci a nic jiného. Jestli jsou její motivy ke svlékání pravdivé, nebo ne, to se ještě uvidí. Čím dřív si na ni zvyknu, tím dřív se připodobní ostatním. Doufejme, že tu nebude moc dlouho.

A musím od ní držet pinďoura hodně daleko.

„Fronta už je zase až za roh,“ pronese Nate vedle mě, očima přejíždí dav.

„To je šílené. Chci říct, pro podnik je to sk-vělé, ale…“ Třu si ze strany šíji a pozoruju moře hlav. Penny’s je slušně velký klub – čtrnáct set čtverečních metrů s jevištěm, V. I.

P. pokoji a prostorem na sezení – a máme plno. Podle vstupních dveří za poslední hodinu nikdo neodešel. Většina štamgastů je obrácená k jevišti a k Mercy – drobné platinové blondýnce s velkýma modrýma očima a ultraútlým pasem, která se ve skutečnosti jmenuje Annie. Někteří kradmo pokukují po některé z tuctu plochých obrazovek, na nichž běží utkání baseballového klubu Marlins.

Jiní se horlivě snaží upoutat pohled některé z mnoha dívek hemžících se na parketu.

Ze všech sil jsem se snažil, aby Penny’s působil draze, ale ne pochmurně. Neonová světla jsem omezil na minimum, volil jsem raději tlumené osvětlení, aby se vyvážily jevištní reflektory. Podlahy jsou všechny z mahagonu, stejně jako bary. Na jižní straně klubu je mírně vyvýšený V. I. P. prostor včet-ně plyšových a kožených křesel a ničím nezastíraného výhledu na celé jeviště.

Přesto, ať je zařízení sebenovější a se-bevkusnější, bez ohledu na to, jak pilně pracuje úklidový personál – když vstoupím do tohohle klubu, vždycky mi připadá zchátralý.

„Díkybohu že dneska přivezli dodávku, jinak bychom měli na krku menší vzpouru,“

zamumlám spíš pro sebe.

„ Panebože, myslíš Ginger, viď?“ Nateův hluboký smích zní jako tlumené hromobití.

Každému, kdo ho nezná, připadá jako strašidelný chlap. Z toho těsta, ze kterého se vyrábějí stereotypní gangsteři. Rozhodně tu roli dokonale hraje, když je třeba.

Ale já Natea znal, ještě když to byl podvyživený, špinavý klouček ze sousedství, který po nocích běhal sám po ulicích, i když dítě v jeho věku nemělo venku na South Central co pohledávat. Viděl jsem na jeho tvářích modřiny a podlitiny, jež si vysloužil, když sebou dost nehodil, aby vyhověl požadavkům své sjeté matky. Viděl jsem jeho hrudník, když za celý týden nesnědl nic než plesnivý bochník chleba. Viděl jsem jeho slzy za těch nocí, kdy seděl nechápavě na schůdcích u zadní verandy a uvažoval, proč ho máma pořád nemá tak ráda, jak slibovala, i když jí přinesl balíček cracku za čtvrťák.

Nate figuruje v mém životě už třináct let.

Vzal jsem ho pod křídlo, postaral jsem se, aby byl najedený, vykoupaný, oblečený a v bezpečí. Výměnou za to mi věnoval svou neochvějnou důvěru. Kluk si mě zidealizoval.

Vždycky to bylo dost divné přátelství – Nate byl koneckonců o pět let mladší než já – ale v něm jsem našel jakousi vzájemnou

závislost, která mě udržovala v chodu během těch temných let poté, co zahynula moje rodina. Rozhodnutí vzít Natea s sebou, když jsem odešel ze South Central do Miami, bylo snadné.

Z reproduktorů začne dunět Prince, skladba „Cream“. Tuhle píseň má ve znaku Cherry a pravidelní návštěvníci to vědí, vybuchnou jásotem a na jeviště vpluje exotická Asiatka ve stříbrných flitrových šatech a na podpatcích, kterými by se dalo člověku vydloubnout oko.

„Zavolal jsem pár lidem. Ten hoch bude pryč dlouho,“ poznamená Nate a sleduje, jak Cherry zahajuje svůj výstup.

Cherry krouží boky a já nevidím nic než úsměvy a mrkání. „Ona ví, že my víme?“

Nate zavrtí hlavou. „Asi ne. Když dneska přišla, byla v dobré náladě.“

„To je dobře.“ Ačkoliv jsem pořád ještě naštvaný na toho prevíta, který mě obvinil, že dělám Cherry pasáka. Očima přejíždím dav nadržených mužů, všichni na ni hladově zírají, jak s neuvěřitelnou mrštností kroutí a otáčí tělem v rytmu hudby. Na to má talent.

Mimořádná ohebnost.

A nic jiného si ti chlapi nepředstavují – jejich největší fantazie ožívají s Cherry u kor-midla. Nevidí však čtyřiadvacetiletou ženu, která v patnácti otěhotněla a dře se, aby poskytla synovi dobré vychování, protože ji rodiče, již si velice potrpí na tradice, vykopli z domova i ze svého života. Která je tak nejistá, že skončí se šmejdem, co ji využívá jen na sex a naučil ji na drogy.

„Caine…“ Nate jen vrtí hlavou a přejíždí očima obecenstvo. Vím, že se chystá říct to samé, co říká vždycky. Nemůžeš zachránit každého. Ale neřekne to, protože jeho pozornost upoutá menší rozruch na parketu.

Zaznamenám Hannah, jejíž ňadro drží v dlani opilý návštěvník.

To se pod mou střechou nedá koupit za žádné peníze.

Během pár vteřin už Nate mluví do mik-roportu, nařizuje třem vyhazovačům, aby toho chlapa a jeho rabijáckou osmičlennou mládeneckou společnost vyvedli bočním východem, za uši, pokud to bude nutné.

Právě proto jsem Natea pověřil velením ochranky. Kromě toho, že je jedním z mála lidí, kterým věřím, má od přírody dar činit rychlá rozhodnutí. Chápe, jak je důležité reagovat přehnaně.

Jak kritický význam má nebrat nic jako samozřejmost.

Vím, že si pořád ještě vyčítá tu noc, kdy zahynula Penny. Ale nebyla to jeho vina. Sakra, tenkrát ani neměl pracovat v klubu – byl moc mladý, navzdory svému vzrůstu. Jestli smrt Penny někdo zavinil, byl jsem to já.

Protože jsem moc dlouho čekal, než jsem jí řekl, že ji miluju.

Protože jsem jí to vůbec řekl.

Protože jsem měl zamčené dveře, protože jsem nezabránil vraždě, k níž došlo jen pár kroků ode mě.

Čísi ruka mě plácne po rameni a vytrhne mě z temných myšlenek. „Je mi, jako by mi zrovna zrentgenovali koule! Kdy jsi dal instalovat ty nové detektory kovů?“ Otočím se a zjistím, že vedle mě stojí opálený Ben v černé vyhazovačské uniformě, zrovna se vrátil z týdenní dovolené, kterou si dopřál na oslavu složených advokátských zkoušek.

Kromě Natea je Ben služebně nejstarší vyhazovač v Penny’s, pracoval tady celou dobu, co studoval práva.

Vždycky jsem se snažil udržet pevnou hranici odstupu mezi mnou a mými zaměstnanci. Pomáhá to zachovat určitý respekt, když jde o dodržování pravidel. Většinou to fungovalo. Ale Benovi se podařilo za tu hranici vetřít a stát se jedním z mých nejlepších přátel. Je to bezprostřední kluk a fantastický zaměstnanec, když odhlédneme

od šuškandy, že si občas dopřává orál ve skladišti. Ale taky se ke mně už doneslo, že si v téže místnosti užívám trojku s Mercy a Ginger.

Myslím, že bych si to pamatoval, kdyby k tomu došlo.

„V pondělí,“ odpovím a na uvítanou ho poplácám po zádech.

Ben svraští čelo. „Kde jsem to byl?“

„Namazanej v Mexiku?“ navrhnu a vysloužím si další Nateovo hluboké uchechtnutí.

Po Benově tváři se rozlije široký úsměv.

„No jasně!“ Vidím, jak se mu zrak v myšlenkách někam zatoulá – nejspíš k těm počet-ným ženským, se kterými si tam na jihu užil – a pak se jeho pozornost vrátí ke mně. „Proč ta nadupaná ochranka?“

„Teasers má zavřeno na dobu neurčitou.“

Teasers, populární, leč slizký klub, známý tím, že vítá podezřelou klientelu, zavřeli před šesti týdny, protože se tam organizovala prostituce. Teď si tamní klientela hledá nový podnik, kde by mohla „obchodovat“ a užívat si tanečků na klíně, a – naneštěstí – soudě podle stoupajícího počtu mužů, kteří se pokoušejí dostat dovnitř ozbrojení, zřejmě se jejich oblíbeným lokálem stal Penny’s.

Upřímně řečeno mě to překvapuje. Není to typický zábavní klub pro dospělé. Otevřeno máme jen po večerech a ve dvě hodiny po půlnoci zavírám. Dokonce jsem začal mít zavřeno i v pondělí. Díky tomu plus díky mým stykům s policejním sborem přes Dana Rydera – snoubence mé bývalé tanečnice Storm – a jednoznačnému odmítání spojovat se s jakoukoli protizákonnou činností je Penny’s jakožto jejich shromaždiště dost nepravděpodobné místo.

Ben chápavě přikývne. „Před čtrnácti dny se nějaký idiot pokusil projít dovnitř se samurajským nožem přikurtovaným k noze.“

Nate i já s nelibostí zavrtíme hlavami a vystoupení Cherry se chýlí k závěru; dav bujaře a pochvalně pokřikuje.

„Musíš najmout víc asijských tanečnic, Caine,“ ševelí Ben. „Tohle obecenstvo Asi-atky miluje.“

„Milujou ji, blbče,“ opravím ho se sarkastickým úšklebkem a potřesu hlavou.

„Jo. Včera v noci se u mě zákazníci dožadovali pití zdarma a tanečku na klíně, protože tu nebyla,“ poznamená Nate s nevěřícným výrazem.

Zatracení zákazníci. Vždycky by chtěli něco zadarmo. Těžce vzdychnu a poplácám Natea po rameni. „Díky, žes to tady včera v noci vzal, Nate. Jak to šlo?“

Nate otálí s odpovědí, ocelový pohled up-

írá na velkého kovboje, který natahuje paži přes zábradlí a šátrá Cherry po kotníku, aby upoutal její pozornost. Ostatní vyhazovači jsou však ve vteřině u něj a stáhnou ho nazpátek. Potom co byla Storm před třemi roky napadena, všichni vědí, že musí nejdřív skočit a ptát se až potom. Ten sjetý chlap tu tenkrát vůbec neměl být. Vyrazil jsem za to dva vyhazovače, kteří měli příslušnou sekci na starosti.

Nate konečně odpoví na mou otázku.

„Dobře. Až na to, že China a Kinsley se zase chytly.“

Polohlasem zakleju. „Ty dvě začínají být na poměry v Penny’s trošku moc teritoriál-ní.“ To se stává, když tu tanečnice pracují moc dlouho. Začnou si nárokovat štamgasty a štve je, když někdo vstoupí na jejich píseček. A China bývá s tím svým ostrým jazykem obzvlášť protivná. Tím ostrým jazykem zakrývá skutečnost, že ji otec opakovaně napadal, fyzicky i sexuálně. Když se dostanete pod její teflonový povrch, je dokonce dost citlivá. Dalo mi práci si s tím poradit, abych jí pomohl s těžkou a nedia-gnostikovanou dyslexií. Brzy bude moct ma-turovat. Kdybych ji vyhodil, skončí zase v rukou nějakého šmejda, jako je Rick Cassidy – kde jsem ji původně našel – nebo jiného chlapa, který se živí lidskou zranitelností jako piraňa.

Tak to s těmihle dívkami chodí. Ano, některé jsou tu jen proto, aby mohly vystudovat vysokou a zaplatit účty. Ale mnohé se dostaly do rukou opravdových sráčů a vyšly z nich bez sebevědomí, s potřebou pozornosti a bez představy, jak jinak udržet svůj život v chodu. Už jako šestnáctiletý jsem pochopil, že k téhle cestě směřuje moje sestra Lizzy.

V leckterém ohledu mi ji China připomíná.

Nikdy se však nedozvím, jak by to s mou sestrou dopadlo, protože jsem ji nezachránil včas.

Z reproduktoru zazní hlas dýdžeje Terryho, aby ohlásil: „Teď je na řadě Charlie…

Nový přírůstek klubu Penny’s. Koukejte ji pěkně přivítat!“

„Nová holka?“ Benovi se okamžitě rozzáří oči.

„Nezačínej, blbečku,“ varuju ho řezavým tónem. Všichni moji vyhazovači vědí, že skončí, jestli je nachytám, jak hoblují holky.

Ben tuhle práci miluje, takže jsem si celkem jistý, že pod mou střechou nikdy neporuší pravidla. Ale taky vím, že ovládat to, co dělá mimo klub Penny’s, je příliš diktátorské a jednoduše nemožné. Můžu jen doufat, že by s nimi Ben zacházel s určitým respektem.

Po pravdě řečeno, kdyby jedna z těch děvčat dokázala zkrotit divokou stránku povahy tohohle vysokého blonďáka, asi by ji čekal šťastný život.

Pokrčí rameny. „Už nějakou dobu nám sem žádný nový talent nepřišel. Začínalo to tu hnít.“

Souhlasné zamručení mě přiměje otočit se nalevo a zjistit, že Nate už se nemračí jako obvykle, naopak se začíná usmívat.

„Ty taky, Nate?“

„Myslím, že změna by nám všem prospěla.“ V tom výrazu je něco ta-jnůstkářského, v čem se nevyznám.

„Je dobrá?“ zeptá se Ben a dodá s poťouchlým úšklebkem: „Jako že při tanci.“

„To ti tak věřím, chytráku,“ opáčím sarkasticky. „Jen dej od ní kurva ruce pryč.“

Kapitola šest

CHARLIE

Budu zvracet.

Momentálně je úplně vedlejší, že dokážu nakráčet do hotelového pokoje a provést transakci s heroinem značných rozměrů, aniž by se mi třásly ruce.

Momentálně, jak stojím za paravánem v maličkých černých francouzských kalhotkách, ze kterých mi lezou půlky, a v přiléhavé zapínací vestičce, zakrývající ostře růžový vršek od bikin – pod nějž už se nevejde o moc víc kůže, než kolik se jí odhalí davu zírajících a hodnotících mužů – mám pocit, že se mi podlamují kolena.

Tři panáky tequily, které jsem do sebe kopla v šatně, neudělaly s mou nervozitou absolutně nic. Jen je mi po nich ještě víc nanic.

Nevím, jestli to dokážu.

A proč musí být ta světla tak silná? Jako by tam zářil milion reflektorů připravených odhalit každičký čtvereční centimetr mé nezakryté kůže.

„Připravená?“ zavolá mi do ucha chraplavý hlas.

Polekaně sebou trhnu, otočím se a uvidím za sebou Ginger. Okamžitě ji obejmu, což nás obě překvapí. Nejsem žádná objímačka a vlastně to mezi námi ani na objímání není, očividně jsem však zoufalá.

Zachichotá se. „Ale jdi. V porovnání s Vegas to určitě nic není, ne?“

Odtáhnu se od ní, kývnu hlavou, polknu a z klamavých úst hladce vypustím další lež.

„Mám děsnou trému. To je všechno. Už jsem taková.“

S vlídným úsměvem mi stiskne biceps, mrkne a řekne: „No, běž to roztočit a já ti budu fandit. Už jsem tě při tom viděla. Budeš fantastická.“ Zmizí po schodech dolů a dýdžej na mě gestikuluje.

Třicet vteřin.

Zhluboka se nadechnu a polohlasem zamumlám: „Jen pár měsíců a pak budu volná.“

Nevěděla jsem, do čeho se hrnu, když jsem odložila tu taštičku o velikosti penálu v tanečním studiu v Queens. Sam mě totiž vždycky posílal na drobné pochůzky.

Do čistírny, vyzvednout poštu, inkasovat šeky. Zařizovala jsem všechny nákupy potravin. Těmi pochůzkami jsem si „vydělávala na byt a stravu“, prohlašoval Sam vesele.

Když mě tedy požádal, abych předala ve městě balíček… předala jsem balíček.

Jednoduché.

Když mi Sam podal průkazku s mým obličejem a cizím jménem a nařídil mi, abych se v tomtéž tanečním studiu v Queens zapsala k týdenním lekcím tance, došlo mi to hodně rychle. Přesto jsem na to přistoupila a neřekla ani slovo.

Zdůvodnil to tvrzením, že dopřejeme lidem hezké chvíle a vyděláme trošku peněz.

Ničím se to nelišilo od prodeje alkoholu za prohibice. Zpočátku jsem na ty kecy skočila. Ale na druhé straně, bylo mi teprve šestnáct.

Byla jsem naivní.

Byla jsem blbá.

Vážně mi to nepřipadalo jako něco velkého. Vídala jsem, jak kamarádi po škole kouří jointy. Byla jsem na mejdanech, kam někdo přinesl balíček koksu nebo hrst pilulek extáze. Slyšela jsem jasně a zřetelně celou tu kampaň „řekni drogám ne“, ale drogy jako by byly na střední škole všude. Všude se lidé bavili. A když je něco všude, kde se lidé baví, začne to působit méně nemorálním dojmem.

Skoro… přijatelně.

A když vás vlastní nevlastní táta – muž, který vás vychoval a dal vám všechno – požádá, abyste něco udělali, hranice dobrého a špatného se rozmaže ještě víc a je snazší umlčet ten hlásek uvnitř hlavy. Nejspíš jsem v dospívání neměla toho nejlepšího morálního vůdce.

Když jsem však doopravdy uviděla obsah kufru při první předávce v Miami… konečně mi to došlo. Sam neobchoduje s mrňavými pytlíčky koksu a hrstmi tanečních drog.

Obchoduje se stodávkovými lahvičkami heroinu. S taškami heroinu.

Sakra, s kufry heroinu.

Obchoduje s materiálem, který dělá z lidí feťáky, ničí jim život a nakonec je zabíjí.

A já mu při tom pomáhám.

Tehdy jsem ten hlásek přestala ignorovat.

Nakonec jsem pochopila, že to, do čeho mě Sam zatáhl, je prostě a jednoduše špatné a nezáleží na tom, kolik aut a značkových šatů mi nakoupí. Procitnutí s sebou přineslo vlnu provinilosti, s níž jsem se ještě nenaučila vypořádat. Teď mi dá práci spát i jíst. Moje už tak štíhlá postava zhubla ne-jmíň o pět kilo. Každé ráno vstanu a cítím nutkání vyjít ze dveří a už se ani neohlédnout.

Když slyším ze zpráv o dalším předávkování, cítím se za to odpovědná.

Do titulků se nedostanou předávkování rekreační drogou – jde o skutečně návykové látky, jako je heroin. Připadá mi, jako by reportéři mluvili ke mně, jako by mě soudili a odsuzovali. S mou pomocí se předávkovaly čtrnáctileté děti. Děti, které osiřely, protože se předávkovali jejich rodiče. Skutečně neexistuje něco takového jako příležitostný uživa-tel heroinu.

Ale nechci strávit zbytek života ve finanční nouzi, takže nejspíš moje pocity viny ještě pořád nejsou dost nepřekonatelné. Buď to, nebo jsem prostě opravdu špatný člověk.

Zasloužím si to, co mě v New Yorku potkalo se Salem. Zasloužím si dělat striptýz před davem slintajících mužů. Zasloužím si ještě o moc horší věci.

Sam si taky zaslouží trest za všechno, co udělal – nesčetným anonymním obětem i mně. Za to, že mi dal lásku a ochranu, která se zdála bezpodmínečná, ale ve skutečnosti to byla past.

Jenže kdo ho má potrestat?

Vykouknu za paraván do davu a vidím všechny ty obličeje – jak vyčkávají. Všechny ty oči se budou upírat na mě. Asi jsem ještě nikdy v životě nebyla na tak velkém jevišti.

Ale možná je to prostě tím, že na něm budu sama – v podstatě nahá – takže se zdá ještě větší, než ve skutečnosti je.

Sleduju, jak tři dívky slézají z kruhových plošin, které vyčnívají z hlavního jeviště.

Mezi hlavními vystoupeními dívky střídavě trošku dráždí obecenstvo. Ovšem vědí, že teď musí pryč.

Aby se všechny oči mohly soustředit na mě.

Můj potenciální šéf je tam taky, v tmavomodré přiléhavé košili vypadá nóbl, naklání se přes zábradlí, mluví s tím obřím vyhazovačem – slyšela jsem, jak mu někdo říká Nate – který dnes večer hlídal u zadních dveří. I ve tmě a na tuhle vzdálenost vidím obrys jeho paží. Ten chlap musí mít pod oblečením dokonalé tělo.

V šatně se o Cainovi hodně povídalo, když jsem se připravovala. Poznámky o tom, že je přehnaně zasmušilý, návrhy, jak ho rozveselit, doprovázené uličnickým hihňáním. Je jasné, že každá z nich by dala levé prso za to, aby se s ním mohla vyspat.

Vůbec mě to nepřekvapuje. Za jiných okolností – na mé i na jeho straně – bych to patrně chtěla taky. Tmavovlasá Kinsley poz-namenala něco o tom, že ji minulý týden „konejšil“ ve své kanceláři – mezi čtyřma očima. Zajímalo by mě, s kolika z nich se vyspal. Ale je to matoucí. Chci říct, moje šaty ležely na podlaze. Mohl to na mě zkusit, jenže nezkusil. Nejspíš nejsem jeho typ.

Patrně je to tak nejlepší.

Nevím, co si mám myslet o ostatních tanečnicích. Vysloužila jsem si od nich pár překvapených pohledů, ale jinak mě víceméně ignorovaly. Ginger říká, že je to proto, že sem už dlouho žádná nová holka nepřišla, kromě Kinsley. A tu má málokdo rád.

Terry zaťuká na skleněné okno své budky a ukazuje na jeviště, přičemž z reproduktorů řvou počáteční akordy skladby, kterou jsem si vybrala – „Coming Undone“ od Kornů.

Vysloužila jsem si dodatečné pochvalné kývnutí, když jsem ji požadovala. Vím, že to pro většinu tanečnic patrně není první volba, ale mně dává energii a vzhledem k tomu, že při téhle skladbě cvičím nejčastěji, dokážu se podle ní plynule pohybovat, skoro rutinně.

A přísná rutina je to, co potřebuju.

S posledním hlubokým nádechem se mi podaří navléct na sebe plášť sebejistoty, kter-

ým se halím při předávkách.

A připomenu si, že maminka to taky dělala.

Že to dokážu já.

Že to chci dělat, abych se mohla jednoho dne v blízké budoucnosti osvobodit ze Samových měkce vypolštářovaných okovů.

Vynořím se z úkrytu, adrenalin mi stoupá rychlostí blesku, srdce mi buší v žaludku.

Zaměřím se na mosaznou tyč před sebou a načasuju kroky do rytmu hudby – akordy se mi v uších zkreslují, soupeří s bušením srdce. Doufám, že moje chůze je sexy.

Nemůžu si pomoct, zalétnu pohledem směr-em ke Cainovi – jen na okamžik, a vidím, jak se na mě jeho tmavé oči soustředěně upírají.

Chce se mi utéct.

Jenže nemůžu. Násilím se soustředím zpátky na tyč, popadnu ji jednou odhodlanou rukou. Mozek mi sice zkratuje, ale tělo ví, co musí dělat.

Začnu.

Léta závodní gymnastiky mi dala fyzickou sílu, rovnováhu a koordinaci, abych zvládla takřka každý pohyb, který jsem se naučila na lekcích tance u tyče, a teď se nedržím nijak zpátky, s lehkostí předvádím nejsložitější spiny, dropy a inverty.

Působí to na mě překvapivě organicky, pohyby mě napadají úplně přirozeně. A jestli udržím rozostřený pohled a soustředím se na tyč, silný rytmus hudby a měkce modrý odstín jevištního osvětlení, skoro dokážu zapomenout, že jsem obklopená rozšklebenými chlapy.

Skoro.

Ale nedokážu na sobě přestat cítit jejich oči. A Cain… Jeho pozornost mě jaksi znervózňuje víc než stovky ostatních dohromady. Nejspíš proto, že na jeho názoru nakonec záleží nejvíc. Když se dopustím té prosté chyby, že k němu zalétnu pohledem, uvidím zase ten známý ocelový výraz, jenom zřetelnější. Dost zřetelný, aby se mi

na zlomek vteřiny zastavilo rozbušené srdce.

A dost znepokojivý, abych povolila stisk.

Naštěstí neprovádím střemhlavý drop ani jiný nebezpečný cvik, a tak se rychle vzpamatuju.

Uslyším pár hvízdnutí a hulákání: „Tak dělej!“ Už nemůžu odkládat nevyhnutelné.

Zatnu zuby a volnou rukou rozepnu druky vestičky. Nechám ji spadnout z ramen a odhodím stranou, odhalím top, který je pod ní. Šum davu prodchne rozkošnická radost.

Žaludek už se mi nesvírá. V okamžiku, kdy druky povolily, převládla otupělost. Ochotně ji přijmu, protože mi zbývá ještě minuta a půl skladby a vestička nebyla to poslední, co musí dopadnout na jeviště, jestli o tuhle práci stojím.

A tak vypnu hvízdání a pokřik a pokračuju v dobře nacvičených pohybech a myšlenkami se zatoulám jinam. K toskánským údolím, kde bych mohla vést malou vinici. K africk-

ým pahorkům, kde bych mohla pozorovat lvy povalující se na horkém slunci; do švý-

carských Alp, kde bych mohla létat vzduchem na snowboardu. Neumím jezdit na snowboardu. Ale třeba se to jednou naučím.

Když zvednu ruku, abych zatáhla za šňůrky podprsenky a nechala ten kousíček látky spadnout, čímž naplno odhalím ňadra chlad-nému klimatizovanému vzduchu v místnosti a jásotu a hvízdání, už se opaluju na soukromé pláži na Maledivách.

Jsem kdekoli, jen ne u obchodu s drogami.

Ani u striptýzu na tomhle jevišti.

Kdekoli, jen ne ve svém ostudném životě.

Teprve až když uniknu do zákulisí – tělo se mi třese, jak hladina adrenalinu klesá – jsem schopná zase dýchat. Dokázala jsem to.

Zvládla jsem svoje první striptýzové vystoupení. Potlačím odpor, který se ve mně zvedá. Právě jsem se svlékla na jevišti. Právě jsem se svlékla před klubem plným mužů.

Sice se mě nedotýkali, ale…

Během pár vteřin mám na sobě podprsenku, a přesto cítím potřebu ovinout se pažemi, objímat vlastní tělo. A lituju, že tu není Ginger, protože by se mi zrovna teď jistě hodila její přátelská útěcha.

Podle toho, jak se tváří černovlasá žena v ostře modrém koženém úboru, která na mě zírá s pokřiveným úsměvem, od ní nic takového čekat nemůžu. „Tys ještě nikdy nestála na jevišti, co?“ Přejede mi pohledem po těle, zatímco si rychle zapínám druky na vestičce.

Zhluboka se nadechnu, aby se mi netřásl hlas a abych působila sebejistě. „V Miami ne.

Proč?“

Zvedne jedno obočí a zamumlá: „Jen tak.“

Pálí mě oči, což je vzácné. Nebyla jsem dobrá. Byla jsem špatná. Byla jsem tam nahoře na jevišti a říkala jsem si, že mi to možná jde, ale nešlo. Čpěl z toho amatéris-mus. Jestli odtud hned teď nevypadnu,

vyhrknou mi slzy zahanbení dřív, než to stihnu ovládnout.

Nebudu plakat před ní ani před nikým jiným.

„A teď přijde… China!“ volá Terryho hlas z reproduktorů při prvních tónech „Like a Prayer“. S úšklebkem se žena v modrém – která se podle všeho jmenuje China – protáhne kolem mě na jeviště. Bojuju s nutkáním nastavit jí nohu.

Už jsem zase úplně oblečená, běžím po schodech dolů a mířím do prostor baru, kde si uvědomím, že jsem nesebrala ani jednu bankovku z okraje pódia. „Do prdele!“ zakleju, slzy už mě pálí v očích. Právě jsem se svlékla zadarmo. Výlet do pekel… pro nic za nic!

Několikrát mrknu, abych se nerozbrečela uprostřed striptýzového klubu, a když znovu zaostřím zrak, uvidím hrst peněz, které drží vysoký, hezký a usměvavý blond vyhazovač přede mnou. „Na… tohle asi budeš

potřebovat.“ Nevím, jestli je to tím, že jsem se právě svlékla před obecenstvem, nebo rozhovorem s tou mrchou – která se teď prochází po jevišti, jako by jí podnik patřil – nebo tím, jak se na mě ten kluk usmívá, ale jen tam stojím a zírám na něj, naprosto neschopná slova.

„Já jsem Ben.“

Ben je můj rytíř v lesklé zbroji.

Trvá mi pár vteřin, než se vzpamatuju. Ben trpělivě čeká. „Promiň. To jsem ale blbá,“

řeknu celá zrudlá a s tichým „díky“ přijmu chumel bankovek. „Páni.“

„Jo, na první večer se ti to povedlo.“

Postřehne, jak zmateně vraštím čelo, a zeptá se: „Co je?“

„Nic, já jen…“ Úkosem kouknu po Chině právě včas, abych viděla, jak její šaty dopadnou na zem, přičemž pošle polibek malému plešatému muži. Ta tedy neplýtvá časem.

„Myslela jsem, že se mi to moc nepodařilo.

Vlastně jsem s nikým nekomunikovala.“ Mo-je komunikace byla doslova nulová.

Ben přikývne. „Rozhodně bys vydělala o moc víc, kdybys přihodila pár mrknutí a úsměvů. Ale Penny’s není typický klub a spousta těch chlapů tady zaplatí za dobré vystoupení. To vystoupení bylo dobré.“

„Díky, Bene.“ Už mám tohohle kluka ráda.

I když se jeho pozornost přenesla od jeviště k mé hrudi, kde setrvá s drobným, vědoucím úsměvem. Založím si paže na prsou a úsměv se ještě rozšíří. Uvědomím si, že nemá smysl se zakrývat. Patrně si vryl přesně do paměti, co mám pod oblečením, stejně jako většina diváků. Naštěstí se Ben otočí a kráčí k hlavnímu baru. Následuju ho a on mě vede do prostoru, kde stojí Cain; mírně klopím hlavu, abych neupoutala ničí pozornost.

Myslím, že se zhroutím na podlahu, jestli mi někdo řekne jediné slovo.

Dneska potřebuju kladný verdikt. Jestli mám dělat tohle, musí to být v Penny’s. Vnitřní hlas mi to říká.

Když už nejsem na jevišti, podnik nevypadá tolik hrozivě. Světla nejsou tak os-lnivá, hudba není tak zkreslená a já už nejsem osamělá. Všude jsou dívky. Na parketu jich momentálně musí být tak čtyřicet.

Šmejdím očima po klubu a vnímám elegantní, jednoduchý, a přesto rafinovaný nábytek a osvětlovací tělesa, kterých jsem si dřív nevšimla. Styl, atmosféra, to všechno čiší tím kousíčkem Caina, který jsem viděla. Nóbl, mužný, a přesto s nádechem jakési nejistoty.

Když je řeč o Cainovi…

Rozhlédnu se, vážně ho hledám, a zachytím pohled Ginger zpoza baru.

Gestikuluje prázdnou sklenicí u úst. „Chceš se napít?“

Vděčně přikývnu. Charlie Rourkeové je dvaadvacet let a zákon jí dovoluje pít, koneckonců, tak proč bych neměla? Požívání alkoholu nezletilými je nejmenší z mých problémů se zákonem.

„Kde je Cain?“ zeptám se, když se Ben uvelebí vedle Natea.

„Odešel.“ Benových hezkých rtů se dotkne drobný úšklebek. „Myslím, že musel něco řešit. Nějakou honitbu.“

„Aha.“ Zklamání odplaví mé naděje.

Nezůstal ani tak dlouho, aby mě přijal. Je to moje vina. Nekomunikovala jsem s diváky.

Na rozdíl od tanečnice přede mnou, která dělala pejska oděná kouskem zubní niti pár centimetrů od obličeje nějakého chlapa.

A rozhodně na rozdíl od Chiny, jež se zjevně právě připravuje stáhnout si… Jo, tanga dolů. Ani jsem si nesundala šortky, a ona je úplně nahá. Nevím, jak to člověk dokáže.

Možná je lepší herečka než já.

Znovu mi projede hrudí ostré bodnutí bolesti, zesílí neúnavné pulzování, které narůstá teprve posledních pár týdnů. Zam-louvala by se mi představa, že je to jen těžký případ pálení žáhy, ale jsem si celkem jistá, že to tak není. Co budu dělat, jestli tuhle práci nedostanu? I když mi vadí být tam nahoře, i když je mi pořád ještě na zvracení, potřebuju novou totožnost podobnou té, kterou mi opatřil Sam – takovou, jež vám umožní začít úplně od nuly, a legitimně.

Bez ní budu nucena hledat práci načerno.

Nebudu moct legálně řídit, ani si otevřít bankovní účet, ani si najmout byt, ani se přihlásit na vysokou. Ani cestovat. Bez legit-imace, na které bude moje jméno a obličej, nebudu moct začít nanovo a vést dobrý, normální život. Lidé nechápou, jak zásadní význam má něco takového jako jeden průkaz totožnosti.

Jestli mě Cain nepřijme, budu se muset vrátit s prosíkem do Sin City. Už jen při vzpomínce na toho chlupatého, upoceného chlapa s kalhotami u stehen se mi sevřou no-hy k sobě.

„Tumáš, miláčku!“ cukruje Ginger a podává mi sklenku něčeho. Vyprázdním ji jedním velkým douškem. „Byla jsi skvělá!“

„Nejsem si tak jistá,“ zamumlám a pohledem do hezkých očí – dnes večer silně orá-

movaných kouřově modrou linkou – ji prosím, aby mě přesvědčila o opaku. „China si to zřejmě nemyslí.“

Ginger svraští obličej. „Ignoruj ji. Jenom tě hecuje. Je to mrcha a nemá ráda novou konkurenci.“

Neochotně vydechnu. Tak jo, to trochu pomáhá. Ginger vždycky dělá a říká věci ve snaze, abych se cítila líp. V duchu se ptám, jestli to znamená, že je opravdová kamarádka. Vlastně to nepoznám. Měla jsem jen pár povrchních kamarádek a náhodných známostí. Těch, které se mnou mluvily, protože jsem hezká a bohatá. Ještě nikdy jsem neměla nejlepší kamarádku, se kterou by se dalo opravdu mluvit o všem. Samovi to tak bylo milejší. Nejspíš to bylo nakonec dobře, protože mě nikdo nepostrádal, když jsem opustila Long Island. „Myslíš, že mi Cain tu práci dá?“

Pokrčí rameny. „Nevím, proč by ti ji nedal.“ Nakloní se, praští Natea do hrudního koše. „Kde je šéf?“

„Venku.“

Obrátí oči v sloup. „Na…“

„Na celou noc.“

„Díky, žes to rozvedl, Nate.“ S přehnaným povzdechem mě chlácholivě poplácá po rameni. „Neboj. Zítra budeme vědět a určitě to dobře dopadne.“ Mrkne a dodá: „Budeš se mnou dělat na baru.“

„Hele.“ Ben se vmáčkne mezi nás, přehodí nám každé přes ramena jednu svalnatou paži. „Tys ji přivedla, Ginger?“

Ostražitě se po něm podívá. „Jo. Proč?“

Tvář mu přelétne zvědavý úsměv. „Odkud se vy dvě znáte?“

Trhne sebou, když ho Ginger praští do boku pěstí. „Jsme kamarádky, Bene,“

zavrčí a vrací se k baru. Benův uličnický ús-měv ji následuje, nezastřeně chvilku obdivuje její zadek, dost viditelný v těsných červených šatech.

Obrátí ten široký úsměv zpátky ke mně, paži pořád kolem mých ramen, a zaševelí: „Takže Charlie…“

Ten chlap je dílo. Netají se skutečností, že je hráč, ale ten jeho bezprostřední chlapecký šarm tomu dodává jakousi roztomilost. A má dolíčky. Hluboké dolíčky, které dočasně za-

ženou chmury mých obav a dopřejí mi pocit, že je všechno na světě v pořádku. V duchu se ptám, jestli takhle flirtuje vždycky.

Nejsem nijak přehnaně zkušená ve flirtování. I když je můj život nenormální, zkušenosti ve vztazích mám patrně stejné jako každá průměrná středoškolačka.

Jenomže zatímco ostatní středoškolačky pilně plakaly nad nezodpovězenými textovkami a bojovaly s prázdnými výhrůžkami, já šla prostě dál, zaměřená víc na divadlo.

Takže možná nejsem ani v tomhle ohledu průměrná.

Vzhledem k mému od přírody rezervovanému chování a k tomu, jak jsem byla vychovaná, patřím obvykle k těm, které spíš naslouchají, než mluví. Nikdy jsem nikoho nebalila. Na střední škole jsem měla pár kluků. Hodně jsme chodili ve skupinách.

Když už jsem byla s nějakým klukem sama, nebylo třeba moc flirtovat – ostatně ani mluvit.

O panenství mě připravil Ryan Fleming – hrál hlavní roli ve středoškolském divadelním představení – v prvním ročníku. Ani jsme spolu nechodili, když k tomu došlo, ale znali jsme se už několik měsíců a já věděla, že se mu líbím. Zřejmě jsem se líbila spoustě kluků na střední škole. Ryan říkal, že je to tím, jak jsem „záhadná“ a „ne protivná“.

Spousta holek na střední škole mě nenáviděla a já se domnívala, že je to kvůli pozornosti, již mi věnují kluci. A protože jsem kvůli své rezervovanosti dostala nálepku „snob“.

Ryan byl první a jediný kluk, ke kterému jsem něco cítila. Byl milý a chápavý. Měl moc pěkné způsoby. Věděla jsem, že ho čeká špičková univerzita. Chodili jsme spolu dva měsíce, když mě pozval na maturitní večírek.

Ochotně jsem přijala, už jsem si v duchu představovala, jak by nám mohl v příštím roce fungovat vztah na dálku.

Ryan mě však toho večera vůbec nepřišel vyzvednout. Nebral ani telefon a neodpovídal na textovky. Když jsem zavolala k nim domů, byla jeho matka zjevně překvapená, že jsem ho čekala. Trochu zmateně koktala, až nakonec přiznala, že se domnívala, že jsme se rozešli.

Seděla jsem celé hodiny na spirálovém schodišti u nás v hale, ramena shrbená, v hlavě zmatek, zhrzené srdce na kusy.

Když přijel domů Sam, měl na tváři masku klidu. Nic nedával najevo – rozhodně ne

starost ani soucit. Sedl si vedle mě a vysvětloval, že takhle je to nejlepší, že jsem mladá a že bych se neměla vázat. Nic jsem neříkala, jednoduše jsem na něj hleděla.

A pak na mě upřel přimhouřené šedé oči a říkal klidným tónem, jak se mu nelíbila představa, že bych s kýmkoli vážně chodila.

Že dodržel dohodu a dal mi všechno, co bych jen mohla potřebovat, tím, že mě ochraňoval, že mě nenechal na tomhle světě samotnou.

Vždycky jsem měla niternou touhu Samovi vyhovět.

Doslechla jsem se, že Ryan nakonec dorazil na večírek sám a odcházel odtud s mou nepřítelkyní z dětství, Becky Tayloro-vou. Když jsem ho v pondělí potkala na chodbě, prošel kolem mě, jako by mě vůbec neznal, ale nemohla jsem si nevšimnout, že má záda strnulá, krok rychlý a obličej bledý tak, jak jsem u něj nebyla zvyklá vídat. Jako by ho pohled na mě děsil.

Tenkrát mi něco prolétlo hlavou – že by se na tomhle podivném zvratu Ryanova chování mohl podílet Sam – ale rychle jsem to přešla.

Sam by totiž nikdy nedopustil, abych tolik trpěla.

Teď se však nemůžu ubránit myšlenkám, jestli Sam nebyl důvodem toho, proč jsem seděla na těch schodech ve fialových šatech až do půlnoci, telefon v ruce, celá nešťastná.

Trvalo mi nějakou dobu, než jsem se z Ry-ana vzpamatovala, ale vzpamatovala jsem se a byli další kluci. Samé krátkodobé známosti, samé nemotorné zářezy na mé středoškolské pažbě. Samí kluci, kterým jsem dala kopačky v momentě, kdy jsem pocítila záchvěv citu.

A po tom, co se stalo se Salem, jsem o nikoho neměla valný zájem.

Teď na mě tenhle pohledný blonďák civí, jako by mě chtěl naučit všechno, co puberťák nedovede, a ještě něco navíc.

„Bene! Vycouvej.“ Nateův dunivý hlas odtrhne Benovu pozornost od mého obličeje, trochu se zamračí.

„Jo, jo,“ hučí Ben a spustí ze mě paži. Ale hned potom na mě mrkne. Nate si toho zře-jmě nevšiml. Pilně poslouchá něco ze sluchátka. Zřejmě něco zábavného, protože strašidelnou tvář rozetne ve dví široký ús-měv. „Hej, Ginger! Máš tu ‚klienta‘!“

Ohlédnu se právě včas, abych viděla, jak Ginger s nelibostí zkřiví obličej. Hodí do sebe panáka čehosi a pak plácne hadrem o pult a vyjde zpoza baru. Kráčí kolem Bena, který se ohýbá smíchy, namíří prstem na oba pobavené vyhazovače a řekne: „Jen si vzpomeňte na mou oběť, až budete dneska nasávat studený Heineken.“ Odmlčí se, mrkne a dodá: „Příště byste se mohli za kolektiv obětovat vy, kluci.“

Bena okamžitě přejde smích. „To snad ne,“

prudce vrtí hlavou. „Já hraju jen za jeden tým a King Kong s tou svou podělanou třetí nohou mi do hry nesmí.“

„Máš z něj mindrák?“ opáčí Nate s širokým úsměvem a plácne Bena po rameni, pak jeho tón znovu zvážní. „Radši jdi za ní.“

Ben lenivě zasalutuje směrem ke mně a vy-dá se za Ginger, která popadne za loket svou hnědovlasou kamarádku tanečnici a míří k V.

I. P. pokojům.

Nemusím se tady zabydlovat, když nevím, jestli se budu smět vrátit, a tak se rozhodnu jít domů. Stejně jsem radši sama. Dám si dlouhou, horkou sprchu, takže se snad dokážu zbavit toho hnusného pocitu, než zase zítra vyjdu na jeviště a budu se svlékat.

A další večer taky.

A ještě další večer.

Doufám.

Kapitola sedm

CAIN

Svírám volant takovou silou, až mi zbělely klouby. Jestli nezpomalím, chytnou mě nebo omotám auťák kolem svodidla. I když si to uvědomuju, moje noha se z plynu nezvedne.

Tančí stejně jako Penny.

Styl, půvab, noblesa.

S truchlivým úsměvem a zavřenýma očima. Jako by měla nějaké tajemství. Jako by se její mysl někam zatoulala, jako by si představovala, že je kdekoli, jen ne na tomhle jevišti.

Je to vzácná nádhera, jak se její tělo hladce houpe a klesá a prohýbá, jak dráždí muže, aniž by musela roztahovat nohy nebo vys-trkovat zadek jako běžná striptérka.

Postavil se mi, jen co vstoupila na jeviště.

Vymýšlel jsem způsoby, jak ji dostat do zavřeného pokoje, když konečně sundala podprsenku.

Nejsem o nic lepší než Rick Cassidy nebo všichni ti ostatní supi.

Konečně vypustím dech, který zadržuju, zvednu nohu z pedálu plynu, zpomalím navigator na povolenou rychlost. V hloubi duše vím, že to není pravda. Netrpím holkám fetování, aby se odvázaly k tanečkům v klíně a soukromým vystoupením. Neberu holky na zkušební jízdu, když je přijímám, a sakra jistě nepožaduju podvečerní kuřbu.

Tanečnice už mě ani nevzrušují. Vidím jen holky, jež potřebují druhou šanci. Holky, které potřebují, aby je někdo chránil, protože nikdy nikoho takového neměly.

Tak jako jsem měl já ochraňovat svou sestru.

A Penny.

Jenže tady je žena, kterou chci. V momentě, kdy Ben začal vtipkovat o tom, jak má ňadra moc bezvadná, než aby byla pravá,

a jak se o tom během noci přesvědčí osobně, jsem mu řekl, že má padáka, a nežertoval jsem. Vyměnili si s Natem pohled, který říkal „co to s ním kurva je“, a pak to nejspíš Benovi došlo, protože se zeptal, co se děje mezi Charlie a mnou. Usoudil jsem, že musím odejít, než ze sebe udělám ještě většího blbce.

Tak jsem vystřelil.

Nevím, jestli zvládnu vědomí, že to dělá v mém klubu den co den. Pokušení, které možná nedokážu ignorovat donekonečna, protože, krucinál, tenhle pocit je návykový jako heroin.

Najmout ji, to je špatný nápad.

Uznávám to i při pohledu na hromádku papírů ležící na sedadle spolujezdce. Charliina žádost, totožnost, všechno, co potřebuju předat soukromému vyšetřovateli. Už jen pohled na to, na fotokopii jejího obličeje, mi připomíná, jak jsem v téhle chvíli nesvůj. Po-posednu. Je málo po jedenácté hodině. I při běžných čtyřech hodinách spánku a dvouhodinovém cvičení mě dneska čeká kurevsky dlouhá noc.

Stisknu tlačítko vytáčení umístěné na volantu.

„To byla doba,“ přede Rebecka, když loudavě vstupuje do dveří mého bytu. V jejím hlase je ráznost, která hraničí s arogancí. Aspoň dokud nezačne řvát.

„Měl jsem moc práce,“ vypravím ze sebe přes doušek koňaku.

„Jsem ráda, žes zavolal.“ Hrábne si rukama do černých vlasů a dodá: „I když už je pozdě.“

„Jsem rád, žes přišla.“

„A budeš ještě radši.“ Krev se mi při tom příslibu hrne do ptáka. Pronikavé modré oči šmejdí po skříňkách, když vstupuje do kuchyně. „Hodnota nemovitosti stoupla.

Mohla bych ti vydělat tunu peněz, kdybys teď prodal.“ Právě její realitní agentura mi tenhle byt prodala. Někdy si říkám, že se pořád vrací kvůli podnikání stejnou měrou jako kvůli sexu. Možná je prostě takový typ ženské.

„Budu si to pamatovat,“ ujistím ji suše a sleduju, jak se obrací a zvolna ke mně kráčí, na namalovaných rtech dráždivý úsměv.

Prsty jí sjedou rovnou k mým kalhotám, obratně rozepíná knoflík i zip. „To udělej.“

Tím náš hovor pro dnešní noc skončí.

Během pár vteřin Rebecka klečí a drží mě mezi rty, pojme mě po celé délce. Zasténám a odložím sklenici. Jednou rukou ji popadnu za zátylek a táhnu k sobě. Za normálních okolností bych to žádné ženě neudělal, ale Rebecka to má ráda.

Žádá po mně spoustu věcí, které by se jiným ženám nemusely zamlouvat.

Věcí, jež by mi mohly poskytnout na pár hodin rozptýlení, než se budu muset rozhodnout, co udělám s Charlie.

Kapitola osm

CHARLIE

„Charlie Rourkeová. Dvacet dva let…“ Tupé hnědé oči mi přejíždějí po těle, když mě pomalu obchází. Nemám na sobě nic než bílá tanga. Přinutil mě svléknout, ještě než rozhovor začal.

Teď mám co dělat, abych dýchala rovnoměrně a neobjímala si pažemi ramena.

S tím napuchlým břichem, vyčuhujícím zpod nepadnoucího zelenobíle pruhovaného golfového trika, vypadá Rick Cassidy, jako by snad trpěl nemožným: mužským těhotenstvím. Ale není to břichem, že je tak nevábný. Nedělá to ani ten chumáč chlupů, který mu čouhá vzadu pod tričkem, ani dis-proporčně hubené nohy, ani přehazovačka, ani zdeformovaný nos, ani knír hodný pornohvězdy.

To ten přitroublý úsměv – neupřímný, plný špatných úmyslů – způsobuje, že se mé kůži chce zalézt do kostí. Je přesně takový, jak jsem si majitele striptýzového klubu představovala. „Jaképak máš…“ Obejde mě a zastaví se přede mnou, uchopí do dlaně moje levé ňadro, hrubě ho stiskne. Dech mu čpí zatuchlou kávou a cigaretami. „Košíčky céčka?“

Potlačím odpor. Kromě specialistek na dámské prádlo v obchodech Victoria’s Secret jsem nikdy nikomu na tuhle otázku nemusela odpovídat. A ty specialistky mě rozhodně při ptaní neohmatávaly. Dokud soustředí svou šátravou pozornost do prostor nad mým pasem, dokážu to strávit. „Ano, je to tak.“

„A,“ říká a ruka se mu sune k břichu, po kterém mi přejede klouby prstů, „řekl bych, že v pase tak pětapadesát centimetrů.“

Bojuju s nutkáním od něj ucouvnout, rozptyluju se pozorováním stísněné kanceláře. V jednom koutě je malý psací stůl pokrytý složenými novinami a plechovkami dietní coly. Většinu prostoru zabírá ošoupaná rohová pohovka z hnědé kůže.

Vypadá hodně použitě. Nepřipadá v úvahu, že bych si na ni sedla. V protějším rohu spatřím kameru zaměřenou na nás, blikající červené světýlko mi sděluje, že si tenhle „pohovor“ nahrává.

Fuj.

„Tumáte,“ řeknu a zpevním ruku, aby se mu netřásla, když mu podávám kopii svého profesního životopisu. Vypadá to směšně, nabízet mu informace zrovna teď , ale klidně můžu, když už jsem si dala tolik práce s jeho výrobou. „Pracovala jsem ve Vegas, v…“

„To je fuk,“ mávne Rick ledabyle rukou a loudá se k pohovce. „Pokud umíš předvést pěkný taneček na klíně, jsi přijatá.“ Když se otočí tváří ke mně – přičemž předvede široký úsměv a křivé přední zuby – už má rozepnutý pásek i zip.

Trvá jen vteřinu, než mu plátěné kalhoty z obchoďáku sklouznou ke kolenům. Následují černé boxerky, kterým musí pomoct rukama, a moje vykulené oči automaticky sjedou k žilnaté odpornosti, která z něj trčí.

Teď už sebou trhnu. Nemůžu si pomoct.

S nedočkavým úsměvem se spustí na pohovku a řekne: „Pojď mi ukázat, jak moc chceš dělat v Sin City… a svlíkat kalhotky.“

Ještě je tma, když se v posteli prudce vymrštím, zmáčená potem, lapám po vzduchu, třesu se odporem. To už je podruhé, co jsem tuhle noční můru měla.

Ne, není to noční můra. Vzpomínka. Protože se to stalo.

Přesně takhle.

Díkybohu to skončilo tím, že jsem na sebe hodila šaty – podprsenku jsem vynechala – a vyběhla ze dveří. Ale jestli mě Cain na tuhle práci nepřijme, noční můra může mít klidně už brzy jiné zakončení. Potřebuju tuhle práci.

Musí to být v Penny’s.

„Ty hajzle mizernej!“

Aspoň si užiju trochu zábavy se sousedy.

Když si poskládám útržky posledních pěti dnů v tomhle bytě, vypadá to, že tomu chlapci působí potíže zůstat v kalhotách, jakmile narazí na nějakou ochotnou ženskou, a pár se snaží řešit svoje manželské problémy nadávkami a metáním různých předmětů.

Nejpozději v poledne se obvykle smíří. Pak poslouchám, jak provozují divoký opičí smiřovací sex. Dnes to však zní zuřivěji, takže ho asi včera večer zase přistihla v kompromitující situaci.

Do téhle malé garsonky jsem se přestěhovala před dvěma týdny. Budova se štukovými zdmi, žlutými jako sluníčko, a s červenou prejzovou střechou působila přijatelně. Dokonce útulně. U mě však vyhrál nízký nájem. Hotel stál měsíčně tisíce dolarů, a i když se Sam postaral, abych na to měla peněz víc než dost, usoudila jsem, že plán „potřebuju víc peněz, abych mohla zmizet z povrchu země“, vyžaduje extrémní změny životního stylu. Takže jsem se sem v tichosti nastěhovala. Sam se domnívá, že jsem ještě v hotelu.

Momentálně fakt lituju, že tam nejsem.

Možná jsem to pojednala trochu moc extrémně.

Něco hlasitě praští do zdi vedle mé postele.

Tipuju pánev. Doufám, že to nebyla hlava.

Zavolala bych policajty, ale nepotřebuju, aby mi stáli na prahu, kladli mi otázky nebo si za-pisovali moje jméno. Takže čekám a držím si palce, aby je zavolal někdo jiný.

Přitom kontroluju odpovědi na své četné poptávky na internetových chatech. Vím, že potřebuju novou identitu. Jenom vůbec netuším, jak se dá opatřit. Internet mi připadá jako nejlepší místo k zahájení průzkumu. Naneštěstí jsem se zatím nedostala absolutně nikam. Ani krůček správným směrem. Kromě toho, že mi jeden kluk tvrdí, že moje problémy nemůžou být tak zlé, a jiný mi nabízí zaslání fotek svého penisu, jsem se žádné reakce nedočkala.

A dneska… nic.

Ale mám čas to vyřešit, říkám si. Kaž-

dopádně teď nedostatkem peněz netrpím.

Vleču se z postele za doprovodu „běž si i s tím svým špinavým pinďourem do horoucích pekel“. Dopotácím se k ledničce, abych si nalila sklenici pomerančového džusu, a nespouštím oči z proudící tekutiny.

Nepříjemným způsobem jsem se poučila, že švábi jsou v činžácích s nízkým nájmem běžní, že se mohou dostat do špatně udržované ledničky a že musíte dávat přednost šroubovacím láhvím před krabicemi, jinak vám můžou v džusu plavat hnědé mrtvolky.

Toho dne, kdy jsem to zjistila, jsem taky zažila miniaturní zhroucení, než jsem se smířila se svou situací. Radši budu řešit šváby tady, než abych je řešila příštích pětadvacet let ve federální věznici.

Tohle je účel, který světí prostředky.

Vychutnávám studený nápoj, raduju se z malého zázraku, že poté co jsem se trochu vyspala, mám ze včerejšího večera o trochu míň bídný pocit, a najednou se ozve důrazné klepání na moje dveře. Poleká mě to a ztuhnu, pusu plnou džusu.

Nikdo mě nenavštěvuje. Nikdo neví, kde bydlím. Musí to být omyl.

Ale co když není? Co jestli Sam zjistil, že jsem se přestěhovala? Asi nebude rád.

Vždycky říká, jak je důležité, abychom si navzájem říkali pravdu. Je to ironie, vzhledem k tomu, že spolu mluvíme šifrovaně a nikdy doopravdy nic nepřiznáme. Co udělá Sam, až to zjistí? Při té vyhlídce se mi srdce rozbuší jako o závod. Po špičkách se připlížím ke dveřím, vykouknu mrňavou špe-hýrkou a uvidím tmavovlasého muže se slun-ečními brýlemi na nose.

Do prdele.

Je to Cain.

Co tady dělá? Ach… Moje žádost o místo.

Dala jsem mu tuhle adresu. Nenapadlo mě, že ji použije.

Uskočím, když jeho pěst znovu udeří na dveře a pak rychle následuje: „Ahoj, Charlie.“ Na konci nestoupne hlasem, takže ví, že stojím za dveřmi. Určitě zahlédl můj pohyb ve špehýrce.

„Hm… momentíček!“ zavolám, očima v panice těkám po bytě, srdce – už tak prudce bušící – mi div nepukne. Zachytím svůj odraz v zrcadle na dveřích skříně.

„Do prdele!“

Nemám na sobě ani ždibíček make-upu a vlasy mám po včerejším večerním sprchování rovné, slepené a zacuchané.

Uvidí přesně, jak vypadám, a k tomu tmavé kruhy pod očima. Nechci, aby viděl moje skutečné já. Musí vidět Charlie. Sebevědo-mou, vyrovnanou dvaadvacetiletou hvězdu

tance u tyče Charlie Rourkeovou z Indanapolis. Ale taky ho tam nemůžu nechat stát půl hodiny, než se schovám za maskou hladkých kučer a tlustých očních linek.

Můžu se aspoň obléct, uvědomím si, když zpozoruju svá tanga a maličké bílé tílko. Ne že by mě neviděl ještě svlečenější. Hodím na sebe šortky a přijatelnější tílko, během vteřiny schovám pod prostěradlo výběr paruk, které používám k předávkám. Naposled se leknu stavu svého bytu a konečně otevřu dveře.

Kruci. Cain vypadá jinak. Ne že by mu to předtím neslušelo, ale dnes se zdá mladší – uvolněnější – má na sobě tmavomodré padnoucí džíny a bílou golfovou košili, nezastrčenou za pásek a vyrobenou z takového toho tenkého materiálu, který tak hezky splývá po křivkách a svalech. A Cain má spoustu pěkných křivek a svalů. Vlasy má sčesané dozadu, ale trochu rozcuchanější, konečky se mu kroutí na krku.

Nedokážu určit jeho věk. Patří k těm klukům, kterým může být pětadvacet… nebo taky pětatřicet. Má pevnou bradu a pronikavý pohled, jež k mládí nepasují.

A navíc je to úspěšný podnikatel, co vede populární striptýzový klub. Musí mu být spíš těch pětatřicet.

Ať je starý, jak chce, Cain je sexy.

Sam byl o pětadvacet let starší než máma, když se brali. Vůbec se Cainovi nepodobá, ale rozhodně na něm nacházela něco nadmíru lákavého. Doufejme, že to nebyly jen peníze.

Maminku si pamatuju jen málo, ale vzpomínám si, že se často usmívala, poté co do našeho života vstoupil Sam. Jestlipak by se usmívala i teď. Jestlipak bych vůbec byla v téhle situaci, kdyby neumřela.

Ještě nikdy mě žádný starší muž nepřitahoval, ale myslím, že Cain je ten typ „staršího pána“, se kterým bych vydržela.

Chození s Cainem však není na pořadu dne.

Momentálně nevím, jestli je vůbec na pořadu dne, že se Cain stane mým šéfem.

Já rozhodně na pořadu dne nejsem, vzhledem k mé potřebě udržet se pod dosahem radarů, dokud za pár měsíců nebudu moct zmizet.

Musím přestat myslet na Caina a na pořady dne.

Cítím na sobě jeho pohled za skly těch slunečních brýlí. Můžu si jen představovat, co si momentálně myslí. Vím, že vypadám úplně jinak. Mladší. Doufám, že nezačne pochybovat o mé identitě…

Do prdele!

Moje oči. Zapomněla jsem si nasadit čočky.

Pomaličku vydechuju. Teď už je pozdě něco s tím udělat. Možná si toho nevšimne.

Je to koneckonců chlap.

Cain si sundá sluneční brýle a upře na mě kávové oči, přitom se mile usměje. Poprvé u něj vidím úsměv. „Nevadí ti doufám, že jsem se stavil.“ Zvedne tácek ze Starbucks, který má v ruce, a dodá: „Studená i horká varianta. Ginger říkala, že fetuješ kafe?“

Rozhodně je mnohem klidnější, než když jsem se s ním sešla poprvé. Taky hlas má vlídnější. A je od něj milé, že se zeptal Ginger, co mám ráda. Nemůžu se ubránit podezření, že tenhle kávový bufet má zmírnit kruté účinky sdělení, že jako striptérka nestojím za nic a práci nedostanu. Že mě čeká Sin City nebo nějaký jiný hnusný klub, kde budu předvádět oplzlá vystoupení pro vedení podniku. Ginger mi potvrdila, že Rick není v branži obchodu se sexem žádná výjimka. Možná by mě Cain i tak nechal aspoň za barem.

Bez ohledu na to ho nemůžu nechat jen tak stát, zatímco si hraju na němou. Jazyk – dočasně zamrzlý – mi zase začne fungovat.

„Ano. Fetuju kafe. Prosím,“ odkašlu si a ucouvnu o krok. „Pojď dál.“

Protáhne se dveřmi kolem mě a já zachytím svěží dřevitou vůni, kterou jsem poprvé vdechla v jeho kanceláři. Je příjemná.

Patrně příjemnější než moje, vzhledem k tomu, že jsem právě strávila noc v posteli, celá zpocená. „Promiň. Klimatizace se por-ouchala a domácí ji ještě nedal spravit. Je tu dost horko.“ „Dost horko“ není přesný popis.

Je tu dusno k padnutí.

Cainovy oči rejdí po mých obytných prost-orách, jako by prováděly inventuru. Moc tady toho ke katalogizaci není. Najala jsem si gar-sonku zařízenou, což představuje jednoduchý skládací stůl pro dvě osoby, hnusně oranžovou dvoumístnou pohovku potaženou prapodivným koženkovitým materiálem a postel, která je údajně dvoulůžko, ale spíš stačí pro jednoho. Nejsem zrovna nejpořádnější osoba na světě, ale kromě několika triček přehozených přes židli a košíku vypraného, leč neposkládaného prádla, je všechno uklizené.

Kuchyně je bez poskvrnky. Nikde ani

drobeček. To je spíš z nutnosti přežít než z uklízecích návyků. Stojím tu sama proti švábům a jeden otevřený pytlík s chlebem by znamenal jejich vítězství. Dokonce jsem jim strategicky umístila na linku i plechovku dezinfekce jako varování.

Fakt to nefunguje.

Cain na okamžik spočine pohledem na mé nakvap ustlané posteli a mě něco napadne.

Dává mi tímhle stejné ultimátum „jestli o tu práci stojíš…“ jako ten hnusák ze Sin City?

Možná je to jeho modus operandi – v soukromí mého bytu místo na jeho pracovišti?

Možná má životní filozofii „nekálej tam, kde jíš“.

Dokázala bych to?

Nemůžu si pomoct, přejedu zrakem zřetelné obrysy Cainových zad, viditelné skrz přiléhavou košili. Myslím, že pozornost žen neupoutává jen jeho fyzický zjev. To, jak se pohybuje, vyzařuje sílu a sebeovládání, které by mnoha ženám připadaly sexy. Představuju si, že je dost náročný, možná maličko agresivní. Ten typ, co si vezme ženskou vestoje u zdi, protože na to on má chuť. Pochybuju, že v Cainově motivaci hrají velkou roli emoce.

Přesto… musím uznat, že vyspat se s Cainem výměnou za tuhle práci by se nedalo srovnat, řekněme, s veřejným bičováním. Bylo by to nízké a veskrze fyzické, ale už jen pouhá představa, jak na mně tenhle chlap zrovna teď leží v mé posteli, mi probudí v břichu pocit, jaký jsem už kolik měsíců nezažila.

Ale… ne!

Co sakra řeknu, jestli zamýšlí zrovna tohle? Po zádech mi stékají čerstvé kapičky potu. A moje skvělé improvizační nadání?

Jako by nikdy neexistovalo. Sebevědomá, vtipná Charlie Rourkeová opustila zahmyzenou budovu a nechala místo sebe dřevěnou atrapu. Musím se vzchopit. Jestli to dokážu kvůli drogovým dealerům, pak to rozhodně dokážu kvůli majiteli striptýzového klubu.

Cain se znovu otočí ke mně a já bojuju s nutkáním začít se ošívat. Několikrát otevře a zavře pusu, než řekne: „Holka jako ty by neměla bydlet v takových končinách.“

Podle jeho autoritativního tónu se nemůžu ubránit pocitu, že mě Cain kárá, a tváře mi trochu zahoří rozpaky. Pokrčím jedním ra-menem. „Není to tak zlé.“

To by mohlo vyznít přesvědčivě, nebýt nenadálého řevu „mrcho smradlavá!“

a „kokote shnilej!“ za zdí.

Ve vzduchu visí ticho a Cain mě pozoruje klidným pohledem, nejspíš čeká, jak na to zareaguju. Moc toho říct nemůžu, leda se to snažit zlehčit. Stydlivě se na něj usměju. „Ike a Tina jsou děsně kreativní, pokud jde o maz-livé přezdívky.“

Úsměv neopětuje. Zjevně mu to nepřipadá legrační. Ráda bych věděla, jestli mu vůbec něco připadá legrační. Můžu si jen

představovat, jak Cain bydlí. Je náramně upravený, od vlnitých tmavých vlasů až po módní, ale mužné boty. Kdyby tak viděl, v jakém domě jsem vyrůstala, možná by teď na mě nekoukal tak soucitně. Nebo by to možná bylo desetkrát horší, protože by uvažoval o tom, jak jsem mohla ze svého privilegovaného života spadnout tak nízko.

„Tady.“ Podává mi tácek s pitím, oči nespouští z mého obličeje. „Je tam ledové latté, frappuccino a obyčejné kafe – smetana a cukr bokem.“

„Předávkování kofeinem. Přesně to teď potřebuju,“ prohlásím a zastrčím si vlasy za ucho.

Tím si konečně vysloužím pobavené zvlnění rtů. „Promiň, že jsem včera večer odešel, než jsi skončila. Musel jsem…“

vzdychne, oči se mu na okamžik zakaboní, než se vrátí k normálu, „… odejít.“

Zaměstnávám se víčkem na ledovém latté a beze slova očekávám rozsudek. Bude to

tanec u tyče nahoře bez a práce na baru v nejlepším striptýzovém klubu ve městě nebo…

něco horšího? Mnohem, mnohem horšího.

Ticho prolomí jeho tlumený hlas. „Tak kolik večerů do měsíce bys mohla pracovat?“

Přestanu zápolit s kelímkem, vzhlédnu a zjistím, že ten znepokojivý pohled se na mě pořád ještě upírá. „Chceš říct… že mám práci?“

Cain kývne hlavou, jakoby na znamení souhlasu. Postřehnu, jak mu očima bleskne náznak něčeho na způsob vnitřního konf-liktu, ale když se na mě zase nehybně zadívá, ten výraz už je pryč a nahradí ho naprosto nečitelný pohled. „Můžeš tančit na jevišti a obsluhovat s Ginger bar. Práce na parketu bude muset počkat.“

Nával úlevy se mi rozlije hrudí, protože můj únik se zase o krůček přiblížil realitě.

Šokuju sama sebe zřídkavou, nekontrolovan-ou reakcí, když na něj skočím a obejmu ho.

„Mockrát děkuju! Totiž, myslela jsem, že mě nepřijmeš! Myslela jsem, že nejsem dost dobrá. Já…“ Nepřekonatelná úleva zdolala všechny instinkty a najednou blábolím jako idiot. Celou tu dobu objímám svého nového šéfa kolem krku a jeho tělo pod mým dotekem ztuhne.

Panebože. Opravdu jsem právě zlomila rekord nejrychlejšího vyhazovu po přijetí?

Honem se odtáhnu, uhlazuju si tričko.

„Omlouvám se. To bylo nepatřičné. Já…“

K mému překvapení se dá Cain do smíchu.

Je to přelíbezný zvuk. „To je dobrý.“ Ještě pořád patrně stojím moc blízko u něj, ale neodtáhne se. Poprvé si všimnu zlatých sk-vrnek v jeho tmavohnědých očích a jizvy nad levým obočím.

Taky si všimnu, že má na šíji za uchem vytetováno „Penny“. Srdce mi buší. Očividně pro něj byla hodně důležitá. Určitě ji miloval.

Co se s ní stalo?

Odkašle si a dodá s bezprostředním úsměvem: „Jsem zvyklý na mnohem horší věci, než je objetí, Charlie. Objetí mi nevadí.“

Fajn. Možná že z Caina nejde pořád takový strach. Sáhnu po ledovém latté, které si teď můžu v klidu užít. Jenomže…

„Takže o mně můj šéf v The Playhouse nejspíš mluvil pěkně?“ Snažím se, aby to znělo co možná ledabyle.

„Ještě prověřuju tvoje doporučení, ale poskytnu ti výhodu pochybností a nechám tě začít už dnes večer,“ potvrdí Cain klidně.

„Úžasné.“ Takže ještě pořád můžu dostat vyhazov. Nebo na něj můžu udělat takový dojem, že to nechá být. „Kolik večerů můžu pracovat?“

„Kolik chceš.“

„Vážně? A všechno, co jsem dělala, bylo dobré? Myslím to oblečení a…“

„Bylo to dobré.“

„Určitě?“ Polknu, nechci pronést to, k čemu se chystám. „Patrně bych mohla shodit i ty šortky, kdybys chtěl…“

„Nechci,“ přeruší mě, jeho tón je náhle řezavý.

„Tak jo,“ vypravím ze sebe sevřenými rty.

A už je tu zase ten strohý Cain. Jestli mi incident se šaty a tahle reakce něco sdělují, pak má problémy s tím, když tanečnice něco dělají kvůli němu. Nebo možná jenom když já něco dělám kvůli němu. To je dobře.

Šortky zůstanou!

Cain se znovu rozhlédne po mém bytě, čelistní svaly se mu viditelně napnou a zamumlá: „Znám lepší činžák na bydlení. Mohl bych zavolat…“

„Je to fajn, vážně. Už jsi pro mě udělal dost.“ To poslední, o co stojím, je Cainova dobročinnost.

Zdráhavě zkřiví rty, zhluboka se nadechne nosem. „Tak jo, no, nejspíš… bych měl jít.“

Vycítím, že není spokojený. Ruka mu sjede k šíji, k tomu tetování. To dělá často. Jestlipak vůbec ví, že to dělá?

Zvednu obří latté do vzduchu na znamení přípitku, usměju se na něj a začínám mu děkovat za kávu i za práci, ale vtom mě přeruší skřek: „Vypadni! Vypadni z mýho života a už se nevracej!“ načež následuje pronikavý výkřik, hlasité bouchnutí a zvuk tříštěného skla uvnitř mého bytu.

Než stihnu pochopit, co se právě stalo, Cainovo silné tělo se na mě vrhne, strhne mě na zem a vyrazí mi pití z ruky, až se roz-stříkne po stěně v naší blízkosti. Jeho paže se mi ochranitelsky ovíjejí kolem těla, mou hlavu drží v dlani a cítím na tváři jeho dech, tak je u mě blízko.

„Není ti nic? Nejsi zraněná?“

Když nic neříkám, jedna ruka mě vezme za bradu. Jemně mi otočí obličej, takže jsme tváří k sobě, a je jen pár centimetrů ode mě.

„Charlie. Nestalo se ti nic?“

Zmůžu se jen na přikývnutí a polknutí.

Měla bych se zaměřit na to, co se sakra v mém bytě právě stalo, ale místo toho vdechuju lahodnou směsici mýdla a kolínské a přitom hypercitlivě vnímám své tělo přitisknuté k němu a každý úder jeho srdce, je-hož rytmus je rychlejší a prudší než můj. Být v tak těsné blízkosti Caina mě ochromuje.

Klidně by mě mohl takhle držet celý den.

Naneštěstí k tomu nedojde. „Tak jo.

Zůstaň ležet,“ zavrčí, pak vyskočí a vyrazí ze dveří bytu, přitom mu něco křupe pod bot-ami. Chviličku mi trvá, než pochopím, že se roztříštilo zrcadlo. Pohled na protější stěnu odhalí malou dírku.

Ti šílenci mají zbraň.

A soudě podle křiku, který slyším, tam Cain právě vtrhl – neozbrojený.

Kapitola devět

CAIN

Charlie málem zastřelili.

Přímo před mýma očima, když jsem tam postával jako nadržený puberťák – a hledal záminku, jak si s ní povídat ještě o chviličku déle, možná ji i přesvědčit, aby se přestěhovala – Charlie málem zastřelili.

A já tam jen stál, chybělo jen pár vteřin, aby zastřelili i mě.

První, co uvidím, když vstoupím do už otevřených dveří toho podělaného bytečku v tomhle podělaném baráku v téhle podělané čtvrti, je mrňavý běloch ve špinavém tílku a potrhaných kapsáčích, kterému po straně obličeje stéká pramínek krve. Zarudlýma lesklýma očima těká mezi mnou a svýma rukama, které zápolí s pistolí. Očividně se zasekla, jinak by teď kolem sebe ten sjetý blbec určitě pálil jako pistolník z Divokého západu.

Ten debil mohl Charlie zabít.

Cítím, jak se mi rozšiřuje chřípí, když stojím ve dveřích jako býk, který se chystá za-

útočit. Ruce se mi automaticky napnou – přirozená reakce pocházející z mých zápasnických časů.

Musím mu tu zbraň sebrat.

A pak to hovado zmlátím do bezvědomí.

Už jsem v půli cesty k němu, když najednou uslyším zařvání a na zádech mi přistane nějaká tíha. Někdo mě začne bušit do ramen jako vzteklý šimpanz. Určitě je to jeho ženská.

Nemám trpělivost se ženskými, co brání chlapy, kteří se je pokouší zabít. Zkroutím se a otočím, sáhnu po ní, odtrhnu ji a o pár kroků odhodím. Přistane na vychrtlém zadku vedle pohovky, bez úhony. Tedy bez žádné 1

další úhony. Soudě podle ošklivé tržné rány na čele to vypadá, že už jednu koupila.

Periferním viděním postřehnu, že ve dveřích stojí Charlie. Užuž na ni chci za-

řvat, ať zmizí, když uslyším cvaknutí, pak ránu a bolestné zaskučení. Otočím se a uvidím chlapa sesutého na podlaze, jak si rukama drží levou nohu. Začíná mu z ní prýštit krev.

Ten idiot se prostě postřelil.

Smál bych se, nebýt toho, že na podlaze vedle jeho svíjejícího se těla leží nabitá zbraň. Nejdřív se musím vypořádat s ní.

Zuřivost už mě skoro opustila – dostal přes-ně to, co si zasloužil. Místo abych ho trestal ještě víc, jednoduše přikročím a odkopnu pistoli pod pohovku.

A pak vydechnu úlevou v domnění, že situace už je pod kontrolou.

„Caine!“ zařve Charlie vteřinu předtím, než mě něco těžkého praští do týla. Nestačí to, abych ztratil vědomí, ale kurva, bolí to.

Ucuknu a uhnu, s paží ve vzduchu se vyhnu dalšímu útoku, otočím se na patě a vidím, že ta šílená kráva zase stojí a u nohou mi leží mosazná váza, kterou po mně hodila. Ztuhla, nenávistné oči – zarudlé a skelné jako oči je-jího manžela – těkají mezi mnou a pistolí, která jí míří na hlavu.

Charliinou pistolí.

„Zklidni se, nebo tě zastřelím. Rozumíš?“

pronese Charlie s působivým klidem, přičemž zvolna vstupuje do bytu. Vůbec se jí netřesou ruce.

Ženská má dost rozumu, aby pochopila, že Charlie neblufuje. Couvá za mě – širokým obloukem – až se ocitne u toho sténajícího idiota, který se svíjí na podlaze. Padne na kolena vedle něj, začne vzlykat a tiskne mu rty k hlavě, paže svěšené kolem jeho těla.

„Moc se omlouvám, zlato! Bude to dobrý?

Miluju tě! Moc se omlouvám!“

V dálce zní sirény. Někdo zavolal policajty.

„Charlie.“ Spočinu zrakem na zbrani v její ruce. „Měla by ses vrátit do svého bytu. Od teď je to moje starost.“

Nemusím jí to říkat dvakrát. Zastrčí bouchačku pod tričko, než vyjde ven, čímž ji ukryje před všemi zvědavými svědky.

O několik hodin později, po kanonádě otázek ze strany policajtů, znovu stojím proti ztichlé Charlie v jejím bytečku, kde je vedro k padnutí.

„Na, vezmi si to.“ Podává mi pytlík ledu.

Ale já ho nepřijmu. Jenom se dotknu její jemné ruky, spojené s jemnou paží, spojenou s jemným tělem, které by leželo bez vlády na zemi, kdyby ta kulka letěla jen o pár centimetrů víc nalevo.

Vzdálí se mému doteku, opatrně mi přikládá pytlík k hlavě, stojí přitom na špičkách. Trhnu sebou, když se dotkne boule. „Promiň, ale musíš to ledovat. Pojď si sednout. Jsi na mě moc vysoký.“ Ovine mi prsty kolem bicepsu a vede mě k červené skládací židli u jídelního stolku. Je to neznámý pocit, když mě někdo vede. Když mi někdo rozkazuje.

Když se o mě stará.

Jdu ochotně, tahle výměna rolí mě zaujala.

Přitáhne si druhou židli, opře se o ni jedním kolenem a dál mi mlčky ošetřuje bouli.

Tím to naštěstí končí. Nechce se mi řešit šití.

Charliina ústa se pohybují, jako by něco chtěla říct, ale váhá. A tak neřekne nic, spokojí se tím, že napůl stojí, napůl se opírá, zatímco já jednoduše civím vzhůru na ten dokonale souměrný obličej. Protože si nemůžu pomoct.

Charliiny oči nejsou hnědé. Jsou tmavě, uhrančivě modrofialové. Nikdy jsem nepotkal nikoho s fialovými duhovkami.

Slyšel jsem, že prý existují, ale jsou vzácné.

Elizabeth Taylorová zřejmě měla fialkové oči.

Jestli se podobaly Charliiným, pak není divu, že pořád střídala manžely. Proč sakra Charlie chce ty nádherné oči maskovat, to je nad mo-je chápání.

Všechno na Charlie vypadá jinak než na té ženě, která se před dvěma dny ukázala v mé kanceláři. Věděl jsem, že ty velké, pružné lokny patrně nemá od přírody, ale dokonce jí i měnily tvar obličeje, takže vypadal kulatější, než je ve skutečnosti. A proč se kurva tolik maluje? Je úchvatná i bez toho. Takhle od přírody dlouhé řasy jsem už dávno nevid-

ěl. A pleť má porcelánově hladkou, jako takové ty panenky. Tak Charlie vypadá.

Dokonalá malá panenka. Až na ta ultraširoká, sexy ústa.

Mladá, dokonalá panenka.

Nejsem si jistý, jestli je jí dvaadvacet.

Dneska se to u ženských moc těžko pozná. Už jsem viděl čtrnáctileté, které vypadaly jako zletilé. Je možné, že Charliin řidičák je falešný a že je nezletilá. Už jsem poslal její papíry svému soukromému očku a čekám, že mi každou chvíli zavolá. Pokud neoloupila svého předchozího zaměstnavatele o všechny peníze nebo nenapadala jiné tanečnice, je mi celkem jedno, jak vypadaly její předchozí zkušenosti v tom klubu ve Vegas. Ale trochu mi dělá starosti její věk… kurva.

Co jestli jsem si právě pustil na jeviště čtrnáctku?

Násilím tu myšlenku vytlačím z hlavy. Teď si jen hledám záminky, důvody, proč to byla chyba, když jsem ji přijal. Jiné důvody než moje sobecké.

Pokud není nezletilá nebo zločinec, může dělat v Penny’s, jak dlouho chce. To vím jistě.

Poté co jsem se distancoval – s Rebečinou pomocí – došlo mi, že reaguju přehnaně.

Uvažoval jsem, jestli jí nemám říct, že může jen obsluhovat na baru, ale rozhodl jsem se to neudělat. Jeviště znamená rozdíl dvou stovek dolarů za večer. Bude to dobré. Jen si musím zvyknout vídat Charlie denně nahoře bez. Nepošlu ji kouřit Rickovi ptáka – nebo ještě něco horšího – jen proto, že se chci vyhnout vlastním neukojeným choutkám.

Takže teď jsem, kde jsem, s andělskou mladou ženskou s fialkovýma očima, která si hraje na chůvičku. A jediné, po čem toužím, je dotýkat se jí.

Kurva.

Odkašle si a pak s mírným zasmáním pronese: „Věřil bys, že se sám střelil do nohy?“ Zvuk jejího hlasu a to, jak jí zněžní obličej, jsou v náramném rozporu se slovy, která právě pronesla, a s tím, čím jsme právě prošli. Většina žen – a upřímně řečeno i mužů – by byla otřesená, potom co je ve vlastním domově jen taktak mine kulka.

Penny by plakala. Ginger by dostala pořádný hysterák. Kacey, moje bývalá barmanka, by toho chlapa zavraždila holýma rukama. Ale Charlie je pořád překvapivě klidná a celým tím zážitkem nevzrušená.

Je takováhle odjakživa? Nebo to z ní něco nebo někdo udělal?

„Drogově závislí,“ mumlám, což ji rozesměje, ale zčistajasna umlkne. Aha, Caine.

Kdybys tak měl smysl pro humor jako Ben, ještě by se smála.

A patrně už by ležela naznak v posteli.

Ale nic z toho, co se tu dnes událo, není ani trochu legrační. „Charlie, fakt se mi nezamlouvá představa, že bydlíš v bytě vedle ozbrojených sousedů. Mohli tě zastřelit.“

Blýskne po mně nečitelnýma očima.

„A mohli zastřelit i tebe.“

Vzdychnu, nevím, co jiného říct. Snažím se ze všech sil nepůsobit jako ten panovačný magor, který možná jsem. Tyhle holky nepotřebují dominantního šéfa a mně jejich život nepatří. Potřebují mít pocit, že se rozhodují samy za sebe, i když s mou pomocí. Ale vážně… zrovna jí proletěla kolem hlavy kulka, a ona se přesto nechce odstěhovat? Má vůbec rozum?

Chladný prstík mi najednou přejede po kůži za uchem, kde mám tetování. „Musela být pro tebe moc důležitá,“ zaševelí Charlie, jemně sleduje linii písmen.

Neodpovím, dotek její kůže – navzdory připomínce minulosti – hluboko ve mně cosi probudí. Momentálně potřebuju, aby se mě takhle nedotýkala. Intenzita dnešního dne se konečně mísí s testosteronem a vytváří mi v nitru směstnaný stres. Nemá podprsenku a to tričko má moc hluboký výstřih. Když mě předtím objala, ucítil jsem skrz tenkou látku její bradavky. Moc se mi ulevilo, když se odtáhla dřív, než stihla zaznamenat reakci v mých džínech. Ale teď mi je v podstatě strká do obličeje, když se takhle nastavila.

Jestlipak to dělá úmyslně?

„Máš na košili krev,“ řekne najednou tiše, odtáhne prst od mého krku a poklepe mi na rameno.

Kůže mě začne mravenčit, když se otočím a skutečně uvidím tmavou, hnědavě červenou skvrnu. „Kurva. Ta ženská mě asi zamazala, když mi skočila na záda. Mám něco v autě,“ zamumlám a začnu vstávat, zrovna když na mně vyvstanou první kapičky potu. Nemám moc slabostí. Krev jiných lidí na mém těle je znepokojivá slabost. Zažil jsem to mockrát, ale nikdy mi to nevadilo, až do té noci, kdy zemřela Penny, kdy jsem nemohl její krev smýt z rukou, ať jsem je drhnul sebevíc.

Charliina ruka mi zatlačí na klíční kost, až okamžitě ztuhnu.

„Zůstaň tady. Dojdu pro to. Musíš chvilku sedět.“ Odtáhne ruku z mého těla, natáhne ji, vyčkávavě zvedne obočí.

Za normálních okolností bych přešel její asertivitu vlídným zavrtěním hlavou a úsměvem. Za normálních okolností bych vůbec v jejím bytě – tři metry od postele – nebyl.

Ale jsem moc rozrušený, než abych se soustředil. Kromě toho dneska asi není normálního nic.

Charliiny oči sledují mou ruku, jak se sune do kapsy a vytahuje klíče. Doufám, že si nevšimla té druhé boule na mých kalhotách.

„Černý navigator. Golfová taška na zadním sedadle.“

Už stojím a rvu ze sebe potřísněnou košili, bez rozmýšlení ji házím na zem. Patří do smetí. Ani se ji nebudu namáhat vyprat.

Usadím se, očima šmejdím po okolí a uvažuju, kam schovala tu pistoli. Nebo co je důležitější, proč ji vůbec má. Nejspíš kvůli ochraně. Je nezadaná ženská v Miami a bydlí tady. Vsadil bych pěkné peníze na to, že séri-ové číslo je vypilované a že nemá zbrojní pas.

Ale zřejmě s ní umí zacházet, podle toho, jak měla klidné ruce.

Ateista neateista, musím odříkat děkovnou modlitbičku za to, že se sousedi o Charliině zbrani nezmínili, když se dostavili policajti.

Pochybuju, že by měl Stormin snoubenec, strážník Dan Ryder, takovou páku, aby tenhle problém se zákonem pohřbil.

Znovu spočinu pohledem na rozházené posteli, na hedvábných bílých prostěradlech, ve kterých Charlie spí. Bez přemýšlení k ní přikročím, zvednu okraj a promnu látku mezi prsty. Jsou drahá. Lidé, kteří žijí v ghettu v Miami, neutrácejí peníze za drahé ložní prádlo, pokud nejsou zvyklí na přepych – na přepych, o kterém moc nepřemýšlejí. A přesto, tohle není místo, kam by byl ochotný se zahrabat někdo, kdo je zvyklý na přepych.

Chci říct… ona ví, jak je to tady zahmyzené.

Linka je plná plastových dóziček a vedle toustovače stojí nějaká debilní piksla s dezinfekcí, prokristapána. A aby těm protikladům nebyl konec, vedle postele leží pár parádních lodiček – stejných, jako má Vicki. Jsem sázkař a vsadil bych se, že to nejsou na-podobeniny. A jestliže je nosí Vicki, pak pocházejí od jednoho z těch nejdražších návrhářů.

Možná je Charlie zlodějka.

Senzace. Přijal jsem do práce nezletilou zlodějku.

Vytáhnu z kapsy telefon, abych si zkontroloval na displeji, zda nemám nepřijaté hovory od svého soukromého očka. Nic.

Strčím telefon zpátky do džínů a instinktivně se zase upravím, abych si udělal pohodlí; v duchu nadávám svému péru, že se nezaměří na naléhavější záležitosti.

Křupnutí kousku skla ze zrcadla, který zůstal neuklizený, je to jediné, co mě upozorní na Charliinu přítomnost. Otočím se a uvidím ji stát ve dveřích, zírá na mě očima vytřeštěnýma panikou, jak stojím nad její postelí s jednou rukou na prostěradle a druhou na poklopci. Obojí pustím, ale ne dost rychle.

Během pár vteřin panika z její tváře vym-izí. „Co to děláš?“ Přejíždí pohledem mezi mým obličejem a svou postelí. A horní polovinou mého těla, která je teď nahá.

A mým rozkrokem.

Poprvé nevím, za jak dlouho ucítím, že mi hoří uši. „Nic zvláštního.“ Asi jsem právě co do slizkosti překonal Ricka Cassidyho.

Bravo, Caine. „Možná to působí trochu divně,“ opravím se, protože mě nenapadá nic lepšího, čím bych zmírnil tu trapnost.

Zvolna ke mně kráčí, kradmo pokukuje po mé hrudi. Jsem zvyklý, že si ženské mého těla všímají. Každé ráno trávím několik hodin v tělocvičně, takže vím, že jsem v zatraceně dobré formě – v ještě lepší formě, než když mi bylo osmnáct a zápasil jsem. Ale up-

řený pohled Charlie způsobí, že mi nervová zakončení jiskří jako zkratované elektrické obvody. Nedokážu rozumně uvažovat.

Skloní hlavu, postřehnu však kouzelný ús-měv, který jí zvlní rty, když zase vzhlédne, a ramena mi poklesnou úlevou, že jsem ji úplně nevyděsil. Podává mi černé tričko, které jsem si strčil do tašky před vzácným dopolednem na golfu, a zeptá se: „Je to správně?“

„Bezva. Díky.“ Dotkneme se špičkami prstů, když mi tričko předává, což mi zvíří krev ještě víc. Sleduju, jak se obrací a odchází do kuchyně, dokonale kulatý zadeček se jí v šortečkách pohupuje. Musím odtud vypadnout, než exploduju do kalhot.

Skloní se, aby vytáhla zpod dřezu lahvičku dezinfekce. Násilím odvrátím oči, strčím ruce do rukávů a škubnutím přetáhnu tričko přes hlavu.

Charlie zavřískne a uskočí od dřezu, odhodí malý úklidový kartáč spolu s dezinfekcí.

„Jsou jako mokré tmavé flíčky,“ řeknu tiše, protože si dám dvě a dvě dohromady.

Přikývne a kousne se do dolního rtu, krásnou tvář jí zhyzdí směsice odporu a hněvu, otřese se. Zatínám zuby, abych potlačil ten drobný úsměv, který mi hrozí. Ne protože je její situace zábavná, ale protože konečně reagovala tak, jak bych od ní očekával. Protože na její tváři konečně vidím výraz, který působí nehlídaně a nekontrolovaně.

Demokraticky přesvědčující Cain jde do háje. „V tomhle bytě nezůstaneš, Charlie.

Už ani jednu noc.“ Vytáhnu z kapsy telefon.

„Sbal si věci. Hned.“ Nedokážu zbavit svůj tón strohosti; obvykle mi to ujede v situacích, kdy se musím ujmout nadvlády.

Charlie se otočí a upře na mě pevný pohled. Jakpak asi zareaguje na nepříjem-nější stránku mé povahy? Nedám jí šanci něco namítnout. „O tomhle se nebudeme bavit. Jestli chceš u mě pracovat, nebudeš bydlet vedle party smažek. Nechci, aby ses k tomu svinstvu vůbec přiblížila.“ Stisknu na telefonu volbu„volat“ a dodám: „Vím o jednom dobrém místě.“

Otočím se k ní zády a čekám. Možná mi něco hodí na hlavu. Nebylo by to poprvé…

Známý, bručivý hlas se ozve po třetím zazvonění. „Tady Tanner.“

Kapitola deset

CHARLIE

„Jezdíš fungl novým sorentem, a bydlíš ve slumu?“ Ginger na sedadle spolujezdce nechápavě zkřiví hezký obličej. Nastoupila v momentě, kdy jsem za Cainem zajela na parkoviště u bytového komplexu. Vlasy má dneska rovné jako pohrabáč a hladké, sahají jí až k bradě v pestrobarevných proužcích.

„Zdědila jsem to.“ Lež mi vyjde z úst náramně snadno. Je to ta samá lež, jakou jsem sdělila Cainovi, když mi pomáhal naložit mo-je věci dozadu. Podle prázdného výrazu jsem poznala, že mi na to asi neskočil, ale nevyv-racel mi to.

Díkybohu, že mě sem Sam neposlal s dalším volvem – celá tahle šaráda by se prodávala o moc hůř. Ale na druhé straně si představuju, že volvo by na parkovišti u toho druhého bytu nevydrželo ani do druhého dne. Pravda je, že jsem už teréňák málem prodala, abych shrábla peníze. Jenže to by se mohlo přes Jimmyho donést k Samovi a ten by se začal vyptávat. Nejspíš za něj obratem dostanu tak dvacet litrů, jen co budu připravená odejít.

Přejedu pohledem bíle omítnutý činžovní dům před námi. Navzdory mřížím na oknech v přízemí vypadá docela hezky a udržovaně.

Nic nóbl, ale doufejme, že nejde o bydlení, kde bych se musela bát, že mě někdo zastřelí, až budu stát uprostřed své garsonky.

Myslím, že se mi povedlo skrýt dnes před Cainem své emoce. Ale když se vezme v úvahu, že poslední dobou nosím na bedrech ustavičný pocit ohrožení, asi to pro mě nebylo tak šokující jako pro někoho jiného. Ať tak nebo tak, nechtěla jsem před novým šéfem vypadat bezbranně, tak jsem se ze všech sil snažila situaci zlehčit, zatímco jsem mu ledovala bouli na hlavě.

„Tak tady bydlíš?“

„Bydlí nás tu celá parta. Já, Mercy, Hannah, China.“

„China?“ opakuju a úkosem vrhnu po Ginger pohled. „ Tamta China?“ Ta zmije, která mě včera večer málem rozbrečela?

Zafuní. „Jo, ta a žádná jiná. Špatná zpráva je, že je to mrcha. Dobrá zpráva je, že je fajn, když to s ní vezmeš za správný konec.“ To je celá Ginger. Je neomalená a vrčí, ale vždycky se snaží brát všechno pozitivně.

„Cain tu bydlí taky?“

„Cain? Ani omylem. Ten bydlí někde v centru. Ale barák mu patří. Koupil ho před dvěma lety.“

„Tenhle dům mu patří,“ opakuju bezvýrazným tónem. „A bydlí tu čtyři zaměstnankyně jeho striptýzového klubu.“

„Teď už pět,“ opraví mě Ginger s úsměvem.

„To si děláš srandu, ne?“ Budu u něj dělat striptýz a bydlet pod jeho „střechou“? Jestli mě tedy nevyhodí za to, že jsem předložila falešné reference. Co to má být, sakra? Jak jsem pospíchala, abych se zbavila dominantního otčíma, který obchoduje s drogami, nechala jsem se v tom chvatu sbalit pasákem?

Ginger zřejmě o ničem takovém neví.

„Vím, že je to trošku divné. Cain je trošku di-vný. Ale budeme teď sousedky!“ vykvikne nadšeně. „Můžeme si ráno dávat s Mercy kafíčko a chodit spolu do fitka. Budeš mi dělat pokusné morče, až zas budu zkoušet re-cepty.“ Ginger chodí do kulinářského kurzu, ale odmítá sníst něco z toho, co uvaří – prý má strach, aby se z ní nestala tlustá kuchařinka. „Taky spolu můžeme jezdit do práce! Prý budeš pracovat každý večer se mnou.“ Zvedne obočí a dodá: „To tě čeká spousta času s Ginger. Doufám, že si uvě-

domuješ, jakou máš kliku.“

/

Propána. Je těžké být nenápadná, když někdo sleduje každý váš pohyb… Do prdele…

Nemůžu dopustit, aby mě někdo viděl, jak v přestrojení mířím na předávku. Tím za-

čínají zvědavé otázky. Nemůžu dopustit, aby se lidi vyptávali.

Nikdo z nich se nikdy nesmí dozvědět, do čeho jsem zapletená.

Měla jsem si nechat svůj zahmyzený byt, ale Cain dal jasně najevo, že to nepřipadá v úvahu. Odvedl mě na správu budovy, kde jsem sledovala rozhorlený rozhovor o dírách po kulkách a o příšerných hygienických podmínkách, po němž následovaly hrozby, že ten dům nechá zavřít – nevím, jak to Cain dělá, ale sakra jistě to znělo přesvědčivě – a pak jsem odevzdala klíče a domácí mi vrátil kauci.

Dívám se, jak se Cainovo štíhlé tělo vyso-uvá z místa řidiče v jeho voze, s telefonem u ucha. Nevím, jestli mám být vděčná, nebo naštvaná z toho, jak to dneska dopadá.

Nebo jestli se mám bát.

Jasně, představa, jak se v noci vyspím, an-iž bych musela nechávat rozsvíceno, je lákavá. Ale… proč to všechno dělá? Už mám práci a předpokládám, že i lepší bydlení. Co bude chtít na oplátku? Každý něco chce.

Sam rozhodně ano.

A Cain to všechno dělá, přestože o mně nic neví. Leda že mám pistoli, o čemž se nezmínil ani slovem.

„Očividně se rád plete svým zaměstnancům do života,“ řeknu nahlas.

Ginger upře pohled na svého šéfa. Teď už na našeho šéfa. „Jo, to dělává.“ Odmlčí se.

„Ale ne špatným způsobem. Je to hodný kluk,“ ujistí mě. „Někdy trochu zvláštní. Uzavřený. Občas okouzlující. A bývá náladový, ale kdo ne, když se pořád hrabeme ve sračkách.“

Musím s ní souhlasit. Dnes jsem postřehla vzácné záblesky žertujícího, hravého Caina s tichým smíchem. Bylo jich málo a byly mezi nimi široké rozestupy, ale když se uvolní, nemůžu popřít, že je tu jakási magnetická přitažlivost. Většinou však působí vystresovaně – záda má ztuhlá, pronikavé oči do mě zabodává, jako by hledal odpovědi.

Teď ho sleduju, jak se dává na pochod, jednou rukou si při řeči obratně upravuje límec čistého trička. Podle hlubokých vrásek na čele zřejmě není hovorem nijak nadšený.

Možná jde o prověrku mé minulosti.

To není dobré.

Když jsem mu přinesla to tričko z navigatoru – udržovaného vozidla bez poskvrnky, které vonělo svěžestí a čistotou, stejně jako on – našla jsem ho stát u mé postele a okamžitě jsem zpanikařila. Napadlo mě, že našel ty paruky, které jsem tam schovala. Ale pak mě od té myšlenky odvedla skutečnost, že držel v ruce má prostěradla. Ta prostěradla z nejkvalitnější egyptské bavlny, co jsem si musela koupit, protože z laciného povlečení mě všechno svědí a půlku noci se nevyspím, neboť trpím paranoiou, že po mně všude lezou brouci.

A byl do půl těla nahý.

A druhou ruku měl v rozkroku.

To byla supertrapná chvilka.

Trapná, protože jsem nevěděla, co dělá, a trapná, protože jsem okamžitě zatoužila, aby mi přednesl stejné ultimátum jako předtím Rick. V té chvíli bych se mu byla podřídila.

„A je prudký,“ pokračuje Ginger a vyruší mě tím z myšlenek. Odmlčí se. „A zásadový.

Cain pochoduje v jiném rytmu. Chci říct, slyšela jsem, co všechno na něj některé holky zkoušejí, a on na to nikdy neskočí.“

„Nikdy?“ Cítím, jak se mi obličej stahuje pochybnostmi. Upřeně zírám na vysokou, tmavou postavu, která pořád ještě telefonuje.

„Kecy.“ Nevěřím tomu. Je to jedno, protože si může dělat, co chce – a s kým chce.

„Ne…“ Vůz se naplní tichým smíchem Ginger. „Ben si dělá srandu, že Cain má

určitě nějakou deformaci. Trpasličí penis, protože není možné, aby chlap vlastnil striptýzový klub a mohl si vybírat z vrhu – to říká Ben, ne já – a přitom toho nevyužil.“

„To by byla smůla,“ zamumlám. Už jen představa Caina s deformovaným trpasličím penisem ve mně budí těžké zklamání. Cítím na sobě zvědavé zelené oči Ginger, když se zeptám: „Viděl ho někdy někdo s nějakou ženskou?“

„Kdepak. No, možná Nate, ale zkus z něj dostat nějakou špínu. Ten chlap je jako Cainova osobní čínská zeď.“

Umím si představit, že Cain preferuje rafinovanou ženu v kostýmku, která nosí nos nahoru a na všechny se povyšuje a sex snáší jen v posteli se zhasnutým světlem. Kterou by nikdy nepřivedl do striptýzového klubu.

Ale na druhé straně, proč by potom vůbec nějaký takový klub měl? A proč by jí nevadilo, že ho má? Ledaže by nevěděla o tom, že vlastní tenhle druh klubu.

A může nebo nemusí být pasák.

Všechny tyhle protichůdné myšlenky mi víří hlavou a žádná z nich nesedí na muže, kterého vidím před sebou. Ledaže… V hlavě mi naskočí ještě víc skličující myšlenka.

„Myslíš, že Cain je gay?“

Opovržlivé zafunění a sebejisté zavrtění hlavou mi sdělí, že si to Ginger nemyslí, a mně unikne vzdech úlevy dřív, než se stihnu ovládnout. „Sice se holek nikdy ani nedotkne, ale to neznamená, že jsem ho nepřistihla, jak se upravuje, když některá projde kolem a náhodou,“ naznačí prsty ve vzduchu uvozovky, „se mu otře zadkem o rozkrok.“ Odmlčí se. „Nevyhodí je za to, ačkoliv některé by si to zasloužily. Dokonce jsem nikdy nezažila, že by nějakou tanečnici vyhodil, ani jednou. Jo,“ zamračí se, „to lžu.

Jednu ano. Ale to byla holka, co v Penny’s prodávala drogy. Cain má obrovský problém s drogami. Asi je to jeden z důvodů, proč tolik nenávidí Ricka Cassidyho. Nevíme, jestli zásobuje holky drogami Rick nebo jestli u něj pracuje nějaký jiný dealer, ale všechny holky, které přijdou do Sin City, zřejmě odcházejí jako závislé.“

Horko mi stoupá do šíje a uší a cítím, jak se mi čelo pokrývá vrstvičkou potu.

Ginger však pokračuje, nevnímá, jak jsem čím dál víc nesvá. „Jedna holka – Mindy – pracovala v Penny’s před pár lety. Byla su-permilá a hodně dřela. Ale pak začala chodit s místním dealerem trávy. Naprostý hajzl.

Cain ho ani nepustil na parkoviště, aby ji vyzvednul. Rozhodně nesměl do Penny’s. Kolik týdnů vozili Cain a Nate v noci Mindy domů, protože neměla řidičák a Cainovi se nezamlouvalo, že by tak pozdě jezdila autobusem.“

Následuje dlouhá pauza, během níž Ginger nic neříká, jen si prohlíží své zeleně nalakované nehty, a já do ní nakonec musím šťouchnout. „Tak co se stalo?“

Ledabyle mávne rukou. „No, Cain ji nakonec ukecal a pustila toho kluka k vodě.

Zhruba v té době ho sebrali policajti.“ Zazubí se. „Všichni ti hajzlíci obyčejně dostanou, co jim patří, když se do toho Cain vloží.“ Ginger svraští dokonale vytvarované obočí. „Jde mi o to, aby sis nedělala starosti. Pokud neporušíš zákon, práci máš jistou.“

Ach, Ginger… kdybys tak věděla. Věnoval by Cain celé týdny tomu, aby mi rozmluvil můj křivácký způsob života? To sotva. Vyhodil by mě na minutu? To spíš. Zašel by až tak daleko, aby mě dostal za mříže, kam patřím?

Blízkost někoho, jako je Cain, působí na mou budoucnost každou vteřinou nebezpečněji.

„Každopádně, Penny’s je jeho život. Prakticky tam žije. Dbá na to, aby se nedíval na vystoupení tanečnic, a nespí s personálem. Když je klub otevřený, zůstává v kanceláři. Je tichý a uzavřený, moc toho nenamluví, ale poznáš, že má hodně co říct.“

Nakrčí nosík. „Víš, jak to myslím?“

Zvolna přikývnu. „Jo, vím.“ Podle toho, jak nespouštěl oči z mé tváře, jsem poznala, že mu to v hlavě ustavičně pracuje. I teď, když je na první pohled pohroužený do telefonick-

ého rozhovoru, tře Cainova ruka ustavičně tetování na šíji. „Kdo je Penny?“

„No…“ Ginger se zatváří sklíčeně. „Jedna tanečnice, co u něj pracovala. Zabil ji její snoubenec v jeho prvním klubu.“

„Proboha,“ zamumlám. Věděla jsem, že se za tím skrývá nějaký příběh. Muž nepoj-menuje svůj bar po ženě a nedá si její jméno vytetovat na krk jen tak bezdůvodně. „Měl s ní Cain něco?“

„Nikdo vlastně neví, co se stalo.“ Cítím, jak se mi Ginger očima zavrtává ze strany do obličeje, zatímco nepřestávám pozorovat Caina.

„Podívej se na mě, Charlie.“ Udělám to a zjistím, že se otočila na sedadle čelem ke mně. Otevře ústa, aby něco řekla, ale znenadání se zamračí. „V tobě se člověk nevyzná, víš to?“ Z jejího tónu zní směsice dotčenosti a úžasu, až se musím usmát. Vím, že jsem nečitelná. Sam vždycky říkal, že mám neuvěřitelně kamenný obličej. Teď odpovím Ginger jen pokrčením ramen, jako že „s tím nic nesvedu“.

Obrátí oči v sloup a vrátí se k tématu.

„Poslyš, vím, že Cain je hodně přitažlivý a z té pozornosti, kterou ti věnuje, můžeš mít ze sebe fakt dobrý pocit. A nerozumíš jemu ani jeho úmyslům. Viděla jsem spoustu ženských, které prošly Penny’s a začaly si myslet, že se něco děje. Začnou doufat, že se něco děje.“ Hlas Ginger zní klidně, autoritativně. „Neděje, Charlie. Je to jen fakt hodný člověk, který se div nepřetrhne, aby pomohl svým zaměstnancům. Je to jednoduché.“

„Neboj. Nevrhnu se na něj.“ Stejně za pár měsíců odjíždím. Nemá smysl komplikovat si život s klukem, kterému bych musela dennodenně lhát a nakonec ho opustit. Přesto, i když je divný a i když já jsem velmi ostražitá ohledně jeho úmyslů, v břiše mi při jejím varování pípne nečekané zklamání.

„Hodná holka.“ Ginger zafuní, jako by si na něco vzpomněla. „A ignoruj všechno, co v Penny’s uslyšíš. Holky pořád melou volov-iny. Jsou horší než chlapi, na mou duši. Prý mám co dělat, abych to stíhala, protože ho Cainovi kouřím každý večer před směnou.“

Obrátí oči v sloup, ale pak se zasměje.

„A…“

Přimhouří kočičí oči. „A co?“

„A tys nikdy nechtěla, aby s ním něco bylo?“

„Není můj typ.“ Svraští čelo a divně se na mě zadívá, okamžik zaváhá, než dodá: „Na mě má trošku moc penisu.“

Ze všech odpovědí, které jsem od Ginger očekávala, je tahle jediná nečekaná. Ale dává naprosto smysl. Cítím, jak moje rty vytvoří tvar „O“, jak hledám vhodnou odpověď. Nikdy se nezmínila o svých preferencích. Ani ve fitku, ani u oběda, ani při nakupování, když jsem se před ní převlékala… A jé. Neprověřovala si mě?

Nevím teď, co říct. Nevadí mi to – jen nevím, jak reagovat. Nakonec ze mě jen vypadne: „Ještě nikdy jsem neměla teplou kamarádku.“

Podle toho, jak se jí po tváři rozšíří úsměv, jí tahle reakce není proti srsti. „A až teď budeš mít potřebu bránit práva homosexuálů nějakým tím přiblblým ‚mám teplý kamarády‘, nebudeš už lhát.“ Mrkne na mě, otevře dveře auta a vyklouzne ven.

„A mimochodem, v šatně jsem si tě nikdy neprohlížela…“ Zakroutí očima. „Vy všechny heteračky si myslíte jedno a to samé.“

Se smíchem vylézám z auta.

Vzadu mám naložené dva kufry, krabici s konzervovanými potravinami a pytel na odpadky se svými pěknými ručníky a kvalitním ložním prádlem. Nic víc v Miami nemám. Přinutila jsem Caina odejít z mého bytu pro čerstvou kávu, než jsem všechno sbalila. Nechtěla jsem, aby viděl všechny ty pitomé paruky. Ty se těžko vysvětlují.

„Ukaž, vezmu to.“ Cain se ke mně přitočí zezadu, jednu ruku mi položí na rameno a sáhne po krabici. Je to nevinné gesto a já jsem ještě sevřená zmatkem ze svého nového šéfa, ale ucítím, jak mě zamrazí. Nese krabici k brance vchodu a já se sunu za ním, prohlížím si jeho paže, jak se pod tou tíží krásně napínají.

Ginger otevře branku a vede nás dovnitř, kde už nás čeká proplešatělý muž středního věku v kostkovaných šortkách a vybledlém tričku, které se mu napíná přes vypouklé břicho. Cain vstoupí a položí krabici na zem, aby si mohl s mužem potřást rukama.

„Ale, ale.“ Muž sjede pohledem z Caina na mě a zpátky na Caina. „Rád tě zas vidím.“

Cain zvlní rty okouzlujícím úsměvem. „Ná-

podobně, Tannere.“

„Jo…“ Tanner se na vteřinku zarazí, než řekne: „A kohopak to tu máme?“ Upře na mě šilhavé oči. „Ty jsi ta, co hledá byt?“

Letmý pohled na Caina mi sdělí, že mě up-

řeně pozoruje. „Nejspíš jsem.“

„No.“ Tanner začne přešlapovat na betonové pěšince. To je patrně pokyn pro nás, abychom ho následovali kolem venkovního japonského grilu, kde mi vůně pečeného masa připomene, že už je odpoledne a já ještě nic nejedla. „Dobře že Cain zavolal,“ sděluje Tanner přes rameno.

„Zrovna jsem se chystal nabídnout ten byt někomu jinému.“

„Vypadá to tu dobře, Tannere,“ zavolá Cain; očima přejede dvorek, se kterým si očividně někdo dal hodně práce, aby připomínal zahradu, navzdory dusnému žáru a suchu.

Tanner se na okamžik zastaví, zvedne ruku, nepřítomně se poškrábe na břiše a rozhlédne se. „Jo, Livie mi sem chodí

jednou týdně nakopat zadek, abych sebou pohnul,“ bručí, ale následuje pokřivený ús-měv, takže pochopím, že se na tu Livii ve skutečnosti nezlobí. „Nevím, co bude, až na konci léta odjede na kolej.“

„Najala mě jako náhradní nakopávačku,“

zavolá sladký ženský hlas. Všichni se otočíme a uvidíme hezkou blondýnu v bílých letních šatech s dírkovým vyšíváním, jak sestupuje po schodech z prvního patra, jednu ruku na zábradlí, druhou na hrbolku bříška. Je to sotva znát, ale podle toho, jak tam tu ruku drží, hádám, že je těhotná.

Cain nezaváhá, hbitě jí vykročí naproti k úpatí schodů, náruč doširoka rozpřaženou.

Obejme ho kolem krku a prakticky mu skočí do náručí. Je zřejmé, že jsou si blízcí. Jak moc blízcí? musím se ptát.

Nepřemýšlím nad tím, jestli tahle žena tančila v Penny’s. Podle jejích absurdně obrovských umělých prsou by si člověk klidně mohl vsadit, že ano.

Taky nedumám o tom, jestli si Cain a já budeme někdy takhle blízcí, protože vím, že tu nezůstanu dost dlouho, aby se mezi námi vyvinulo takovéhle přátelství.

„To je Storm,“ potvrdí Ginger. „Kdysi tu bydlela. Bývaly jsme spolu hodně za barem.“

Postoupí dopředu, aby ženu objala. Když se odtrhne, Ginger okamžitě přesune ruce na ženino bříško. „Už to začíná být vidět!“

Storm zahoupe ohonem vlasů, jak se smí-

chem kýve hlavou. „Já vím! Mnohem dřív, než když jsem čekala Miu. Ve třetím tri-mestru už budu jako velryba.“

„Jsi krásná jako vždycky, srdíčko,“ opáčí Cain. Zářivý úsměv mu z obličeje nemizí. „Co tady děláš?“

Radostný výraz se promění ve smutek, který zazní i z jejího tónu. „Přivezla jsem trochu polévky paní Potterageové.“ Storm vzdychne. „Není na tom dobře. Rakovina se rozšířila. Prostě mě napadlo, že jí pomůžu, jak se dá, po tom, jak moc mi pomáhala

s Miou.“ Následuje pauza a potom Storm natáhne ruku směrem ke mně, oficiálně se mi představí. „Ahoj, já jsem Nora. Ale stejně mi všichni říkají Storm.“

Přijmu její dlaň se zdvořilým kývnutím.

„Charlie.“

„Charlie,“ opakuje, v zářivě modrých očích jí zajiskří. Vážně, na téhle ženské není nic, co by nebylo krásné. Od dokonale rovných bílých zubů přes zářivou pleť a široký, srdečný úsměv až po skutečnost, že nosí polévku umírající ženě.

„Vypadá to, že se sem stěhuješ?“ Podívá se po mých věcech, dosud stojících u branky.

Kromě oblečení, které zoufale potřebuje vyčistit – drahé modelové šaty, které mi Sam nakoupil jako dárky na rozloučenou – všechno projde pračkou pokud možno na vyvářku, než jediná nitka z toho vstoupí do mého nového bytu.

„Do 1D,“ odpoví za mě Tanner.

Storm vyvalí oči nadšením a upře je na správce. „Trentův starý byt!“

„Ano, ale ohromně zmodernizovaný od té doby, co tam ten šašek bydlel,“ škádlí ji Tanner.

Vrtí hlavou a směje se. „Počkej, až mu to povím.“ Podle jejich klábosení poznám, že ji určitě měl jako nájemnici rád. To mě nepřekvapuje. Tanner si jistě moc nestěžuje, že v téhle budově bydlí parta sexy striptérek.

Storm stiskne Cainovi loket a tiše pronese: „Koukej se zastavit. Brzo. Všichni tě moc rádi uvidí.“

„Přijdu na svatbu,“ souhlasí Cain.

Storm vrtí hlavou, což mi sděluje, že nesouhlasí. „To není dost brzo.“

Cain kývne hlavou a směje se na ni. Je to takové klukovské gesto, u něj moc divné. Líbí se mi. Storm se to asi taky líbí, protože se za-

čne hihňat a zmáčkne mu paži. Zase. Nějak moc se navzájem dotýkají.

„Budeš pracovat v Penny’s, Charlie?“ ptá se Storm.

Přikývnu.

„No…“ Její ruka – už zase – přejede nahoru a dolů po Cainově paži. „Můžu říct, žes měla kliku. Cain je šéf snů.“

Cítím, jak mi do lící stoupá horkost.

Ochotně bych vyměnila své noční můry za sny o Cainovi. Ale slova sen a Cain v jedné větě mi probouzejí v břiše nervozitu do té míry, až se bojím, že všechno, co vypustím z pusy, bude znít nepatřičně. Jednoduše proto sevřu rty a usměju se na ni.

„Tak už dost.“ Cain vrtí hlavou s plachým výrazem, který k jeho obvyklé fasádě prostě nejde.

Storm mrkne a prohlásí: „No, musím vyzvednout Miu od kamarádky a dát se do vaření. Ať se ti v novém bytě líbí, Charlie.“

„Určitě bude.“ Sleduju, jak se jí vlasy i šaty pohupují, když odchází a tiše si brouká; říkám si, že je fakt milá. Taková bych mohla být i já, za pár let. V novém životě.

Nato nás Tanner vede do bytu 1D, cinká velkým svazkem klíčů, když odemyká dveře.

Jak vstoupím, okamžitě mě zasáhne poryv chladného vzduchu a nemůžu se ubránit, abych nezaklonila hlavu, nezavřela oči a nevzdychla.

Cain vedle mě se zachechtá. „Před dvěma roky koupil dům nový majitel a utratil trochu peněz za modernizaci, včetně opravy centrál-ního větrání.“

Cítím, jak bezděčně vraštím čelo. Nový majitel? „Já myslela, že tenhle komplex patří tobě?“

Ostré zamračení adresované Ginger mi sdělí, že mi to možná neměla prozradit.

Hmm… zajímavé. Další vrstva záhad na už tak nepochopitelném Cainovi.

„Byt se právě renovoval,“ ozve se Tanner, otevře troubu a nakoukne dovnitř, jako by tam něco čekal. Byt je podle toho, co vidím, čistý jako sklo – na elektrospotřebičích jsou ještě nálepky energetické úspornosti a vzduch voní čerstvou malbou a vlákny koberců.

Velice pochybuji, že by tu směli pobývat ně-

jací šestinozí obyvatelé.

„Proboha, kdy se bude renovovat můj byt?“ ozve se Ginger, strčí hlavu někam, kde je zřejmě koupelna, soudě podle kachlíčkové stěny za dveřmi. „Myslím, že si to musím s Charlie prohodit. Víš, právem služebně staršího.“

Je to učiněný Ritz-Carlton v porovnání s tou dírou, kde jsem bydlela poslední měsíc.

Už jen pomyšlení, že si nemusím představovat řadu švábů tančících kankán před mou kuchyňskou linkou, zatímco spím, mě zbaví napětí v zádech. Ale… „Myslím, že tenhle byt je trošku nad moje možnosti.“ Samozvaná chudoba; ale stejně chudoba.

Cain na mě upře pronikavý pohled. „Kolik jsi platila v minulém bytě?“

Zaváhám. „Šest set pade.“

„Hm, to je ale náhoda. Tady je to stejné.

Viď, Tannere?“ Skoro se zasměju, s jak kamenným obličejem to říká.

„Ano, pane,“ potvrdí Tanner až moc rychle, přičemž zaměří svou pozornost k panelu s vypínači na stěně.

To je tedy hora keců jaksepatří. Dobrý bože… podařilo se mi obstarat si pasáka.

Samozřejmě. Věděla jsem, že Ginger bájí o tom chlapovi až moc, než aby to byla pravda.

Tanner mi podává klíč na kroužku. „Byt je zařízený. Je tu postel, pohovka a brzo přivezou kuchyňský stůl. Všechno nové.

Součást renovace.“ To jistě.

„Díky, Tannere. Je to… perfektní,“ pronesu konečně a usměju se přes zaťaté zuby. Není to Tannerova vina. Taky pracuje u pasáka.

Zamručí místo odpovědi a pak zamíří ke dveřím. „Musím se vrátit k burgerům.“ Je to věrohodná záminka k odchodu, a přesto nabývám dojmu, že tenhle rozpačitý muž se nemůže dočkat, až bude o samotě spíš než u jídla.

Cain se ke mně otočí, ve tváři bolestný výraz. „Promiň mi to předtím. Prostě jsem tě tam s čistým svědomím nemohl nechat. Tady je to čistší. Bezpečnější.“

Kousnu se do rtu, abych zůstala zticha.

Čistší a bezpečnější pro koho? Pro mou budoucí klientelu? Copak mi Ginger nepokrytě lhala? Nedělá striptýz, ale to neznamená, že se tajně neprodává. Jen se podívejte, co dělám tajně já! Za šest set padesát dolarů měsíčního nájmu bude chtít Cain nějakou kompenzaci, a zřejmě to nebude sex s ním. Ale v tomhle mohla Ginger taky lhát. Nebo o tom jen neví?

Něco mi tu nehraje. Nejspíš to budu muset brát ze dne na den. Mám práci v Penny’s a slušný byt. Prozatím. Vydělám spoustu peněz, a to rychle. Zůstanu tu, ale jak se mi u dveří objeví první zákazník, mizím. Do té doby se musím držet svého plánu.

„Co třeba tady?“ ukazuje Ginger na dlouhou stěnu v mém bytě. Obývací pokoj je malý, a přesto dokázala přimět stěhováky zvednout, odtáhnout a spustit světle šedou mik-rovláknovou pohovku už na pět různých míst. Stačilo jí na to jen pár zamrkání, doteků ve stylu „propáníčka, vy ale máte silné paže“ a kousek domácího broskvového koláče se šlehačkou. Kdybych nevěděla, jak se věci mají, řekla bych, že za pár minut pozve toho blonďáka k sobě do bytu, aby jí „přestěhoval“ postel. Podle toho, jak za ní chodí jako pejsek, určitě doufá v totéž i on.

Ta ženská je skoro stejná podvodnice jako já.

Ginger se ode mě nehnula celé odpoledne.

Trvala na tom, že se mnou půjde nakupovat potraviny, prát, čekat na nábytek, vybalovat.

Buď lže a opravdu doufá, že přejdu na její břeh, nebo to šeptání, jež jsem předtím postřehla od Caina směrem k ní, byl pokyn, aby mě nepouštěla z očí.

Vyprovodím stěhováky, nevraživě jim na žádost Ginger předám třicet dolarů spropitného a pár minut zůstanu, abych se rozhlédla po tom, čemu prý říkají náves.

Okamžitě se mi na pokožce vytvoří kapičky potu od toho šíleného slunečního žáru, který tady v Miami panuje, a připomenu si, že mám být vděčná za klimatizaci v bytě. Už je skoro šest a Tanner tam venku – z kostkovaných šortek mu čouhají hrbolatá kolena – postřikuje planoucí gril dětskou vodní puškou, která se drží obouruč. Vypadá absolutně příšerně, ale docela spokojeně.

Ve vzduchu zase voní hamburgery. Hádám, že Tanner patří k těm starým mládencům s velice málo kreativním plánem stravování, tvořeným pouze grilovaným masem.

Ještě ho pozoruju, když se dveře bytu naproti otevřou a vyjde z nich tmavovlasý muž.

Dech se mi zatají.

Cain.

Nedívá se po mně, takže mě nevidí, když rychle kráčí s nedbalým zasalutováním kolem Tannera, jako by odtud spěchal. Když se ohlédnu k bytu, odkud vyšel, uvidím, jak se tam o veřeje opírá China v těch nejm-rňavějších a nejtěsnějších šortkách na světě a v tílku; sleduje jeho vzdalující se záda, vlasy má rozcuchané, obličej zněžnělý tajnůstkářským úsměvem.

Otočí se, aby se vrátila do svého bytu, ale zarazí se, upře na mě kamenné oči. Široký úsměv zadostiučinění se jí rozlije po tváři a já pochopím, že uhádla, že jsem viděla Caina odcházet z jejího bytu. Protáhne si paže nad hlavou, zvolna se otočí a loudá se zpátky dovnitř. Okamžitě mě napadne obrázek kočky, uspokojené poté, co zhltla plechovku lososa, a připravuje se lenošit na sluníčku.

„Prý že nikdy, Ginger,“ zamumlám. Jsem si celkem jistá, že její plechovkou lososa byl Cain.

China je sice nepřívětivá a arogantní, ale patrně velice nadaná. Nijak mě to nepřekvapuje, a přesto nemůžu ignorovat tíhu zklamání, když vím, že by se Cain zajímal o někoho, jako je ona.

„Hele! Proč máš všechny ty paruky?“

uslyším zavolat Ginger. Zabráním panice vy-bublat na povrch, otočím se a kráčím zpátky dovnitř, kde ji najdu skotačit s mou dlouhovlasou černou parukou na hlavě.

Do horoucích pekel! Aspoň že ještě nenašla pistoli. „Dělám divadlo. To jsou rekviz-ity,“ odpovím jednoduše.

„Ha… divadlo. Víš, já si na tmavovlasé ženské potrpím,“ přehnaně na mě mrkne.

Vzdychnu.

Kapitola jedenáct

CAIN

Charlie mi nedůvěřuje.

I když pečlivě udržovala klidnou tvář, nedokázala skrýt ten tvrdý výraz v očích, když jsme stáli v jejím novém bytě.

Měl jsem Ginger upozornit, aby jí neříkala, že budova patří mně. Kurva, škoda, že na to vůbec někdo přišel! Vím, jak vypadám, když tam bydlí několik mých tanečnic. A teď i Charlie.

Přesto se mi ulevilo, že pochybuje o mých motivech. To mi sděluje, že je chytrá a nedá se jen tak využívat. Uvažoval jsem o tom, že bych se stavil u ní v bytě, když jsem skončil s Chinou, ale rozhodl jsem se to neudělat.

Stejně je tam Ginger. Požádal jsem ji, aby zůstala – aby pomohla Charlie se zabydlováním, ale co je důležitější, aby se ujistila, jestli je doopravdy v pořádku po tom, co se dneska událo.

Stejně za ní večer ještě zajdu.

Zatínám zuby, abych potlačil bezděčné vzrušení, které tu myšlenku doprovází.

Kapitola dvanáct

CHARLIE

„Jedna minuta, Charlie,“ sděluje mi Terry nehlasně, formuje to jen ústy, jako včera večer. Stojím ve tmě stejně jako ten první večer, čekám, až z reproduktorů zaburácí první akordy mé skladby – tentokrát je to „Supermassive Black Hole“. Jenomže dneska už to není na zkoušku. Mám práci. Navzdory relativně cudnému úboru, nedostatečné komunikaci s obecenstvem a podivné volbě hudebního doprovodu mě Cain přijal. Měla bych se radovat. Měla bych být míň nervózní.

Tak proč mi hrozí, že se každou chvíli počurám?

Instinktivně si obejmu hruď pažemi.

Byla jsem teď několik hodin na baru.

Vzhledem k tomu, že s obsluhou u baru nemám absolutně žádné zkušenosti a někdo by mohl namítat, že vůbec v blízkosti baru nemám co dělat, držela jsem se uklízení, doplňování zásob a kasírování. Bylo to příjemné rozptýlení.

Ale teď se krčím tady. Užuž se podruhé ocitám na té strašidelné horské dráze, i když přesně vím, jak je strašidelná. Třeba nebude dneska tak nabito. Třeba… Zatajím dech, vykouknu za zástěnu a uvidím moře hlav.

Jako by se za posledních deset minut jejich počet znásobil.

Je to absurdní. Hraju roli. Charlie Rourkeová je sebevědomá hvězda tance u tyče. Tím to končí. Herecká role. Herci hrají v nepříjemných scénách každou chvíli.

Jsem herečka a tohle je pouze nepříjemná scéna.

Kterou budu hrát pořád dokolečka.

Šest večerů týdně.

Několik měsíců.

Panebože. Budu zvracet.

Zhluboka se nadechnu pro uklidnění a polohlasem si připomenu: „Zasloužíš si to, ty jedna dealerko drog.“

„Co dělá tréma?“ ozve se za mnou chraplavý hlas.

„Ginger!“ zavřísknu – napůl štěstím, ale hlavně panikou, jestli neslyšela, jak a čím se povzbuzuju. Podle úsměvu, který má na tváři, poznám, že neslyšela. Obejmu ji kolem krku jako včera večer. „Já to nenávidím,“ přiznám ve vzácném návalu slabosti.

„Páni, ty máš fakt špatný nervy.“ Uchechtne se a já se od ní odtrhnu. „Bude to dobré.

Jsi přímo neuvěřitelná.“ Zacuká obočím a dodá: „Mohla jsem to tušit.“ Následuje odmlka a pak jí rty zvlní drobné pousmání.

„Cain se dívá.“

„Cože?“ Cítím, jak třeštím oči, otáčím se a znovu koukám do publika. Jasně, zahlédnu štíhlou postavu opřenou o zábradlí vedle Natea, nádherné tmavé oči upřené na jeviště.

Tiše čeká. Srdce mi začne bušit o hrudní stěnu. „Říkalas, že do klubu nikdy nechodí!“

Nebyl tam, když jsem se odcházela od baru převléct.

A vím to, protože jsem se po něm dívala.

Pokrčí rameny, jako by chtěla říct „nevím, co ti mám na to říct“. „Nechodí. Nikdy se nedívá na tanečnice, Charlie.“

„Jo, a taky s tanečnicemi nikdy nespí, viď?“ zamumlám opovržlivě, čímž si vysloužím užaslý pohled. Vzdychnu a vysvětluju: „Včera jsem ho viděla odcházet od Chiny. Bylo celkem jasné, co tam náš pasáček dělal.“

„Jo tohle.“ Ginger prudce svraští obličej a mávne rukou. „Pomáhá jí s učením k maturitě. Ta holka je totální dyslektik. Neuměla dát dohromady ani pět slov, když ji najal, a teď chce maturitní vysvědčení. O nic jiného nešlo. Věř mi.“

Zadívám se na uhlazeného majitele striptýzového klubu. Pomáhá jí s učením?

Vážně? „Rozhodně na to nevypadala,“

podotknu a z mého tónu zřetelně zní pochybnosti, ačkoliv cítím, jak mi tělem projíždí vlna úlevy.

„Jasně že nevypadala. China je do Caina zamilovaná už léta. Jak má příležitost vykolíkovat si u něj to svoje fiktivní teritori-um, chopí se jí. A slovo varování,“ dodá, „ nikdy ať od tebe Cain neslyší, že mu říkáš pasák. To je jeho citlivé místečko. Tvůj ob-líbenec Rick Cassidy mu to jednou řekl do očí. Cain ho pořádně zmlátil. Naštěstí ho Nate odtáhl dřív, než toho chlapa stihl zabít.“

Pokusím se představit si, jak ten rezervovaný muž do někoho buší. Je to těžké.

Dokonce i dneska, když měl co činit s mými šílenými sousedy, byl neobvykle klidný. Jediný signál, že je připravený někoho zmlátit, byly napjaté ruce podél boků.

„Proč tam je, Ginger?“ To poslední, po čem toužím, je, aby Cain začal litovat, že mě přijal.

„No, podle Bena se Cainovi tvoje včerejší vystoupení fakt líbilo.“

„Líbilo, jako že…“

Ohlédnu se a uvidím lascivní úsměv. „Jako že líbilo.“ Jak to sakra může Ben vědět?

Bavili se o mně? Zasáhne mě nový a ještě silnější záchvěv nervozity. Ztuhnu a její chladné ruce mi třou ramena. „Takže bys měla jít a dráždit ho.“

„Cože?“ vyjeknu. Cain nevypadá jako ten typ chlapa, který by si potrpěl na dráždění.

Štíhlá nahá ramena se jí třesou smíchy.

„Koukej, kdybych tam musela jít a svlékat se před barem plným chlapů, jednoho bych si vybrala a dělala bych, jako že tam nikdo jiný není. Jednoho, pro kterého bych se opravdu chtěla na pokoji svlékat – o samotě. Víš…

kdybych nebyla lesba.“

„Ty jsi cvok.“ Zaklepání na sklo nade mnou mi sděluje, že se Terry chystá pustit mou hudbu, a žaludek se mi sevře křečí.

„To jsem, ale to je vedlejší. Hannah taky nerada chodí na jeviště a dělá to takhle, jak jsem řekla. Funguje to u ní.“

„Proč Cain?“

Zafuní. „Protože vím, že ti připadá nádherný. A můžu ti s jistotou říct, že to opravdu je neuvěřitelný chlap. A protože každá ze zdejších tanečnic by klidně umřela, jen kdyby si jí Cain všímal. Tak toho využij. Je sexy a je bezpečný.“

Z reproduktorů začne pulzovat hudba.

Svlékni se pro Caina. „Nevím, jestli mi to pomůže od nervozity, Ginger.“

Pokrčí rameny. „Stojí to za pokus. Říkalas, že děláš herectví, ne?“

„Jo.“

„No, tak jdi a hraj, jako že chceš svádět svého sexy, nádherného, bohatého, nedotknutelného šéfa. Můžeš ho brát jako rekvizitu, jako ty svoje paruky.“ Uchechtne se.

„To by mohla být legrace.“

Existuje možnost, že jsem si právě zajistila vyhazov.

Nevím, proč jsem Ginger poslechla. Patrně proto, že jsem byla zoufalá. A svlékat se pro Caina by opravdu bylo zábavné. V ideálním případě by tomu nepřihlížela stovka dalších chlapů. A po pravdě řečeno, pobyt na jevišti mi to trochu usnadnilo.

Skutečnost, že se Cainovi pohled na mě včera večer zřejmě „líbil“, ve mně probudila touhu potěšit ho znovu. Ale skutečnost, že už mě požádal, abych se před ním nesvlékala, mi v tom měla zabránit.

Možná si nevšiml, co dělám? Soudě podle chladného, tvrdého výrazu ve tváři a podle toho, jak se vrtěl, dokud nestál úplně strnule, o tom vážně pochybuju.

Až mě dnes osloví, samozřejmě to popřu.

Ale on za mnou po vystoupení nepřijde.

Odejde hned potom, co opustím jeviště, a v sále už ho nikdo neuvidí.

A tak dokončím směnu a realitu striptýzu zastrčím pěkně do krabičky. Tu krabičku schovám do hlubin své mysli jako něco, co prostě zatím musím dělat. Stejně jako to, co dělám pro Sama.

Nepotrvá to věčně.

Kapitola třináct

CAIN

Vystoupení číslo tři Včera jsem myslel, že si to jen představuju.

Že jde jen o toužebné přání mého péra.

Šel jsem se podívat na Charliino vystoupení. Říkejte si tomu vnitřní hlas. Spíš hlas rozkroku, jestli mám být úplně upřímný.

Ať tak nebo tak, šel jsem se podívat, jestli druhý večer nebude lepší než první.

Nebyl.

Byl lepší.

Protože jen co vykročila na pódium, upřela na mě oči. A pořád se ke mně vracela kradmými pohledy, vrhala je na mě důvěrně, jako bychom měli nějaké společné tajemství.

A každý kus oblečení, který odkládala, odkládala čelem ke mně, takže mě to

zasahovalo naplno, její ňadra se mě vymrštila uvítat.

Stejně jako všechny ostatní chlapy v mé blízkosti, ale na ty kašlu.

Pinďour mi sděloval, že je to jen pro mě a pro nikoho jiného.

Takže jsem samozřejmě musel přijít i dnes večer, jen abych si ověřil, jestli mě pinďour předtím neklamal.

Myslím, že na mě Charlie právě mrkla.

Neměl bych si to užívat, ale nemůžu si pomoct. Užívám si to. Až moc.

Musím sem přestat chodit, když Charlie tančí.

Kapitola čtrnáct

CHARLIE

Vystoupení číslo sedm Hraju roli striptérky, která dráždí svého stoického šéfa. O nic jiného nejde.

A asi mi to jde moc dobře, protože vůbec nepochybuju o tom, že Caina to baví. To poznám podle toho, jak se předklání, jak pootvírá ústa, jak rukama svírá zábradlí tak pevně, až mu napětí vyrýsuje svaly na pažích… Už jen podle toho, že tam je a dívá se. Večer co večer.

Zhluboka se nadechnu a zakroužím boky podle pomalého kytarového brnkání „By This Time Tomorrow“ od Head of the Herd, přitom zvednu ruku a zaháknu prst za váza-

čku podprsenky. Takovéhle obnažování ňader je pro mě jako rána pěstí do břicha.

Jediné, co mi to usnadňuje, je to, že stojím proti Cainovi, když mi pokožku ovane chladivý vzduch a já ten kousíček flitrové látky odhodím. Nevadí mi, že se na mě Cain takhle dívá, a pomáhá to vytěsnit občasné hvízdání a obdivné hýkání skutečných zákazníků.

Teď to zopakuju jako každý večer od svého druhého vystoupení, zpomalím boky, zadívám se mu do očí a odhodím podprsenku směrem k němu. Za normálních okolností postřehnu, jak na vteřinu klesne zrakem k mému tělu, než se mi znovu zadívá do tváře.

Ale dneska… Cainova ruka sklouzne ze zábradlí, sáhne dolů a upraví se. Nevím jistě, jestli měl v úmyslu, abych to viděla. Bylo by to poprvé, co by udělal něco tak viditelně sexuálního. Nemůžu si pomoct, na zlomek vteřiny mi spadne brada. Když zvednu oči zpátky k jeho obličeji, uvidím obvyklou nedešifrovatelnou masku a usoudím, že to udělal nevědomky.

Jenže pak mrkne.

To prosté mrknutí mě zasáhne jako elektrický výboj až do stehen. Zhluboka se nadechnu a nedokážu potlačit úsměv, s nímž se spouštím po tyči do invertu.

Vypadá to, že už v téhle hříčce nehraju sama.

„Ale jdi. Jako bys to pití nedělala nepoživ-atelné naschvál,“ bručí Ginger, nalévá rundu guinnessů a vrtí boky v rytmu hudby. Ginger nepostojí v klidu. Nikdy. „Copak někdo neumí namíchat Harvey Wallbanger?“

Třetí večer mé služby na baru Ginger usoudila, že by bylo dobré, kdybych postoupila od nalévání panáků a půllitrů piva k míchání koktejlů. Bez instrukcí.

Zákazníkům to zřejmě nevadí, zvlášť když oznámila, že moje barmanské „odpanění“

platí ona.

Poté co můj první zákazník zkřivil obličej tak příšerně, až DeeDee utíkala pro kýbl, rychle se z toho stala hra. Ginger mě nutí udělat nejmíň jeden pro mě neznámý nápoj za večer, přičemž odmění můj výtvor novým názvem na základě své nálady a toho, jak vypadá obličej udatného zákazníka v momentě, kdy jsou zasaženy jeho chuťové buňky.

Z těch názvů mi obyčejně spadne brada.

Ginger má překvapivě hnusnou představivost.

Zvednu jednu ruku do výše obličeje. „Zře-jmě já.“

„No, ještě se máš moc co učit,“ prohodí tiše, mrkne na mě a šoupne sklenice přes bar. „Na mou duši, řekla bych, že než jsi přišla do Penny’s, nebylas ani jednou v životě na mejdanu.“

Počítají se středoškolské mejdany s pivem a džusem s vodkou? Sam byl přísný jen v málo věcech, a jednou z nich bylo pití.

Říkal, že je to nebezpečné, že člověk nakonec říká věci, které by říkat neměl, a dostane se do velkých malérů. No, rozhodně jsem se nechtěla uříct o ničem z toho, co jsem dělala, a tak jsem se alkoholu převážně vyhýbala, vydržela jsem u jedné sklenky celý večer, jen abych neměla prázdné ruce. Abych zapadla.

Pracuju v Penny’s už přes týden, a i když je šok to přiznat, nevím, jestli jsem se někdy v životě bavila líp. Postávat s Ginger a DeeDee celý večer za barem je zábavné, čas rychle ubíhá a vydělávám pěkné peníze. Ne tak pěkné, jako bych vydělávala ve V. I.

P. saloncích, ale to Cain ještě nedovolil.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že se mi tím neulevilo. A děsím se dne, kdy tomu dá své požehnání.

Protože pak už nebudu mít věrohodnou výmluvu.

Svlékat se na jevišti je pořád děs, ty čtyři minuty mi přinejmenším drásají nervy, ale nemusím už bloudit v myšlenkách do hor a na pláž a na všechna ta ostatní místa, která si představuju, když přestanu být Charlie Rourkeová. Zůstávám trčet v tlumeně osvě-

tlené místnosti, sama s Cainem.

V jeho kanceláři.

Ve V. I. P. salonku.

V chladírně na pivo.

Vlastně… kdekoli.

Ginger stvořila monstrum.

A tyhle ničemné myšlenky se jen přiživují tím, že se Cain nadále chodí dívat. Už ale nedošlo k žádnému dalšímu upravování rozkroku ani mrknutí. Neprojevil snahu se mnou promluvit od chvíle, co mě přijal. Když jsme se několikrát potkali v zadních chodbách, všeho všudy mi jen kývl na pozdrav.

Ale když jsem na jevišti, cítím na sobě ty tmavé oči, jako když šelma pronásleduje kořist, a přitom mi hudba vibruje celým tělem a končetiny se mi ovíjejí kolem chladné mosazi a boky krouží a svírají se a poklesávají a vlní.

Opravdu jsem fantastická herečka.

A Cain je ještě fantastičtější rozptýlení.

Vystoupení číslo třináct

Osmělila jsem se. Vyměnila jsem krátké šortky, protože navzdory tomu, co říkal, nechci, aby se Cain začal nudit. Takže jsem nasadila kombinaci krátké sukýnky a bikin, která ukazuje víc, ale ne všechno. Jako mrňavé plavky, říkám si.

A už se nenamáhám skrývat to, co dělám.

Jsem k němu čelem, když zaháknu prsty za látku podprsenky a stahuju ji. Mrknu na něj a vidím, jak se mu mírně pootevřou rty a vytane na nich náznak úsměvu, když nestoudně přejíždí očima moje tělo. Až odtud v nich vidím oheň.

Moc ráda na sobě cítím jeho pohled.

Ačkoliv možnost, že by byl mým pasákem, už zmizela do ztracena, pořád nevím, co si mám sakra o Cainovi myslet. V noci, když ležím v posteli a zbavuju se nahromaděné frustrace, abych vůbec usnula, si ho pořád představuju jako náročného muže bez emocí.

Jenže teď je to velice lákavé.

Nevím, jak přesně se Ginger vyjádřila, když o něm řekla, že je „bezpečný“.

Tohle je můj šéf.

Sice jen mlčky čekám, až budu moct uniknout ze svého života, ale taky je to pekelně opojná hra.

Kapitola patnáct

CAIN

„Caine!“ „Dva a půl týdne na obyčejnou prověrku minulosti! Za co tě kurva platím, Johne?“ Jsem rád, že jsem měl tolik rozumu, abych dal instalovat do stěn své kanceláře zvukotěsnou izolaci. Neutlumí úplně pulzování hudby v klubu, ale aspoň můžu telefonovat.

V pozadí zařve klakson a já v duchu vidím kulaté bříško soukromého vyšetřovatele přimáčknuté k volantu jeho nenápadného černého sedanu, jak sleduje něčí nevěrnou manželku nebo pachatele pojišťovacího pod-vodu ulicemi Los Angeles. Tím tráví většinu pracovní doby. A podle toho, co mi tvrdí, je to pěkně dlouhá pracovní doba. John pracuje víc než já. Poté co ho opustila třetí manželka, usoudil, že manželství se s jeho profesí nesnese.

Poznal jsem Johna před deseti lety, když byl ještě policajt. Má dobré styky, je rychlý, důvěryhodný a – což je nejdůležitější – je jaksepatří diskrétní. Taky je drahý, ale stojí to za to. Využívám ho k prověřování všech svých zaměstnanců. Zjišťuje věci, které by běžná prověrka minulosti nikdy neodhalila, a obvykle od něj dostávám hlášení už za pár dní.

„No jo, tohle není typický případ,“ bručí sarkasticky. „Tohle dalo trochu víc práce…“

Žaludek se mi sevře a mlčky očekávám je-ho verdikt, přičemž se v duchu ptám, co odhalil. Tohohle momentu se už dlouho děsím.

„Máš tam uprchlici, Caine. Charlie Rourkeová byla naposled spatřena před čtyřmi roky v Indianapolis. O svých osmnáctých narozeninách odešla a od té doby ji nikdo neviděl. Žádný policejní 2/

záznam. Stal se z ní duch, dokud si v květnu neotevřela bankovní účet a nezarezervovala si letenku z New Yorku do Miami.“

„Aha.“ To by mě nemělo překvapovat, a přesto mě to překvapuje. Uprchlice už jsem tady měl. Kacey, výjimečně chytrá zrzavá barmanka a kamarádka Storm, byla jednou z nich. Johnovi netrvalo dlouho, než nashromáždil základní informace, které vysvětlovaly chování té nepřístupné rusovlásky – nehoda, při níž jí zahynuli rodiče, těžká zranění, dlouhé fyzické uzdravování, neexist-ence uzdravení duševního.

Sebedestruktivní následky.

Ale nebylo těžké přijít na to, čemu se Kacey snaží uniknout. „Před čím Charlie utíká?“

„Hádám, že otec alkoholik, který ji týral.

Mlátil matku, kterou nakonec před třemi roky zastřelil. Táta za to sedí v Pendletonu na doživotí.“

„Do prdele…“ Hrábnu si rukou do vlasů.

Jestli je na útěku už čtyři roky, zajímalo by mě, jestli vůbec ví, že je její matka mrtvá.

„Nějací další příbuzní?“

„Nepoužitelný strýček. Otcův bratr. Jinak nikdo.“

„Takže nekecala. Chci říct, věk a všechno ostatní souhlasí?“ Zatajím dech. Na té ženě, co mě dráždí z jeviště, není nic, co by volalo „dítě“.

„Jo, vypadá to tak.“

Klesnu zpátky do křesla, týdny napětí ze mě odplývají.

„Řidičák, který se mi ukázal v databázi, je stejný jako ten, cos mi poslal. V rejstříku žád-ný starší není. Taky jsem našel její starší fotku. Vypadá to na tu samou holku. Ale těžko říct, zvlášť když je ta tvoje takhle zmalovaná.“

To mě nepřekvapuje. Viděl jsem Charlie pod vrstvami líčidla. Vypadala jako úplně jiný člověk. „Barva očí?“

„Modrá, myslím. Počkej…“ Ozve se šustění. „Jo… modrá.“

Fialková se dá zaměnit s modrou. Pokud není fotka kvalitně zvětšená, nikdo to nepozná. „A nepovedlo se mi potvrdit, že pracovala v tom klubu ve Vegas, ale moje zdroje říkají, že majitel je známý tím, jak na-jímá holky načerno, takže je dost možné, že mluví pravdu.“

„Hm.“ Nepochybuju, že tam pracovala.

Podle toho, jak tančí – ví, co dělá. „Fajn, dobře.“

„Proč… jdeš do ní?“

„Johne…“

„Jo, jo. To už jsem všechno slyšel.“ Jeho nevíra mě dopaluje. „Za pár měsíců asi budu v Miami. Stavím se. Kouknu na pár vystoupení.“

„To udělej. Ptej se po Mercy. Z té dostaneš infarkt, tlouštíku.“

Odpoví mi burácivý smích, nad kterým zavrtím hlavou, a usměju se. Johnovi je málo přes padesát, a pokud je pořád takový, jak si pamatuju, živí se černým kafem a mastnými burgery. „Rád tě zas uvidím, kamaráde.“

Ukončím hovor a zalistuju hromádkou papírů s Charliinou čmáranicí. Takže byla čtyři roky neviditelná. Mohla bydlet u kamarádek. U chlapů. Brát práci načerno, aby měla být z čeho živa. Proto o ní nejspíš neexistuje žádný záznam. Žádné účty za plyn, žádné kreditky. Nic.

Možná se bála, aby ji nenašli, a proto se držela při zemi. Nebo možná zjistila, že je táta ve vězení na doživotí, a usoudila, že je v bezpečí, a tak vyšla z úkrytu.

Spekulace. Nic víc nemám.

Že odmítla požadavky Ricka Cassidyho, to mi sděluje, že si patrně nevydělávala na živobytí v zadních uličkách. Zjišťuju, že se mi s tímhle vědomím líp dýchá. Ale má ty značkové šaty a boty. A zbrusu nové auto, které údajně zdědila. To mi připadá těžko uvěřitelné, zvlášť teď.

Zvolna si třu bradu a uvažuju nad tou hádankou. Existuje značná pravděpodobnost, že Charlie dostávala zaplaceno za sex, ale pokud ano, měla velmi bohatou klientelu.

Možná měla nějakého bohatého kořena. Ale kam se pak poděly všechny ty peníze? Kde jsou? Proč se účet v bance objevil až před několika měsíci?

Na tom nezáleží, rozhodnu se skálopevně.

Jestliže je tady, určitě se snaží začít nanovo.

A je nejvyšší čas, abych se jí přestal vyhýbat, protože jí třeba můžu pomoct.

Jestli mi bude důvěřovat.

A jestli se v její přítomnosti dokážu ovládnout.

Vlna hudby mě zasáhne, když vyjdu na parket. Po Benově tváři se rozlije široký úsměv, když mě uvidí, a ústa se mu začnou pohybovat, jak říká něco do sluchátka ostatním vyhazovačům. Mám jasnou představu, co to asi je, protože Nate mě informoval o tom, jaké řeči se šíří. Jen po něm střelím přísným pohledem a jdu dál. Léta jsem konal každý večer pár obchůzek po klubu. Ale zákazníci mi začali jít na nervy a nikdy mě nerajcoval pohled na to, jak se moje zaměstnankyně natřásají. Takže jsem asi před dvěma roky přestal z kanceláře vycházet, pokud nenastal problém, se kterým si ochranka nedovedla poradit.

A přesto – poslední dva měsíce každý večer, když se ručičky mých nástěnných hodin blíží k jedenácté, loudám se z kanceláře se sklenkou koňaku v ruce, abych se opřel o zábradlí.

Jako ten Pavlovův pes.

Jenže na konci cesty nečeká žádná šťavn-atá kost. Jen nádherná tanečnice a rostoucí frustrace.

Stal se ze mě masochista. Zdá se, že tohle postižení u mě vzniklo ze dne na den. Toho dne, kdy tu Charlie začala pracovat, abych byl přesný. A každý večer potom, když vyjdu ze dveří, abych pozoroval, jak se svléká.

Pro mě.

Je to velice jasně, velice zřetelně pro mě.

Napětí mezi námi dvěma je takřka hmata-telné a narůstá znepokojivým tempem do podoby opojného a vysoce riskantního intimního propojení. Jsem závislý. Sakra ani omylem už nedokážu nehybně sedět ve své kanceláři, zatímco je Charlie tady na jevišti.

A co hůř… začal jsem odcházet z baru později. Mám dost zdravého rozumu, abych se k ní nepřibližoval; ubíjím čas v hovorech s Natem, některými z ostatních tanečnic a těmi několika málo pravidelnými zákazníky, které se mi nechce uškrtit.

Ale elektrický náboj mezi námi pořád sílí.

Najdu Natea stát na obvyklém místě – odkud je nejlepší výhled na parket – a plácnu ho po rameni. Má dost rozumu, aby neko-mentoval můj načasovaný příchod. „Jak to jde? Zase nabito, koukám.“

Zamručí a hlásí: „Dva kluky jsem vyhodil, ale zatím je to docela v klidu.“

„To je dobře.“ Přejedu zrakem parket, v duchu počítám, kolik si při takhle velké návštěvnosti ponese průměrná holka dneska domů. Díkybohu je to slušná částka. Pohled na jeviště mi sdělí, že se blíží konec vystoupení Cherry.

Teď je na řadě ona.

Nate na okamžik soustředí pozornost na svoje sluchátko. Pak se zamračí a slyším ho oznamovat: „Kinsley a China jsou zase v sobě. Ben už míří do šatny, aby to urovnal.“

„Do háje,“ zamumlám. „Co mám dělat?

Jedna bude muset jít, jestli toho nenechají.“

Bude to muset být Kinsley. Vydělává si touhle prací na studium vysoké, ale nebojím se, že by dělala taková pitomá a zoufalá rozhodnutí, jakých by se mohla dopustit China. Ta by skončila v nějakém podniku, jako je Sin City, kdybych ji vyhodil.

„Asi bys měl jít s nimi promluvit,“ nadhodí Nate.

„Asi bys měl jít ty,“ odseknu. Když jsem naposled vstoupil do šatny, abych zastavil rvačku, skončilo to slzami a vzlykotem, nahé ženské se mi třely o boky a prosily mě o odpuštění.

„Sakra, to teda ne. Já mám na starosti ochranku. Na tyhle sračky si najdi manažera.“

„Jasná věc! Jen mi přiveď někoho, kdo mě nebude okrádat nebo zacházet s mými zaměstnankyněmi jako s děvkami.“ Už dvakrát jsem najal manažera, protože jsem věděl, že při vedení takhle velkého klubu potřebuju pomoc. Toho prvního jsem nachytal při krácení tržeb, přičemž se to pokoušel shodit na barmanky. Druhého jsem přistihl v jednom soukromém salonku, kde vyžadoval tanečky na klíně výměnou za delší časové úseky na jevišti. Ten idiot neměl ani tolik rozumu, aby vypnul kamery. Když jsem mu to přehrál, místo odpovědi jen pokrčil rameny a prohlásil: „Já myslel, že si děláš srandu.“

Zavrtím hlavou. „Na tyhle sračky potřebuju manažerku.“ Ginger už má na starosti většinu časových rozpisů ženského personálu. Už před léty se nabídla, že se toho ujme – poté co mi jedna z tanečnic předala list papíru s daty svého menstruačního cyklu za účelem plánování programu. Umím dobře shánět byty a odhánět snoubence-mlátičky.

Nejsem chlap, který udržuje přehled hor-monálních pochodů.

„A cvokaře na plný úvazek,“ poznamená Nate, čímž si vyslouží moje souhlasné zabručení.

Z reproduktorů zaduní Terryho hlas a ke mně se přitočí Ben. „Všechno vyřešeno.

Prozatím.“

„Jak?“

Ben si přejede dlaněmi po hrudi. „Řekl jsem jim, že kvůli mně se hádat nemusí.

S radostí je dneska po práci vezmu na rande obě…“

„Takže jsi jim vyhrožoval…“

Ben se tiše zachechtá. Po chvilce se ledabyle zeptá: „Co tady venku děláš, šéfe?

Jo, aha.“ S předstíraným svraštěním čela mrkne na neexistující náramkové hodinky a podiví se: „To už je jedenáct?“

„Klidně se můžeš přestat culit jako úchyl, Morrisi.“

Úsměv se ještě rozšíří.

„Kdy ti přijdou výsledky z advokátní komory?“ zeptám se bezvýrazně a obrátím se zpátky k jevišti.

„Proč?“

„Abych tě mohl doopravdy vyrazit.“

„V září.“ Ušklíbne se, nedělá si ani ty nejmenší starosti. „Takže… je pořád nezadaná, jak to vypadá,“ poznamená Ben, když se oz-vou první akordy hardrockové skladby.

Charlie si pokaždé vybírá něco jiného než obvyklé popové taneční melodie. Skladby

jsou rychlé a energické, ale mají něco navíc, hodně podobně jako ona při vystoupení.

Jako by se měnila v jiného člověka.

Podle toho, jak Benovi zajiskří v očích, poznám, že mě popichuje. „Nemám zdání.“

To je lež. Mám zdání. Jsem si naprosto jistý, že je nezadaná. Tanner neviděl, že by k ní někdo chodil nebo odcházel, podle toho, co mi povídal.

A samozřejmě jsem ho požádal, aby na ni dohlédl.

„Je taková jiná,“ zamumlá Ben a napřímí se, když na jeviště vystoupí dobře vyvinutá postava v novém úboru – krátké plizované sukni a roztrhaném tričku – a vrhne se přímo do fantastického, vířivého pohybu, přičemž o mě zavadí očima. „Do prdele, viděls, jak se na mě zrovna teď koukla?“

„To nebylo na…“ Zbytek odpovědi spolknu.

Kurva, skočil jsem na to a Ben to ví, ale neřekne to. Jenom dál blbne.

„Tichá a klidná. Soustředěná. Není protivná a ukňouraná. Jenom taková…

záhadná. Umím si to s ní představit.“ Cítím, jak skřípu zuby, a Ben se ke mně nakloní.

„Máš ještě chvíli času na to, aby sis nechal narůst koule, ale až odtud odejdu… za nic neručím. Jenom za to jedno.“ Zvedne obočí.

„Neodmítne mě.“

„Běž makat, Morrisi.“ Mám sto chutí vyrazit mu z té arogantní pusy pár běloskvoucích hezounských zubů. Ale hlavně chci, aby šel pryč a abych mohl soustředit veškerou pozornost na svou dívku.

Do prdele, není to moje dívka.

Ben odchází s vítězoslavným úsměvem na tváři. Nevím, jestli do mě jen rýpe nebo jestli si nedělá srandu, když říká, že po ní půjde. U Bena člověk vlastně nikdy neví. Ale co jestli má ten nafoukaný hajzlík pravdu a ona ho neodmítne?

A kurva.

Otočím se nazpátek, abych sledoval, jak Charlie krouží boky v provokativní otočce, maličké bikinky pod sukní odhalují dost velkou část zadečku na to, aby mi navodily dobře známé pulzování mezi nohama.

Nemusí být kvůli tomu nahá. Je ukrutně krásná i úplně oblečená. Jsem docela rád, že se na jevišti tolik proměňuje, s těmi kadeřemi a silným nalíčením a kontaktními čočkami. Znamená to, že ji obecenstvo neuvidí takovou, jaká je. Jaká je doopravdy.

Jakou jsem ji viděl já.

A možná právě tohle skrývá.

„Je dobrá, jako bývala Penny.“ Ta slova mě zasáhnou jako rána pěstí do břicha. Nate nikdy nemluví o Penny. Po pravdě řečeno, skoro nikdy ani nenazve tenhle podnik jménem.

Vždycky je to prostě bar nebo klub.

„Je.“ Možná dokonce i lepší. Obecenstvo Penny milovalo. Byla krásná a milá, a přestože pracovala ve V. I. P. saloncích, ně-

jak se jí dařilo uchovat si pel nevinnosti.

Myslím, že prostě hledala někoho, kdo by ji miloval. Využívala své tělo jako vnadidlo, protože nevěděla, jak jinak toho dosáhnout.

„O nic jiného tady nejde?“ sonduje Nate.

„Připomíná ti Penny?“

Přejedu si jazykem zuby a rozhoduju se, co říct. Nate není z těch, které bych odpálkoval.

Ne po tom, čím jsme spolu prošli. Ne když se zmíní o Penny. „Ne. Totiž, je jí podobná a tančí jako ona, ale…“ Charlie nepůsobí tak nevinně. A zatímco Penny byla pěnivá a sladká a průhledná, Charlie je rezervovaná a nečitelná. Nemyslím, že by byla prostá emocí; podle mě si je jen nechává víc pro sebe než většina ostatních. Ale proč?

„Zřejmě jí to myslí, podle toho, co se ke mně donese. A nedokáže z tebe spustit oči.“

Už je to tady. Tohle poslouchám už od Bena a od Ginger. Zřejmě mě to teď bude čekat i od Natea. „Nevím, kdy se z tohohle podniku stala středoškolská jídelna, kurva, Nate.“

Ignoruje mě. „Víš, všichni tady by byli rádi, kdybys do toho praštil.“

Odtrhnu pohled od Charliiných svalnatých nohou ovíjejících se kolem tyče, abych pohlédl svému obřímu důvěrníkovi rovnou do očí. „No jo. Byli by fakt nadšení z pohledu na to, jak šéf balí novou dvaadvacetiletou striptérku,“ zamumlám hlasem plným sarkasmu.

Nateův hlas zdrsní, založí si paže. „Jo, byli, Caine. No,“ dodá, „China asi ne, ale taky by se přes to přenesla.“

Obrátím oči v sloup. China po mně jede už léta. Sice respektovala mé naléhání, že náš vztah zůstane platonický, ale nejsem idiot.

Vím, že zájem ji neopustil.

„Jde mi o to, že ty ses už projevil. Neděláš to kvůli prdelkám ani pro peníze, ani aby ses ukázal. Nejsi žádnej zločinec.“ Upře na mě jeden ze svých nejzlověstnějších pohledů.

„Nejsi jako tvoji rodiče.“

Neuhnu pohledem a ztlumím hlas.

„Charlie se nepotřebuje vázat na někoho, jako jsem já. To jí nemůžu udělat.“ Ví, o čem mluvím. Nese s sebou tajemství mé viny, jako by patřila jemu.

Vybuchne hlasitý jásot a já se otočím k jevišti právě včas, abych viděl odlétat Charliino tričko, upejpavý úsměv jí zvlní široká ústa při pohledu na to, jak pozoruju její černou krajkovou podprsenku. Pod ní…

Zatají se mi dech. Kruci. Jsem si docela jistý, že bych to mohl mít. Dnes v noci, kdybych chtěl. Kdybych byl úplný hajzl.

Díkybohu je moje kancelář vybavená soukromou sprchou. Dneska si budu muset pustit úplně ledovou. Stejně jako každou noc od té doby, co zahájila tuhle svou hru.

Tohle jsem od ní vůbec nečekal.

A vůbec jsem nečekal, že mě to bude tak bavit.

„Tak proč jsi ji teda ještě nenechal pracovat v saloncích?“ zeptá se Nate.

Usrknu ze sklenice. Za večer už je to čtvrtá.

„Myslím, že v žádném V. I. P. salonku ještě nepracovala.“

„No a? Mercy taky ne. Ani Hannah. Ani Levi…“

Přesně vím, kam Nate míří. Nikdy jsem nebránil žádné z děvčat dělat to, co chtějí, aby vydělaly peníze, pokud jim nic nehrozí a je to legální, protože jsem dost chytrý, abych věděl, že když si to vezmou do hlavy, moje zákazy jim v tom nezabrání. Jenom prostě skončí v nějakém slizkém podniku, jako je Sin City nebo Teasers. Nebo ještě hůř…

v zadní uličce. Někde, kde je nikdo neohlídá.

„Víš, na chlapa, co řekne za den maximálně deset slov, jsi toho dneska nakecal až moc.“

Odpoví mi jen zafunění. A ten smrtící pohled.

„Fajn. Nechci, aby to Charlie dělala.

S nikým.“ Nesoudím tyhle holky za to, co dělají, a nebudu s nimi kvůli tomu jednat s menší úctou. Sakra, vždyť jim to umožňuju.

Ale pamatuju si, jak se mi svíral žaludek pokaždé, když jsem viděl Penny odcházet dozadu do některého V. I. P. salonku. Vadilo mi, že tam chodí. Vadila mi představa, že sedí někomu z těch chlapů na klíně.

Ale dovoloval jsem to.

A pokaždé, když jsem se pokusil představit si sám sebe s Penny, vkradlo se mi do obrazu vědomí, že jsem jí umožnil takhle se prodávat; bylo to jako otisky špinavých prstů na jinak krásném plátně. Když jsem pochopil, že Charlie pravděpodobně ještě nikdy ve V. I. P. salonku nepracovala… nebudu lhát, rozproudilo se ve mně nadšení.

Není poskvrněná těmi špinavými prsty.

Zatím.

A já sobecky nechci dopustit, aby k tomu došlo.

„S někým jiným než s tebou, chceš říct,“

vyruší mě Nate z myšlenek tím svým vě-

doucím tónem.

„Nespal jsem s…“

„Ale chceš. Přiznej to.“

Nic neřeknu.

„Ona je první, za kterou ses otočil od té doby, co byla Penny naživu. A nikdy ses nechodil takhle koukat na Penny na jeviště.

Charlie se ti dostala pod kůži. To musí něco znamenat, Caine.“

„Znamená to, že jsem asi fakt nadrženej.“

To ovšem zdaleka nevystihuje situaci. Ten večer, kdy jsem přestěhoval Charlie do nového bytu, byla ve městě Grace – os-madvacetiletá dědička významné vinice v Sonoma Valley – a vykonala u mě noční návštěvu. Nedokázal jsem dostat z hlavy Charliiny fialkové oči a panenkovský obličej.

To by ani tak nevadilo, jenomže když jsem byl v nejlepším, vykřikl jsem její jméno.

Po té noci jsem se vyhýbal Vicki i Rebece, nezavolal jsem jim, protože jsem usoudil, že musím dostat své okouzlení touhle dívkou pod kontrolu dřív, než riskuju, že bych urazil další ženu. Po dvou týdnech už mi koule div neprasknou. Nevím, jak to dokážou mniši přežít. Patrně se nekoukají každý večer na striptýz.

Ostře se nadechnu, když Charlie rozepíná černou krajkovou podprsenku, trhnu sebou křečí bolesti ve slabinách, jak se objeví dvě bonbonově růžové bradavky. Ben má pravdu.

Měly by být falešné, tak jsou dokonale kulaté a… dokonalé. Jsem nadšený, a zároveň mi vadí, že je tam nahoře na jevišti. Jsem nadšený, protože je to jediná možnost, jak ji můžu takhle vidět, a přiživuje to ujeté fantazie, které mi ustavičně víří v hlavě. Vadí mi to, protože ji takhle vidí i všichni ostatní a mají přitom ty samé sprosté myšlenky.

Při pohledu na ty silné, a přesto jemné končetiny se nedokážu ubránit otázce, jestli o ní měl sprosté myšlenky i její otec tyran.

Okamžitě se mi samy od sebe zatnou zuby a moje touha o pár čárek klesne. Kolikrát ten magor pohmoždil a zlámal ty krásné části těla? Díkybohu, že je ve vězení, jinak bych ho našel a potom by fakt trpěl.

„Volal mi John, Nate. Charlie má minulost plnou sráčů. Nepotřebuje si přidat do sbírky dalšího.“

Nate těžce vzdychne, potřese hlavou. „Do prdele,“ slyším ho mumlat pod vousy. Pokud existuje někdo, kdo má pro tyhle holky stejně citlivé slabé místečko jako já, je to Nate.

„Je tu, aby vydělala peníze, ne aby řešila, že ji balí šéf.“ I když mě zřejmě záměrně mučí. „A já mám i tak dost co řešit. Nepotřebuju si pověsit na krk ještě poměr se zaměstnankyní. Dělám dobře, když se od ní držím dál.“ Slyším tón svého hlasu. Je pevný a přesvědčivý. Ale ve skutečnosti se nesnažím přesvědčit Natea.

Přesvědčit potřebuju já, jak ji pozoruju a představuju si, jak asi chutná její pot.

„Tak to bys tu asi neměl stát jako hladovej kluk, kterej čeká na kus čerstvýho chleba,“

pokárá mě suše. „Trápíš sám sebe.“

„Jdi do prdele,“ odseknu. Všimnu si rozložitého chlápka po straně jeviště. Něco na Charlie huláká. Neslyším ho, ale umím mu odečítat ze rtů hnusná slova. Vidím, jak si hrubě ukazuje do klína.

„A vyhoď toho šmejda ve žluté košili z mého klubu, hned teď,“ vyštěknu. Za normálních okolností nevyhazuju hosty jen proto, že řvou a gestikulují. Je to zábavní klub pro dospělé, kde se ženské vrtí chlapům na klíně, dokud se neudělají do kalhot, propánaboha. A přesto už čtrnáct dní vyhazuju zákazníky, když nastoupí Charlie.

Nate neřekne ani slovo. Jednoduše přikročí k muži, položí mu těžkou ruku na rameno, do ucha pronese, jak si umím

představit, důrazný pokyn a bez řečí ho vyprovodí. S Natem se nikdy nikdo nehádá.

Podívám se po Benovi a vidím, jak nade mnou vrtí hlavou.

Jo, nejspíš si to zasloužím.

Kapitola šestnáct

CHARLIE

„Vidělas, jak Cain vyrazil dalšího zákazníka?“

ptá se dívka se zářivě růžovými vlasy a naklání se ze židle, aby si zapnula řemínky střevíců s absurdně vysokými podpatky, jež ladí se stříbrně a černě puntíkovanými bikinami.

„Určitě ho něco žere,“ odpoví přítelkyně Ginger, milá hnědovlasá dívka jménem Hannah. Odmlčí se a konstatuje: „O peníze sto-procentně nejde. Ty se jen hrnou.“

Tiše se převlékám a poslouchám, jak si povídají; nevím, čím bych mohla přispět ke konverzaci. Docela doufám, že mě ani nevnímají.

„Prostě si potřebuje pěkně zašukat,“ zažertuje Kendra, tanečnice s tmavou pletí a lesklými černými vlasy; stahuje ze sebe citronově zelené šaty, přiléhavé jako druhá kůže, aby je vyměnila za výtvor z peří a mašlí – svůj jevištní úbor. „Levi, co kdybys mu zas ukázala prsa?“

Nádherná blondýna s velikánskými, velice falešnými ňadry ďábelsky mrkne a skupina pěti žen se dá do chichotání.

Dneska večer se pustily do sexuálních historek na Cainův účet. V duchu se ptám, jestli je to opravdu všechno jen neškodné klábosení nebo jestli je v tom gram pravdy, když Kendra zaševelí: „Někdo mu určitě to jeho péro snů šíleně dráždí…“ Zadívá se na mě pět párů očí, tlustě obkroužených linkami.

No jo. Drby.

„Já jen dělám svou práci,“ vypravím ze sebe, polknu a uhnu hlavou, abych skryla rozpálené tváře.

Řehot v šatně neutichne, ani když se rozletí dveře a vkráčí China, nese si v ruce jevištní úbor a na sobě má bikiny asi tak pro osmileté dítě. Překvapí mě, že se vůbec namáhala něco si zase po vystoupení obléct.

Téhle ženské chybí i minimální cudnost.

„Co je tu tak k smíchu?“

„Ale, Nová nám zrovna vykládala, jak se chystá dneska v noci leštit šéfovi v kanceláři kliku.“

Cítím, jak se mi do obličeje hrne horko, a vrtím hlavou. Tyhle ženské nejsou jen hrubé a necitelné; jsou i neúnavné.

„Samozřejmě.“ Nemilosrdný smích se za Chinou vznáší, i když usedá k toaletce.

„Ačkoliv Nová už určitě ví, že nemá nic, co by zajímalo chlapa, jako je Cain.“ Přejede mě ostrým pohledem od hlavy k patě a významně se přitom ušklíbne.

V jejím tónu je břitkost – skoro varovná – kterou okamžitě postřehnu. A pekelně mě to štve. Místo aby se chovala slušně, tahle ženská mě tehdy první večer při odchodu z jeviště málem rozplakala. Od té doby po mně jen hází zlobné pohledy. Jsem si

celkem jistá, že od ní pramení ty drby, že jsem děsná v posteli. A že mám muňky. Teď se snaží mě odkázat do patřičných míst, a ta místa jsou očividně hluboko pod ní a daleko od Caina.

Nejsem blbá. Závistivé holky jsem řešila celou střední školu. Ale na ni bych si patrně měla dávat pozor. Sam mě učil, abych si vždycky nechávala své myšlenky pro sebe.

„Važ slova,“ říkal mi. „Prozrazuj jen to, co je absolutně nezbytné.“ Při tom, jak jsem byla vychována, se moje skutečné já vyhýbalo konfrontacím a hádkám. Spokojila jsem se s tím, že vedení přenechám jiným, nechám se unášet proudem.

Jenže Charlie Rourkeová tuhle mrchu snášet nebude. Už tak toho musí snášet až dost. „Kdyby Nová měla zájem, určitě by měla jeho ptáka v ruce do dvou vteřin,“

odpovím sladce a natahuju si tričko přes hlavu. V duchu děkuju svému učiteli divadelní výchovy z druháku, že mě obsadil jako Reginu Georgeovou do školní upravené in-scenace Protivnejch sprostejch holek.

Samozřejmě, v tomhle představení se o žádných ptácích nemluvilo.

Ale Charlie Rourkeová se umí přizpůsobit každé situaci.

Místnost naplní hlasité hvizdy a výskání, následované plácáním po mých nohou.

Nejspíš to znamená, že jsem byla oficiálně přijata do klubu striptérek. Naneštěstí na mě ta zmije s havraními vlasy zírá momentálně ledovým pohledem a nezdá se, že by mě vítala s nadšením.

Se zájmem pozoruju Ginger, jak přijímá dvacku a sugestivně mrkne na zákazníka. Je to fascinující – jak s těmi muži flirtuje. Ani za milion let bych neuhádla, že jediné, co ji na nich zajímá, jsou dýška. A podle zářivého úsměvu, který se rozlije muži po tváři, to netuší ani on.

„Hele,“ řekne Ginger a upraví si jednu ze svých rozježených bodlin, která ztratila výšku a teď jí padá do oka. „Kdy máš narozeniny?“

Už je pozdě a provoz na baru prořídl, takže máme možnost si povídat.

„Čtrnáctého února,“ odpovím automaticky, přičemž vyhazuju plátky citronu a led ze špinavých pohárů.

„Na Valentýna?“ zvolá nadšeně.

Ztuhnu. To nejsou narozeniny Charlie. To jsou moje skutečné narozeniny. Krucinál!

Zatnu zuby, mám na sebe vztek, že mi to uklouzlo. Za normálních okolností umím moc dobře zůstat v roli. Ginger mě však umí uvolnit, takže zapomenu, proč tu vůbec jsem.

Charlie má narozeniny třiadvacátého září, ale už je pozdě to opravit. Pokud Ginger nikdy neuvidí můj průkaz, mohlo by to projít.

„Proč?“

Pokrčí rameny. „Jen mě napadlo, že bych to měla vědět. Koneckonců, vídám tě každý den. Nechtěla bys posedět a pokecat o… já nevím…“ Odmlčí se, pátrá po něčem

nepochybně příšerném. „O brazilské depilaci a plísni nohou, já bych ti zatím upekla dort.“

Nakrčím nos s předstíraným odporem, zatímco v duchu počítám. Do února bych měla být pryč, takže si s tím nebudu muset dělat starosti. Budu ten den slavit někde ve světě, úplně sama. Při té myšlence mě zabolí na hrudi. Vzhledem k tomu, jak jsme si blízko doma i v práci a jak je Ginger od přírody průbojná, staly se z nás za krátkou dobu dobré kamarádky.

Bude se mi po ní stýskat.

„No, já mám narozky pětadvacátého prosince, mimochodem. Takže se nám to oběma snadno pamatuje. Už pro mě začni vymýšlet nějaký úžasný dárek.“

„Hm. Jsi jako jezulátko.“ V duchu si slíbím, že pošlu Ginger přání každý rok, ať budu, kde budu.

„Tys to nevěděla? Já jsem druhé vtělení.

Už můžeš začít s klaněním.“

Hodím jí místo toho brčko na hlavu a vysloužím si mrknutí.

„Nebo bych se možná měla klanět já tobě.“

Začne drhnout pult a vyhýbá se mému táza-vému pohledu. „Cain by měl brzy přijít.“

Vrhne na mě významný pohled těch kočičích očí a suše dodá: „Už zase.“

Samozřejmě.

„Nechceš se mi k něčemu přiznat, Charlie?“

Projdu vstupem za bar a obejdu roh, abych otřela politý pult; nedokážu se ubránit širokému úsměvu, protože mi tělem proudí vzrušení. Popření, které mám užuž na jazyku, by tím pádem znělo veskrze neupřímně.

„Tak na to zapomeň!“ odsekne Ginger a odhání mě máváním ruky.

Zrovna se hihňám, když uslyším: „Ahoj, krásko.“ O bar vedle mě se opře vysoký, hubený chlapík středního věku. Už jsem ho tady viděla. O víkendech chodí pravidelně.

Dává si pozor, aby se mě nedotkl, za což jsem ráda. „Nebylas předtím na jevišti?“ Sjede pohledem na mou hruď a já si v duchu přeložím jeho otázku: Nebyly předtím na jevišti tyhle kozy?

Už si na to zvykám. Stává se to každý večer. Skutečnost, že nejsem k mání na tanečky v soukromí, jako by mě činila tím lákavější. Obdařím ho upjatým úsměvem – stejným, jaký mám vyhrazený pro všechny chlapy, kteří mě oslovují u baru, zatímco čekám, až je nějaký vyhazovač odežene – a pokrčím rameny. „Možná.“

Podle toho, jak zkřiví rty, si asi myslí, že si hraju na stydlivku. „No, možná bys mi mohla předvést reprízu mezi čtyřma očima. Vím, že se platí šestka za hodinu, ale protože prý neděláš soukromá vystoupení,“ říká a začíná vytahovat peněženku, „říkal jsem si, že za litr by sis to třeba rozmyslela.“

Mám co dělat, abych nevytřeštila oči.

Mohla bych dneska vydělat tisíc dolarů za hodinu, jen kdybych udělala v soukromém salonku to, co dělám na jevišti? No, ono by to nebylo všechno. Ginger mi přesně vysvětlila, co obnáší tanec „tělo na tělo“. Sklouznu pohledem k řádce pěti panáků tequily, které DeeDee nalévá. Kdybych je do sebe teď hned všechny nalila, tak možná…

Na rameni mi spočine ochranitelská ruka.

„Myslím, že ten taneček vám může poskytnout Mercy – tamhleta blondýna v červených šatech,“ oznámí Ben, vklíní se mezi mě a chlápka a jeho návrh rozmáčkne jako štěnici. Hubeňour rychle vyklidí prostor baru s kývnutím a přihlouplým úsměvem.

„Díky, Bene,“ pronesu. Ben je ten, kdo mě obvykle zachraňuje.

Předvede dolíčky v tvářích. „Odrážet od tebe chlapy, to je moje práce.“

„A odrážet lidi je tvůj koníček. Hej!

Hou!…“ zazpívá Ginger a doprovodí to pošetilým tanečkem s mávajícíma rukama, který rozesměje okolní štamgasty.

Obrátím oči v sloup, ale směju se. „No, ať je to, jak chce. Věřil bys, že mi nabídl tisícov-ku?“ Nevěřícně se zadívám do Benova příjemného obličeje. Posledních čtrnáct dní jsme si začali trošku povídat, dost na to, abych ho mohla považovat za kamaráda.

Za hezkého, zábavného, někdy protivného kamaráda, který by měl kalhoty dole do dvou vteřin, jen kdybych ho k tomu vyzvala.

Ale pořád je to kamarád.

„To mě nepřekvapuje ani v nejmenším.“

Na zlomek vteřiny sjede očima dolů a já vím, že mi právě kradmo kouknul do výstřihu.

Ben je horňák. A potrpí si na hezké nohy.

A na hezké zadky. „Ale jsem rád, že to nebereš.“

„Jo.“ Mírně se posunu, abych hadrem setřela zbývající pivo. Pročpak to?

„Jak to dneska jde?“ zeptá se známý, uhlazený mužský hlas za mými zády a mně se v břiše probudí nervozita. Otočím se a uvidím, že z druhé strany vedle mě stojí Cain, jednu ruku položenou na baru, druhou zastrčenou v kapse.

Aha, to je ono. Protože můj sexy šéf – který všem ostatním dovolí všechno – mi to nedovolí. Ginger řekla, že jeho zdůvodnění nedává smysl. Je tu dost velká návštěvnost, i kdybych dělala jeden nebo dva soukromé tanečky za večer, žádná z ostatních tanečnic by se kvůli tomu neježila. Samozřejmě kromě Chiny, ale ta je na mě naštvaná tak jako tak.

„Všechno v cajku,“ pronese Ben a o krok ucouvne, ve tváři směs dotčenosti a pobavení. „Jen další chlap, který se konečně pochlapil a oslovil Charlie. Patrně sem chodí každý večer, aby ji viděl tančit.“

Cainovi zajiskří v očích vzácný záblesk hněvu, ale rychle zmizí, když se ozve hlas Ginger. „Caine! To je ale překvapení!“

Žertovný tón se nedá přeslechnout.

Ti dva nemají ani kapku studu, pokud jde o škádlení šéfa. Ale na druhé straně, já zře-jmě taky ne. Jenže to dělám úplně jinak.

Cain je ignoruje, zaměří se na mě. „Jak to jde tobě, Charlie?“

Otevřu pusu, ale vteřinu zaváhám. „No, dobře… Dobře.“ Mluví na mě. Už jsou to celé týdny, co na mě naposled doopravdy promluvil. Hledím vzhůru do té nádherné tváře a on se na mně usadí pohledem; cítím, jak mi po stehnech okamžitě začne stoupat žár.

Díky nekonvenční a zcela nenaplňující předehře, která se mezi námi odehrává, se momentálně cítím v mnoha ohledech trapně.

Sjede očima k mé hrudi a pak je rychle zase zvedne. Dopřeju si úsměv zadostiučinění, aby věděl, že jsem ho nachytala.

Mohla bych Caina opravdu přitahovat natolik, aby s tím něco udělal? To se nedá říct.

Dlouho jsem ho pozorovala: jeho obličej je obvykle bezvýrazný, bez ohledu na situaci.

Stejně jako můj. Jestlipak to má od přírody – jako já – nebo svou nečitelnost vědomě nacvičoval? Když mluví, zůstávají jeho ruce nehybné, a když poslouchá, jak mluví druzí –

což je často, protože Cain zřejmě dává přednost naslouchání před řečmi – nepřítomně přejíždí špičkou prstu po okraji sklenice.

Problém s očním kontaktem však nemá.

Ty tmavohnědé oči se do vás přímo zavrtáva-jí. Máte pocit, že si v duchu schovává vaše slova pro budoucí použití.

Má jen málo navyklých pohybů. Ne-jběžnější je ten, kdy si rukou nepřítomně tře šíji po straně, za levým uchem. Kde má tetování. A občas, když mě přistihne, jak ho pozoruju, stáhne horní ret ke straně v pokřiveném úsměvu.

A už mě nachytal, jak na něj civím.

Mockrát.

„Všechno je fajn, Caine,“ pronesu a dodám: „I když je vedro. Vedro jako v Miami.“ Počasí. Nudné, ale bezpečné.

Otočí se zády k baru, lokty na pultě, látka košile se mu napne na svalnaté hrudi.

V klubu Cain vždycky nosí přiléhavou propínací košili a kalhoty od obleku, které mu pěkně zvýrazňují zadek. Když jede klimatizace na maximum, klidně v tom vydrží.

A čert mě vem, jestli mu to ještě nepřidává na přitažlivosti.

Můj nos zachytí závan jeho líbezné dřevité kolínské, zhluboka vdechnu.

„Pravda, ty nepocházíš odtud. Odkud jsi?“

„Z Indianapolis.“

Zvolna přikývne. „Žilas tam dlouho?“

„Celý život.“ Abyste lež udrželi, musí být dobře zapamatovatelná. Charlie Rourkeová je z Indianapolis. Tečka.

Sleduju, jak Cain zvedá sklenku ke rtům a trochu usrkne, zadrží na okamžik alkohol v ústech a pak se mu svaly na hrdle napnou, jak polyká. Sakra, i jeho polykání je sexy.

„A rodiče? Jsou tam ještě?“

Vnitřní hlas mi říká, že tohle je rybářská výprava, a nervozitou je mi zatěžko vůbec něco říct. „Jo.“

Znovu přejede pohledem obecenstvo, ani se nezastaví u jeviště, kde tanečnice jménem Delyla odkládá další vrstvu. „Vědí, že tančíš?“

Svraštím čelo a zavrtím hlavou. To zní jako správná odpověď. Kteří rodiče by chtěli vědět, že jejich dítě dělá tohle? Sam vlastně o mých lekcích tance u tyče věděl. Zřejmě mu to nevadilo. Jako krytí to fungovalo dobře.

Jednou týdně před lekcí jsem tam odevzdávala malý balíček jednomu z manažerů.

„Peníze jsou tu dobré, co?“

„Jo, peníze jsou dobré.“ Peníze jsou fakt dobré. Od baru a z jeviště si přináším několik tisícovek týdně. „Ale mohlo by to být lepší.

Jeden chlápek mi právě nabídnul litr za hodinu. Není to šílené?“

Postřehnu, jak se Cainovi takřka nepostřehnutelně napne čelist. „To mě nepřekvapuje.“ Následuje pauza. „Zlobíš se na mě, že tě tam neposílám?“

30/

Měla bych říct, že zlobím, ale hlava se mi sama od sebe zavrtí dřív, než ze sebe tu lež vypravím. Když mu ramena jako by poklesnou úlevou, jsem ráda, že jsem odpověděla po pravdě.

„Ještě nikdy jsi v soukromém pokoji nepracovala, viď?“ Ptá se tak vlídně, a přesto mnou náhle projede panika. Uhádl, že jsem o tom striptýzu ve Vegas lhala? Vyhodí mě?

Proto je teď tady a mluví se mnou? Ginger říkala, že je takřka nemožné dostat z Penny’s vyhazov, ale taky říkala, abych mu nelhala.

A já mu neřekla nic jiného než lži.

Koušu se zevnitř do úst, aby na mně nebylo znát leknutí, dívám se do davu a přemýšlím, jak odpovědět. Kdyby mi teď hned řekl, že v těch pokojích můžu pracovat, dokázala bych to?

Byla jsem sama v místnosti se Salem, když se to stalo. Řekl, že je standardní sundat si kalhotky kvůli prohlídce. Abych skryla paniku, vysmála jsem se mu do obličeje

a prohlásila, že to pro mě není nic nového.

Pak jsem se ho zeptala, jestli to požaduje taky od všech mužů, kteří ho přijdou navštívit. Sal po mně blýskl šibalským úsměvem – včetně křivých, zažloutlých zubů – a pak mě popadl za zátylek, praštil mnou o stůl a zeptal se, jestli to chci po dobrém, nebo po zlém.

Pořád ještě nevím, kterou z obou možností zvolil.

Pamatuju si, jak jsem zadržovala dech, pozorovala dveře a čekala, až se vrátí ten druhý – ten, se kterým jsem běžně jednala. Ten byl ke mně vždycky uctivý, pokud jsou toho drogoví dealeři schopní. Ten by to nedopustil.

Sal mě neznásilnil v tradičním slova smyslu, i když je to překvapivé, vzhledem ke všemu ostatnímu, co se mnou dělal. Něk-dy se mi ještě vybavují jeho hrubé, mozolnaté ruce, jak se mi hrouží do těla. Když jsem nereagovala – ani hláskem, ani slzou, ani když jsem měla vykřikovat bolestí – nejspíš ho to přestalo bavit. Jako když kočka pošťuchuje myš, která neutíká. Řekl mi, že jsem studená mrcha, a otočil se ke mně zády, aby zkontroloval dodávku, čímž mi poskytl čas, abych si zase natáhla kalhotky. Tenkrát se mi ulevilo, že mě pustil, aniž by toho vy-užil naplno. Většina mužů by to udělala.

Teprve až potom, co jsem utekla do auta, co jsem odjela z místa předávky, co jsem se rozplakala před Samem, teprve potom ustoupil šok a dostavilo se to nejhorší.

Chvíle, kdy jsem si vyprázdnila žaludek od toho hnusu, ale necítila jsem se očištěná.

Kdy jsem stála pod horkou sprchou, až jsem měla kůži celou rudou, ale pořád jsem si nepřipadala čistá. Kdy jsem se oblékla do čistého, a pořád jsem se cítila nahá. Kdy jsem se stočila do klubíčka, dokud nezabraly prášky na spaní, a přesto jsem při probuzení tiskla stehna k sobě a bylo mi, jako by tam jeho špinavé prsty ještě pořád byly .

Samotná událost se Salem byla sice děsivá a ponižující, ale netrvala víc než třicet vteřin.

Ale pocit naprosté a úplné špíny přetrvával několik týdnů. „Charlie?“ vytrhne mě z myšlenek Cainův hlas.

„Já to prostě nedokážu.“ Pravda mi uk-louzne dřív, než se stihnu zarazit, a ucítím, jak se mi ze strany do obličeje zarývají Cainovy oči.

Překvapí mě, když mi paži ovine teplá ruka, bříško palce mi láskyplně přejíždí po bicepsu nahoru a dolů. Otočím se a vidím, že Cainova obvykle bezvýrazná tvář je sevřená obavou. „Kdybys měla někdy pocit, že to dokážeš, slibuješ mi, že si se mnou o tom přijdeš promluvit?“

Místo odpovědi přikývnu. Vím nad všechny pochyby, že s Cainem bych se rozhodně necítila hnusně. S Cainem by mi bylo fakt, fakt dobře.

A už jsem si celkem jistá, že vím, proč mi Cain nedovolil pracovat na parketu. Ginger měla pravdu. Nejde o to, že by měl nadstav.

Ví, že jsem v žádném z těch pokojů nepracovala, a ze všech sil se snaží udržet mě od toho stranou. Zachovat mě v bezpečí.

Žiju život, kde je bezpečí přepych, kde i ta jediná rodina, kterou mám, riskuje mé blaho bez rozmýšlení. A přesto tomuto muži – cizímu člověku – trvalo jen pár vteřin, než se rozhodl, že mě bude chránit.

Vedle svých frustrujících fyzických pocitů vůči Cainovi ucítím bodnutí něčeho nového.

Něčeho nechtěného. Něčeho, co by Sam vůbec neschvaloval.

Ještě to znásobí Cainova následující slova: „Víš, že za mnou můžeš přijít úplně se vším, viď, Charlie? Pomůžu ti, jak jen to půjde.“

Sevřu rty, přikývnu a pracně se snažím přijmout za svou tuhle verzi Caina. Tenhle dialog je úplně jiný než všechny ostatní, které mezi námi proběhly. Jsem nucena dospět k názoru, že Cain je prostě možná opravdu dobrý člověk.

Muž, který si zaslouží dobrou ženu.

Svírání v hrudi mi sděluje, že já taková nejsem.

Ale ať už si jeho pozornost zasloužím, nebo ne, ďábel ve mně po ní touží. „Jak se ti líbí vystoupení?“ zeptám se ledabyle.

Postřehnu záblesk překvapení, pak skloní hlavu a zasměje se, ruka mu sjede k tetování.

Ústa se mu několikrát otevřou a zavřou, potom se ke mně jeho oči vrátí s nebezpečným výrazem, tón najednou poklesne o několik oktáv. „Je to náramná hra, co hraješ, Charlie.“

Neměla bych se ptát. Neměla. Neptej se.

Ne…

„A hraješ ji rád?“ Překvapí mě, že mě vůbec slyšel, tak je můj hlas tichý.

Ale musel mě slyšet – buď to, nebo mi odečítá ze rtů, na které momentálně upírá zrak – protože přistoupí blíž, až se naše hrudi téměř dotýkají, ale ne docela. Zadržím dech v plicích, když se mi nakloní k uchu, jeho teplý dech mi přejede po šíji. „Ano, hraju. Až moc.“

Dívám se za jeho vzdalujícími se zády, když odchází, několik dlouhých vteřin nejsem schopná dýchat a v žaludku se mi tře-petají motýli.

A v duchu se ptám, jestli snad přece jen neexistuje i jiná stránka Cainovy osobnosti – temnější, méně ovládaná, ne tak hodná.

Kapitola sedmnáct

CAIN

„Měl jsem dojem, žes říkal, že se od ní držíš co nejdál.“

Vzhlédnu od psacího stolu a uvidím, jak se nade mnou tyčí Nateova temná postava, paže založené na hrudi.

Ze všech způsobů, kterými jsem mohl odpovědět na její otázku…

„Nevím, o čem to mluvíš, Charlie.“

„To je nemístné.“

„Možná bys měla víc komunikovat se zákazníky, aby sis vydělala víc peněz.“

Ale to já ne. Prostě rozkopnu dveře dokořán a pozvu dovnitř horu problémů, protože Charlie Rourkeová zasáhla mou sílu vůle bouracím kladivem.

Zvednu pero a zase ho odhodím, za-sténám. „Kurva, já se z ní zblázním! A ano!“

Rozpřáhnu ruce do vzduchu. „Jsem si dobře vědom, že tam pořád chodím, abych jí to umožnil.“

„Caine, ty jsi zatraceně tvrdohlavej blázen.“ Před ostatními drží Nate pusu. Ale klub je zavřený a prázdný a teď se držet zpátky nebude. Je to protivné a osvěžující zároveň.

Ušklíbnu se a zamumlám: „Řekni mi něco, co nevím.“

„Myslím, že musíš z téhle branže odejít.“

„Jo…“ Zaměřím znovu pohled na hromadu objednávkových formulářů na svém stole, rychle Natea vypnu. Tohle už jsem slyšel.

„Možná bych ji mohl odvolat z jeviště, aby dělala management. Budu jí dobře platit. Nebude mě to tak rozptylovat.“

Následuje pauza a pak si Nateova ruka najde cestu ke kořeni nosu, aby ho stiskla, jako by ho najednou rozbolela hlava. „Management, Caine? Ty tanečnice by ji sežraly zaživa.“

Pokrčím rameny. „Je tichá, ale ne plachá.“

Dneska večer sakra jistě nebyla. Ale Nate má pravdu. Musíte mít povahu jako Ginger – hlučnou, průbojnou, téměř necitlivou – aby vás tady neudupali. „Možná bych jí mohl dát k ruce Chinu. Lidi se jí podřizují,“ nadhodím bez rozmýšlení.

Nate vybuchne smíchy. „China má pomáhat ženské, kterou balíš?“

„Já ne…“

„To je jedno. Všichni v tomhle podniku si to myslí.“

Vzdychnu. „Možná by to všechno přestalo, kdybych odvolal Charlie z jeviště.“

„To by řeči neumlčelo! Jen by to přililo olej do ohně.“ Vrtí nade mnou hlavou.

„To máš fuk.“ Ledabyle mávnu rukou. „Já na drby kašlu. Poslouchám je už léta.“ Jenže tenhle drb by se mohl stát skutečností, jak to tak vypadá.

Nate se vydá ke dveřím. Nezazlívám mu, že chce zamířit domů; už jsou skoro čtyři ráno.

Ale najednou se zastaví. „Páni, já jsem s tebou došel až do pekel a zase zpátky, Caine.

Dlužím ti za všechno. Ale už mě nebaví dívat se, jak se honíš za duchy a trestáš se za sračky, který nemůžeš změnit – za svinstvo, co se stalo před léty, a nebyla to tvoje vina.

Pamatuješ na ten večer, kdy jsme tenhle podnik otvírali? Seděls v tomhle křesle, naštvanej až na půdu, a díval ses na starou nahrávku z bezpečnostní kamery, kde byla Penny na jevišti. Slibovals tenkrát, že jestli ještě někdy poznáš holku, jako byla ona, uděláš všechno jinak. Že nebudeš sedět a vymýšlet si výmluvy. Sakra, říkals, že bys v momentě odešel z týhle branže, jen kdybys dostal další příležitost.“

Zavzpomínám na ten večer. Vybavuje se mi, jak jsem se chtěl druhý den ráno zastřelit potom, co jsem do sebe nalil půl láhve koňaku. Pak si pamatuju, jak jsem viděl na monitoru znehybnělý záběr Pennyina obličeje, a chtělo se mi dopít druhou polovinu té láhve. Ale sakra jistě si nevzpomínám, že bych něco z toho říkal.

Nate nečeká, až to popřu. „A teď tady děláš přesně to samé s Charlie.“

„Tohle vůbec není jako…“

„To je přesně to samé!“ Nate jen zřídkakdy zvyšuje hlas, ale když už, pak mi tím připomene, že už to není ten mrňavý klouček, kterého jsem znával v South Central.

„Věděls, že o Penny stojíš, a čekals, pořád sis hledal výmluvy, proč nejsi dost dobrý, proč by si zasloužila něco lepšího, proč bys ji jen využíval. Hrál sis kurva na mučedníka. A pak ses konečně vyslovil, když už byla na cestě k oltáři!“ Jeho hlas se znenadání ztiší, protože ví, že jeho slova už mě zasáhla a ta další do mě jen kopou, i když ležím na lopatkách.

„A bylo pozdě.“

Vzduch visí v místnosti nehybně a těžce.

Nate zasáhl staré rány, které se zavřely, ale nikdy se opravdu nezahojily. Měl jsem Penny popadnout v momentě, kdy mi prošla

dveřmi. Ale já udělal to, co jsem považoval „za správné“, a držel jsem se zpátky. Představoval jsem si, že počkám. Počkám, až ona odejde z téhle branže, až už nebude pracovat pro mě, a pak jí možná povím, co cítím.

Jenže mě předběhl instalatér jménem Roger. Přišel, zasypal ji květinami a romantick-

ými večeřemi, takže si připadala tak mimořádná, jak jsem jí to chtěl dát najevo i já. Jak jsem jí měl dát najevo. Do čtyř měsíců ji požádal o ruku. Bylo to rychlé a nečekané a zasáhlo mě to jako nákladní vlak, ale stejně jsem se držel svého rozhodnutí, protože jsem sám sebe přesvědčoval, že on jí může dopřát život, jaký já bych jí dát nemohl. Zasloužila si bílý laťkový plot a cti-hodného otce pro své dětičky. Já byl majitel striptýzového klubu se skříní plnou kost-livců, krucinál..

Toho večera, kdy mi přišla sdělit, že se rozhodli příští týden odjet a vzít se a že ona už se do Penny’s nevrátí, jsem zpanikařil.

Nemohl jsem to už popírat – byl jsem do ní zamilovaný a sobecky jsem ji chtěl mít pro sebe.

A tak jsem ze sebe všechno vysypal. Padl jsem na kolena, objímal jsem jí nohy, žadonil jsem, aby si ho nebrala, aby zůstala se mnou, aby mi dala šanci. Pověděl jsem jí o sobě všechno. Všechno! Prostě se to ze mě hrnulo.

Křičela na mě, proč jsem jí neřekl dřív, co cítím, plakala, že to Rogerovi nemůže udělat, že je k ní hodný a že ho to zabije. A pak se úplně sesypala, složila se mi do náručí.

Milovali jsme se té noci v mé kanceláři, poprvé a naposled. Když odcházela, řekla „promiň“.

Nikdo kromě Rogera se nikdy nedozví, co přesně se stalo následující noc. Na nahrávce bezpečnostních kamer bylo vidět, jak při své poslední pracovní směně tančí se smutným úsměvem. Všichni se domnívali, že je to kvůli tomu, jak jí budou chybět kamarádky, které si v práci našla. Nedokázal jsem jí čelit, a tak jsem se schovával v kanceláři jako zbabělec, zahrabaný do papírů.

Kolem půlnoci kamery naposled zachytily Penny a Rogera v rozhovoru, vedeném šeptem. Podle slz v jejích očích a opakovaného „promiň“, které formovaly je-jí rty, zatímco zápolila s prstenem, jako by se ho snažila sundat, jsem získal jasnou představu, o čem mluvili.

Proč se to tehdy v baru rozhodla udělat, to se nikdy nedozvím.

Lituju, že jsem tam nebyl. Lituju, že nebyl Nate blíž. Lituju, že jsem ji nepopadl do náručí během prvních čtyř vteřin, kdy vstoupila do mého života. Lituju spousty věcí…

Lituju, že jsem nevěděl, jak je Roger pekelně vzteklý.

„Bojíš se, chlape,“ prohlašuje teď Nate a upírá na mě přitom pronikavý pohled. „Vym-louvej se, jak chceš – jednoduše se bojíš, aby ti to znovu neublížilo. Proto necháváš Charlie hrát tu její hříčku, užíváš si vyhlídku a přitom do té vody neskočíš. Myslíš si, že když se budeš vyhýbat hovoru, nějak tě to ochrání. Mám pro tebe novinu, Caine. Už teď na té holce visíš. Nedokážeš se soustředit na nic jiného, když je v baráku. Dneska mi trvalo celých deset vteřin, než sis mě všimnul, a to jsem stál přímo vedle tebe!“

Promnu si dlaněmi obličej. Sledoval jsem, jak Charlie a Ginger reagují na něco, co říkal Ben. Ještě nikdy jsem Charlie neviděl vy-buchnout smíchem, ale dnes večer to udělala. Zoufale jsem toužil vědět, co jí připadá tak legrační, a štvalo mě, že ji takhle rozesmál Ben, a ne já.

„Ale co jestli se mnou nechce nic mít?“

Penny se mi sice tehdy v noci odevzdala a možná zrušila zasnoubení kvůli mně, ale viděl jsem v jejích očích strach, když jsem jí předestřel svou minulost. Znechucení. Nebyl jsem ten kluk, kterého hledala. A taky jsem u ní pozoroval zmatek, protože navzdory

nadcházející svatbě, i když jsem nebyl zrovna vzorný občan, ke mně opravdu něco cítila. Ať už chtěla, nebo ne. „Nezaslouží si snad Charlie někoho normálního?“

„Myslíš jako milýho, tichýho instalatéra, kterej jí rozfláká hlavu na cucky?“ Jeho slova mě bodnou do prsou. Otočí se a zase zvolna kráčí ke dveřím. „Usnadni to všem, i sobě, Caine. Pověz o sobě Charlie, co považuješ za nutný. Nebo jí o svý minulosti neříkej nic, protože je to minulost a podle mě na ní nezáleží tolik, jak si myslíš. Ať tak nebo tak, něco sakra udělej. Udělej to hned.“

Kapitola osmnáct

CHARLIE

„Charlie!“ Přes vrčení fénu slyším, jak na mě Ginger řve.

„Jo?“ křiknu nazpátek, otočím se a vidím, jak mi podává telefon.

Nový jednorázový telefon, který jsem si dnes ráno vyzvedla v hotelu.

Vypnu fén, nasadím klidný výraz a vezmu ho od ní. Podle rozsvíceného displeje, na kterém stojí „neznámé číslo“, někdo volal a Ginger to vzala.

Cítím, jak se mi odkrvuje obličej.

To ne…

„Zvonil, tak jsem to vzala,“ vysvětluje Ginger, ačkoliv podle svraštělého obočí a zdráhavého tónu asi uvažuje, jestli to snad nebyla chyba.

Moc ráda bych jí řekla, že by mi sakra neměla lézt do kabelky, aby to vzala, ale už není čas. Polknu stoupající bublinu paniky a řeknu: „Díky. Za moment přijdu.“

Otevře pusu, ale pak se zarazí, jako by přemýšlela. Asi usoudila, že to radši neřekne.

Otočí se na patě, vrátí se k mé pohovce a žuchne na ni.

Zhluboka se nadechnu, jak přivírám dveře, ale ne docela – abych se ujistila, že Ginger nepřiběhne, nepřitiskne ucho k výplni a nebude poslouchat. Jí by se to podobalo.

Přidržím telefon u ucha a řeknu mírně rozechvělým hlasem: „Haló.“

„Ahoj, myško.“ To je standardní pozdrav, jenomže v Samově hlase zní sevřenost, kterou slýchám, když je se mnou nespokojený.

„Kdo je Ginger?“

Do prdele.

Zná její jméno.

To znamená, že spolu mluvili.

Co jí řekl? Co řekla ona jemu? Ví, že mám práci? Že pracuju ve striptýzovém klubu? Že jsem se přestěhovala? Ruka mi vyjede k hrd-lu a cítím pod prsty svůj uhánějící tep, polknu jednou, dvakrát, třikrát. Krucinál, Ginger! Během několika minut jsi právě zhatila můj život, můj plán!

Polknu sevřeným hrdlem a vysvětluju: „Kamarádka.“

„Kamarádka, která bere tenhle telefon?“

„Byla jsem v koupelně a ona ho slyšela zvonit.“

Následuje nepřirozeně dlouhá pauza. Tím dává Sam zpravidla najevo svou podrážděnost. Asi věří, že rostoucí úzkost je účinnější než řvaní.

Asi má pravdu.

„Bude od nynějška tvá kamarádka Ginger brát telefon za tebe?“

„Ne. Rozhodně ne.“

Následuje další dlouhá pauza. „Řekl jsem ti, aby ses tam na jihu držela při zemi.

Navazovat kamarádství není držet se při zemi.“

Tak jo, zhluboka dýchat. Nezdá se, že by mu něco pověděla. „Promiň. Fakt o nic nejde… Je to jen sousedka, která někdy přijde na kafe.“

„Sousedka, kterou necháš brát tenhle telefon?“ Žaludeční svaly se mi křečovitě stáhnou, vykouknu na Ginger, dosud nataženou na mé pohovce a listující časopisem. „Musím tě jet zkontrolovat?“

Spolknu výkřik, zatínám zuby, dokud se nezmůžu na relativně klidný tón. „Ne.

Všechno je v pořádku.“ Zatím mě nehlídá, jak se zdá, a já sakra jistě nechci, aby s tím teď začal. Už jen představa, že se Sam infilt-ruje do mého předstíraného života, mi způsobuje bolesti na hrudi. Nepotřebuju, aby sem jezdil. Aby zjistil, že jsem se přestěhovala.

Aby zjistil, že mu lžu.

Aby našel Ginger.

Bůhví, co by jí udělal.

„Tohle není hra. Zbav se jí a hned si zkontroluj e-mail,“ požaduje Sam úsečným tónem.

„Tak jo.“ Nezaváhám ani zlomek vteřiny.

I když jsem nečekala telefonát dřív než za týden nebo za dva a fakt se mi dneska nechce dělat předávku. Ale obchody jdou Samovi zřejmě dobře.

Nám.

Telefon oněmí a já zavřu dveře koupelny, pak si sednu na záchod a svírám si pažemi žaludek, který se mi zvedá. Pitomá, pitomá Charlie! Co mě to napadlo? Musím být chytřejší. Tohle všechno je jen jako. Život jen jako, kamarádky jen jako, smích jen jako.

City jen jako.

Začíná mi tu být příjemně, a to je špatně.

Je to moc riskantní. Můžu velmi snadno uk-louznout. Pouhý jeden telefonát právě potvrdil, že pokud nebudu opatrná, Sam za-

čne mít podezření.

A jestli začne mít Sam podezření, nemůže to dobře dopadnout.

Vytáhnu druhý telefon – samozřejmě, ten jsem nezapomněla mít u sebe! – a rychle si vyhledám jeho pokyny. Zase Bob a Eddie.

Dneska ve tři odpoledne. Vzdychnu. Dneska je pondělí, máme volno. Ginger a já jsme chtěly jít odpoledne nakupovat. Dokonce jsem se na to těšila. Potřebuju další úbor na vystoupení.

Nejspíš se na ni budu muset vykašlat.

Z té vyhlídky se mi šíří v hrudi trpkost.

Sam je patnáct set kilometrů daleko, ale dál mě má pod palcem. Který otec by nechtěl, aby jeho dítě mělo kamarádku? Jenom jeden!

Zkontroluju si obličej v zrcadle a vidím, že moje pleť je dosud chorobně bledá. To by mi mohlo pomoct.

Ginger je u mě, jen co vyjdu. „Proč máš dva telefony?“

Otevřu pusu k odpovědi, ale zaváhám. Mo-je připravená odpověď je odjakživa jednoduchá. Práce. Jenže tuhle výmluvu teď použít nemůžu.

Ginger má však vlastní představy. „Ty jsi tajná policajtka?“

Už jen z toho náznaku vybuchnu smíchy.

Kdybys tak věděla, jak jsi daleko od pravdy!

Díkybohu je ten smích právě to, co jsem potřebovala, aby mě napadla – jak doufám – věrohodná odpověď. „Tenhle operátor má lepší mezistátní tarif, takže z něj volám rodičům.“

„Aha…“ Zkřiví rty. „To byl tvůj táta?“

Přikývnu.

Ginger pečlivě zavře časopis, odhodí ho na konferenční stolek a prohlásí: „No, nerada to říkám, ale tvůj táta není moc milý.“

„Co ti říkal?“

„Kromě výslechu? Nic moc.“

Usilovně se snažím zachovat klid, zatímco mi v hrdle stoupá další bublina paniky

a znovu se mi odkrvuje obličej. To ne… „Cos mu pověděla, Ginger?“

„Nic, jenom jméno. On se mi nepředstavil, tak jsem mu žádné další informace nedávala.

Nejspíš ti sdělil, že jsem kráva.“

Ze rtů mi unikne vzdech úlevy dřív, než se stihnu ovládnout. Vím, proč bych to neměla říkat. Vím, že to jen probudí podezření, ale opak nemůžu riskovat. „Ginger, prosím tě, už nikdy neber můj telefon.“

Posadí se zpříma, už se zas mračí, jen ještě víc. „Jen jsem ti chtěla pomoct.“

„Já vím.“ Ginger je obvykle příjemná, ale už jsem viděla, jak vyvádí, když je kritizovaná za něco, co považovala za ochotu. „Jenom…

příště mi telefon radši přines, než abys ho brala.“

Žuchne zpátky na pohovku a mumlá: „Fajn. Jak chceš.“ Následuje pauza, upřeně na mě zírá. „Není ti nic? Jsi nějak bledá.“

To se hodí… „Abych řekla pravdu, není mi nejlíp, Ginger. Ten jogurt, co jsem snědla, byl asi špatný. Bolí mě žaludek.“

Hezká tvář Ginger povadne, podrážděnost v mžiku zmizí. „Jé, to mě mrzí. Tak to si dneska s tím nakupováním nedělej starosti.

Jdi si lehnout.“ Vstane a jde mi třít ramena.

„Dej mi vědět, kdybys něco potřebovala.“

Zatnu zuby před stoupajícím pocitem viny, že kamarádce lžu.

Ginger má být na pláži, ale není. Vidím oknem, že je natažená na lehátku ve společném prostoru a opaluje se. Aby to bylo ještě horší, je tam i Tanner, ze všech sil se snaží nedívat jejím směrem, zatímco griluje a ona si s ním povídá.

A já teď trčím ve svém bytě se šortkami na jógu, tílkem a parukou ve sportovní tašce, zbývá mi ani ne hodina do předávky a v duchu se ptám, jak se sakra přes ně dostanu. Už jsem vyzkoušela mříže v oknech, abych zjistila, jestli bych se nemohla vyplížit zadem. Nejde to. Mám smůlu, že nejsou jen pro ozdobu.

Proč jsem se vymluvila na nevolnost? Proč jsem prostě neřekla, že mám schůzku, na kterou jsem zapomněla? Krucinál! Teď nepřipadá v úvahu, že bych se dostala ven, aniž bych byla usvědčena ze lži.

Čekám ještě dvacet minut, držím si palce, aby odešli, jenže neodcházejí. Nakonec už nemůžu déle čekat. Zhluboka se nadechnu a s výmluvou, která doufám zafunguje, tiše otevřu dveře. Kousíček – pitomý kousíček – mé mysli si namlouvá, že si mě nevšimnou, když budu zticha.

„Charlie!“ Dlouhé a krásné tělo Ginger se v mžiku vymrští z lehátka. S těmi křivkami by fakt mohla dělat striptérku. Tanner se otočí, aby mě pozdravil, zpozoruje Ginger v bikinách a rychle se znovu zaměří na kuřecí křidélka, přičemž se trochu červená.

„Už je ti líp? Potřebuješ něco?“ Její starostlivost je upřímná a milá.

A posiluje můj pocit viny.

„Jen si doběhnu do obchodu pro nějaký lék.“

„Jen zůstaň doma. Já ti tam dojdu,“ naléhá hbitě Ginger, ruce na mých ramenou, aby mě zadržela. Cítím její sílu, jak se mě pokouší otočit a dostrkat zpátky do bytu. „Trčím tu pro případ, že bys něco potřebovala.“

Do prdele. Ginger mi to neusnadňuje.

Rychle přemýšlej! „To je dobrý, Ginger.

Musím se podívat, co tam mají. Existují jen jedny prášky, po kterých mi není blbě, a nemůžu si vzpomenout, jak se jmenujou.“

Její svraštělé čelo mi sděluje, že tuhle odpověď nepřijme. „No, tak já všechna balení vyfotím a pošlu ti je.“

Už vrtím hlavou a couvám k brance.

Nenapadá mě nic jiného než: „Ne, ne…“

Ginger se zarazí, jako by nad tím přemýšlela. „No, tak počkej! Něco na sebe hodím. Pojedu s tebou.“

„Ne!“ Nechtěla jsem to zařvat, ale zařvala jsem. Krucinál! Proč musí být Ginger tak vtíravá a… tak dobrá kamarádka. Prostě potřebuju odjet. Potřebuju odtud vyběhnout a nemuset vysvětlovat své počínání. Věděla jsem, že k tomu dojde. Věděla jsem, že když budu bydlet tak blízko u přátel, vzniknou problémy. Líp mi bylo v té blešárně se šváby.

Tam se nikdo na nic nevyptával. Nikdo se o nic nestaral.

Kousne se do rtu a očima konečně přejede po popruhu přes mé rameno. Úmyslně jsem si schovala sportovní tašku za sebe, snažím se ji skrýt. Tvář se jí stáhne grimasou, jak nad něčím uvažuje. „Tobě vlastně není blbě, viď? Chceš se mě zbavit.“

„ Je mi blbě, Ginger! Propánajána. Ty jsi paranoidní.“ Jsem kamarádka na hovno.

Tanner si několikrát odkašle, jako by nám chtěl připomenout, že tu stojí a poslouchá náš hovor.

Ginger ho ignoruje. „Jdeš cvičit beze mě?“

„Ne, Ginger. Přísahám, že nejdu.“

Založí si ruce v bok a těžce vzdychne.

„Děláš, že je ti blbě, aby ses mě mohla zbavit kvůli chlapovi. To je ono.“ Nepoznám, jestli je naštvaná, nebo uražená či zvědavá, nebo možná všechno dohromady. „Jde o Caina?“

Tanner si znovu odkašle. „Ne, Ginger. Nejdu za žádným chlapem.“

Založí si paže na hrudi, nakloní hlavu ke straně a řekne: „Tak jde o toho chlapa z telefonu. On to vlastně není tvůj otec, viď?“

Jako na povel mi jednorázový telefon v kabelce začne znovu zvonit. Už bych měla být v kavárně na schůzce s Jimmym. Na tohle nemám čas. „Promluvíme si potom, Ginger,“

řeknu a svižně odcházím. Jenomže nevím, jestli se mnou ještě bude mluvit. Možná jsem právě ztratila svou první opravdovou kamarádku.

„Tohle není kurva žádný kadeřnictví a my nejsme tvoje kamarádky,“ štěkne Bob, jen co se dveře hotelového pokoje zavřou.

„Omlouvám se. Byla rozkopaná silnice,“

zamumlám. Už jsem si to vyslechla od Jimmyho a jsem si jistá, že si poslechnu Samovo mlčení, až s ním potom budu mluvit.

„Ať to máme za sebou,“ hučí Eddie, který sedí na svém obvyklém místě, kouká na televizní obrazovku a tváří se lhostejně.

S Bobem je to jinak. „Mně je kurva jedno, i kdyby silnice vyletěla do luftu. Tohle je vysoká liga. Dorazíš včas a všechno proběhne hladce. Tomu se říká respekt. Ukážeš se pozdě a já se naseru. Nechtěj mě vidět nasranýho.“

Stroze přikývnu a v duchu se ptám, zda jsem si Bobovu úlohu tady špatně nevyložila.

Domnívala jsem se, že je to jen svalovec. Momentálně, když jeho masité tlapy zahajují drsnou a invazivní prohlídku mého těla, se chová, jako by řídil celý podnik, a moje patnáctiminutové zpoždění představuje osobní útok.

Když dospěje rukama k vnitřní straně mých stehen a já bezděčně ztuhnu, vstane, podívá se mi do očí a po jeho jinak neveselé tváři projede záblesk pobavení. „Nemysli si, že když jdeš pozdě, vynecháme prohlídku kvůli štěnicím.“ Významně mi hledí do očí a natáhne ruku, aby mi prozkoumal zadek, jako by mi nehlasně sděloval, že momentálně mu projde prakticky všechno. Neříkám nic, zachovám klidný výraz, nevzrušený. Nedokážu se však ubránit potu, který na mně vyvstane. Tolik se zas neovládám.

Popadne mě za boky, obrátí čelem ke zdi a bez varování mi škubnutím vyhrne tričko, podolek mi napne přes ramena. Cítím, jak bere do prstů uzávěr mé sportovní podprsenky a začíná s ním zápolit.

Co to sakra je? Tohle je novinka. To se posledně nedělo…

„V tomhle se štěnice schovají snadno,“ vysvětluje, ačkoliv v jeho hlase nemůžu neslyšet zlomyslný úsměv. Kecy. Takhle se Bob snaží předvést, jakou má nade mnou autoritu.

Koušu se do jazyka, abych udržela námitky na uzdě.

Brzy bude po všem. Když Bob ještě po deseti vteřinách pořád zápasí s uzávěrem, bezděčně mi unikne zasmání. „Nemáš s tím moc zkušeností, Bobe?“

Eddieho štěkavý smích zní sotva vteřinu, když mým tělem otřese divoké škubnutí.

Slyším trhání látky, pocit opory zmizí a já pochopím, že mi Bob zničil velice kvalitní sportovní podprsenku. Začíná natahovat, ta-hat a kroutit látku a přitom mumlá: „Vydrž, Jane. Striptérky už jsem prohledával.

S krysama člověk nikdy není dost opatrnej.“

Žaludek mi při jeho slovech poskočí a zat-nu zuby dřív, než vypustím z pusy ještě ně-

jakou zbrklou pitomost. Vím, že jsem měla štěstí, když mě Sal neznásilnil. Vím, že podruhé už bych takové štěstí mít nemusela. Ale nemůžu Bobovi ukázat, že se bojím, a sakra jistě nemůžu dovolit, aby se mnou takhle mluvil, jinak už při předávkách nikdy nebudu mít pevnou půdu pod nohama. Odkudsi z hlubin se mi podaří vylovit ledový tón, abych odsekla: „Asi bych měla uvést detaily těchto romantických schůzek Velkému Samovi, až s ním budu mluvit po telefonu.“

V pozadí se ozve Eddieho zavrčení. „Budeme spolu kšeftovat dost dlouho. Co kdybyste spolu vy dvě hrdličky začaly vycházet?“

Bobovy vlezlé ruce se mi sunou po ňadrech. Nic neříkám, ale slyším, jak os-tře vydechne, když je uchopí do dlaní a drží – trošku moc dlouho.

„Tak dobře…“ zavrčí Eddie.

Bobovy ruce se ode mě konečně odtrhnou.

Oznámí: „Nikde nic.“

Škubnutím si stáhnu tričko, otočím se a bojuju s nutkáním ovinout si paže kolem hrudi, než dokončíme zbytek transakce. Trvá to jen pár minut a už jsem venku.

Další úspěšná předávka drog do mého profesního životopisu.

Další děsná vzpomínka, kterou pohřbím se svou truchlivou minulostí, až budu pryč.

Musím se soustředit na pečlivé krůčky, abych se nerozběhla chodbou, ven z výtahu a pryč z hotelu. A kdoví proč nemůžu dostat z hlavy obraz krásného tmavovlasého muže, jenže ho hyzdí výraz odporu. Ten samý výraz, který měl Cain ve tváři, když mě stěhoval z mého bytu.

Ten výraz však není určený mým drogově závislým sousedům.

Je určený mně.

Navzdory odpolednímu dusnému žáru cítím, jak mě mrazí po celém těle.

Od našeho předvčerejšího rozhovoru se ve vzduchu něco změnilo. Neumím to přesně popsat. Není to hudba, ačkoliv skladba, kterou jsem si vybrala – „Sail“ od Awolnation – je rozhodně pomalejší. Není to moje sestava, ačkoliv musím některé pohyby zpomalit, aby odpovídaly hudbě. Rozhodně to není Cainova pozornost. Pořád stojí na svém obvyklém místě, pořád se dívá tím soustředěným pohledem, jak odkládám části oděvu. Není to osvětlení ani prostředí ani obecenstvo – je nabito jako vždycky.

A přesto je tu náhle ještě něco. Něco mnohem hlubšího a podstatnějšího visí ve vzduchu.

Magnetická přitažlivost.

Bolest v mé hrudi.

Je to tím, co tuhle v noci řekl? Jeho př-

iznání, aťsi sebestručnější?

Neumím vyjádřit, co se změnilo, ale cítím to ještě po odchodu z jeviště a je to současně lákavé i problematické.

Jsem tak duchem nepřítomná, jak klušu po schodech dolů cestou do šatny, že toho člověka neuvidím, dokud do něj nevrazím.

„Promiňte,“ začnu mumlat a pak vzhlédnu do chladných modrých očí.

A zajíknu se.

Pokud měl v mysli nějakou otázku, jakoukoli pochybnost ohledně toho, jestli jsem ta samá holka, která mu včera doručila heroin, moje reakce to potvrzuje.

Bobova ústa se roztáhnou širokým, zlomyslným úsměvem. „Ale, ale. Přišel jsem na představení. Nečekal jsem šok.“

To je zlé. Moc zlé. Kdybych se tak nezaměřila na Caina, viděla bych Boba přicházet. Zahlédla bych ho v obecenstvu a schovala před ním obličej. Kurva! Ze všech klubů, kam mohl jít, se musí ukázat zrovna v tomhle? Je to náhoda? Nebo mě sem sledoval?

Podle toho, jak se tváří, si to nemyslím. Asi mi říká pravdu a je stejně překvapený jako já, že mě tu našel.

„Nejspíš se před náma budeš od teďka svlíkat, když jsi ta profesionálka. Není to tak, Charlie?“ Mírně nezřetelná výslovnost mi sděluje, že zdaleka není střízlivý.

Čím dál tím líp. Nevím, co s ním dělá pití a jestli můžu věřit, že bude držet klapačku.

Ale skutečnost, že mě tak neskrývaně oslovil, mi sděluje, že se mu věřit nedá. Bez zaváhání zalétnu očima ke Cainovi. Slabě vzdychnu úlevou. Pořád tam je, mluví s Natem, oči up-

írá na něco jiného. Nezdá se, že by si už všiml Boba a mě.

Jestli tu budu stát déle, určitě si nás všimne. Nebo si všimne Nate. Nebo Ben.

Nemůžu dopustit, aby některý z nich mluvil s mým opilým partnerem z obchodu s drogami.

Musím tuhle potenciálně nebezpečnou situaci vyřešit, a to hned.

Spolknu odpor, obdařím Boba přátelským úsměvem, zavěsím se do něj a vedu ho na jediné místo, kde budu mít soukromí, dokud ho nepřesvědčím, aby se otočil a odešel. Přistoupím ke dvěma svalnatým vyhazovačům, střežícím vstup do V. I.

P. salonku, a připravuju si lež, že mi Cain dal požehnání.

A modlím se, aby mě Cain právě teď nepozoroval.

Oba kluci – na první pohled stejně širocí jako dlouzí – se podívají na mě, pak na Boba a kývnou. Nepromarním už ani vteřinu a vedu Boba do první volné místnosti. Ginger mě tudy před několika týdny provedla, takže vím, že salonky jsou všechny stejné – čisté, tlumeně osvětlené a jednoduše zařízené.

Od té doby jsem navštívila tyhle pokojíky jen ve snech. Vždycky na mě uvnitř čekal Cain.

To, že jsem tu s Bobem, proměnilo kulisy v noční můru.

„Copak by máma a táta řekli tomu, že jejich malá Charlie ukazuje kozy na jevišti a dealuje…“

„Drž hubu!“ odseknu a otočím se k němu čelem. Asi je opilejší, než jsem se původně domnívala. „Na někoho, kdo je ve vysoké lize, “ naznačím prsty ve vzduchu uvozovky, abych napodobila jeho předchozí láteření, „si rozhodně pouštíš hubu na špacír.“ Ukážu hlavou na kameru v rohu místnosti, obočí úmyslně zdvižené.

Bob postřehne můj pohyb a přejde ho zafuněním a lenivým mávnutím ruky. „To je jen naoko. Žádný z těch majitelů ve skutečnosti nechce vidět důkaz toho, co se tu děje.“

„ Tenhle majitel chce,“ upozorním ho mírně, ačkoliv se v duchu modlím, aby měl pravdu. Taky se modlím, aby na nahrávkách nefungoval zvuk. Doufám, že hudba, která duní z reproduktorů, naše slova ztlumí.

Bob si mne bradu, v obličeji má náhle zá-

dumčivý výraz a mumlá: „Víš, Eddie se pokouší spojit s tímhle chlápkem už léta.

Když tady pracuješ…“

„To se nestane. Cain tě nechá zavřít do basy dřív, než tu nabídku dořekneš. Nechce mít s tímhle světem nic společného. Musíš odejít, a to hned.“

Bob zkřiví tvář nespokojeností. Nejspíš nemá rád, když se mu říká, co má dělat. Stejně rychle se však jeho rysy vyhladí. „Jasná věc, Charlie.“

Potlačím grimasu a otočím se ke dveří s úmyslem opustit místnost. Zarazí mě tím, že mi stiskne zápěstí jako v kleštích. „Neo-bracej se ke mně zády.“

Zhluboka se nadechnu, snažím se zklidnit nervy a rychle hodnotím situaci, do které jsem se dostala. Bob není zrovna slušňák, i když je střízlivý. Ale teď střízlivý není a očividně vůbec není slušný. Taky je to velký, svalnatý drogový dealer, který mi sice ještě neublížil, ale dneska by klidně mohl.

A kdoví proč si teď myslí, že má nade mnou navrch, protože vnikl do mého „skutečného“

života.

Svým způsobem to tak je.

A vnitřní hlas mi říká, že toho hodlá plně využít.

Polknu a klidně vysvětluju: „Musím dokončit směnu za barem. A ty bys měl jít.

Čirou náhodou vím, že zdejší vyhazovači nejsou moc příjemní k návštěvníkům, když sahají na holky.“

„Tak to je teda dobře, že jim to nikdo nepoví, viď?“ Bolestivě mi zmáčkne paži namísto varování. „Jen co uvidím privátní vystoupení, můžeš si dělat, co chceš. Na účet podniku, samozřejmě.“

Je opilý, připomínám si. Bude mít zpo-malené reflexy… „Tak jo, jasně. Jednu sk-ladbu. Sedni si do křesla,“ souhlasím klidně ve snaze uchlácholit ho.

Jen co mě pustí, rozběhnu se ke dveřím.

Opilý neopilý, Bob není tak tupý ani tak pomalý, jak jsem doufala, a můj útěk očekával. Bolest mi projede temenem, jak mě popadne za vlasy a škubne mnou k sobě, až narazím zády o jeho hruď. Drží mě pořád a táhne mi hlavu dozadu, až se mi celé tělo zkroutí v nepříjemném úhlu a dívám se mu do obličeje.

A pak mi vlepí facku.

Není to rána pěstí, ale hřbetem ruky, a je dost silná, aby mi do očí vhrkly palčivé slzy.

Určitě po ní zůstane stopa.

„Nebojíš se mě. Ale měla bys.“ Škubne mi hlavou. „Ty si myslíš, že jsi chráněná? Myslíš, že jsi v bezpečí?“ Zlomyslně se uchechtne.

„Mám tě docela rád, Jane… Charlie… nebo jak se kurva jmenuješ. Máš koule. No…“

Sjede pohledem dolů a volnou rukou mi sáhne pod sukni, zahákne ji vzadu za moje mrňavé bikinky, dělá, jako by se je chystal stáhnout.

Nádech, výdech.

Nechá mi je na těle. „Každopádně aspoň metaforicky. Ale nelíbí se mi, jak si myslíš, že mě můžeš jen tak přehlížet. To se mi vůbec nelíbí.“ Hodí mě k tyči. Podaří se mi chytit se jí dřív, než ztratím rovnováhu a svalím se na zem. Zkříží si paže na široké hrudi,

rozkročí se pevně na podlaze – očividně v takové pozici, aby mi mohl zablokovat jakýkoli další pokus o útěk – a štěkne: „Tak dělej.“

Zalétnu očima ke dveřím. Jsou jen půldruhého metru ode mě.

Tím si vysloužím Bobův jedovatý úsměv.

„Vyber si – buď tady, nebo až se příště uvidíme.“

Nejsem blbá. Jestli podlehnu teď, stejně to po mně bude chtít při předávce, a tam nebudou žádní vyhazovači, aby mě zachránili.

„Eddie by to nedovolil,“ odpovím s nucenou jistotou v hlase. Nemám zdání, co by mohl Eddie dovolovat, ale zatím se stavěl k Bobově praxi zdlouhavého prohledávání dost nedůtklivě, takže můžu jen doufat, že mám pravdu.

Podle toho, jak Bob přimhouří oči a jak mu najednou zrudnou tváře, jsem to neměla říkat. V mžiku je u mě, kopnutím mi podrazí nohy a srazí mě na podlahu. Přistanu

s prudkým žuchnutím, až mi to vyrazí dech.

„Ty si myslíš, že Eddie má do toho co mluvit?“ Natáhne ruku, popadne mě a zvedne za obličej, jeho silné prsty mi mačkají čelist, až mi do očí vhrknou slzy. „Nejsem Eddieho majetek. Dělám si, co chci!“

Bobova svalnatá paže se rozmachuje a vidím, jak zatíná pěst. Zavřu oči a přikrčím se, připravuju se na úder, který přijde, s vě-

domím, že způsobí velkou škodu.

Rána však nedopadne.

Zvuk rozrážených dveří a výkřik přicházejí ve zlomku vteřiny předtím, než Bobův bolestivý stisk povolí a já zase spadnu na zem, kde strávím několik vteřin snahou zbavit se bolesti v obličeji tím, že pohybuju čelistí.

Když se mi podaří vzpamatovat, uvidím Natea a Bena a mezi nimi Caina, který drží Boba na kolenou a svírá límec jeho košile, až mu zbělely klouby. Bob váží nejmíň o patnáct kilo víc než Cain, ale momentálně při pohledu na planoucí vztek v šéfových

tmavých očích a na to, jak se mu napínají svaly na šíji a pažích, nepochybuju o tom, že by Cain dokázal dostat Boba během pár vteřin pod kytičky.

A že se to klidně může stát.

„Kdo kurva jsi?“ vrčí Cain, zbavený všeho, co by připomínalo jeho rezervovanou profe-sionalitu. Když Bob neodpovídá, jen těká očima sem a tam mezi Natem, Benem a dveřmi, Cainovi se začne rozšiřovat chřípí.

„Máš asi tak čtyři vteřiny, abys začal mluvit.“

„To se to vyhrožuje, když jste tři na jednoho, co?“ odsekne Bob s úšklebkem, snaží se nepovolit, i když klečí na kolenou.

Ta slova zvlní Cainovy rty úsměvem. Ne tím úsměvem, který miluju. Zlomyslným úsměvem, který mu nedosáhne až do očí. Jako by čekal na vyzvání. „Nate, Bene… vezměte Charlie a vyjděte ven.“ Jeho ledový tón mi rozechvěje útroby.

Ben a Nate si vymění pohled, ale ani se nehnou.

„Ven. Hned!“ vyštěkne Cain, až nadskočím.

Ben udělá pohyb, jako by chtěl poslech-nout, natáhne ke mně ruku. Nate však nepovolí. „Víš, že nemůžu, šéfe.“

„A pročpak to?“ dráždí ho Cain, nespouští oči z Boba. Jako by znal odpověď, ale chce, aby to Nate řekl nahlas, aby to Bob slyšel.

„Protože ten blbec odtud živej neodejde, jestli tě s ním nechám samotného,“ odpoví Nate stejně klidně. „Tak co kdybys ho nechal na starost mně.“ Trochu tišeji dodá: „Nech to bejt, Caine.“

Nestihla jsem se ani jednou nadechnout od chvíle, co vrazili dovnitř. Teď ale musím.

Je to drobný a chvějivý nádech, a jak pozoruju Cainovu tvář – masku chladné, odtažité nenávisti – uvědomuju si, že jednu nebezpečnou situaci právě vystřídala druhá.

Potřebuju, aby Bob zmizel. Okamžitě.

„Nic mi není, Caine. Je to jen chlápek, který si mě s někým spletl,“ vysvětluju a udělám krok dopředu.

Cainův přísný pohled se konečně usadí na mně. V očích má zmatek, který se nedá přehlédnout – Strach? Panika? Hněv? Šok?

Opatrnými krůčky překonám vzdálenost a položím mu něžně ruku na předloktí ztuhlé napětím. Nespouští ze mě oči. „Caine, prosím. Jen ať ho Nate vyvede.“ V téhle chvíli nenávidím svůj prosebný tón, ale jsem v zoufalé situaci. Nemůžu dopustit, aby Bob promluvil, a rozhodně nemůžu dopustit, aby z něj Cain vymlátil duši. Nakonec by to pro mě dopadlo špatně. Už takhle nevím, co mě čeká při příští předávce. Momentálně o tom nemůžu uvažovat.

Teď musím vyřešit tuhle situaci.

Zvolna přejíždím dlaní sem a tam po Cainově paži, všechny svaly mu vyvstávají, napjaté jako on sám.

Po další dlouhé pauze konečně pustí Boba ze smrtícího stisku a stoupne si přede mě, ochranitelsky mě před ním zaštítí tělem.

Bob se pracně zvedá a loupne po mně okem. Vidím v něm příslib.

Příslib odvety.

Potlačuju třas, který mi přejíždí po páteři.

„Takoví jako ty nejsou v tomhle klubu vítaní,“ upozorní ho Cain. „Drž se odtud dál.“

Bob zafuní, vleče se vedle Natea, který má jednu mamutí ruku položenou na jeho rameni, aby ho kormidloval správným směrem co nejrychleji a co nejtišeji. Bob odsekne: „Možná by sis měl dávat víc bacha, jaký děvky sem najímáš.“

Nate a Ben – kteří očividně svého šéfa moc dobře znají – tuhle reakci předvídali, protože jednají rychle, Nate vystrčí Boba z místnosti a Ben zablokuje Cainovi cestu, aby se za ním nerozehnal. „Žádný strachy. My se o něj postaráme,“ couvá Ben zvolna ze dveří, „a ty se postarej o Charlie.“

Dlaně mi sjedou k břichu, tisknou se na rostoucí změť nervozity uvnitř. Proč jsem nemohla prostě udržet tyhle dva životy oddělené ještě o trochu déle? Jako by se ves-mír proti mně spiknul a připomíná mi, že nemám čas donekonečna. Že se všechno zbortí. Jediným telefonátem, jedinou návštěvou…

Ginger už něco tuší. Ještě se mnou mluví, ale je rozmrzelá.

Bob už ví, jak mě najít. Co kdyby sem přišel Jimmy? Sakra, zítra to může být Jimmy, může se dívat, jak se svlékám.

Útroby se mi při té představě sevřou ještě víc.

A Cain…

V nějakém okamžiku se vrátil do V. I.

P. salonku. Pozoruje mě těma svýma dravčíma očima. Vidí můj vnitřní zmatek?

Mou provinilost? Mou proradnost? Pokud ano, nedá to na sobě znát. Jen tam stojí a mlčky mě pozoruje, až se mi chce křičet.

„Řekni něco,“ požádám nakonec ochraptělým šeptem. Čekám, až na mě zavrčí jako předtím na Boba. Až mě vyhodí za to, že jsem ve V. I. P. salonku se zákazníkem, ačkoliv očividně nepředvádím žádné vystoupení. Čekám, až na mě pohlédne nenávistnýma, znechucenýma očima. Až mě začne vyslýchat, chrlit otázky, výčitky, teorie.

Nic z toho ale neudělá. Klidně zavře dveře.

Potom – tak plynule, až jeho pohyb nezpozoruju – cítím, jak mě k sobě přitahuje za zápěstí, až na svou pevnou hruď, jak mě objímá a tiskne k sobě, až téměř cítím změť emocí, které z něj vyzařují – tutéž starostlivost a bolest a strach, jež jsem pozorovala v jeho očích.

A to poslední, co od něj v téhle chvíli očekávám, udělá jako první.

Zvedne jednu ruku, uchopí mě v týle, skloní hlavu a přitiskne ústa na moje. Žádné zaváhání, žádné pochyby. Rozhodně žádný ostych, jeho jazyk mi rozdělí rty a pak vnikne dovnitř, aby se zmocnil mých úst, jako by mu už patřila, obratně tam vklouzne, až mi zeslábnou kolena a z hrdla se vydere tlumený sten.

Trvá pár vteřin, než můj šokovaný mozek naplno pochopí, co se děje, ale pak se okamžitě podvolím, opřu se o něj, dlaně mu sunu vzhůru po břiše a hrudi – kochám se všemi pevnými hrboly, jejichž dotek jsem si několik týdnů představovala. Prohloubí polibek, pažemi si mě pevně tiskne k tělu, uvězní mou ruku na tom místě hrudi, kde sídlí jeho srdce. Cítím, že buší divočeji než moje, a žasnu nad tím, že to s ním snad dělám já.

Jeho rty mě úplně připraví o dech, líbají mě s žádostivou žíznivostí, jako by na to čekal celou věčnost a jako by měl celou věčnost čekat, než to udělá znovu. Ale nemůžu ignorovat chvění v jeho těle, když jsme si takhle blízko.

Cain se třese.

Tahle hra, kterou jsme hráli, už nepůsobí jako hra a já si nejsem jistá, co cítím.

Stejně znenadání se ode mě odtrhne.

Kapitola devatenáct

CAIN

„Caine!“ Nateovy pěsti buší na plechové dveře mé kanceláře tak prudce, až zará-

movaný obraz zavěšený na vnitřní straně spadne na zem. Za normálních okolností mi dá práci slyšet cokoli, protože stěny nejsou zvukotěsné a hudba z klubu hlasitě rezonuje.

Uslyším však v jeho hlase nepřirozený skřek.

Řítím se ke dveřím, abych odemknul – vždycky zamykám, když mám sejf otevřený – a uvidím před sebou Nateovu popelavou tvář, vytřeštěné oči upírá k zemi a mumlá: „Snažil jsem se sem dostat. Všechno se to prostě semlelo moc rychle.“

Sleduju jeho pohled.

A dech se mi zastaví.

Zhroucené a křehké Pennyino tělo leží na zemi obličejem dolů. Vidím zející tržnou ránu v týle, prýštící krev jí zbarvuje blond vlasy do tmava.

Karmínová cestička začínající v chodbě půldruhého metru od ní mi sděluje, že se dokázala vléct dost daleko. A podle toho, jak leží její ruce natažené k mým dveřím…

Uvidím šmouhu od krve na dolní polovině plechové výplně.

Šmouhy od prstů.

Které šátraly.

Šmouhy od krve kolem kliky.

Nedokážu od ní dát ruce pryč.

V okamžiku, kdy jsem spatřil tvář Charlie – oči pevně zavřené před přicházejícím úder-em násilníka – ve mně vybuchl strach.

Mohlo se to stát. Zase.

„Caine, jsi v pořádku?“ Charliin hlas mě přivede zpátky do reality, sladká píseň mi připomene, že tohle není Penny. Není mrtvá.

Je přímo tady, přede mnou, čelem se tisknu k jejímu a svírám její paže, jak se pracně snažím zklidnit přerývaný dech.

Právě jsem ji políbil.

Potřeboval jsem to. Potřeboval jsem jí být nablízku, cítit na sobě její žár, její život.

A teď, když se zaměřím na krásnou tvář, jež je tak blízko, mi její tiché oddechování hladí pokožku, vnímavé oči mě pozorují s neskrývanou úzkostí a já bojuju sám se sebou, abych to neudělal znovu.

Ne. Kurva, ne ve V. I. P. salonku, kde se za paušál udělaly stovky chlapů, potom co byla právě napadená, ty sráči!

Zatnu zuby před nepřekonatelným nutkáním, ale vím, že jestli zůstanu takhle blízko, neovládnu se. Tak se odtáhnu. Jen tak daleko, abych si mohl dobře prohlédnout její obličej, něžně uchopím její bradu do dlaní. „Co všechno tě bolí?“

„Jenom tvář.“ Maličko se zamračí, jako by se rozpomněla na bolest, „a temeno, kde mě rval za vlasy jako nějakou malou holku.“

Sklouznu rukou k jejímu zátylku – do hedvábných vlasů, které nejsou slepené krví, protože ona není Penny, připomínám si – a jemně tam přejíždím prsty. Konejšivě.

Zavře oči a pootevře rty, očividně si užívá ten dotek, a já zase bojuju s nutkáním sklonit se a políbit její široká ústa. Už kolik týdnů ji pozoruju na jevišti, bez ustání na ni myslím, namlouvám si tisíc různých důvodů, proč se tohle nesmí stát.

Skoro jako by to nebylo skutečné.

„Už je to lepší?“

„Hmm…“ Zvedne ruku, aby uchopila mou, spočívající jí v týle, stáhne ji dolů a proplete si se mnou prsty. Nevzpomínám si, že bych někdy nějakou ženu takhle držel za ruku.

Zkratují mi z toho nervy. V duchu se ptám, jestli to cítí i ona, nebo jenom já. Živé oči se otevřou a přejedou po mé tváři, až se usadí na rtech. „Ty se třeseš.“

Má pravdu. Opravdu se třesu. Ani jsem si nevšiml.

Zhluboka vydechnu, snažím se regulovat bušící srdce. Stojíme tak blízko u sebe, až se v duchu ptám, jestli to dokáže vycítit. „Když jsem přišel a uviděl, jak se tě ten chlap chystá praštit…“ Selže mi hlas. „Někoho mi to připomnělo. Něco, co se stalo před léty.“

Chladné prsty Charlie mi přejedou po šíji, sledují písmena tetování, jako by beze slova projevovala pochopení.

Nespouštím z ní oči a opatrně se zeptám: „Kdo to byl, Charlie?“ Snažím se nedat najevo vztek, ale nejde to. Už jen při pomyšlení na toho holohlavého hajzla se mi zatínají pěsti. I když jsem tady s Charlie rád, maličká část mé osoby touží vyběhnout na parkoviště a zmrzačit toho grázla. Vím, že ho Nate pravděpodobně místo varování trošičku zrube, ale to nestačí.

Její ruka si najde cestu k mé tváři, něžným dotekem přejede po strništi. „Už jsem ti to říkala, s někým si mě spletl,“ zapřede, předstírá nezájem. Ale podle toho, jak se

znenadání celá napne, poznám, že to jen hraje. Nakloní se, aby si položila tvář na mou hruď, paže mi ovine kolem pasu a já sobecky přijímám ten projev náklonnosti, pevně znovu obejmu její teplé, silné tělo a položím si bradu na Charliino temeno.

A žasnu nad tím, jak rychle se věci dovedou změnit. Před deseti minutami mi péro pulzovalo při pohledu na to, jak mě Charliino dokonalé tělo trýzní na jevišti, a přitom jsem se v duchu ptal, co bych jí měl dnes v noci říct. Uvažoval jsem, jestli nejde o něco víc než o nepřekonatelnou fyzickou přitažlivost.

Před třemi minutami jsem sledoval, jak se někdo pokouší totéž dokonalé tělo rozbít, a země se pode mnou otevřela, aby mi připomněla, jak snadno bych mohl přijít o možnost dozvědět se to.

A během pouhých několika vteřin jsem si jistý, že se mezi námi začíná rozvíjet něco silnějšího než striptýzová vystoupení a fyzická přitažlivost.

Během pár vteřin.

Neměl jsem čekat tak dlouho. Měl jsem ji popadnout do náručí, jen co mi vešla do dveří. Každou vteřinou jsem od té doby ztrácel vzácný čas a možnosti, opakoval jsem chyby z minulosti. Nate má pravdu. Nemůžu změnit nic, co už se stalo. Můžu se z toho jedině poučit.

Ale co jestli je to pro Charlie všeho všudy jen hra? Vím, že mi o tom chlapovi lže.

Dozvěděl jsem se o tom jen proto, že Jeff – jeden z vyhazovačů – řekl do sluchátka něco o tom, že jde dovnitř, a Nate to zaslechl.

Myslel jsem, že vstoupím do úplně jiné scény, když jsem vrazil do dveří, a stejně jsem vpadl dovnitř jako žárlivý magor, připravený ji seřvat za to, jak si se mnou zahrává. Místo toho se mi napůl ulevilo tím, co jsem tu našel. Je mi z toho nanic.

Tak co mám teď sakra dělat? Naléhat, aby mi pověděla, kdo ten chlap skutečně je – to by nikam nevedlo. Vycítím to z toho, jak se 3/

chová. Ale taky nemůžu riskovat, aby si ji další chlapi „spletli“ s někým jiným.

Možná právě proto mi vyklouzne: „Ně-

jakou dobu nepůjdeš na jeviště.“ Slyším tón svých slov – majetnický, velitelský tón, který nenávidím – a okamžitě poznám, o co jde ve skutečnosti: záminka, aby se přestala svlékat.

Uvolní paže kolem mého pasu a začne se odtahovat. „Potřebuju peníze, Caine.“ Její odmítnutí zní nejistě, jako by to říkala, protože má pocit, že musí.

Nemůžu tvrdit, že z toho nejsem nadšený.

Chci, aby nenáviděla jeviště a aby nenáviděla svlékání.

Tedy před každým kromě mě.

Shrnu jí pramínek vlasů spadlý do čela a nezaváhám s odpovědí: „Mám tady nějakou administrativu, se kterou mi můžeš pomáhat. Je to lehká práce a zaplatím ti stejně. A budeš se mnou.“

Zvolna přikývne, jako by tu možnost v duchu zpracovávala, a zašeptá: „To by nejspíš šlo…“ V jejích zamyšlených očích zpozoruju záblesk něhy. Úleva? „Na jak dlouho?“

„Uvidíme.“ Jo, uvidíme, jasně… Nedokážu zabránit svému pohledu, aby nesjel ke dvěma pevným pahorkům přitisknutým k mému hrudnímu koši. Kdyby bylo po mém, tohle tělo už se na jevišti nikdy neukáže. Chci, aby ty dlouhé, svalnaté končetiny a ta dokonalá prsa a ta jemná, hedvábná pokožka patřily jen mým očím. Chci ji celou pro sebe…

Ze rtů mi unikne lehké zajíknutí. Velké hnědé duhovky jí začnou jiskřit, jak ke mně vzhlíží, a já si uvědomím, jak blízko u mě stojí. Podle náznaku úsměvu, který jí vytane na rtech, ten pohyb ucítila.

Zvolna a ztěžka vydechuju, uchopím ji rukama v pase a přinutím se od ní odstoupit, protože chybí jen šedesát vteřin k nahotě.

Není času nazbyt a „poprvé“ se nesmí

promarnit. Zmocnit se Charlie právě teď v jednom z mých V. I. P. salonků, to by byla prostě chyba. „Pojď.“ Ovinu jí paži kolem pasu a přitáhnu si ji těsně k sobě. „Dáme led na tu tvář.“

Charlie zůstane zticha, když ji vedu do své kanceláře. Po pravdě řečeno neřekla ani slovo, jen poděkovala Ginger, která – poté co vypáčila z Bena podrobnosti – přiběhla za námi až k chodbě do soukromých pokojů s pytlíkem ledu.

Teď najednou působí nervózně. Nebo jako by nevěděla, jak se má v mé přítomnosti chovat.

To jsme dva.

Přitáhnu křeslo a pokynu jí, aby se posadila. Opřu se o psací stůl před ní a přisunu křeslo, až se nahýma nohama – které jsou v té maličké sukýnce dlouhé a sexy – opírá ze strany o mé stehno. V praxi mi to umožní přidržovat jí na tváři led. Chamtivě toužím po tom se jí dotýkat. Skutečnost, že se neodtáhne, mi sděluje, že jí to tak vyhovuje.

Z křiklavě rudé stopy se nejspíš za pár dní stane modřina, ale její nádherný panenkovský obličej nijak nepoškodila. Charlie je vtělená dokonalost. Má tvář, ve které bych se mohl ztratit. A právě teď to dělám, když up-

írám zrak na její plná ústa. Nemůžu si pomoct, abych nepřejel bříškem palce po je-jím dolním rtu. Rty má o moc jemnější, než jsem si vůbec dokázal představit.

Lesklé oči ke mně vzhlížejí a vyčkávají.

A moje ruka znehybní. Nevím jak dál. Co je správné? Co dopustím, aby se stalo? Copak se to už nestává? Vychrlím na ni svou minulost jako tenkrát na Penny, aby věděla, s kým se zaplétá, jaké násilnosti jsem viděl, v jaké společnosti jsem se pohyboval?

Nebo má možná pravdu Nate. Záleží na něčem z toho? Mně na tom záleží, ale bude to důležité i pro ni? Vím, že Charlie má taky svůj náklad tajemství. Ale upřímně

řečeno, dokud úmyslně nespáchá něco nemorálního, kašlu na to, co udělala. Jenom jí chci pomoct, aby se toho zbavila.

Zvedne ruku a pevně si přitiskne mou dlaň k ústům.

Opravdu to děláme?

„Nevím, jak se to dělá, Charlie,“ řeknu skoro šeptem a doufám, že mě slyší. „Nikdy jsem nedělal… tohle.“

Po dlouhé odmlce mě její rty pošimrají na kůži, jak zašeptá: „Myslím, že to děláš moc dobře.“

Cítím, jak se mi ústa zvlní úsměvem, její pokusy posilovat mi sebevědomí jsou kouzelné. Rychle se s Charlie seznamuju a čím víc se dozvídám, tím víc se mi to líbí. Neklade moc otázek, a přesto jako by vždycky věděla, co říct.

Pustí mou ruku, umožní mi znovu jí přiložit na tvář led. „Víš jistě, že chceš, abych ti dělala administrativu?“ zeptá se. „Nemám s tím žádné zkušenosti.“ Pevně zavře oči a kvapně dodá: „S kancelářemi mám spoustu jiných zážitků.“ Pak zrudne ve tváři.

Je to taková vzácnost, vidět Charlie znervóznělou, až se neubráním smíchu, takže zrudne ještě víc a zachichotá se. A to chichotání je pro mé uši jako hudba.

Papouškuju její dřívější slova, škádlím ji: „Myslím, že to budeš dělat moc dobře.“ Zato mně to moc nepůjde, až se budu snažit dát od tebe ruce pryč, když budeš v mé kanceláři. „Co kdybys zítra přišla ve čtyři odpoledne?“

Usměje se a kývne hlavou na znamení souhlasu. „Charlie Rourkeová, sekretářka k vašim službám.“

Hmm… líbí se mi, jak to zní. „Víš, že hledám manažerku, viď?“

„Co přesně by měla dělat?“

Pokrčím rameny. „Pomáhat mi řídit tenhle podnik. Na mě je toho moc.“

Zvolna kývne hlavou, jako by o tom uvažovala.

„Rozmysli si to.“ Zvednu pytlík s ledem, prohlédnu si její tvář. Když se dívám dost up-

řeně, vidím, kam dopadly jeho klouby. Jestli toho chlapa ještě někdy potkám… Pěsti se mi zatnou nedočkavostí. „Bolí to?“

Ledabyle mávne rukou. „Je to jen mod-

řina. Nic zlomeného. Věř mi, těch už jsem měla plno.“

„Tvůj otec?“ Kurva. Opravdu jsem se právě zeptal nahlas? Zadržím dech, doufám, že to Charlie uniklo.

„Ne, od…“ Zarazí se, svraští čelo. „Můj otec?“ Polkne. „Jak to myslíš?“

A kruci. Co to v té Charlie je, že mě to nutí říkat blbosti? Nikdy neříkám blbosti! Rychle se snažím zastřít stopy, odkašlu si a řeknu: „Nijak. Totiž, spoustu holek, co tu dělají, ot-cové týrali, a tak jsem předpokládal…“

„Caine.“ Břitkost v jejím hlase se nedá přeslechnout. Ostře v něm zní stejnou měrou obezřetnost i panika. Poposedne si tak, aby se už nohama nedotýkala mých, a záda má strnulá. „Jsi strašně mizerný lhář.“

Charlie je až moc vnímavá. Nikdo kromě Storm a Natea neví nic o Johnovi a o tom, jak ho nutím, aby se prakticky vloupával do soukromých životů mých zaměstnankyň.

Teď to bude vědět Charlie, protože jsem sice ještě nikdy neabsolvoval žádný vztah, ale jsem dost chytrý na to, abych pochopil, že to nebude fungovat, když někomu lžete do očí.

Vzdychnu lítostí a pak začnu opakovat to, co mi nahlásil John. „George Rourke, narozený . května . Řidič kamionu, alkoholik a v minulosti utýral tvou matku až k smrti.“ Ví vůbec Charlie, že její matka zemřela? Podle výrazu laně oslněné světly auta tuším, že možná ne. Kurva! Svírají se mi útroby. Je to čím dál horší. „Uteklas o svých osmnáctých narozeninách a nebylo po tobě ani stopy, dokud jsi před dvěma měsíci neodletěla z New Yorku do Miami.

Koukej, nechávám si u všech zaměstnanců

provádět dost rozsáhlou prověrku minulosti.

Od soukromého vyšetřovatele.“

Odkašle si, sotva ze sebe vypraví: „Musím si vzít na zbytek noci volno.“ Sáhnu po klíčích od auta, že ji odvezu, ale už vrtí hlavou, natahuje ruku, aby mě zarazila, mírně se třese. „Ne, Caine. Prostě…“ Polkne, hlas má chraplavý. „Ne.“

Je mi, jako by mi do prsou právě vrazilo popelářské auto. „Počkej. Prosím tě, řekni mi, že jsi o mamince věděla. Prosím tě, řekni mi, že ses to nedozvěděla až teď.“ Jestli to nevěděla, asi přijdu o rozum.

Vidím, jak těžce polkne, a pak ze sebe vypraví sevřené: „Ano. Věděla jsem o maminčině smrti.“

Sáhnu po její ruce, ale odtáhne ji. „Vím, jak to vypadá, musíš mi však věřit.“

„Pleteš se, Caine. Já o tobě vlastně vůbec nic nevím.“ Otočí se na patě a zmizí.

Jen tak. Během pár vteřin veškerá důvěra, kterou jsem snad získal… zmizela.

Vydržím to asi tři minuty. Nemůžu ji nechat takhle odejít. Navzdory jejím protestům už jsem na nohou, klíče v ruce, a mířím ke dveřím, abych ji pronásledoval.

Zastaví mě pestrobarevná hlava Ginger.

„Je Charlie v pořádku? Levi říkala, že ji viděla, jak se odtud žene.“

Už se proplétám kolem ní. Nemám momentálně čas na její řeči. „Jo, je.“

Její ruka se mi sevře na paži, aby mě zadržela. „Počkej…“

„Teď ne, Gin…“

„Byl jsi s Charlie včera odpoledne?“

To mě zpomalí. Proč se ptá? „Ne.“ Otočím se a vrhnu na ni tázavý pohled.

Sevře rty. „Nechtěla jsem nic říkat, ale když mi Ben řekl, co se stalo dneska…“

Zasténá. „Musím ti o včerejšku povědět.

Možná ti to bude dávat smysl.“

Pohlédnu k východovým dveřím a pak zpátky na Ginger, jsem na vážkách mezi tím, co má možná na srdci, a mezi touhou dostat se k Charlie.

„Včera jsem mluvila s nějakým chlápkem na jejím telefonu. Říkala, že je to její otec, ale nejsem si tím moc jistá.“

Kapitola dvacet

CHARLIE

Kdo je kurva George Rourke?

Ten průkaz měl být falešný. Falešný! Ale podle toho, co Cain zrovna říkal, o těch li-dech, které mám údajně znát, začínám věřit, že Charlie vede reálný život s reálnými lidmi…

Charlie je skutečná osoba.

Zřejmě až do doby před čtyřmi roky osoba, která se patrně smála a plakala a pařila s kamarády. Lidé jí říkali Charlie a ona na to slyšela. Dívala se do zrcadla a viděla obličej, který nepatřil mně – té, která převzala její totožnost.

A pak beze stopy zmizela? Lidé jen tak nemizí. Vím to, protože se o to snažím. Existuje jen jedno vysvětlení, které dává smysl.

Panebože.

Musím zastavit. Sotva stihnu rozepnout bezpečnostní pás a otevřít dveře, než vyklopím obsah žaludku na chodník. Díkybohu že je pozdě večer a já jsem v tiché boční ulici, kde nejsou jiní svědci než zatoulaná kočka na druhé straně vozovky, kde kontroluje popelnici. Když už nemám co vyzvracet, vlezu zpátky za volant. Začnou mi téct slzy, ale zuřivě je stírám.

Musím to vědět.

Krev mi duní v uších jako neúnavné bubny; podívám se na hodiny na přístrojové desce. Je krátce po půlnoci. Sam bude ještě vzhůru. Navzdory svému věku je sova i skřivánek.

Vím, že bych to neměla dělat. Vůbec ho nemám kontaktovat, ale potřebuju, aby mě přesvědčil, že moje podezření je mylné.

Vyťukám z jednorázového telefonu číslo do domu na Long Islandu a doufám, že se nedá vysledovat, pokud je domácí telefon odposlouchávaný.

S roztřesenýma rukama a přerývaným dechem čekám, je mi, jako by mi každou chvíli mělo srdce vypovědět službu, pokud pro ně nenajdu trochu úlevy. Ani nevím, jestli bude doma. Skoro nikdy doma nebývá…

Sam to vezme po třetím zazvonění.

Potlačím strach prudkým polknutím a nemarním čas. „Kdo je Charlie?“

Neslyším nic.

Nic.

A potom cvaknutí.

Přinutím se dýchat a tisknu telefon k hrudi. Slyšel mě? Myslí si, že někdo volá žertem? Neměla bych zavolat ještě jednou?

Zvonění, které prolomí ticho, mě poleká.

Stisknu „přijmout hovor“ a poslouchám, svírám přitom rty.

„Proč se ptáš?“ Jeho tón je tlumený a drsný. Sam bývá náročný, ale tenhle tón hlasu jsem u něj slyšela jen jednou – tenkrát v noci s Dominikem. Vsadím se, že si vyměnil telefon. Patrně je taky

v nedostavěném sklepě. Místnost je úplně prázdná, takže by se tam těžko schovávaly nějaké štěnice, pokud by se už někdo dostal přes Simbu a Dukea – dva největší a ne-jnepřívětivější rotvajlery, co jsem kdy viděla.

Zatínám zuby, hledám výmluvu. V panice jsem neuvážila, jak bude tenhle rozhovor probíhat. Jednoduše jsem hledala odpověď, která by mě uklidnila. Nemůžu mu říct, co vím. Nemůžu mu říct nic o Cainovi ani o jeho vyšetřovacích praktikách. Pitomá holka! Co se to se mnou děje? Vždycky jsem tak bdělá.

Teď, když nejvíc potřebuju mít hlavu na krku, ji ztratím.

Ale už je pozdě. Sam potřebuje odpověď.

Potlačím strach. „Byla skutečná?“

Přikrčím se pod jeho tlumeným, zlověst-ným smíchem. „No samozřejmě že je skutečná. Jsi to ty.“

Zavřu oči a víří ve mně děs. Uhýbá. „Byla někdo jiný, než se stala mnou?“

Následuje pauza a pak k mému překvapení Sam skutečně odpoví. „Ano.“

Na šíji mi naskočí husí kůže. „Kde je teď?“

„Tolik otázek, myšičko moje… až se musím ptát proč.“ Uslyším známé zatahání za řetízek připevněný k osvětlení sklepa.

Rozsvítit… zhasnout… rozsvítit… zhasnout…

Vzpomínám na ten den, kdy mi předal Charliiny doklady. Na ten den, kdy mi sebral moje. Co s nimi bude dělat? Prodá je nějaké jiné dívce, aby se za mě mohla vydávat?

Svírám rty, abych nemluvila. Nikdy jsem se Sama nevyptávala. Nikdy. A teď mu tele-fonuju uprostřed noci, samá nevyřčená obvinění. To v něm vzbudí podezření.

„Odpověz mi!“ požaduje nakonec.

„Jen bych ráda věděla, jestli je…“ Potlačím žluč, která mi stoupá do hrdla. „Co se s ní stalo?“ Zabils ji, Same? Bylo to kvůli mně?

Měl jsi to všechno naplánované čtyři roky předem? Možná i dřív?

Samozřejmě nečekám, že by se Sam k něčemu přiznal. Nikdy mi nesvěřuje nic, co by ho mohlo usvědčit. Kdybych někdy šla za policajty, nemám nic než obvinění a svědectví z doslechu, která by neobstála.

Rozhodně žádnou cennou informaci, již bych mohla vyměnit za imunitu. Kromě Dominika a teď Jimmyho jsem se nikdy nesetkala s nikým z jeho spojenců. Jen zřídkakdy se ocitám uvnitř jeho legitimních firem. Nevím, jak shání heroin; nikdy bych se nezeptala; vím, že v průběhu několika posledních let jezdil „pracovně“ na Střední východ. Ale vysoce pochybuju, že jeho realitní kancelář, pokrývačská firma, frančízová restaurace nebo kterýkoli z jiných podniků, na kterých má podíl, má něco společného se Středním východem.

DEA neboli Národní úřad pro kontrolu obchodu s drogami by se určitě na jeho cesty taky vyptával, kdyby dával pozor. Nikdy jsem však jeho přítomnost nevnímala. Ale

na druhé straně, nevím, jaké to je, když se o někoho zajímá DEA. Co já vím, ten chlap, který kolem mě slídil vloni na jaře, možná nebyl Samův kamarád a ve skutečnosti patřil k DEA. Buď jsou diskrétní, nebo Sama ještě nepřistihli. Když jste opravdu dobří v tom, co děláte, je nejspíš těžší vám něco přišít.

Uslyším, jak Samovi zasyčí vzduch mezi zuby, než nasadí falešně nonšalantní tón.

„Kdoví? Možná zradila někoho, kdo jí dal všechno. Možná nebyla hodná a tichá myška.“

Tep se mi zrychlí, srdce buší o hrudní koš.

Vyhnul se otázce, ale pro mě je to jasná odpověď.

A varování.

„Tohle jsi chtěla vědět?“

Odkašlu si a vypravím ze sebe: „Ano.“

„Doufám, že se nemám čeho bát. Nezapomínej, jsme v tom spolu. Není prostor pro lajdáctví. Včera jsi lajdačila.“

Lajdačila. To samé vyčetl Dominikovi.

„Já vím, S…“ Měděná chuť krve se dotkne mých chuťových buněk, jak se prudce kousnu do jazyka, abych neřekla jeho jméno. „Už se to nestane.“

„To je dobře. Protože máme v běhu fakt dobré věci. A bude to ještě mnohem lepší.“

Následuje pauza. „Vidím, že ti docházejí peníze. Zítra ti uložím na účet další desítku.

Jdi si koupit něco hezkého.“

„Půjdu. Děkuju ti.“ Peníze… Vždycky to končí penězi. Jak si je Sam cení nade všechno ostatní a jak předpokládá, že všichni jsou na tom taky tak. Zvláštní je, že Sam by mi mohl na účet převést desetkrát tolik, a finančně by to vůbec nepocítil. Ale nikdy mi nedá přesmíru. Jen tolik, aby si mě udržel, abych ho potřebovala.

Poslouchám praskání v telefonu, nevím jak dlouho ještě poté, co Sam zavěsí. Nakonec se zabořím zpátky do sedadla.

Charlie Rourkeová byla skutečná osoba.

A skutečná Charlie Rourkeová je mrtvá.

Nevědomky se už několik měsíců vydávám za mrtvou dívku. Udělala jsem z ní striptérku a překupnici drog. Těšila jsem se na den, kdy budu moct roztrhat její průkaz na kousíčky a předstírat, že nikdy neexistovala.

Ale ona existovala.

A Sam má nejspíš prsty v její smrti.

Byla to jen nějaká smolařka, která jednou večer potkala nesprávného člověka? Někoho, kdo hledal blond holku na útěku, která nebude nikomu chybět? Nebo Sam skutečnou Charlie Rourkeovou znal? Roznášela mu drogy? Udělala něco, proč upadla v nemilost?

Upadnu i já v Samovu nemilost? Tím, že Ginger bere můj tajný telefon, nenadálými otázkami, vším, co si možná ještě poslechne od Boba? Co jestli mu Bob poví o Cainovi?

Cain.

V hrudi mi tepe, když mi na mysli vytane jeho jméno. Byla jsem příliš duchem nepřítomná, zatímco jsem dnes utíkala

z Penny’s, než abych přemýšlela o tom všem, co se událo. Nevím, co to bylo, ale vím, že nechci, aby to skončilo. Zdálo se, že má v úmyslu nepustit mě z náručí a já měla v úmyslu mu to dovolit, nechat se odvést až do jeho domova a do postele, pokud mě pozve.

Jenže teď je v tom Cain až po uši.

Znepřátelil si Boba. Myslí si, že zná celou mou minulost. Nemůžu se na něj zlobit, že si najal vyšetřovatele. Chápu, proč to dělá. Je to proto, aby se ochránil před přesně takovými lidmi, jako jsem já.

Ale není chráněný. Sam je na něj moc chytrý. Sam je moc chytrý na každého.

Ten hloupý plán, který jsem měla? Nic jiného není… hloupý. Nikdy si nedokážu koupit takovou totožnost, jakou mi sehnal Sam, protože Sam kvůli ní pravděpodobně zabíjel. Já můžu jen sebrat peníze a utéct.

Mám na účtu našetřeno pětadvacet litrů – na „tajném“ účtu, jiném, než je ten společný se Samem. Přidám k nim deset táců, co přijdou zítra, a dalších přibližně dvacet za svůj teréňák a můžu udělat čistý řez s pěkným balíkem peněz. Samozřejmě, budu muset vybrat obě konta a co pak… Nosit pětapadesát tisíc dolarů ve sportovní tašce? Protože bez průkazu totožnosti si nemůžu založit účet a použití Charliina nebudu riskovat. Nevím, jestli by Sam dokázal najít způsob, jak vystopovat bankovní účet na její jméno, ale riskovat to nemůžu. Abych byla v bezpečí, musím předpokládat, že kdyby se na kter-

émkoli počítači ukázala „Charlie Rourkeová“, dokázal by mě najít.

Prostě skočím do autobusu a pojedu…

kam? Vždycky jsem chtěla vidět jih. Možná někam do Louisiany nebo Alabamy. Do ně-

jakého poklidného městečka, kde bych mohla pracovat načerno a pronajmout si malý byt bez všeho nezbytného prověřování.

Nebo bych mohla přejít hranice do Mexika.

Ale pak bych nikdy nemohla zpátky, protože už bych nikdy nedostala pas. Ne… Musím zůstat ve Státech. Navěky. Nikdy se nedostanu do Evropy ani do Karibiku. Dokud Sam nezemře a já zas nějak nezískám svou skutečnou totožnost. Kdy se to stane?

Za dvacet let? Za třicet? Po třiceti letech anonymity?

Těžce vzdychnu a podívám se na svůj odraz ve zpětném zrcátku. Ostříhám si vlasy, jasně. Možná si je obarvím. Budu ještě nosit barevné čočky? Skrývat své fialkové oči?

Jaké jméno budu používat? Svoje skutečné jméno ne a Charlie taky ne. Něco nového.

Když jsem o tom přemýšlela před měsícem – že nechám všechnu minulost za sebou a za-

čnu úplně od nuly – proudilo mnou nadšení.

Jako když se odemykají zámky, spadnou okovy a člověk může jen utíkat a už se vůbec neohlížet. Teď však, když je to skutečně tady – ne jak jsem si to naplánovala, nicméně je to tady – připadám si jaksi ještě víc v pasti než dřív.

Nebudu mít nikoho.

Nebudu mít nic.

„Proč, Same? Proč jsi mi tohle udělal?“

Léta jsem necítila vůči Samovi nic než vděk a loajalitu. Ale teď necítím nic než hněv a bolest.

Nemám jinou možnost.

Musím utéct.

Hned.

Přitisknu čelo na volant a nechám slzám volný průchod.

„Ginger?“

V mžiku otevře oči. „Ano?“

„Ty se nemůžeš dostat domů?“

„Ne. Proč?“

„No…“ Letmo se rozhlédnu po dvoře a vidím, že nikdo jiný venku není. „Protože jsou dvě hodiny ráno a ty sedíš za dveřmi mého bytu a spíš.“

Ginger si významně protáhne ruce nad hlavu, plavně vstane a ustoupí od dveří.

Odemknu a otevřu dveře. Bez vyzvání se táhne za mnou.

„Poslal tě Cain, abys mě zkontrolovala?“

Hodím klíče na odkládací stolek a rozsvítím jedinou lampu v obývacím pokoji.

„Proč by to dělal?“ zeptá se upejpavě a uhne očima k oprýskanému nehtu. Ginger by v pokeru prohrála i košili.

S povzdechem žuchnu na pohovku, soustředím zrak na tupovaný strop. Jsem vyčerpaná. Emocionálně i fyzicky vyčerpaná.

„Protože bys ještě měla být v Penny’s, a přesto jsi odešla dřív, jen abys seděla u dveří mého bytu.“ Nemůžu ignorovat zklamání, že na mě nečekal Cain. Vím, že jsem mu řekla, aby mi dal pokoj, a je to tak lepší, ale… stejně.

Cítím na sobě pohled Ginger, na zarudlých očích a na rozmazané řasence, kterých si určitě všimla. To s člověkem udělají dvě hodiny pláče. Nakonec se spokojí otázkou: „Co dělá tvář?“

„Dobrý.“ Pokud se jí nedotýkám nebo se neusmívám nebo nezvracím u silnice, skoro to ani nevnímám.

S maličkým povzdechnutím poslouchám, jak drobnými krůčky přistupuje k ledničce.

Rachot skla mi sděluje, že vytahuje dvě láhve piva. „Na.“ Jednu mi podá, popadne dálkový ovladač a zapne televizi, rychle projíždí kanály. Okamžitě pochopím, co hledá. Brzy jsme zjistily, že sdílíme lásku k Show Jerryho Seinfelda. V tuhle noční dobu ho ale zřejmě nikde nedávají, a tak skončí u závěrečné části Sedmi. „Jo, tuhle část miluju! Z toho mi běhá mráz po zádech,“ zvolá, přehnaně se otřese a uvelebí se s nohama pod tělem na druhém konci pohovky. Mlčíme a sledujeme, jak Brad Pitt otevírá krabici, aby v ní našel hlavu Gwyneth Paltrowové.

Nemůžu tvrdit, že přítomnost Ginger je úplně příjemná, když nad námi visí tenhle mrak. Ale jsem si celkem jistá, že na mě není naštvaná. Když už, pak má asi starost.

Nepamatuju si, jaké to je, když má o mě někdo starost. Sam si starosti nikdy nedělá, tečka. A máma? No, pamatuju si, že nadělala před zrcadlem hodně cavyků, jestli jí padnou šaty. Byla mladá a blond a krásná. Chodila hodně nalíčená a voněla sladkým parfémem a vynakládala spoustu úsilí na svůj vzhled.

Pamatuju si, jak si pořád uhlazovala šaty, když jsme někam šly, dokonce i na gym-nastice, zatímco si povídala s různými tatínky a já pracovala na rovnováze a základních začátečnických pohybech. Pamatuju si, jak vraštila obočí, když seděla u kuchyňského stolu a probírala se, jak předpokládám, v účtech. Pamatuju si, jak si dělala starosti, že s tou „přítěží“ nikdy nenajde dobrého manžela.

Ale vůbec si nevzpomínám, že by si někdy dělala starosti o mě.

Když pak přišel Sam, jsem si celkem jistá, že ji všechny starosti opustily.

Ginger konečně prolomí mlčení. „Cain vypadal dneska pěkně vystrašeně.“

Nespouští oči z televize a upíjí pivo.

„Nevím, jak se to dělá,“ řekl. Jak se dělá co? Mít vztah? To si Cain myslí, že se mezi námi stane? To nejde! A přesto – nemůžu předstírat, že když to řekl, nepocítila jsem nával tepla v hrudi, který mi vyzařoval do všech údů, a nepřekonatelnou touhu přit-ulit se k němu stočená do klubíčka.

„Nikdy jsem to nedělal.“ Jestli je to pravda, pak se nemůžu ubránit zvědavosti…

čím pro něj byla Penny?

„Znalas ji?“ zeptám se. „Penny?“

Ginger vzdychne. „No… jo. Začala jsem pracovat v The Bank asi dva měsíce předtím, než umřela.“

„Jaká byla?“

„Moc jsem ji neznala. Byla nádherná.

Blond, hnědé oči jako ty. Moc zákazníků chodilo jen kvůli ní. Působila mile. Nebyla mrcha jako některé holky.“ Zasměje se

a přizná: „Taky tancovala u tyče. Připomínáš mi ji. Myslím jako stylem. Jsi nóbl a docela umělecky založená, jestli se o takových věcech dá říct, že jsou umění. “

„A její snoubenec? Říkala jsi, že ji zabil?“

Dlouze se napije piva a kývne hlavou. „Jo…

ten jejich vztah byl trošičku rychlý a divný.

Myslím, že Penny měla fakt nízké sebevě-

domí a prostě jen hledala hodného kluka, který by o ni stál. Nebyla z těch holek, co berou školu vážně nebo mají moc ambicí. Spíš byla ta, co porodí celý baseballový tým a na-dosmrti peče koláče.“ Hbitě zvedne ruku.

„Nikoho nesoudím! Mít hodně dětí je ambiciózní. A já mám taky v plánu péct dorty.

Jenže to budu dělat na zakázku v nóbl hospodě ve vinařském kraji. Jenže…“ Odmlčí se.

„Ten chlápek byl zákazník. Tichý, proplešatělý mužský. Nic extra. Ale jeden soukromý taneček od ní, a byl v tom až po uši.“

Jestlipak je to důvod, proč Cain nedo-voluje soukromé tanečky mně?

Ginger zvolna přikývne. „Chodil skoro každý večer. Bral ji na večeři a posílal jí spoustu kytek. Moc nás nepřekvapilo, když se už za pár měsíců ukázala v práci se šutrem na ruce. Nechtěl, aby dál tančila, a pamatuju si, jak říkala, že jí nikdo jiný než manžel nesmí říkat, co má dělat, takže…“ Ginger pokrčí rameny.

„Co ještě si o ní pamatuješ?“

Ginger zamyšleně zkřiví ústa. „Byla trošku přelétavá. Jeden týden se rozplývala nad svatbou na pláži, co budou mít, další týden to měla být velká svatba v kostele v jejím rodném městě. Pak zčistajasna odjížděla druhý den do Vegas.“

„A Cain? Jak to bral?“

Ginger znovu pokrčí rameny. „Potřásl tomu chlapovi rukou, poblahopřál. Já nevím… Cain je Cain. Jestli mezi nimi něco bylo, dobře to skrývali. Nikdy nad ní

nechodil každý den slintat při vystoupení…“

Cítím na sobě její kosý pohled, ale nespouštím oči z televize. „Pochybuju však, že by Penny byla ten typ, co dokáže udržet tajemství – jako že spí se šéfem.“

„Co se stalo po její smrti?“

Ginger nafoukne tváře a vypustí vzduch z plic. „Byl to děs. Rogera odsoudili a šel do vězení. The Bank zůstal od toho večera zavřený. Cain ho prodal, jen co policajti skončili vyšetřování. Zmizel na měsíc bůhvíkam. Jediný člověk, se kterým mluvil, byl Nate, který tenkrát bydlel u něj.

A pak se zčistajasna jednoho krásného dne za pár měsíců ukázal u mě v bytě a oznámil mi, že otevírá nový klub pojmenovaný podle Penny, a zeptal se mě, jestli chci práci.“

Umlkneme a já si v hlavě přemílám její slova. Proto se do mě tak zakoukal? Protože mu připomínám někoho, na kom mu očividně hluboce záleželo? Koho možná miloval?

Jsem jen oživlá vzpomínka?

Nikdy nebudu mít šanci to zjistit. Smířila jsem se s tím, že musím odejít.

Zítra.

Nemůžu riskovat další předávku po tom, co se stalo s Bobem. A nejspíš jsem už probudila určité pochybnosti i v Samovi – svými otázkami. Co já vím, Sam už možná sedí v letadle a míří sem, aby mě vyslechl.

Ale jsem na to připravená?

Dokážu se jen tak sebrat a odejít z tohohle bytečku, který jsem bezděčně začala považovat za svůj domov? Dokážu dneska popřát Ginger dobrou noc, když tím vlastně myslím sbohem?

Dokážu jen tak odejít od Caina? Zapomenout na to, co by mohlo být?

V tichém, zšeřelém bytě uslyším svůj hlas, jak říká: „Ginger, jsi fakt dobrá kamarádka.“

Následuje dlouhá pauza a ona nejspíš uvažuje, jestli tu není ještě něco, co si nechávám pro sebe. Nakonec jen vzdychne.

„Já vím, Charlie.“

Možná jsem trošičku paranoidní.

Přesto si tisknu pistoli ke stehnu, když vykukuju mezi žaluziemi na neznámého muže za svým oknem, ruka se mi maličko chvěje. V tmavých khaki kalhotách a bílé golfové košili, s přístrojem na elektronický podpis a velkou bílou krabicí v rukou rozhodně vypadá jako poslíček. Ale co dor-učuje? A jak se sem dostal? Nepouštěla jsem ho dovnitř bzučákem.

Uvolním bezpečnostní zámek, ovšem pak ho zas hbitě zacvaknu, jak mi hlavou letí vzpomínky na mého bývalého souseda. Momentálně bych ani neměla držet v ruce pistoli, jak jsem unavená po tom, co jsem sebou celou noc házela a převracela se, žaludek se mi svíjí, nedokážu vypnout mysl, jež se mě pokouší přesvědčit, abych zůstala. Kolem šesté ráno jsem to konečně vzdala, vylezla z postele a začala balit.

Jediné, čím jsem si od té doby jistá, je, že si musím hlídat záda. Být ostražitá vůči všemu cizímu. Jako jsou třeba poslíčci za dveřmi. Co já vím, Sam možná přesně ví, kam jsem se přestěhovala, a posílá mi další varování, protože to včerejší nebylo dost jasné.

Možná je to uříznutá hlava.

Otřesu se a zůstanu jako zkamenělá za záclonou, ráda, že mě nevidí; tiše sleduju, jak cizinec znovu klepe, tentokrát hlasitěji.

Počká ještě minutu a pak se otočí k odchodu, polohlasem si mumlá něco nesrozumitelného.

Vydechnu úlevou. Hrozba zažehnána.

Tedy dokud neuvidím, jak se Tanner klátí přes společný dvůr v nezbytných kostkovaných šortkách a příliš těsném tričku.

Chlapík ho rychle zastaví, podává mu balíček. Tannerova ruka sáhne po přístroji na elektronický podpis.

Do prdele.

Co jestli je Tanner čmuchal? Co jestli si odnese tu krabici do bytu a otevře ji?

Neexistuje rozumné vysvětlení pro to, proč by mi někdo posílal lidskou hlavu.

Rychle odložím pistoli na podlahu, vyběh-nu ze dveří bytu a utíkám k nim, právě když poslíček předává krabici Tannerovi. „Haló!“

řvu kvapně. „To je asi pro mě!“ Oba se otočí a zírají na mě.

Vytrhnu krabici z Tannerových rukou dřív, než stihne něco namítat. „Pardon, neslyšela jsem vás klepat,“ pronesu k poslíčkovi středního věku, který na mě civí s otevřenou pusou. Podívám se po sobě a zjistím, že jsem pořád v bílém tílku – bez podprsenky – a tangách, ve kterých jsem spala.

Striptérka nestriptérka, mělo by mi být trapné, když mě někdo takhle zastihne mimo práci, ale momentálně jsem moc nervózní.

Srdce mi buší v hrudi, otočím se a hrnu se zpátky do svého bytu – s plným vědomím toho, jaký pohled se poslíčkovi a Tannerovi naskýtá – pak za sebou zabouchnu dveře a přitisknu krabici k hrudi.

Mám husí kůži. Krabice je studená. Jako by byla v ledničce.

Uříznuté hlavy potřebují ledničku.

„Zatracená Ginger a ten zkurvenej film!“

Vím, že je to šílené a vysoce nepravděpodobné, a přesto se té představy hned nedokážu zbavit, když kráčím s nejistým žaludkem a s roztřesenými koleny směrem k jídelnímu stolu, abych na něj balík položila. S prsty za-

ťatými v pěsti zírám na tu jednoduchou vysokou bílou krabici ozdobenou fialovou stuhou, ale jinak prostou všech identifikačních znaků.

Hlava by se tam akorát vešla.

Možná hlava skutečné Charlie Rourkeové?

Zadržím dech, odtrhnu víko krabice a odtáhnu hedvábný papír.

A hlučně vydechnu.

Květiny?

Někdo mi poslal květiny?

Zvědavost vrcholí a srdce mi nevybuchne; sáhnu dovnitř a vytáhnu úchvatnou kytici v prosté skleněné váze. Všechny možné květiny – nejmíň deset různých druhů. Ale všechny mají jednu věc společnou: barvu.

Všechny jsou fialové.

Mají přesný modravě fialový odstín mých očí.

Jen málokdo ví, jaká je přírodní barva mých očí. V Miami to ví jen jeden člověk.

V hrudi mi procitne tetelení, když vytáhnu kartičku zastrčenou uvnitř. Slova jsou prostá, požadavek jasný: Tvoje tajemství je u mě v bezpečí. Prosím, dej mi šanci – Cain.

V duchu jsem se ptala, jestli si Cain tehdy v mém starém bytě všiml, že moje oči nejsou doopravdy hnědé. Bylo by těžké si toho nevšimnout, ale na druhé straně, je to chlap a většina chlapů si nevšímá základních detailů, jako je barva očí. Cain si toho očividně všiml, ale nezmínil se o tom ani slovem.

Prosím, dej mi šanci… „Škoda, že to nejde,“ zašeptám a hrdlo se mi zase bolestivě svírá, když přejíždím prsty po sametových okvětních lístcích.

Jestli budu čekat ještě déle, přijde Ginger na kafe.

Musím odejít hned.

Naposled zavřu dveře bytu a hodím klíč do škvíry poštovní schránky. Tanner ho najde, až přijdou na to, že jsem pryč. Rychle a tiše vezu kufr po pěšině, zamířím z branky k teréňáku, který prodám do autobazaru čtvrt hodiny poté, co vyzvednu všechny peníze z banky.

Svírám rukama držadlo kufru a naposled se na pár vteřin zahledím na bílou omítku budovy; vybaví se mi Cainova krásná postava přecházející před pouhými třemi týdny právě po tomhle parkovišti. Podívám se na květiny na sedadle spolujezdce, s nimiž se nedokážu rozloučit, a cítím, jak mi po tvářích začínají kanout horké slzy.

Vím, že odchod je správné rozhodnutí.

Vím to.

A přesto každičký krok vyžaduje všechnu sílu vůle, kterou v sobě mám, do posledního gramu.

Kapitola dvacet jedna

CAIN

„Ronald Sullivan. Dvaačtyřicet let. Svobodný, bezdětný. V pětadevadesátém obvinění z ublížení na zdraví, které bylo staženo.

Podezřelý z prodeje narkotik, ale ještě ho z ničeho neusvědčili. Pošlu fotku faxem, abys to mohl ověřit. Mám taky jeho adresu, jestli chceš. Žije v bytě u Třiadvacáté.“

Ach, Charlie. Do čeho ses to dostala? „Jsi nedocenitelný jako vždy, Johne.“

„A ty mi levou zadní financuješ penzi ve vile na Tahiti. Jen to neříkej čarodějkám z Eastwicku.“ Musím si odtáhnout telefon od ucha, jak v něm burácí Johnův bujarý smích.

„Nemám důvod se bavit s tvými ex-manželkami, Johne. Leda o tom, jaký jsi prevít.“

40/

Ozve se další smích, jak se moje rýpání po Johnově krunýři sveze jak dešťová voda.

„Pořád jde o tu holku?“

Vzdychnu a zamumlám: „Poslední dobou jde pořád jen o tu holku.“ Poté co mě Ginger informovala o tom, co se stalo v pondělí – telefonát od „otce“ na Charliinu druhém telefonu, o němž vím, že to nemohl být její otec, protože její otec je ve vězení a poslední dobou toho moc nenatelefonuje – jsem ji poslal dřív domů, aby Charlie zkontrolovala.

Pak jsem si přehrál video bezpečnostní kamery z V. I. P. salonku číslo dva.

Vůbec nepochybuju o tom, že Charlie toho chlapa znala. Podle toho, jak nakráčela do místnosti, zavěšená do něj, podle toho, jak ho skrytě varovala před kamerou. Z celé jejich komunikace čišelo, že se znají. Když jsem sledoval, jak jí sahá pod sukni, zatínal jsem zuby, až mi praštěla čelist. Potom co jsem uviděl, jak ji uhodil, musel jsem zastavit video a zhluboka dýchat, abych se uklidnil.

Jako obvykle jsem se mohl spolehnout, že Nate situaci zvládne. Vrazil chlapovi ránu do břicha venku v klidném koutku parkoviště – tuhle videonahrávku jsem si taky pustil, s širokým úsměvem na tváři – odvlekl ho k černé Toyotě Camry, kterou označil jako svoji, a nechal ho svíjet se bolestí na zemi, zatímco mu prohledával peněženku i auto a hromadil co nejvíc informací. Jakmile Nate zkonfiskoval nabitou zbraň nalezenou pod sedadlem, hodil chlapa za volant, jako by šlo o gumovou hračku. Vedle Natea každý vypadá jako gumová hračka.

Nate mu dal jasně na srozuměnou, že kdyby se Charlie někdy něco stalo, obdrží tu nahrávku z bezpečnostní kamery policie spolu s veškerými informacemi o Ronaldovi, a pak už bude jen otázka, kdo ho dostane dřív, jestli já, nebo policajti.

A pro Ronalda by bylo lepší, kdyby to byli policajti.

Jako dárek na rozloučenou uštědřil Nate tomu šmejdovi ještě jednu brutální pecku do nosu a nechal ho tam s krvácejícím obličejem v hrsti. Řekl bych, že Ronald Sullivan strávil noc ve velkých bolestech a možná na pohotovosti.

Nate i já víme, že si nějaký čas budeme muset hlídat záda. Ale jestli tu toho chlapa ještě někdy uvidím, bez váhání ho sejmu.

„A její otec je pořád zavřený, je to tak?“

„Ano, prosím. Ještě dlouho bude.“

„Díky za rychlost, Johne,“ pronesu, než zavěsím. Podívám se na hodiny a dlouze se napiju. Je půl páté. Charlie tu měla být už ve čtyři na tu administrativní práci, a ona nikdy nechodí pozdě. Nemělo by mě překvapovat, že se ještě neukázala. Po včerejšku budu překvapený, jestli vůbec dorazí.

Nebrala mi telefon, ačkoliv květinářství potvrdilo, že dnes ráno moje květiny převzala. Nikdy jsem neposlal žádné ženské květiny. Doufám, že jsem to nepřehnal. Doufám, že jí to nepřipadalo nevkusné. Pořád nevím, co říct, co dělat, kolik bych jí toho o sobě měl prozradit.

Co jestli mě nebude chtít, až se dozví, co jsem zač?

Ruce mi vyjedou za krk, kde se pevně sepnou. Jaké to bude? Nebude ve mně vidět dalšího Ronalda Sullivana? Nebo násilníka, jako byl její otec? Nebo nějakého jiného chlapa, který ji pravděpodobně využíval v minulosti a asi to pořád ještě dělá?

Možná ve mně uvidí kteréhokoli z nich nebo všechny dohromady. Možná si před ní vyliju srdce a ona přede mnou uteče do náruče nějakého normálního kluka s normálními rodiči a normální profesí.

Možná to tak bude nejlepší.

Jsem si jistý, že se moje tělo viditelně uvol-nilo, když jsem večer vstoupil do klubu a uviděl Charlie za barem. Přesvědčil jsem sám sebe, že nepřijde, ale je tady, míchá pití, usmívá se na zákazníky.

Vyhýbá se mi.

Okamžitě se přesunula na opačný konec baru, když jsem k ní přistoupil. Nebudu lhát – bylo to jako rána pěstí do srdce. Bojoval jsem s nutkáním přehodit si ji přes rameno, někam odnést a dožadovat se rozhovoru.

Musel jsem se schovat do kanceláře, abych se zklidnil.

Ale už jsem zpátky, protože bez ní nevydržím. Je deset hodin. Jen čekám, až se zas pokusí vstoupit na jeviště. Pak si ji opravdu přehodím přes rameno a odnesu ji.

„Caine!“ zavolá známý hlas a vzápětí mi na rameno dopadne ruka. Je to Dan, snoubenec Storm, a Ginger už před něj řadí panáky.

Periferním viděním zahlédnu, jak Charlie vzhlédla, když uslyšela moje jméno, ale když se pokusím navázat oční kontakt, už klopí zrak. S povzdechem se prozatím soustředím na Dana. „Co tady děláš?“ Opravdu jsem up-

římně zvědavý vzhledem k tomu, že není z těch, co chodí na striptýz. Vadilo mu, že tady Storm pracuje – a právem – a byl bez sebe radostí toho dne, kdy dala výpověď.

Nějaký chlapík za ním, který očividně patří k Danově skupině, ho plácne po zádech a křikne: „Slavíme! Máte před sebou zvláštního agenta Dana Rydera.“

Dan jen vrtí hlavou, ale nedokáže potlačit úsměv od ucha k uchu.

Ani já nedokážu potlačit stejně široký ús-měv. Oznámím: „Příští runda jde na mě!“

Když John prověřoval Dana – samozřejmě, že jsem si Stormina kluka nechal prověřit – přišel s potvrzením, že Dan je poslední opravdový skaut. A všechno, co Dan od té doby udělal, tohle tvrzení jen posílilo.

Zdědil před pár lety kopu peněz po babičce-ropné magnátce. Dost na to, aby mohl až do smrti polehávat na pláži, rybařit… vlastně cokoli. Místo toho dál honil zločince a choval naději, že nastoupí k DEA. A nakonec se mu to podařilo. Bude prohánět nebezpečné gau-nery a ledacos změní.

Dan je jeden z mála dobrých chlapů.

A přátelství s ním mi velice pomohlo. Léta jsem měl běžně na prahu policajty, kteří hledali důvody, proč Penny’s zavřít. Tahali mě na stanici, hodiny vyslýchali, sledovali mě po městě. Jednou mi na pár dní dokonce opravdu zavřeli podnik, dokud nezačali čarovat moji právníci. Od té doby, co Dan za-

čal chodit se Storm, jsem však měl problémů jen hrstku. Toho kluka každý miluje a re-spektuje. Jasně, pořád mi tu a tam vyhrožují, ale stačí jen zavolat Danovi a hrozby jako by zmizely samy od sebe.

„Co takhle taneček pro zvláštního agenta?“

křikne jeden z Danových kamarádů.

Už vrtím hlavou a směju se. „Storm by mi utrhla koule, kdyby se doslechla, že na něj některá sáhla.“

Kamarád – opilý a zjevně bez zájmu o souhlas životní družky – mává peněženkou na Chinu. „Máme litr. To vezme!“

Dan na mě takřka nepostřehnutelně zavrtí hlavou, vytřeští oči při pohledu na Chininy elektricky modré šaty. Není třeba. Mávnutím upoutám Nateovu pozornost, ukážu na Dana a ústy naznačím: „Žádné tanečky.“ Nestojí to za to, aby našince zavraždila těhotná ženská.

Nebo spíš její nejlepší kamarádka a pobočnice Kacey.

Dana se zeptám: „Tak co, ví o tom Storm?“

„Jo, Nora to ví.“ Dan pořád odmítá vzít na vědomí přezdívku, kterou ji nazývají všichni ostatní, i když jí to nevadí. „Volali mi zrovna na konci služby. Kluci se rozhodli, že mě sem vezmou na oslavu.“

„Kdy začínáš?“

Dlouze upije ze své sklenky. „Příští týden.“

„Nová práce, svatba, mimino na cestě…

Budeš mít co dělat.“

„Jo.“ Dan pokyvuje hlavou a škrábe se na zátylku, nepřítomně dodá: „A práce bude ještě víc, podle toho, co se proslýchá ve městě.“

Další z Danových policejních kamarádů zvedne k přípitku panáka: „Na zvláštního agenta Dana Rydera, nejnovějšího příslušníka DEA!“ Kolem nás vybuchne hlasitý jásot.

Za pár vteřin uslyším zpanikařené vyk-viknutí. Moje pozornost zalétne k baru, kde najdu Ginger trčet nad místem, kde právě stála Charlie. Dívá se dolů.

Kapitola dvacet dva

CHARLIE

„Charlie?“

Otevřu oči a uvidím mužské svraštělé čelo a řady polic a krabic. Ležím na pohovce v Cainově kanceláři.

„Je to dobrý?“ Cain sedí na pohovce, ochranitelsky se nade mnou sklání. Cítím teplo jeho ruky, podložené pod mou šíjí, a intimní dotek palce, který jemně přejíždí sem a tam a při každém pohybu se dotkne koutku mých úst, až se mi zatají dech.

Co se stalo? No jasně.

Cain se kamarádí s agentem DEA.

Cain je občan dbalý zákona, který nenávidí všechno, co souvisí s drogami, a kamarádí se s agentem DEA.

A já roznáším heroin.

„Charlie?“

„Nic mi není,“ zasípu.

Ginger vběhne se sklenicí vody a já se okamžitě pokusím sednout. Cain vsune ruku pode mě až k lopatkám a pomáhá mi, druhou rukou mi uhlazuje sukni krátkých šatů, která se neslušně vyhrnula. Zareaguju zachvěním.

„Žuchla jsi jako pytel cihel. Co se stalo?“

mračí se Ginger.

Pokrčím rameny, snažím se to zahrát do ztracena. „Nevím. Jen se mi na chvilku zatočila hlava. Už je to dobrý.“ Není to moc dobré. Srdce mi buší jako o závod.

Už jsem měla být pryč. Měla bych sedět v autobuse a blížit se k Louisianě nebo Alabamě – podle toho, jak dopadne hod mincí. Byla bych tam, kdyby mi banka uvolnila peníze. Řekli mi, že potrvá čtyřiadvacet hodin, než vyplatí z mých účtů tak velkou částku. Když jsem namítala, že tak velká částka to zas není, dozvěděla jsem se, že tam Sam deponoval pětadvacet tisíc dolarů místo těch deseti, o kterých se zmiňoval. V duchu se ptám, zda je to jeho způsob omluvy. Koneckonců, tohle je pro Samovy operace typické.

Je to zvláštní… jen co mě úřednice za okýnkem informovala, že si tolik peněz vyzvednout nemůžu – že nakonec přece jen nemůžu odjet dnes – padla na mě náhlá lehkost.

Úleva.

Úleva, že mám kvalitní záminku, proč zůstat ještě jednu noc.

Bylo to jako zásah osudu, který mě znovu nasměroval k Penny’s.

Můžu strávit s Cainem ještě dnešní noc.

Užiju si jednu noc s ním, se vším, co je mi ochotný dát, abych získala vzpomínky, kter-

ých se budu moct držet.

Cainova obava nezmizela. „Bylo tam moc horko? Moc hluku? Cos dneska jedla?“ V je-ho hlase zní zpanikařený tón, který mi sděluje, že to moje „nevím, co se to stalo“

nezabere a že se o mě opravdu bojí.

„Ale houby.“ Dramaticky obrátím oči v sloup tak, aby mu to neuniklo. „Nejedla jsem od oběda. Úplně jsem zapomněla.“ To je zčásti pravda. Nejedla jsem, ale byla jsem si toho dobře vědoma. Prostě jsem neměla chuť, žaludek se mi svíjel a stahoval se úzkostí.

Cain těžce vzdychne. „Můžeš chodit?“

Stoupne si a nastaví ruku. Chopím se jí a všemi údy mi až do morku kostí okamžitě projede elektrický proud.

„To je dobře.“ Sklouzne očima k mým ústům. „Nemůžu tě nechat zase omdlít za barem. Musíš se najíst.“

„Tady je to hezké,“ připustím a vykouknu přes bílé zábradlí na Biskajský záliv přímo pod námi. Sedíme u malého rohového stolu na terase, za níž se tyčí palmy, a v protějším rohu hraje kapela tichou alternativní country hudbu.

Dávala jsem si pozor, jestli mě cestou do práce někdo nesleduje, a znovu pak, když jsem nastupovala do Cainova navigatoru. Ale teď jsme daleko od hlučného klubu, od ruchu miamských ulic a poprvé za celý den se cítím bezpečně. Jako v závětří.

Vzácný široký úsměv na Cainově tváři mi sděluje, že ho to potěšilo. „Je to jedna z mých nejmilejších restaurací. Bydlím hned tamhle.“ Namíří ukazováček k jedné z vysokých, luxusních budov s byty v osobním vlastnictví nad vodou. Nepřekvapuje mě to.

Cain je na první pohled „kluk z centra“.

Dodá, jako by ho to napadlo až dodatečně: „Dlouho jsem tu nebyl.“

„Co z toho dovozuješ?“ zamumlám suše.

Kývne hlavou na znamení souhlasu. „Ano, já vím. Potřebuju vést nějaký život. Storm a Nate mi to pořád připomínají.“ Ze rtů mu unikne lehký smích.

Působí na mě jako sedativum, do údů se mi rozlévá teplo a uvolněnost. Číšnice dorazí s láhví vína a nic neříkáme, mlčky po sobě pokukujeme, zatímco nám nalévá cabernet, kolem nás se vznáší tichý šum hovoru a hudby.

Když číšnice odejde s naší objednávkou, Cain konečně promluví klidným hlasem.

„Dneska jsi mě vyděsila.“

Cítím, jak mi hoří tváře. Když už šok vyprchal, jsem ze všeho nejvíc v rozpacích.

„Nestává se mi to nijak často.“ Po pravdě řečeno, ještě nikdy jsem neomdlela, ale nechci, aby to Cain věděl, proto si dávám záležet, aby se mi netřásla ruka, když upíjím víno. Tiše mě přitom pozoruje, opírá se dozadu v bílé košili, u krku rozepnuté, ležérní, a přesto na první pohled drahé.

Tmavé vlasy, obvykle pečlivě upravené, jsou teď mírně rozcuchané a na bradě má slaboučký stín strniště.

Je tak hezký, jak jsem to v reálném životě nikdy neviděla. Nemůžu uvěřit, že se pro něj každý večer svlékám na jevišti. A že mě pozoruje. A že mě včera večer políbil s takovou zbrklou nespoutaností, jakou jsem dřív

nepovažovala za možnou. A že teď sedím u stolu naproti němu. A zoufale toužím jít s ním dnes v noci domů.

Cain, jehož jsem všechny ty týdny používala jako jevištní rekvizitu, je muž bez emocí, který netouží po ničem kromě sexu.

Je agresivní a náročný a odejde, když se nasytí. Kromě chlípného chtíče je těžké si představit, že bych si k takovému muži vytvořila nějaké pouto.

Ale Cain, jehož jsem zažila včera večer, se té rekvizitě vůbec nepodobá. Tenhle Cain je vášnivý a něžný a bohužel má schopnost mě uchvátit.

To je pro holku na útěku zrádná situace.

Zítra.

„Charlie?“ Předkloní se a tiše zaprosí: „Je mi odpuštěno?“

Nezazlívám mu, že si prošetřuje zaměstnance. Ale stejně, málokdo si dává takovou práci. „Proč nestačí jednoduše jen prověrka minulosti?“

Ruka mu vyjede k šíji, k tomu tetování, zvolna ho tře a očima bloumá v davu. „Vím, v jakém světě žiju, v téhle branži. Dělám spoustu věcí, abych se ochránil.“

Zaváhám. A pak si připomenu, že dnešek je moje jediná noc s Cainem. „ Proč to chceš dělat? Myslím ten klub… ten bytový dům…“

Tvář se mu svraští letmým úsměvem a pak se uvolní v zadumaném výrazu. Upije vína a já mám podezření, že si rovná myšlenky.

Rozhoduje se, co chce přiznat. „Za ta léta jsem musel shánět tanečnicím spoustu bytů.

Domácí tyrani… zahmyzené činžáky…“ ukáže na mě, „nebezpeční sousedé. Dávalo smysl koupit dům, abych je mohl poslat na bezpečné místo.“ Viditelně zatne zuby.

„Nechtěl jsem, aby někdo věděl, že mi patří.

Jenže Tannerovi to náhodou uklouzlo…“

„Proč by na tom mělo záležet?“

Vzdychne. „Nechci, aby měly tanečnice pocit, že na ně moc tlačím.“ Následuje pauza.

„Nevím, jak to vysvětlit. Já jen… Bojím se, aby si nemyslely, že se je pokouším vlastnit.

Chci těm ženským pomoct zbavit se mizerného životního stylu. To poslední, o co se snažím, je vykořisťovat je.“

„Ale ty…“ Nechám hlas vyznít do ztracena, protože vidím, jak se zamračil.

„Ano, vykořisťuju je, protože vlastním a provozuju striptýzový klub, kde pracují.“

Slyším v jeho hlase sevřenost a jsem si jistá, že jsem ho urazila. „Dobře vím, jak to vypadá. Každý den z toho mám protichůdné pocity.“ Přejíždí prstem po vnější straně vinné sklenky, aby zachytil kapičku vína.

„Většinu peněz jsem vydělal, ještě než jsem si nějaký klub vůbec otevřel. Penny’s hodně vynáší, ale neberu si z něj tolik jako jiní majitelé. Tanečnice se dělí o dýško s bar-mankami a vyhazovači, ale já od nich neberu nic. Všechno ostatní, co vydělají, si nechávají. Taky vydávám spoustu času a peněz za to, jak se snažím pomáhat, kde se dá. Psycholo-gické poradenství, vzdělání, co je třeba.“

Pohled mu potemní a zvážní. „Jestli chtějí vést takovýhle život, nemůžu jim bránit. Ale můžu jim poskytnout bezpečné místo, dokud ho vedou, dokud se nerozhodnou toho nechat.“

„To je moc…“ Hlas mi odumře, jak hledám správný výraz. „… ušlechtilé.“

„Spíš je to něco jako kompenzace,“ řekne tiše a znovu trochu upije, přičemž mi pečlivě hledí do očí, jako by mohl vidět, jak zpracov-

ávám jeho neurčitá slova.

Kompenzace věcí, které udělal v minulosti? Takže Cain není dokonalý. Copak asi tak zlého provedl? Jestlipak je to tak zlé jako to, co jsem udělala já? Co jestli je to ještě horší? Odpustila bych mu, kdybych zjistila, že někoho znásilnil nebo zavraždil?

Je to horší než předávat smrtící drogy, ničit životy?

Je to stejné?

Kdo o tom rozhoduje?

Opře si lokty o stůl, nakloní se blíž ke mně a tiše se zeptá: „Chceš mluvit o tom, co se mezi námi stalo a co to znamená?“

Nečekala jsem, že na to přivede řeč tak znenadání a směle. Zdržuju dlouhým, pomalým douškem vína, až ze sebe nakonec vypravím: „Jsi vždycky takhle přímý?“

Tím si vysloužím plachý úsměv.

„Společenská konverzace mi moc nejde.“ Prstem zase přejíždí po okraji sklenky.

„Připadá mi to jako ztráta času.“

„To je možné,“ souhlasím. V případě Caina a mě nic nemůže být větší pravda. Tikají nám hodiny a všechno to skončí.

Zítra.

Bude to Cainovi vadit, až odejdu? Bude se na mě zlobit, jestli se nerozloučím? Neměla bych mu to povědět? Možná bych mu měla dát na vědomí, že už se dlouho nezdržím, aby věděl, že z toho nemůže vzejít nic…

„Caine! To je ale příjemné překvapení.“

Ženský hlas u našeho stolu mě úplně zaskočí, vydechnu a ani si neuvědomuju, že jsem zadržovala dech. Otočím se a zjistím, že vedle nás stojí vysoká rusovláska s leskle růžovými rty a smetanovou pletí, oči upřené na Caina.

Její výraz nic neprozrazuje, ale čtyřvteřinová pauza rozhodně ano. Šokuje ho, že tu ženu vidí, a i když si nemůžu být jistá, asi není rád. „Larisso.“ Odstrčí židli, vstane a vtiskne jí polibek na obě tváře. „Co děláš v Miami?“ Je naprosto zdvořilý, ale v jeho tónu postřehnu maličko napětí.

Kdybych měla hádat, řekla bych, že té ženě je něco málo přes třicet. Podle lodiček od Manola a značkového kostýmu má hodně peněz. Podle toho, jak se zrovna teď na Caina usmívá, má dobrý vkus na muže.

Podle toho, jak se mi sevře žaludek, asi je-jímu vkusu vyhovuje Cain.

Rozhodně nevypadá jako žena, která by někdy zdobila jeviště v Penny’s.

Prstem s nalakovaným nehtem ukazuje na budovu za vodou, na druhé straně zálivu.

„Moje firma navrhovala interiéry toho nového luxusního hotelu, který se otevíral tenhle víkend. Musela jsem se tu ukázat. Pro média to byla velká věc.“

Její firma. Jo, má peníze, bodejť.

„Včera jsem ti nechávala vzkaz v hlasové schránce, abys věděl, že budu ve městě. Tys ho nedostal?“ Podle toho, jak nakloní hlavu ke straně a přejede mu rukou po předloktí, už nepochybuju o tom, jestli měli s Cainem nějaký vztah. Vím to najisto.

A už chápu, jaký druh žen za normálních okolností Caina přitahuje. Ani moje skutečné já, ani Charlie Rourkeová nehrajeme stejnou ligu jako ona. Tím víc by mě zajímalo, čím jsem vůbec upoutala jeho pozornost. Je to pořád tím, že mu připomínám Penny?

Cain si odkašle, o krok od ní ustoupí a ukáže na mě. „Larisso, tohle je Charlie.“

Musím vědomě uvolnit čelist, když se ke mně zelené oči obrátí, aby mě pitvaly; přejedou mi po vlasech a příliš dlouho spočívají na mých šatech a střevících. Taky mám lodičky od Manola a k tomu jednoduché a sexy černé šaty bez ramínek od špičkového newyorského návrháře – obojí jsou dárky od Sama. Na tom, co mám na sobě, nic nepůsobí lacině.

A přesto se ušklíbne.

„Charlie… roztomilé.“ Podle jejího povýšeného výrazu pochopím, že tím „roztomilým“ myslela něco úplně jiného a vůbec ne příjemného. A podle Cainových zaťatých zubů a omluvného pohledu poznám, že si toho všiml taky. „To je nějaká zkratka?“

V duchu se ptám, kdy s ní byl naposled.

Kdypak s ní asi bude příště. Tahle myšlenka mi naplní žaludek děsem. Ale nedám to na sobě znát.

„Kdepak. Prostě Charlie,“ opřu se dozadu, jako bych byla úplně v pohodě, taky se us-měju. Je to poťouchlý úsměv, který říká „večeřím s mužem, se kterým chceš být ty, a abys věděla, až dorazíme domů, budeme to dělat jako králíci“. A pro případ, že by to nebylo dost jasné, otočím se ke Cainovi a sladce řeknu: „Promiň, zlato. Vypnula jsem ti včera před spaním telefon. Nechtěla jsem, aby nás něco rušilo.“

Nevím, jak to přijme, ale ďáblovi v mém nitru je to jedno.

Cain si podruhé odkašle a usedne. Mrkne na mě, pak upije vína a přitom skryje úsměv za sklenkou.

Jenže tahle ženská buď nepochopila náznak, nebo je tak samolibá, že se s tím nedokáže smířit. „Odkudpak se vy dva znáte?“

Cainovi kmitne jazyk po horním rtu – známka, že je dopálený. Dopaluje ho její vyptávání. Nebo ona celkově. Nebo obojí.

„Charlie pro mě pracuje.“

Úžasné. Teď nade mnou „firma“ Larissa může jaksepatří ohrnovat nos.

„Vážně? Nepřipadáte mi jako typ pro investiční bankovnictví.“

Upírá oči na Caina, takže nevidí, jak mi na okamžik spadne brada. Investiční bankovnictví? To si myslí, že dělá? Očividně nejsem jediná, kdo vede dvojí život.

Cain mě teď pozoruje jako ostříž. Asi je zvědavý, jestli se zapojím do hry. „Zdání nejspíš klame. A já asistuju Cainovi při kancelářské práci.“

„Asistujete?“ Po rtech jí přelétne pobavený úšklebek, očima sjede po mé postavě, ale teď už jinak. Zvídavě.

Periferním viděním postřehnu, jak Cain zkřiví rty a ostře se nadechne, a uvažuju, o co jde. Díkybohu přichází číšník s naším jídlem a přeruší rozpaky. „Jsem tu až do pondělka, Caine, takže kdybys mi chtěl zavolat, můžeme to dohnat. Moje asistentka je taky ve městě. Určitě by vás moc ráda poznala.“

Tomu se říká vtip pro zasvěcence se sexuál-ním podtónem jaksepatří.

Kdepak dopálený Cain. Teď jsem zatraceně dopálená já. Připravuje mě o vzácný čas v jeho společnosti. Bez rozmýšlení se natáhnu, vezmu Caina za ruku a zahledím se mu do očí. K mému příjemnému překvapení Cain nepromarní ani okamžik, otočí mou ruku ve své a pohladí mě palcem po dlani, až mi celým tělem projede elektřina. „Mám dojem, že ho budu nadmíru zaměstnávat až do pondělka a ještě dlouho potom, Larisso.

Kdybyste nás teď laskavě omluvila, potřebujeme se najíst, abychom mohli jít domů.“

Následuje dlouhá pauza. Troufnu si vzhlédnout a uvidím Larissina ústa zkřivená nespokojeností. „No, tak hodně štěstí.“ S hlavou vysoko vztyčenou odchází rázným krokem. Když zmizí za rohem, chci ruku vyprostit z Cainovy dlaně, ale ještě okamžik ji drží a prohlíží si ji, než mě konečně pustí.

„Promiň, jestli jsem si moc dovolovala, ale šla mi na nervy a bylo vidět, že jsi naštvaný.

Připadlo mi, že nejlíp se jí zbavíme předstíráním, že spolu chodíme.“

Zvědavě zvedne obočí. „Jak jsi poznala, že jsem naštvaný?“

Okamžik zaváhám, napíchnu kostičku masa ze salátu. Mám mu to povědět? Bude si myslet, že jsem blázen? Jeho vyčkávavý pohled mě nakonec přinutí kapitulovat. Volnou rukou mu ukážu na ústa a vysvětluju: „Olizuješ si horní ret, když jsi naštvaný.“

„Nechalas mě sledovat?“ zeptá se jakoby z legrace.

„Možná,“ připustím a doufám, že si nevšiml, jak mi rudnou uši. „Ale zvládla jsem to sama. Bez najaté pomoci.“ Tváří mu přelétne rozpačitý výraz a já se musím smát.

„Vyznám se v řeči těla a ve výrazech obličeje.

Dělávala jsem hodně divadlo a pozorování lidí je dobrý způsob, jak se naučit hrát různé role.“

„Drama… hmmm.“ Zakrojí do steaku a zeptá se jakoby nic: „Co ještě dělám?“

„Nic moc, upřímně řečeno. Hodně se ovládáš.“ Píchnu vidličkou do vzduchu,

zagestikuluju směrem k jeho šíji. „Když se necítíš v pohodě, třeš si krk nad tím tetováním.“

Cain přikývne. Po chvilce: „Co ještě?“

„Odkašláváš si, když jsi nesvůj.“

„Co dál?“

„Zatínáš pěsti, když jsi fakt rozzuřený.

Viděla jsem to u tebe tenkrát v mém starém bytě.“ A včera večer s Bobem. „Někdy vidím, že to děláš v Benově přítomnosti.“

Tím si vysloužím výbuch smíchu. „Já vím, že to dělám. To je starý návyk ze zápasnick-

ých časů.“

Drobeček chleba, maličký útržek informací z Cainovy minulosti. Hladově se toho chytnu.

„Zápasnických… jako že jsi boxoval?“

Téměř nepostřehnutelně zavrtí hlavou.

„Takové ty zápasy, o kterých se vůbec nemluví. Ty, na kterých vyděláš hromadu peněz.“

Bloumám očima po jeho tváři, jakkoli je dokonalá, a zastavím se u jizvičky nad levým obočím. A v duchu se ptám, jaké všechny

škody to jeho krásné tělo utrpělo. „Byls něk-dy těžce zraněný?“

„Pár zlomených žeber, pohmožděné klouby, pár tržných ran. To je všechno.

Takže… ne.“

Pohlédnu na jeho ruce, které mi před pouhými čtyřiadvaceti hodinami ledovaly tvář. Teď se v duchu ptám, jaké škody asi taky natropily. „ Ty jsi někdy někoho těžce zranil?“

Tmavé oči se na mě upírají, když přiznává: „Ano, zranil, Charlie. Moc těžce. Jeden z nich už se neprobral.“

Nevím, jakou reakci ode mě očekával, ale nevyplaší mě to. „Takhle jsi vydělal ty peníze, o kterých mluvíš?“

„Kdopak jde teď rovnou na věc?“ Soudě podle jeho tónu ho to neštve. „Ano, většinu peněz jsem si vydělal na zápasech.“

Odkašlu si, rozhodnu se kormidlovat hovor jiným směrem. „Odkud znáš Larissu?“ Už při jejím jménu mi hruď hoří žárlivostí.

Obličejem mu přelétne polekaný výraz a já pokrčím rameny. „Říkal jsi, že si na společenské řeči nepotrpíš.“

„ Znal jsem Larissu, když byla naposled na služební cestě v Miami, a neměl jsem v plánu se s ní ještě stýkat. Nikdy.“ Zkřiví ko-micky rty a mírně postrčí můj talíř, aby mi připomněl, že nesmím přestat jíst. „Zachránilas mě.“

„Nemyslím, že by ti od ní hrozilo nějaké nebezpečí. “

Drasticky zvedne levé obočí. „Ne, věř mi.

Hrozilo. Ona je…“ Zavrtí hlavou. Když mě přistihne, jak ho pozoruju – hlavou mi letí všemožné příšerně chlípné představy, i když se sebevíc snažím zachovat klidný výraz – hluboce se mu zvrásní čelo. Myslím, že pod strništěm zahlédnu náznak ruměnce, ale nejsem si jistá. „Omlouvám se.“

„Neomlouvej se.“ Odmlčím se a pak si troufnu dodat předstíraně smyslným hlasem: „Pane investiční bankéři.“

Cainova tvář se rozjasní smíchem. „Ženské obyčejně nechápou mou volbu profese, takže si to nechávám pro sebe.“

Řekl ženské. Plurál. Krucinál. Doufala jsem, že s ní to končí. „Ne, to věřím.“ Já jsem jeho volbu profese taky nepochopila. Pořád ji nechápu. Je úplně jiný než všichni ostatní majitelé klubů – a vůbec než každý, s kým jsem se kdy setkala. Skoro jako by nebyl skutečný.

Zatváří se mrzutě. „Vůbec žádná z nich toho o mně moc neví. Ale zřejmě jim to nevadí.“

U srdce mě zabolí smutkem. Spousta žen je milovaná a obklopená pozorností jen pro svůj lákavý zevnějšek. Ale co muži jako Cain?

Nejsem o nic lepší než Larissa. Využívala jsem ho při svých vystoupeních stejným způsobem. Ten obličej, tělo; jsou dost úchvatné, aby nebylo vidět muže pod nimi.

Ironií osudu si začínám myslet, že to, co se skrývá pod vnějším povrchem, je možná ještě krásnější.

„Třeba chodíš s nesprávným typem žen,“

pronesu tiše a upřeně mu hledím do očí.

„S nikým nechodím, Charlie. Nikdy jsem to nedělal. Už jsem ti to říkal včera.“

„Taky nekoukáš, jak se tvoje tanečnice svlékají, viď?“

Uslyším lehký škrábaný zvuk, s nímž jeho ruka mne strniště, když si zakrývá ústa a skrývá pousmání, přičemž mě pozoruje očima, ve kterých náhle zajiskří humor.

„Jenom jedna.“

Tělo mi zaplaví žár. Jestlipak ví, co dokáže pouhým pohledem?

Když přijde číšník sklidit nádobí, je moje jídlo napůl nedojedené, ale mám v sobě dvě třetiny vína a cítím mravenčení ve stehnech.

Anebo to možná způsobuje Cainův upřený pohled.

Nechám se od Caina odvést – pomalu, zdráhavě – k jeho navigatoru. Otevře mi dveře u spolujezdce jako gentleman, zaváhá.

Ruka mu sjede k mým bedrům a ten prostý dotek mě připraví o dech, vnímám ho celým tělem. „Chceš, abych tě odvezl zpátky do tvého bytu nebo do Penny’s nebo…“ Nedokončí otázku, jako by mi dával možnost rozhodnout, jestli tenhle večer končí, nebo ne. Ještě se mi nechce dát Cainovi dobrou noc – ani sbohem. Přesně vím, co chci. Podle toho, jak upřeně hledí na má ústa, to asi ví i Cain.

Polknu, abych potlačila explozi vzrušení ve svém nitru, upřu na něj pevný, přímý pohled a zvolna kývnu hlavou.

Kapitola dvacet tři

CAIN

Objímám Charlie kolem pevného pasu, když stoupáme po schodech podél starého mola.

Mohl bych tvrdit, že ji tak pevně držím, protože je tma, ona má trochu špičku a prkna jsou nerovná. Ale úplněk vrhá světlo jako ve dne, Charlie zřejmě vystřízlivěla a prkna jsou zcela v pořádku.

Moc nechybělo, abych nás odvezl do mého bytu.

Vůbec moc nechybělo.

Nepříjemná erekce mi připomíná, co bych mohl dělat, kdybych zahnul doleva, místo abych jel rovně.

Ale nejde to. Ještě ne.

Nejde to, jestli chci udělat, co je správné.

A krucinál, já chci něco udělat správně. Od-vézt Charlie dnes domů, abych s ní mohl

šukat až do východu slunce – když neví nic o muži, jímž jsem – mi správné nepřipadá.

Tak to dělám s Vicki a Rebeckou. Nebudu jednat s Charlie jako s těmi druhými.

Chci víc.

„Takže ochranka nás sem jen tak pustí?“

Mávne paží kolem sebe, střevíce na vysokých podpatcích zavěšené na prstech.

„Jasně. Jsem tu členem.“ Bezpečnostní služba v tomhle soukromém klubu mě zná, všichni její příslušníci. Sypu jim peníze, aby se dívali jinam, když vycházím na molo uprostřed noci. Dělám to už léta. Je to moje ta-jná svatyně. Je to jediný důvod, proč jsem sem vůbec vstoupil.

Nikdy jsem však s sebou nikoho nepřivedl.

Nikdy jsem nechtěl. A dnes jsem jim přidal něco navíc, aby na molo nikoho nepouštěli, včetně sebe samých.

Když nám dnes číšník přišel posbírat talíře, zpanikařil jsem. Ještě jsem nebyl připravený se s Charlie rozejít. Na to jsem se moc bavil. A to přestože se ukázala Larissa.

Ze všech lidí, na které bych mohl narazit…

Kurva! Díkybohu, že měla tolik slušnosti, aby neuvedla explicitní detaily našich společných chvil. Ten víkend začal nevinnou sklenkou u baru ve stejné restauraci, kde jsme byli dnes, a skončil s Larissou, její velmi hezkou třiadvacetiletou asistentkou a taškou hraček.

Ta ženská je dost ujetá.

Šel jsem do toho, ale později mě užíral pocit viny a slíbil jsem si, že už s ní nikdy spát nebudu. Larissa je ženská verze toho, co nenávidím – využívá svou moc. Ano, je krás-ná a okouzlující, ale umí být pěkná zmije, jako dnes večer s Charlie. Na vteřinu jsem si byl jistý, že nám navrhne grupáč.

Něco mi říká, že Charlie nemá zájem se o mě dělit.

Zaculím se při vzpomínce na ten poťouchlý úsměv, který se objevil na Charliiných krásných, plných rtech, když sáhla přes stůl, aby dala najevo, že jí patřím. Mohlo to být jen naoko, ale v tom okamžiku jsem netoužil po ničem víc než být její.

Bylo to krásné, jak dnes večer zvládla Larissu s noblesou a grácií a maličko jako mrcha. Nečekané.

Postavil se mi z toho.

Právě proto jsem ji musel odvézt někam jinam než domů. Ani teď mi nemůže uniknout, jaký klid a soukromí na tomhle molu panuje. Jaká je tu tma. Jak snadno bych se jí mohl dostat pod šaty, o čemž fantazíruju už kolik týdnů.

Kráčíme mlčky, Charlie se ke mně tiskne víc, až se ocitneme u parkové lavičky na konci mola.

„Chodíš sem často?“

„Každou neděli večer, když Penny’s zavře.

Vždycky sám…“ Vedu ji k lavičce na konci a sednu si vedle ní, natáhnu paži na opěradlo, abych u ní byl co nejblíž, aniž bych si ji přitáhl na klín. Vlny jejího

smetanově květinového parfému na mě pořád narážejí a nutí mě zhluboka vdechovat.

„Je tu fakt hezky,“ zaševelí, zakloní hlavu a položí si ji na mé rameno, rty zvlněné míru-milovným úsměvem. „Klidně.“ Měsíční světlo dopadá na její pěknou bílou šíji, odhalenou, a já se přistihnu, jak se nakláním a bojuju s nutkáním přejet po ní jazykem až dolů, po celé délce těla.

„Děkuju ti za květiny,“ pronese znenadání a tišeji dodá, „předtím jsem ti vůbec nepoděkovala. Jsou krásné. Ta barva je úžasná.“

Prstem pod bradou obrátím její obličej k sobě. „Hnědé oči jsou hezké, ale fialkové…

Nemůžu na ně přestat myslet.“ To je pravda.

Nemůžu. Umíral jsem touhou spatřit je znovu od toho dne, co jsem ji přijal. „Proč je schováváš?“

Kouše si dolní ret, nepochybně se rozhoduje, zda mi poví pravdu, nebo ne.

S povzdechem řekne: „Protože potřebuju být nezapamatovatelná.“ Nemůže mi uniknout bolestný tón a sevře mi to hruď. Je to kvůli tomu hajzlovi Ronaldovi? Nebo kvůli jinému podobnému chlapovi?

Momentálně na toho člověka nemůžu ani pomyslet. Zaťaly by se mi z toho pěsti a Charlie by si toho všimla. Večer jsem jel kolem činžáku, kde bydlí, a málem jsem tam zastavil. Málem.

Ale nezastavil. Podle té průměrné stavby hádám, že Charlie nikdy nezahrnoval penězi a dárky výměnou za sex. Nechci jí způsobit další problémy, a dokud nebudu vědět, co se děje, nemuselo by šmírování toho chlapa dopadnout dobře. „Jsi ledacos, Charlie Rourkeová, ale nezapamatovatelná rozhodně ne, s fialkovými duhovkami nebo bez nich.“

Když znovu otevře oči, má na rtech smutný úsměv. „Proč sem chodíš přemýšlet?“

Zaplaví mě hořkosladká nostalgie.

„Připomíná mi to tady dětství v Los Angeles.

Babička brávala sestru a mě v neděli odpoledne na molo, když jsme byli malí.“

I když vychovala tak odporného chlapa, jako byl můj otec, pamatuju si, že bábi byla vlíd-ná, jemná dáma, která mě často objímala.

Asi se jako svobodná matka snažila ze všech sil, měla dvě zaměstnání jako číšnice, aby rodinu uživila. S dědečkem jsem se nikdy nesetkal. Zavřeli ho pro ozbrojenou loupež léta předtím, než jsem se narodil, a nakonec zemřel ve vězení na infarkt. Podle toho mála, co kdy otec prohodil o jeho vzteklosti a o tom, jak „učil“ tátu zápasit, jablko nepadlo daleko od stromu.

Při těch odpoledních vycházkách nám vždycky každému koupila hotdog a zmrzlinu do kornoutu. Seděli jsme pak při jídle na lavičce hodně podobné téhle, sestra ani nedosáhla nohama na zem, tak byla malá.

Nevím, jak si bábi mohla dovolit takhle nás každý týden hostit. Ale když jsem byl malý, o takových věcech jsem nepřemýšlel; prostě jsem si vzal, co se mi nabízelo. Nevzpomínám si ani, že bych jí někdy poděkoval.

Dodnes netuším, jestli vůbec věděla, jak moc jsem se na ta odpoledne těšil.

„Já si prarodiče nepamatuju,“ řekne Charlie tiše. „Máma říkala, že se o mě starali, když jsem byla fakt malá. Máma mě měla v patnácti, takže jí pomáhali, než dokončila střední školu. V duchu vidím takovou starší paní s blond vlasy a v červeně kostkované zástěře, jak stojí na velké bílé verandě a mává na mě.“ Svraští čelo. „Ale nevím, jestli to bylo doopravdy nebo tak.“ Opře se o mě tělem, hlavou se zahnízdí v ohybu mé paže. „Jak se jmenuje tvá sestra?“

„Lizzy.“ Bolestné svírání v hrdle, které se kdysi pojilo s pronesením toho jména, už dávno zmizelo a zůstala po něm jen slabá trpkost.

„Lizzy,“ opakuje Charlie šeptem. Následuje pauza, mírné zaváhání a pak přizná: „Já bych měla bratra, ale umřel při porodu. Máma mu chtěla dát jméno Harrison. Vždycky chtěla syna jménem Harrison.“

Vezmu mezi prsty pramínek jejích vlasů, začnu si s ním pohrávat a žasnu nad tím, jak je hedvábný. „Harrison a Charlie?“

Hruď se jí zvedne ostrým nadechnutím.

„Kde je tvá sestra teď?“

Odmlčím se a pozoruju loď plující v dálce; přitom se rozhoduju, jak moc toho mám Charlie dnes v noci svěřit. Zatím ji zřejmě to, co se dozvěděla, vůbec neodradilo. Nemůžu si pomoct, mám sto chutí prostě na ni všechno vybalit a rychle zjistit, jestli mě za-vrhne. Kromě Penny, Storm a Natea – a samozřejmě Johna, který byl jako první strážník na místě činu tehdy v noci, před deseti lety – jsem o své minulosti nikdy s nikým nemluvil. A nikdo kromě Natea nezná celý příběh. Ale opravdu chci vyklopit všechno za jeden večer? Mohl bych dnešní rozhovor velmi rychle ukončit, kdybych se sklonil a políbil ji. To by znamenalo konec řečí. Jsem si tím jistý.

Cítím na tváři Charliin tázavý pohled a to stačí, abych povolil. „Umřela před deseti lety, spolu s našimi rodiči, byla to vražda v souvislosti s drogami. Policajti nikdy nepřišli na to, kdo to udělal.“

Charliino tělo se vedle mě napne a to mě přiměje zadržet dech. Je tohle ta chvíle, kdy se začne v duchu ptát, jestli opravdu chce něco mít s klukem, jako jsem já?

„Co si pamatuješ o sestře?“

Vzduch mi zasyčí mezi zuby. Čekal bych, že se zeptá, co měli společného s drogami, jestli se provinili. Jestli se mi po nich stýská.

Takovouhle otázku jsem nepředvídal a jaksi mi připadá tím vtíravější.

Charliina ruka se ovine kolem mé a uvelebí se mi v klíně. Přitáhne si ji k sobě, nechá ji položenou v půli stehna, těsně pod místem, kde jí končí šaty. Mít ruku na její jemné, nahé kůži, to mě rozhodně rozptyluje.

Těžce polknu. „V šestnácti byla Lizzy pořád naštvaná, zamindrákovaná a nejradši bys ji uškrtila. Už ji vyhodili ze dvou škol a z další dočasně vyloučili za rvačku. Pila a kouřila trávu. Starší chlapi…“ Zavrtím hlavou.

Charliiny palce s hezky upravenými nehty mi opisují kroužky kolem kloubů, když se zeptá: „Vycházeli jste spolu?“

„Upřímně řečeno… nemohl jsem ji vystát.“

I teď bolí to přiznat, ale je to pravda. „Nebyla to děcko, se kterým jsem vyrůstal. Změnila se. Asi tři měsíce předtím, než zemřela, jsem zjistil, že pracuje pro nějakého hajzla, majitele striptýzového klubu, kouří ptáky a bůhví co ještě. Pracovala načerno a používala průkaz šestadvacetileté Lat-inoameričanky jménem Blanca, která se jí vůbec nepodobala. Bylo jí šestnáct! Majiteli to bylo jedno.“

Těžce vydechnu, jako bych se tím mohl zbavit viny, která přetrvává ještě i po deseti letech, a pokračuju: „A mně taky. Vůbec jsem se o ni nestaral.“ Bojácně shlédnu do toho panenkovského obličeje a najdu tam…

Nevím, co znamená ten výraz. Je nečitelný.

Ani odsudek, ani znechucení. Nic z toho, co jsem viděl v očích Penny, když jsem jí přiznal totéž.

To mě podnítí. „Nebyl jsem o moc lepší než ona, věř mi. Odstěhoval jsem se, když mi bylo sedmnáct, a rok jsem přespával u kamarádů. Sotva jsem odmaturoval. Pak jsem se začal pouštět do větších zápasů. Vy-dělávat skutečné peníze. Dost na to, abych měl na auto a na byt. Na pár měsíců jsem k sobě Lizzy nechal přistěhovat, ale pak jsem se dozvěděl o tom klubu a vyhodil jsem ji.

Odstěhovala se zpátky k rodičům. Nijak jsem neřešil to, že se prodávala. A to jen proto, že jsem pro tvrďácký, protivný vnějšek neviděl holku, která tam pořád ještě někde existovala a potřebovala, aby ji někdo hlídal. Pochybuju, že byla tak tvrdá, když…“ Zuby mi div nepraskají, jak je zatínám. „Určitě byla v těch posledních pár minutách života spíš jako ta holčička, kterou jsem znal, když jsme byli malí.“ Aspoň v mých nočních můrách to tak vždycky je, když brutální a explicitní detaily z policejních zpráv ožijí a já slyším, jak křičí, jak mě volá, jak křičí o pomoc. Abych vrátil ty peníze, co jsem ukradl.

„A tvoji rodiče? Věděli, co se děje?“

Trpkost se mi rozlézá tělem, a ať se snažím sebevíc, nemůžu se ubránit sílícímu napětí.

„Táta kšeftoval s trávou a koksem. Matka…“

poraženecky vzdychnu, „… kšeftovala se sexem. Byli to šmejdi. Jestli věděli, co Lizzy dělá, bylo jim to jedno. Kurva, co já vím, máma se taky prodávala. Lizzy neměla nikoho, kdo by ji před nimi chránil.“

Charliino tělo vedle mě ztuhne, což mi připomene, s čím se patrně sama musela v životě vypořádat. Ovinu paži, nataženou na opěradle lavičky, kolem jejích ramínek a přitáhnu ji těsně k sobě.

Teplý noční vzduch se mlčky vznáší kolem nás a já čekám, až Charlie něco řekne. Až mi poví, že to nebyla má vina, že jsem nemohl vědět, co se stane, že bych se neměl nechat užírat pocitem viny. Všechny ty standardní věci, které už jsem slyšel od Storm a Natea, které mi ale od provinilosti neuleví. Jenže ona nic z toho neříká. Místo toho si zvedne mou ruku k ústům a jemně ji políbí, pak si ji znovu položí do klína, kde se jí šaty vykasaly ještě výš.

„Vypadá to, že není jediná, kdo potřeboval, aby ho někdo chránil.“

Nehádám se s ní.

Následuje pauza a pak se zeptá: „Takže – jak to, že jsi skončil v Miami?“

„Když Lizzy umřela, nějakou dobu jsem se utápěl ve výčitkách svědomí. Já…“ V myšlenkách zalétnu zpátky do těch měsíců potom, kdy jsem většinu času zápasil a každý zápas byl všechno, nebo nic, vsázel jsem na sebe všechny peníze až do posledního měďáku.

Bylo to vysoké riziko, vysoká odměna, a kdybych prohrál, prohrál bych všechno. Ale nemohl jsem podlehnout, protože všichni moji protivníci měli stejnou tvář – mou. Tvář bratra, který se obrátil zády k sestřičce. Ne k sestřičce, která nadávala a odsekávala a klekala si za padesát babek. K holčičce s oříškovýma očima, jež tiše seděla na lavičce na molu, jedla zmrzlinu a vzhlížela k bratrovi, který ji měl vždycky ochraňovat.

Lizzy se v mých myšlenkách znovu stala tou holčičkou. A právě ta holčička ležela rozbitá na špinavém, zakrváceném koberečku v obý-

vacím pokoji mých rodičů.

Celé měsíce jsem rozbíjel sám sebe na kaši.

Polknu, abych zbavil svůj hlas ochraptělosti, a pokračuju. „Vydělal jsem zá-

pasením spoustu peněz. Spoustu peněz.“

Ruka, kterou jsem jí ovinul kolem ramen, se automaticky prohne jako vždycky, když si vzpomenu na všechny ty zápasy – na všechna žebra, jež jsem zlámal, na nosy, které jsem rozbil, na chlapy, které jsem zmlátil do bezvědomí. Na chlápka, jehož jsem neúmyslně zabil tu noc, kdy moje rodina zemřela. „Nakonec mě to přestalo bavit.

Pochopil jsem, že mi to nepomůže. Tak jsem se rozhodl udělat něco… pozitivnějšího. Nedokážu vrátit čas, ale říkal jsem si, že kdybych dokázal pomoct dalším dívkám jako Lizzy, možná bych měl pocit, jako bych za to platil. Vždycky se najde holka, která si myslí, že nemá jinou volbu, a vždycky budou hajzlové jako Rick Cassidy, co se živí jejich zoufalstvím a dělají z nich drogově závislé a děvky. Představoval jsem si, že bych mohl udělat se svými penězi něco produkt-ivnějšího, třeba jako otevřít si vlastní klub.

Potřeboval jsem se ale dostat pryč ze South Central. Potřeboval jsem změnu.“

Charlie se ke mně obrací, až ucítím na šíji její dech. I když je tahle chvíle vážná, krev se mi instinktivně hrne dolů. Nevím, jak dlouho ještě vydržím být slušný člověk s rukou

takhle položenou na jejím stehně a s vírem zjitřených emocí bušícím v hrudi.

„Ale proč Miami?“

„Miami je známé tolerantními zákony v oblasti zábavy pro dospělé. Spousta měst zakazuje nahotu nebo kombinaci alkoholu s nahotou nebo typy tanců, které smíš uvádět. Ale Miami ne. V Miami můžeš mít v jedné ruce burger, v druhé ruce pivo a před sebou úplně nahou ženskou. Připadalo mi, že takové město – s tak liberálními zákony – bude plné všelijakých Lizzy. Chtělo to aspoň jednoho majitele klubu, který se o holky stará. Někoho, kdo by vyvažoval ty nejhorší.

Tak jsem si otevřel malý klub, pojmenovaný The Bank. Nebyl nijak okázalý ani obrovský. Teprve jsem se učil. Sakra, byl jsem vůbec moc mladý na to, abych si otevíral klub. Ale dařilo se mi, protože jsem je nijak neomezoval, i když mi to vadilo.

Pořád mi to vadí. Nechávám holky dělat všechno, co je legální, ale nic víc, a dbám na jejich bezpečí.“ Kruci, že to ale bylo pěkně krušné učení, těch prvních pár měsíců, co jsem vlastnil The Bank! Naštěstí se učím rychle a měl jsem ohromný zdroj informací – majitele striptýzového klubu z Vegas.

Výměnou za jeden domluvený zápas – který jsem vyhrál a on na něm vydělal tunu peněz – mě nechal měsíc prakticky žít ve svém klubu, abych se naučil základy. Chtěl mi dělat partnera, když jsem odjel do Miami, ale já odmítl. Místo toho byl papírovým majitelem klubu John, dokud mi nebylo jedenadvacet. Věděl jsem, že se mu dá věřit.

„Snažil jsem se chovat správně aspoň k zaměstnankyním. Jako jsem se nezachoval správně k sestřičce.“

„Takže jde jen o druhou šanci?“

„Ne. Jde o to snažit se vyvážit dobré a zlé.

Já na druhé šance nevěřím, Charlie.“

Dlouhou chvíli je ticho a pak se zeptá: „China ti připomíná sestřičku, viď?“

Zvolna přikývnu. „Mám s ní moc trápení.“

Úkosem po ní kouknu a dodám, jak tuším, s rozpačitým úsměvem: „Vím, že se k tobě nejspíš nechovala nejlíp.“

„To zdaleka nevystihuje skutečnost,“ zasměje se Charlie.

Patrně je nejvyšší čas, abych ji nechal odpočinout a přestal ji bombardovat svým svinstvem. Vím, že to někdy přeháním.

Za jeden večer se dozvěděla, že mě přivedli na svět a vychovali kriminálníci, že mi není cizí surové násilí, že ženským lžu a pak je šukám a že jsem byl nejblbější bratr na světě.

A ona se ke mně tulí, jako by tu pořád ještě chtěla být.

To nejhorší si můžu nechat na jindy.

Vstane, přistoupí k zábradlí mola a opře se o něj, je bosa. Nebýt úplňku, nejspíš bych z ní moc neviděl, ale díky němu si můžu užívat pohled na její siluetu s oceánem v pozadí. Fouká větřík, jen takový, aby jí rozcuchal pár pramínků vlasů a zvířil látku krátké sukně.

Už mi chybí její teplo po boku. „Takže ses mě pro dnešek nabažila?“ zamumlám a slyším ze svého hlasu smutek. Je po třetí hodině ráno a mně se nechce odejít, ale všiml jsem si černých kruhů pod jejíma očima.

Nejspíš toho včera v noci moc nenaspala.

Ginger říkala, že přišla domů dvě hodiny po incidentu s útočníkem a byla uplakaná.

Charlie se ke mně zvolna obrátí a řekne: „Vím, že mi to všechno povídáš, abys mě zastrašil. Ale to ti nevyjde. Nic z toho, cos mi za-tím vykládal, mě nepřinutí smýšlet o tobě špatně.“

S jejím přiznáním mě zavalí nečekaná vlna úlevy.

Sleduju, jak stahuje obočí a váhá, jako by se rozhodovala, zda má něco říct. „Co jestli…“ Znovu se zarazí a vidím, jak se jí napjaly čelistní svaly. Zčistajasna odvrátí pohled, prudce mrká. Jsou to neprolité slzy, co vidím?

„Charlie?“ Začíná ve mně kypět obava, všechny myšlenky na to, jak se jí dostat pod šaty, zmizely. „Mně to můžeš říct, Charlie.

Cokoliv. Nebudu tě soudit. Panebože, jestli ses dneska v noci o něčem poučila, tak o tom, že tě nebudu soudit.“ Mám na jazyku jméno Ronalda Sullivana. Chce se mi zeptat se jí: Co pro tebe znamená? Co ti udělal? Chceš, abych tě ho zbavil? Ale držím pusu. Nechci na ni tlačit a sakra jistě nechci, aby ode mě utekla jako včera.

Stejně rychle to zmizí – ať už to byl strach, nebo nerozhodnost. Její upřený pohled mi teď připomíná Charlie z jeviště. Smělou svůdnici. Hlavu mám pořád plnou obav, ale tělo už je zase ve střehu.

Nevyhnutelně sjedu očima k těm ňadrům, která jsem už dvaadvacetkrát viděl obnažená, a prudce se nadechnu. Ano, počítal jsem její vystoupení. Nepočítal jsem ale, kolikrát jsem si ho potom vyhonil nad obrazy pevně vrytými do mozku. Už jen při té myšlence se musím upravit dřív, než se stihnu ovládnout.

A ona mě při tom samozřejmě zahlédne.

Usměje se. Tím plachým úsměvem, který na mě vrhá, když si přede mnou v Penny’s sundává vršek.

Mám za to, že Charlie Rourkeové nikdy neřeknu ne.

Polknu a krev mi začne dunět v žilách, za-

čínám přerývaně dýchat.

A po celém těle se mi šíří pavučina mravenčení.

Nemůžu tomu uvěřit. Tohle jsem ještě nik-dy nepoznal. Ani s Penny ne.

Jsem se ženou a jsem z toho doopravdy nervózní.

Kapitola dvacet čtyři

CHARLIE

Pochopil by to Cain? Viděl by mou situaci takovou, jaká je – že dál pomáhám Samovi, abych přežila? Abych získala šanci se osvobodit? Nebo by ve mně viděl slabocha?

Byla jsem tomu tak blízko. Už jsem to měla na jazyku. Ale prostě jsem nedokázala zfor-mulovat slova. Nemohla jsem to riskovat. Co by udělal? Po tom všem, co jsem dnes v noci vyslechla, nevím. Možná by mi pomohl, protože touží všechno napravovat, nebo by možná odešel, protože mu to příliš připomíná vlastní minulost.

Tohle však napravit nemůže. Může se jen ocitnout v nebezpečí, když se o to pokusí. Ne, Cain potřebuje zůstat v nevědomosti. A já zítra odjíždím, takže nemá smysl rozbíjet tu iluzi, kterou si o mně vytvořil – týraná dívka na útěku hledá nový začátek. Polovina z toho je každopádně pravda. Nebo od zítřka bude.

Dnes jde jen o to smířit se s tím, že mi os-ud přivedl muže, jako je Cain. Myslím, že jsem snad zakopla o světce. Nezasloužím si ho. Cain je dobrý člověk, zocelený přemírou křivd z minulosti. Těch křivd se nedopustil sám, ačkoliv si očividně myslí, že značná část viny leží na něm.

Je oběť stejně jako jeho sestra, jak se zdá.

Je oběť stejně jako já, připadá mi někdy.

Cain to však všechno nechal za sebou a něco s tím dělá. Já v tom pořád vězím až po uši a snažím se jen utéct a předstírat, že k tomu nikdy nedošlo.

„Ještě jsem ti nepověděl všechno,“ pronese Cain tiše, jako by mi četl myšlenky.

Zarazím se, v duchu se ptám, co ještě by tu mohlo být kromě obrovské osobní tragédie, s níž se mi právě svěřil. Po pravdě řečeno, asi to nechci vědět. „Už jsi mi pověděl dost.“

A já jsem ti nepověděla nic. Polopravdy, nic víc. Je pravda, že vedle maminčina náhrobku je ještě jeden maličký, na kterém stojí Harrison Arnoni. Vynechala jsem fakt, že maminka zemřela spolu s ním a že jeho otec je drogový dealer, který teď ovlivňuje každou mou volbu, každé rozhodnutí.

A ta vzpomínka na blond paní v červeně kostkované zástěře? Ta je skutečná.

Samozřejmě jsem vynechala to, jak na sebe s maminkou řvaly a jak mě maminka už pár minut poté odvlekla za paži, kufr v ruce.

Pamatuju si, že ta blond paní pronášela slova jako křesťanka a hříšnice. Pamatuju si chlapíka s mastnými vlasy, který na nás čekal na příjezdové cestě v modrém autě, které čpělo cigaretami. Pamatuju si, jak jsem naposled mávala babičce na rozloučenou. Pamatuju si, jak jí po tváři stékaly slzy, když mi mávala.

Na tak malé dítě si toho pamatuju opravdu moc.

Ale s ničím z toho se teď Cainovi nemůžu svěřit, protože by to o mé skutečné identitě prozradilo příliš. Charlie Rourkeová je jednoduše ranec lží s několika polopravdami, abych trochu ulevila svému provinilému svědomí.

A teď toužím své svědomí umlčet úplně.

„Caine?“ Postoupím o další krok dopředu, až stojím mezi jeho roztaženýma nohama.

„Jo?“ Uvolněně sedí, jednu ruku nataženou na opěradle lavičky a druhou ležérně položenou na koleni. Napětí svalů v jeho čelisti mi však sděluje, že je všechno, jen ne uvolněný. Jestlipak má zdání, co přijde? Určitě má. Už hodinu se o něj třu jako zvíře v říji.

Teď, nebo nikdy.

„Vždycky jsi takový gentleman?“

Po Cainových rtech přejede úšklebek.

„Ne… nejsem. A ty mi to momentálně rozhodně neusnadňuješ.“

Potlačím vzrušení a nervozitu, které se ve mně perou, a zeptám se: „A co bych

musela udělat, abych ti to úplně znemožnila?“

Upírají se na mě roztoužené oči a já postřehnu, jak v nich blýskne něco, co neumím popsat. Následuje dlouhá pauza a potom se mi jeho ruce ovinou kolem stehen. Prudce mě k sobě přitáhne a nasměruje mi na lavičku nejdřív jedno koleno, pak druhé. Než se naděju, klečím obkročmo nad jeho klínem s rukama volně ovinutýma kolem Cainova krku a se šaty vyhrnutými nad stehna. Cainovy ruce se mi usadily na bocích a táhne je dopředu, že se k němu tisknou tak, až už není možné nevnímat jeho vzrušení.

Mezi nohama se mi rozlévá další vlna žáru.

Je mi tam horko od té vteřiny, kdy jsem se probudila na pohovce v jeho kanceláři, ale intenzita teď dosáhla nové úrovně. Nijak by mě nepřekvapilo, kdybych mu promáčela kalhoty.

4/

„Víš to jistě?“ Upřeně se mi dívá do očí, rty – jen pár centimetrů od mých – pootevřené, dech přerývaný.

Přejedu očima mužné linie jeho tváře a špičkami prstů zavadím o lehké strniště na jeho hrdle. Vdechuju tu líbeznou, čistou, dřevitou vůni, kterou s ním už vždycky budu mít spojenou. Chci si vrýt do paměti každičký okamžik, protože mi nikdy s nikým nebylo tak, jak je mi právě teď s Cainem.

Tak, jako že doopravdy záleží na tom, co chci já.

A v této chvíli nechci nic víc než Caina.

Úmyslně k němu přisunu pánev ještě blíž, až se do mě jeho tvrdost zaryje. Sjedu rty po pevné linii čelisti – což jsem si představovala každičkou noc už několik týdnů.

Slyším zasyknutí a vzápětí se jeho prsty za-klesnou za tenké pásky mých kalhotek a škubnou jimi. Jeho erekce se mi vzpíná vstříc. Stejně rychle však kalhotky pustí a je-ho ruce se mi derou nahoru po zádech – pod přiléhavé šaty – aby přitiskly mou hruď k je-ho. Cítím, jak mu srdce buší vstříc mému, zachytí můj dolní ret jazykem a láká mě dál.

Přijmu výzvu, chamtivě přitisknu ústa na jeho, cítím, jak se jeho vlhký jazyk spojuje s mým v majetnickém tanci. Rukama najdu jeho tvář a pobízím ho blíž k sobě, kochám se lehkým mužským strništěm pod špičkami prstů. I když chci Caina celého, klidně bych vystačila i s tímhle, až dokud by nevyšlo slunce; miluju to, jak se jeho ústa pohybují vstříc mým, jak chutná, ty drobné steny, které vydává.

Ale mám jen dnešní noc, připomenu si.

Aniž odtrhne rty od mých, jeho ruce se vynoří zpod mých šatů, aby stáhly zip. Látka klesá. S obratností experta mi ve vteřině rozepne podprsenku a vystaví má ňadra chladivému nočnímu vzduchu.

A sobě.

Cainovy prsty nemarní čas, najdou si cestu k mé nahé kůži, roztáhnou se, aby mě

hladily, třou mi obě ztuhlé bradavky současně bříšky palců. Tělem mi projíždí chvění.

„Máš představu, jak dlouho jsem si to představoval?“ šeptá mi do úst.

„Týdny?“ škádlím ho, ale srdce mi buší jako o závod. Nemůžu si pomoct, začnu se mu houpat vstříc, jeho přiznání žene mou touhu do závratných výšin.

Se zasténáním se vymaní z polibku, rukama sjede dolů a sevře můj zadeček.

Navádí si mě na kolenou výš, aby měla jeho ústa snazší přístup k mým bradavkám. Plně toho využije, jednu vtáhne do úst. Prudce se nadechnu vstříc téměř bolestivému sání, ale rychle to vyváží chlácholivým jazykem.

Paže se mi instinktivně ovinou kolem Cainovy hlavy, tisknou ho ke mně blíž a prsty mu proplétám do vlasů. Vždycky jsou tak dokonale upravené, až jsem čekala, že budou tuhé gelem. Potěší mě zjištění, že jsou hedvábně hladké.

Přitisknu se k němu ještě víc. Nikdy nemůžu být dost blízko.

„Sakra, Charlie,“ zavrčí, palce mu vjedou pod pásky mých kalhotek a strhnou je co ne-jdál, až uslyším, jak se v nich trhá gumička.

Nevím, jak to Cain dělá, že se mnou tak hladce manévruje, ale během pár vteřin mě má na zádech, ležím na sedadle lavičky a on stojí nade mnou. Není to zrovna nejpo-hodlnější pozice, ale momentálně je mi to fakt jedno.

Obratně a bez námahy mi stáhne kalhotky až dolů, sundá je a ledabyle odhodí na zem.

Uchopí mě za lýtka, jemně ohne nohy a posune je dozadu, takže má místo, aby se opřel jedním kolenem o lavičku, druhou má na zemi, čelem je ke mně. Položí mi ruce na kolena a začne jimi sestupovat po vnitřní straně stehen dolů. Žár mi stoupá do podbřišku.

A pak mi roztáhne stehna. Dokořán.

Znenadání skutečnost, že si už několik týd-nů sundávám vršek na jevišti, znamená míň než nic. Ležím úplně odhalená uprostřed noci na lavičce na molu, před mužem, po kterém každá normální ženská touží – po kterém toužím i já – a už jen při té myšlence mi najednou projede tělem napětí.

Nevím, co jsem čekala, ale tohle ne. Ne tak rychle.

Cain si nedělal legraci, že neplýtvá časem.

Přesune se nade mě, svaly na šíji a ramenou se mu krásně napínají, jak se podpírá pažemi. „Jsi nervózní,“ vytkne mi s drobným, škádlivým úsměvem, pak se skloní a dotkne se jazykem mého rtu.

„Ne, nejsem,“ lžu a cítím, jak rudnu.

„Napjala ses,“ naléhá, hravě mě lehce kouše do dolního rtu, pak mi vtiskne na rty něžný polibek. „Víš jistě, že ti to celé nevadí?

Můžeme přestat.“

Je to od něj moc milé, že je tak vyladěný na mé tělo a má o mě takovou starost, ale já přestat nechci. Místo odpovědi sklouznu prsty k přezce jeho pásku, rozepnu ji a rychle se pustím do knoflíků a zipu, ruka mi vjede pod jeho spodky a popadne pohlaví asi rychleji, než čekal.

Z Cainových rtů unikne tlumené zasténání.

A já se usměju. Ben byl úplně vedle. Není tu nic trpasličího ani deformovaného. Cain je dokonalý.

„Co se děje – víš jistě, že ti to nevadí?“

škádlím ho, hladím ho po celé délce a cítím kapičky vlhkosti na špičce. Kapičky pro mě.

Vytáhnu ruku a důrazně si olíznu palec, přičemž na něj koukám zpod přivřených řas.

„Nejsi ty nervózní?“

Zasměje se. Ačkoliv to není nepříjemné, je v tom zvuku nádech zlomyslnosti, kterou jsem od něj ještě neslyšela. „To je zas nějaká nová hra? Tak jo, Charlie, víš, že tvoje hry hraju rád.“ Vysune se z mého sevření, Cainovy ruce mi shrnují šaty dolů ke kotníkům a pryč. „Chtěl jsem ti je nechat, ale…“ Vstane, úhledně moje šaty složí a strčí mi je pod hlavu jako polštářek. Pak znovu zaujme svou pozici na jednom koleni a bez zábran obdivuje mé tělo. Nepochybuju, že měsíc nad našimi hlavami mu k tomu poskytuje světla habaděj. Nehodlám uhnout před jeho zkoumáním, ačkoliv je to současně to ne-jerotičtější i nejtrapnější, co jsem kdy zažila.

„Chodí sem někdy hlídač?“ zeptám se, neschopna zamaskovat obavu v hlase.

Jeho ruce mi sjedou ke stehnům. Roztáhne mi nohy ještě víc od sebe, jednu zvedne tak, aby ležela na opěradle lavičky, druhou sesune dolů, takže visí přes okraj. Navzdory snaze o nonšalanci se prudce nadechnu, tělo začíná být rozbolavělé, hledá trochu úlevy, jak od něj, tak od téhle kompromitující pozice.

„Dneska nepřijde. O to jsem se postaral.

Jinak bych to tady s tebou nedělal.“ Věřím, že ne, což mě trochu uklidní. Díky vysokému dřevěnému zábradlí kolem nás a malé

konstrukci, která slouží jako bariéra za námi, jsme pro každého neviditelní.

Ale stejně…

Neznám moc kluků, kteří by tu dokázali jen tak sedět a prohlížet si nahou ženskou, nataženou před nimi jako teď já, vzhledem k tomu, že jsem si právě potvrdila, že Cain je tvrdý jako kámen. Ale to mám za to, že se pokouším dráždit muže, který má sebeovládání jako stroj.

Ležím tam a pozoruju ho – úplně ob-lečeného – jak na mě hledí s tlumeným, intenzivním žárem v hnědých očích; patrně to trvá jen minutu, ale mně to připadá jako věčnost. Nakonec se mu rty zvlní úsměvem.

„Nebojím se přiznat, že jsem trochu nervózní, Charlie.“ Zajíknu se, protože ucítím, jak mi po klíně přejíždí jediný prst, tělo se mi napne. „Dokážeš to přiznat ty?

Nebo chceš pořád lhát?“

Cain je nervózní? Úžasný, sexy Cain, kter-

ému se ženské doslova vrhají k nohám, je nervózní z toho, že je se mnou? „Ano, jsem,“

zašeptám nakonec.

„To je dobře. Poznám, když lžeš, Charlie, takže můžeš klidně s pravdou ven a povědět mi to.“ Cítím, jak se mi s jeho varováním pocit viny snaží prodrat zpátky do popředí každičké myšlenky, každého slova. Ale pak po mně jeho prsty přejedou podruhé, skrz rostoucí vlhkost, a pocit viny okamžitě ustoupí. „Víš, jak jsi úžasná?“ Dech se mi zadrhne, protože vnímám vítané vniknutí, jeho prsty se pohybují pomalu a krouživě, sleduje, jak moje tělo reaguje.

Zavřu oči, právě když jeho dotek zmizí a zasáhne mě horkost jeho dechu. Maličko vykřiknu, když na sobě ucítím jeho jazyk, který střídá ruce.

Nepodobá se to ničemu, co jsem kdy prožila. Moje prsty si znovu najdou cestu do jeho hedvábných vlasů a cítím, jak zastén-al, jak mi jeho ruce svírají stehna, koušu se do rtu, abych nevykřikla. Veškerá intenzita těch nocí – snění, tance pro Caina – spolu s realitou, že je teď tady a se mnou, ve mně vytvořily bouři, která každou chvíli propukne.

Prohnu záda vstříc rozkoši z jeho jazyka – který se hrouží a klouže zručně a s konkrétními záměry – a cítím známé narůstání v podbřišku. Netrvá to dlouho, protože Cainovy paže se mi sevřou kolem těla, abych se nehýbala, než skončí, a já musím zatnout zuby, abych nepobavila hlídače.

Když jsem hotová, nezbude ve mně žádné napětí, žádná cudnost, a Cainovy rty se sunou vzhůru a líbají mě na bříško, na ňadra, na šíji. Když dorazí ke rtům, bez zaváhání na ně vtiskne něžný polibek, i když z něj cítím svoji chuť.

Nikdy jsem to neochutnala. Měla jsem už kluky tam dole, ale připadalo mi to jako povinná předehra před sexem; nebylo to ani z poloviny tak dobré a nikdy to nekončilo orgasmem.

Nikdy jsem neměla s žádným klukem orgasmus. Tečka. I když to asi není nic překvapujícího; je mi opravdu teprve osmnáct.

Nabývám dojmu, že s Cainem bych mohla prožít takřka cokoli, jen kdybych měla víc času.

Cain mi vsune ruku pod ramena a zase si mě zvedne na klín, jeho erekce se do mě za-rývá a dává zcela jasně najevo, co chce. Co jsem mu ochotná dát. Předkloní se, aby vytáhl ze zadní kapsy peněženku, a moje ústa se mu přitisknou ze strany k šíji – k tomu citlivému místečku, kde má tetování – a dychtivými prsty mu rozepínám knoflíky košile, abych odhalila sošné tělo pod ní.

Umírám touhou znovu se ho dotýkat už od toho dne ve svém starém bytě. Teď žasnu nad tím, jak má horkou kůži, když se k ní tisknu nahou hrudí.

Uslyším trhání fólie na balíčku a rozhodnu se mu pomoct, vytáhnu ho z boxerek, rychle ho uchopím do teplých dlaní a začnu třít.

„Zvolna, Charlie. Exploduju každou chvíli,“

mručí a znovu mě zvedá na kolena. Rychle se vyprostí z kalhot, které si stáhne přes stehna, a já dychtivě čekám, až si navlékne kondom.

Už je tu zase čilý, prudký Cain, popadne mě za boky a přesune je nad sebe. Už se neptá, jestli jsem si jistá. Neptá se, jestli jsem nervózní. Jednoduše se mi zahledí do očí a hladce se do mě zasune – rozpíná mě, celou mě naplní. Je ho na mě skoro až moc a musím se tím tlakem prodýchat.

Když je hluboko ve mně, přestane se hýbat a přitáhne si mě k ústům, rty zachytí moje zajíknutí, připraví mě o vzduch, o myšlenky, o všechno.

A pak se začneme pohybovat proti sobě.

Zprvu je to pomalá kadence, jeho ruce mi svírají boky a diktují rychlost, jakou si přeje.

To pomalé mi vyhovuje, protože jsem ještě rozcitlivělá a mít ho v sobě je prostě nepřekonatelné.

Netrvá však dlouho a moje tělo ho přijme, a když se to stane, setrvačnost rychle stoupá, jeho pohyby jsou prudší, polibky dychtivější, ještě víc se ve mně zvětší.

Nakonec se odtrhnu od jeho úst a odstrčím mu ruce ze svých boků, zadívám se mu do očí a obdařím ho dráždivým úsměvem, ujmu se kontroly rytmu, moje silné stehenní svaly pracují za něj. Zakloní se, pootevře rty, zpod víček sleduje pohyby mého těla. Jeho ruka si najde cestu zpátky a já ji užuž chci zase shodit, dokud nepochopím, že mi nechce diktovat pohyby. Je tam, aby se ujistila, že z toho mám taky veškerou možnou rozkoš.

„Charlie…“ Uslyším, jak šeptá jméno, je v tom touha a opravdu lituju, že to není moje jméno. Zvedne volnou ruku a ovine mi prsty zezadu kolem šíje. Vtáhne můj jazyk do úst žádostivým polibkem, utlumí hluboký sten a já cítím, jak jeho tělo tuhne a jak ve mně pulzuje.

Udělala jsem to pro Caina. Já. To já jsem ho tolik vzrušila. Tohle zjištění ze mě vyrve druhý orgasmus skoro okamžitě a nedokážu se ubránit výkřiku.

Teprve když se jeho boky zastaví a dech se mu zpomalí do těžkého oddechování, odtrhnou se od sebe naše rty. Schoulím se mu nahým tělem – pokrytým teď tenkou vrstvičkou potu – na hrudi, ještě je ve mně.

Obejmou mě mohutné, silné paže a ucítím, jak se mi jeho rty tisknou na čelo. Ani se nepohne, aby se vyprostil, jako by byl spokojený tam, kde je.

Žasnu nad touto novou verzí Caina, kterou jsem právě objevila. Není to ten tvrdý, agresivní muž, o němž jsem fantazírovala. Není to ten emocionální Cain, jakého jsem zažila včera večer.

Je agresivní i emocionální. Má to nejlepší z obou světů. Kluk, po kterém budu bez ustání toužit, až tu nebudu.

„Slibuju, že příště to bude v pohodlné posteli, Charlie,“ slyším ho ševelit. Ze všech sil se snažím, aby se mi tělo při jeho slovech nenapjalo, ale nejde to a on to určitě cítí.

Otevřu ústa na jeho šíji a dychtivě se smiřuju s tím, že chci, aby nějaké příště bylo. Zoufale po tom toužím. Chci to hned.

Patrně byla chyba dopustit, aby se tohle stalo.

Obloha začíná světlat úsvitem, když mě Cain doprovází ke dveřím mého bytu. Ležérně navrhl, abychom šli k němu, ale já odmítla, stěží jsem dokázala vypravit výmluvy z bo-davě staženého hrdla.

Jsem objednaná k zubaři.

Musím jít na nákup.

Musím odvézt teréňák do servisu.

Lži. Samé lži.

Nenaléhal však a já nevím, jestli proto, že ten návrh nebyl míněný vážně, nebo protože bral moje výmluvy jako odmítnutí. Nebo

protože opravdu pozná, když mu lžu, a štve ho to.

Cesta autem domů byla nezvykle tichá, a jak jsem vyčerpaná tím, že jsem dva dny nespala, jak jsem nasycená, málem jsem usnula. Nebýt té nevolnosti, která ve mně procitla v okamžiku, kdy jsem si na molu navlékla šaty, možná by se to i stalo.

Vsunu klíč do zámku, otevřu dveře a vycítím, jak se Cain za mnou o krok přiblíží; bojím se, že se chce pozvat ke mně do bytu. Bojím se, protože bych ho musela poslat pryč. Bojím se, protože bych ho o moc raději pevně objala.

„Charlie?“

Na okamžik zatnu zuby, pak nasadím masku. Nebo se o to aspoň pokusím. Adrenalin konečně vyprchal a zbyla jen prázdná skořápka dívky, která za posledních šestatřicet hodin prožila příliš mnoho ničivých emocí – těch nejlepších i nejhorších.

Ani mi to pořádně nemyslí. Díkybohu jsem tak unavená, že nemůžu ani plakat; jinak bych si vybrečela oči.

Jsem přesně tam, kde jsem byla včera ráno, jenže teď je bolest v mém srdci o moc výraznější.

Konečně se otočím ke Cainovi, abych do sebe nasála pohled těch přívětivých hnědých očí, co se na mě upírají a je v nich mizerně zastíraná úzkost. „Děkuju ti za dnešek, Caine,“ začnu, ale zakuckám se.

Vzpamatuju se polknutím a vypravím ze sebe: „Děkuju ti… za všechno.“ Proč se nedokážu udržet? Už jen chvilku, krucinál!

Po čele mu přejede hluboká vráska, ale vyhladí ji. „Moje kamarádka Storm pořádá dnes odpoledne u sebe doma malou sešlost.

Takovou oslavu pro svého snoubence Dana.“

Nepřítomně zvedne telefon. „Zrovna jsem dostal textovku. Každopádně…“ Hlas mu vyzní do ztracena a oči sjedou k mým ústům.

„Mohla bys jít se mnou.“

Uboze se pokusím o úsměv. „Jasně, budu o tom uvažovat. “ Budu o tom uvažovat, až budu nastupovat do autobusu.

V očích se mu zaleskne něco, co se podobá zklamání, a já se leknu hbitého kopance provinilosti v břiše. „Tak jo, Charlie.“ Skloní se, aby se dotkl rty mé tváře, blízko úst, ale nepřistane tam, jako by nevěděl, jestli bych to dovolila.

Bez váhání se k němu otočím, abych si ukradla poslední polibek, abych se pokusila sdělit mu tělem, jak moc pro mě začal znamenat během krátkého časového úseku, jak moc lituju, že to nemůže pokračovat.

Jak moc mi bude chybět.

Kolem pasu se mi ovine mocná paže, tiskne si mě k tělu, jeho vášeň se vyrovná mé a ještě ji převyšuje, zakloní mě a rozevře mi ústa dokořán, jak do nich vnikne jeho jazyk.

Cain zřejmě nezná jiné tempo než „intenzivní“. Když se to zkombinuje s mým osobním zmatkem, vznikne číhající katastrofa.

Zavřu oči a pohroužím se do jeho síly, znovu se v něm ztrácím a tělem mi začíná proudit známá horkost.

Jednu chvíli se mi podlomí kolena a zjistím, že nemůžu zvednout víčka. Sotva slyším zavírání dveří a ocitnu se ve stavu beztíže v Cainově náruči. Měkký polštář působí jako obláček, když mě na něj Cain klade.

„Charlie, kde máš prostěradla?“ slyším, jak se ptá, ale neodpovím.

Jsou zabalená v kufru, který stojí tiše v koutě.

Čeká na mě.

Okamžik poté mi jeho ruka shrne vlasy z čela. „Prospi se.“

„Tak jo,“ zašeptám s povzdechem, ačkoliv stále bojuju se sladkou přitažlivostí prázdnoty, která mě láká. Za pár hodin mám odjet, ale potřebuju spát. Už jen pár hodin a pak půjdu. „Sbohem, Caine.“ Momentálně bych nikam nedojela…

Někdo mi buší na dveře. Je mi, jako bych měla tělo přikované k posteli, namáhavě vstávám, nechce se mi opustit pohodlí spánku, i když na holé matraci.

„Charlie! Otevři!“ Je to Ginger a působí zpanikařeně. Procitne ve mně obava, vypo-tácím se nakvap ke dveřím bytu, bez obezřet-nosti je otevřu dokořán.

„Jsi živá!“ zvolá a projde kolem mě do bytu. Zpod červenobíle pruhovaných plážových šatů jí vykukují ramínka pestrobarevného vršku od plavek. „Už jsem tu dneska počtvrté. Myslela jsem, že jsi mrtvá! Jdi se připravit.“

„Cože?“ Nepřítomně se drbu na hlavě, probírám se v rozmazaných vzpomínkách.

Připravit na co?

„Už je po třetí a jdeme ke Storm.“

Po třetí? „Cože?“ Nevěřím jí. Ženu se vyhrabat z kabelky telefon a s rostoucí bub-linou paniky se utvrdím, že nelže. Ne…

musím do banky a pak prodat auto a pak…

opustit Miami. Nestihnu to!

Ginger si udělá pohodlí na pohovce, dálkový ovladač v ruce, navíjí na prst ostře růžový pramínek vlasů. A já vím, že pokud nebudu souhlasit, že s ní půjdu, přiměje ji k odchodu leda požár nebo vysokozdvižný vozík. Očima sklouzne ke květinám, zdobícím můj stůl. „Ty jsou nádherné. Od koho jsou?“

„Od nikoho,“ zamumlám nepřítomně, odpotácím se zpátky do ložnice a zavřu dveře. S povzdechem se o ně opřu, zavřu oči.

Co mám dělat?

Vím, že kdybych dokázala Ginger setřást, ještě by to mohlo vyjít. Prostě bych přijela do cizího státu a města uprostřed noci. Zkontroluju tajný telefon ležící v kabelce, procitne ve mně záchvěv úzkosti, že jsem mohla propást volání od Sama.

Žádné nepřijaté hovory. Vydechnu si.

Co jestli… Nemohla bych zůstat ještě jeden den? Totiž, opravdu je nebezpečné, když zůstanu jen o jeden den déle? Ještě týdny nemusím čekat další požadavek o předávku a Bob by se do Penny’s ani nedostal, kdyby mi chtěl něco udělat. A Sam je… Musím věřit, že by mi neublížil z rozmaru nebo na základě nějakého tušení, i když je paranoidní. Jsem pro něj příliš cenná. Jsem jeho nic netušící pěšák.

Nejdřív by sem přijel. Navštívil by mě osobně, přesvědčil by se na vlastní oči. Musím tomu věřit. Koneckonců, vždyť mě vychoval.

To se přece taky počítá.

Má rozhodnost se během několika vteřin rozplyne, jako by nikdy neexistovala. Nebo možná existovala, až do včerejší noci. Vířivá nevolnost v břiše konečně ustoupí návalu nedočkavosti. Otevřu kufr a rychle vyhrabuju z hromady oblečení plavky.

Zčistajasna se nemůžu dočkat, až budu u Storm.

Kapitola dvacet pět

CAIN

„Ahoj, cizinče!“ vítá mě Storm u dveří, na sobě má zástěru a zářivý úsměv. „Jsem ráda, žes to stihnul tak narychlo.“ Pevně mě obejme a pak mi láskyplně přejede dlaní po bicepsu. Storm se mě často dotýká. Kontakt od jiných nemám rád, ale od Storm mi to nevadí. Vím, že je to naprosto platonické gesto a od ní – jedné z mých nejlepších přítelkyň – mě to dokonce uklidňuje.

Prohlédnu si zástěru – na které stojí Pozor: Grilující žena –, poplácám se po břiše a zeptám se: „Co bude k večeři?“ Krmit lidi je Stormina vášeň a je výtečná kuchařka. Dělali si legraci, že by měli instalovat otáčivé dveře pro všechny lidi, kteří pravidelně procházejí jejich domem na pláži.

„Domácí burgery a spoustu jiných věcí. Je toho dost pro regiment a vypadá to, že se tu brzy sejde.“ Následuje pauza a pak: „Tak povídej… Chodíš nebo nechodíš s tou krásnou novou tanečnicí?“

„Jsem tu třicet vteřin, Storm. A nepamatuju si, že bys byla drbna,“ odpálím ji.

Útroby se mi svírají. Nevím, co se to sakra dneska ráno stalo. Po tom, co můžu označit jedině jako nepříčetný sex, který mi ukojil všechny buňky v těle i v duši tak, jak to nikdy žádná jiná žena nedokázala, mě Charlie odřízla.

Čekal jsem, že mě ochotně doprovodí ke mně domů, do sprchy, do postele.

Že budeme dychtivě pokračovat tam, kde jsme přestali.

Ale to jediné, po čem zjevně dychtila, bylo vzdálit se ode mě co nejvíc. Začala koktat, pronášela chabé výmluvy. Prakticky žadonila, abych ji odvezl domů.

Pekelně mě to mátlo.

Pravda, byla tak vyčerpaná, že mi doslova omdlela v náručí, a tvrdě usnula, jen co jsem ji položil na postel. Vím to, protože jsem u ní seděl a díval se, jak spí, shrnoval jsem jí nádherné blond vlasy z obličeje, dělal jsem si starosti, jestli bych ji neměl probudit, abych jí vyndal ty zatracené čočky, hledal jsem drahá prostěradla, která jsem nemohl najít.

Přesto, ať byla vyčerpaná, nebo ne, něco na tom, u čeho jsme přestali, působilo divně.

Možná jí začalo docházet všechno, co jsem jí pověděl, a polekala se. Možná jsem ji měl odvézt k sobě do bytu, místo abych to nechal proběhnout na tom molu. Ale nemohl jsem si pomoct.

Hodiny ležím v posteli a analyzuju každou vteřinu, každé slovo, které vypustila z úst.

Každý sten…

A stejně to nedokážu pochopit.

Bože, doufám, že ji dneska uvidím.

Ginger slíbila, že udělá, co je v jejích silách, aby sem Charlie dostala. Teď nejspíš musím jenom čekat. A vyhnout se Storminu výslechu.

„Nejsem drbna. Jsem beznadějná romantička. To je velký rozdíl.“ Storm se us-mívá, ukazuje mi své dokonalé bílé zuby.

„A pokud jde o milostný život záhadného Caina, ano, všechny tvé přátele to nesmírně zajímá. Přísahám, že Ben je úplně bez sebe.

Nepamatuju si, že by toho o jedné holce tolik namluvil.“

Předám jí dárkovou tašku s několika láhvemi vína, pokouším se ji rozptýlit, když bosky ťape z kuchyně. „Caine!“ vletí na mě Stormina miniaturní kopie, ručičky mi ovine kolem pasu.

„Mio!“ Směju se pro sebe, chytnu ji za blond vlasy a žertem za ně zatahám. Upírá na mě nevinné modré oči, ty, které se mi zabodly do srdce už toho dne, kdy ke mně vzhlížela a usmívala se a batolila se kolem nábytku v mé kanceláři, přičemž si užívala svou nově nalezenou pohyblivost.

„No dobrá, no dobrá. Promluvíme si později…“ Storm s tajnůstkářským úsměvem převezme víno. „Kluci jsou v jeskyni.“ Sklouzne rukou k Miiným ramínkům, jemně dcerku otočí a vede ji zpátky ke kuchyni. „Po-jď, mrňousi. Ta zelenina se sama neumyje.“

Vydám se chodbou jejich paláce u miamské pláže. Storm se sem přestěhovala před třemi roky s Danem, Miou a jejich přítelkyn-

ěmi – sestrami Kacey a Livií. Zhruba v tu dobu Storm odešla z Penny’s a otevřela si vlastní soukromou školu akrobacie. Ten den, kdy přišla do mé kanceláře, aby mi to sdělila – v prstech nervózně žmoulala látku sukně, jako by nevěděla, jak přijmu výpověď nej-populárnější tanečnice z Penny’s – byl ne-jšťastnějším dnem mého života.

Storm je pro mě příběh zářivého úspěchu.

Ona je důvod, proč dělám to, co dělám.

Benův nesnesitelný hlas se nese až do poloviny chodby. „… ale byla pryč, když jsem se probudil, což bylo blbý, protože kruci, měla tak nádherný…“

„Péro?“ přeruším ho hlasitě, vstoupím do místnosti a plácnu Bena po rameni, když ho míjím. Nijak mě nepřekvapuje, že je nalézám všechny s pivem v ruce, jak hrají videohry. Takhle je obvykle nacházím, zatímco ženy se vyskytují na některé z četných teras nebo v jiném pokoji. Ačkoliv Storm nazývá tuhle místnost Danovou jeskyní, nic tu ani zdaleka jeskyni nepřipomíná. Světlo proudí dovnitř okny sahajícími od podlahy až ke stropu a kromě béžové kožené rohové pohovky a kaštanově hnědých skříněk je všechno zařízeno v bílých a šedých odstínech.

„Šéfík je tady!“ zařve Ben a kluci vybuchnou smíchem nad mým dobře načasovaným vyrušením. „Zrovna jim vyprávím o Mexiku.“

„Určitě to přibarvuješ,“ zamumlám, ačkoliv vlastně nepochybuju, že to, co Ben říká, je do puntíku pravda a proběhlo to přesně tak, jak to popisuje. Někdy se v duchu ptám, jak to, že mu ještě neupadl pinďour.

Dan obejde gauč, podává mi svou velkou ruku a po tváři se mu šíří upřímný úsměv.

„Rád tě tu vidím, Caine.“

„Ještě jednou gratuluju. Co dělá po včerejšku hlava?“

Přikrčí se, ale pak se rozesměje. „Ti chlapi jsou zvěř. Promiň, že jsem neměl šanci si s tebou promluvit. Dlouho jsme se neviděli.“

„Já vím. Šílené léto… Storm snáší zatím těhotenství dobře?“

V Danových očích zasvítí jiskra jako vždycky, když padne zmínka o Storm. Když už se za něj provdala a čeká jeho dítě, září jako maják. „Jo, je to dobrý. Brzo už by se mělo vědět, co to bude.“

„Holka,“ prohlásí Trent – Kaceyin přítel a trvalá součást Ryderovy domácnosti – s úšklebkem a dodá: „Ahoj, Caine,“ ačkoliv se nepřestává soustředit na intenzivní boxerský souboj s Natem, který probíhá na obrazovce.

„Trente.“ Trenta mám rád. Neměl jsem ho rád, když jsem se dozvěděl, kým vlastně je, když se provalila celá ta věc s mou bar-mankou a Storminou nejlepší kamarádkou Kacey. Dodnes děkuju Bohu, že jsem necítil potřebu nechat si prověřit jeho minulost.

Kdybych to udělal, ze svého baru bych ho vyrazil.

A patrně bych z něj vymlátil život.

Dan se ledabyle nakloní, aby za tu poznámku cvrnkl Trenta do ucha, pak zavrtí hlavou. „Pomoz nám pámbu, jestli to bude další holka. Utopím se v estrogenu.“

„Kup si psa,“ navrhne Nate, načež mocně zařve: „Jo!“ protože Trentův hráč dopadne na zem v přehnaném animovaném záběru knockoutu.

„Proč?“ uchechtne se Ben. „Storm by mu akorát nechala ufiknout koule za to, že skáče na všechno, co je v dohledu. Pak bys byl stejně zavalený estrogenem a ještě bys musel deset let sbírat bobky po čtyřnohém eunuchovi.“

Dan se na něj usměje. „Možná ne. Tebe ještě Storm taky nenechala vykastrovat za to, že skáčeš na všechno, co je v dohledu, kámo.“

Místností se šíří další kolo úšklebků a smíchu a mně to připomene, jak moc mi chybělo stýkat se s kluky mimo Penny’s.

Prostě jsem se poslední dobou nechal moc pohltit vším, co je spojeno s klubem.

Potřebuju nějaký život. Za ideálních okolností takový, ve kterém figuruje Charlie.

„Dáš si?“ Dan už sahá po láhvi Rémy Martin, o kterém ví, že ho preferuju.

Za normálních okolností bych nikdy nepřipustil, aby mě někdo z mých přátel hos-til něčím podle mého nákladného vkusu, ale Dan a Storm si to klidně můžou dovolit a Storm jinak nedá.

„Jak se daří klubu?“ ptá se Dan a podává mi naplněnou sklenku. „Ben mi říkal o těch detektorech kovů. Chodí ti tam teď víc šme-jdů, když zavřeli Teasers?“

„Jo… Je to investice, ale stojí to za to.“ Usrknu pití.

Zvolna přikývne, obličejem mu přelétne zvědavý výraz a já se v duchu ptám, kam tenhle hovor tentokrát míří. Rozhovory s Danem o klubu obvykle míří jen k jednomu.

Ztlumí hlas. „Začíná se proslýchat, že v Miami působí někdo nový. Ze severu, vozí sem čistý heroin. Žádný z těch pitomých gangů, který obyčejně za pár týdnů poza-týkáme. Organizovaná operace. Mohlo by jít o velkou věc. Čekají, že to povede k válce s kartelem.“ Dan mě bedlivě pozoruje, když klade další otázku. „Nic jsi neviděl ani neslyšel?“

Není to poprvé, co tenhle hovor vedeme.

Nejsem jediný, kdo si nechal prověřit něčí minulost. Poté co Storm odešla z Penny’s, př-

iznala mi, že strážník Dan se pozeptal

a využil několika známostí, protože měl vůči mně podezření. Netrvalo mu dlouho, než vyhrabal mou minulost. Sice jsem se – zázrakem – vyhnul záznamu v trestním rejstříku za vlastní zločiny, ale pořád ještě se za mnou táhne ošklivá papírová stopa kvůli k mým rodičům.

S prostředím drog a prostituce mě spojovaly jen příbuzenské vztahy. Nejspíš bylo od tatíka chytré, že mě nezamíchal do téhle oblasti rodinného podnikání, když mohl vydělat tolik peněz na mých zápasech. Dan však není hloupý. Viděl z toho světa víc než dost. Ví, že tam nejsou nepřekročitelné hranice, jež oddělují dealery od pasáků, zlodějů a vrahů. Ví, že jsem navázal všemožné styky, ať už úmyslně, nebo ne. Sakra, ještě pořád mě jednou za čas osloví bookmakeři a lákají mě k zápasu o velké prachy.

Po deseti letech, až v Miami! A pak je tu skutečnost, že dělám v téhle branži, kde ustavičně poslouchám protizákonné návrhy.

Dan ví, že bych to mohl zjistit, kdybych se chtěl zapojit. Kdybych chtěl riskovat, že dostanu nálepku policejního informátora, čímž bych si v podstatě namaloval na prsa terč a ohrozil všechny kolem sebe.

„Nic jsem neslyšel, Dane. A víš, že tihle hajzlové se k Penny’s ani nepřiblíží. Právě proto mám takové zabezpečení a ochranku.

Právě proto si vybírám, koho najmu.“

Dan kývne hlavou. „Já vím, Caine. Ale stejně jsem slíbil klukům, že se zeptám.“

Těžce vydechne, rychle změní téma a odlehčí tón hlasu. „Tak povídej o té nové tanečnici z Penny’s.“

„O té, kvůli které si Cain každý večer v kanceláři leští štangli?“ zahuláká Ben a přitom zuřivě kliká klávesami, čímž buší Nateova hráče do obličeje. „A jé. Koukej! Už začíná stavět stan.“

„Jdi do prdele, Morrisi,“ odseknu s dotčeným smíchem. „Nezačínám…“ Zavřu oči a těžce vzdychnu. Nemá smysl se bránit.

Nejsme v Penny’s. To znamená, že nemůžu čekat jednání v rukavičkách, a ten blbec se sotva rozehřívá. Díkybohu, že neví o včerejší noci.

„Tak se to dělá!“ křičí Ben a hází ovladač na Nateovu širokou hruď. „Chci říct, vážně, Caine…“ Ben se teď obrací, aby mi věnoval nedílnou pozornost, a vrtí hlavou. „Taková fraška. Ty si nezasloužíš mít klub. Kurva, ty si nezasloužíš mít ani péro!“

Vím, že si Ben pouští pusu na špacír jen tak pro zábavu. V minulosti jsme vedli s opilým Benem pěkných pár upřímných rozhovorů, v nichž mi vyjádřil nehynoucí obdiv za to, že nevyužívám svého postavení.

Přesto se zamračím na Dana, který se nedokáže ubránit úsměvu. „Díky, chlape, žes na ni přivedl řeč.“

Dan zvedne ruce na znamení předstírané kapitulace. „Jen mě překvapilo, že muž z ocele údajně konečně visí na nějaké ženské jako my ostatní chudáci, nic víc.“

„Na nikom nevisím.“

Významné pokašlávání a špatně tlumený smích z oblasti pohovky mi potvrzují, že na to nikdo neskočil. Sakra, ani já jsem na to neskočil. Po včerejší noci ulpívají moje myšlenky na Charlie víc než dřív. Sakra, ona zná většinu mého osobního svinstva! Deset let jsem to v sobě držel. Jedna noc s ní a všechno vyklopím, jako vězeň na mučidlech. Jenomže mě nikdo nemučil.

To zdaleka ne.

„Charlie by ti mohla píchnout, však víš.

Kdybys už nechal těch každonočních své-

pomocných seancí a poprosil ji, aby ti…“

Benův hlas zčistajasna umlkne, oči upírá na cosi za mými zády. Dan a já se otočíme jako jeden muž a zjistíme, že předmět jeho drzých řečí stojí ve vstupních dveřích v modrých bikinách, v rukou zeleninovou mísu.

Ben má pravdu. Opravdu se mi při pohledu na to tělo postaví. Jenže je pro mě mnohem žádoucnější, když už jsem byl uvnitř.

Když teď zoufale toužím dostat se do něj znovu.

Ale jsem bez sebe nadšením už jen z toho, že ji zase vidím. Určitě mám momentálně na tváři přiblblý úsměv.

Kašlu na to, je mi to jedno.

Dívám se, jak kráčí, usilovně se snažím za-vřít pusu. „Storm mě požádala, abych vám to donesla, kluci,“ vysvětluje a její bosé nohy se nehlučně pohybují po parketách. Samozřejmě, Storm. Protože jsem tady já.

Na dívku, která musela zaslechnout Benovy hulvátské řeči, vzhledem k tomu, jak je zatraceně hlučný, to přijímá docela dobře.

Žádná zardělá líčka, žádný rozpačitý pohled, nic. Zato já se mám co držet, abych nepřeskočil pohovku a Bena nezbušil.

„Ahoj, Charlie.“ Benův široký, pitomý ús-měv je v plné polní. Ten kluk je mezi ženskými tak ve svém živlu, že se patrně necítí ani maličko trapně. „Kdy jsi přišla?“

Rozhodně mu není trapné prohlížet si její prsa.

„Zrovna teď. S Ginger.“ Nakloní se a podá Trentovi ruku. „Ahoj, já jsem Charlie.“

Trent reaguje s dvouvteřinovým zpožděním; jednoduše zírá na její obličej, než klidně odloží joystick i pivo a sáhne po její ruce s tím zatraceným úsměvem, o kterém si všechny holky v klubu ještě pořád povídají pokaždé, když se tam ukáže. „Trent. Ahoj.“

Stisk ruky trvá o jednu, dvě, tři vteřiny déle, než by měl, a já zatínám zuby a sleduju, jestli nezpozoruju nějaké uzardění nebo olíznutí rtů na její straně. Proboha… vím, že Trent je až po uši zamilovaný do Kacey, takže je moje žárlivost zcela nepodložená, a přesto bych je od sebe nejradši odtrhl.

Jedna noc. Jen jedna noc s ní a jsem na odpis.

„Ahoj, Nate.“ Charlie mrkne na zlověst-ného medvěda, který se na ni usměje, a pak blýskne vzácným, širokým, zubatým úsměvem směrem ke mně. Každé ráno se spojíme krátkým telefonátem nebo textovkou.

Dneska se dostavil ke mně. Vypadal, jako by byl připravený ze mě vytlouct pravdu, až jsem se nakonec přiznal.

Charlie obejde pohovku a podá ruku Danovi. „Oficiálně jsem se s tebou včera večer neseznámila, když jsem omdlela a tak dále.“

„Charlie. Moc jsem o tobě slyšel.“ Dan má aspoň tolik slušnosti, aby na ni necivěl.

„A kdopak ti o mně sype do hlavy ty lži?“

odsekne jakoby nic, krásné široké rty se jí rozvírají v úsměvu.

„Cain nikdy nelže,“ opáčí Ben zvesela.

Její hravé oči po mně mžiknou, spočinou na mně na několik vteřin – tančí v nich pobavené světýlko.

Bojuju s nutkáním přitáhnout si ji k sobě, ale nedokážu zabránit očím, aby neklesly k těm jejím oblým prsům, a ústa se mi okamžitě pootevřou ve vzpomínce na to, jak byla pod jazykem jemná. Když zase vzhlédnu, zjistím, že Charliiny oči mírně potemněly.

„To je dobré vědět.“ Mrkne, rázně, zvolna mi přejede dlaní nahoru a dolů po paži, pak se obrátí k Danovi a řekne: „Storm chtěla, abych ti vyřídila, že tě potřebuje u grilu. Tanner se vymyká kontrole.“

Dan s těžkým vzdechem zamumlá: „Zase si přinesl to stříkací dělo?“

„Ano.“ Charlie se zahihňá. „A je to komické.“

Dan zavrtí hlavou a přívětivě se na ni us-měje. „Fajn, řekni jí, že tam hned budu.“

Se sklenkou u úst sleduju Charlie ven ze dveří; dráždivě pohupuje boky. Ví, že se dívám. Musí to vědět.

„Řeknu ti, chlape, že se ti nedivím. Páni.“

Dan svraští čelo. „Ale je maličko mladá…“

„Dvaadvacet.“

50/

Vyfoukne vzduch. „No, jestli už máš někdy podlehnout zaměstnankyni, tuhle bych ti nevyčítal.“

Už je pozdě. A udělám cokoli, abych jí mohl podlehnout znova. Dnes večer.

„Nechceš, abych zatím zavolal Mercy, aby vyřešila tvůj malý problém?“ zeptá se Ben.

„Je fantastická. A diskrétní.“

Upřu na Bena zamračený pohled.

„Doufám, že si děláš srandu.“

„Samozřejmě že si dělám legraci! Ještě jsem se jí ani nedotknul… zatím.“ Po tváři se mu rozlije široký úsměv.

„To je dobře, protože bych tě vážně vyrazil.“

„No, tak…“ Ben plácne dlaní o konferenční stolek. „Ber to jako mou výpověď.“

Podle toho, jaké pohledy si vyměníme s ostatními, klademe si v duchu všichni stejnou otázku – myslí to Ben vážně?

Mrkne, pak pronese vážnějším tónem: „Dostal jsem práci na plný úvazek v jedné advokátní kanceláři ve městě. Dozvěděl jsem se to teprve dneska ráno.“

„Vážně, Morrisi?“ vyptává se Nate.

„Jo.“ Ben si protáhne paže nad hlavou, dlaně si položí za krk a těžce vzdychne.

Nečekal jsem, že přijdu o Bena tak brzy.

„Ale nepotrvá ještě měsíc, než dostaneš výsledky advokátních zkoušek?“

Mávne ledabyle rukou. „Jo, ale ty jsem zmáknul. To mi starost nedělá. Jim to taky starost nedělá. Budu prostě ve zkušební lhůtě, dokud to nedostanu oficiálně.“

Moje předchozí podrážděnost vůči Benovi okamžitě zmizí. Než zdolám vzdálenost k němu, už se mu dostane blahopřejného plácnutí do prsou od Natea. Podám mu ruku, kterou pevně stiskne, v modrých duhovkách se třpytí zadostiučinění. „Budeš nám chybět, kámo, ale je to úžasný. Povedlo se ti to.“

Opravdu povedlo. Potom co si odepsal koleno a ztratil páru jako hvězdný quarter-back, zaměřil Ben svůj mozek – o němž

většina lidí ani netušila, že ho vůbec má – na studium práv. Teď, po létech v Penny’s, postoupí Ben o krok dál.

Ten beztaktní grázlík skloní hlavu, obličej mu přelétne vzácně zádumčivý výraz.

Vsadím se, že tátovi se o tom ještě neob-těžoval zmínit. Ten mrzutý starý skrblík by to dokázal nějak překroutit jako nezdar.

Myslím, že právě proto je Ben pořád takový bezprostřední, radostný kluk. K smrti se bojí, aby ho někdo nesrovnával s jeho vlastním otcem.

„Vážně, vole, už toho nech. Je to trapný.

Mám fotku Charlie na jevišti, kterou ti můžu poslat na telefon, kdybys ji při řešení svýho problému potřeboval.“

Vážná chvilka pominula.

Kapitola dvacet šest

CHARLIE

Neměla bych tu být.

„Áááá… to je život,“ vzdychne Ginger a klesne zpátky do křesla s čerstvou margar-itou v ruce. „Kdybychom tak dneska nemusely do práce.“

Souhlasně zamručím a rozhlížím se po úchvatném kamenném patiu, odkud je výhled na obrovský, podivně tvarovaný bazén s několika výklenky. Celý prostor zdobí rozmanité tropické květiny. Tam, kde sedíme, nás úplně chrání před sluncem laťková pergola.

„Díkybohu za ten větřík,“ dodá Ginger a moje oči sledují její pohled ke dvěma obrovským stropním ventilátorům připevněným k trámům nad námi; div se neztrhají, jak víří horký letní vzduch.

Zvuk prskajících plamenů přiláká mou pozornost na druhý konec, kde Tanner – který doplnil svůj zoufalý zevnějšek o slaměný klobouk, černé ponožky vytažené do poloviny lýtek a sandály – předvádí Danovi, proč by se používání jeho obouruční stříkací pušky na gril mělo uvést na širší trh. Dan střídavě vrtí hlavou a tlumeně se chechtá, až nakonec přinutí Tannera odložit zbraň a přenechat grilování jemu.

Čerstvě jmenovanému agentovi DEA.

Neměla bych tu být.

Ale vlastně jsem neměla na vybranou, říkám si. Ginger byla skálopevně odhodlaná mě přivést. Když s úsměvem přiznala, že i Cain je skálopevně odhodlaný mě přivést, veškerá naděje na diskusi mi odumřela na rtech.

Když mě Storm poslala, abych odnesla do pokoje na konci chodby mísu zeleniny, nečekala jsem, že narazím na skupinu mužů mluvících o tom, s čím bych měla Cainovi pomoct. Z Benových úst to nezní nijak překvapivě, ale stejně. Nevím, jak jsem to udělala, že jsem se nečervenala. Určitě se mi na chviličku podlomila kolena, když se všichni za-razili a zadívali se na mě.

Soudě podle výrazu, který měl ve tváři, byl Cain současně překvapený a moc rád, že mě vidí. Podle toho, jak nestydatě na mě civěl, určitě touží pokračovat v tom, co se dělo včera v noci. Při tom pomyšlení mě celé tělo brní vzrušením.

„Není ti nic? Dneska jsi nějak zamlklá.“

Otočím se a zjistím, že mě Ginger upřeně pozoruje.

„Ne, to je dobrý. Jsem jen unavená,“

zamumlám přes další zívnutí. Je mi, jako bych dokázala prospat celé dny.

„Ponocovalas?“

„Jo.“ Nabídnu si mrkev. Unavená a hladová. Celý den jsem nejedla. Moje tělo je rozhozené na všechny možné způsoby.

„Hmm… Takže jsi konečně zkrotila toho

stoického koně a pořádně sis na něm zarajtovala?“

„Hannah!“ Zalétnu pohledem k Tannerovi.

Je na doslech, ale zády k nám, a zůstává tak.

Vzhledem k tomu, že se vyhýbá veškerému očnímu kontaktu se mnou od toho včerejšího skoronahého fiaska s poslíčkem, nijak mě to nepřekvapuje.

Díkybohu přesně v tom okamžiku vyjde ze dveří Storm, na břiše balancuje dvě mísy a hlasitě vyvolává: „Krmení!“ Cain se sune za ní, silné paže obtěžkané dalšími potravinami. Předtím jsem si všimla, že si nechal v obličeji trošičku vousů, oholil se všude kromě oblasti kolem brady a úst.

To jemné škrábání na kůži bylo fakt skvělé.

Srdce se mi automaticky rozběhne rychleji a přistihnu se při úsměvu, vzpomínky na včerejší noc mě zasahují hluboko v břichu. Veškerá ostatní realita mizí v pozadí a moje problémy už náhle nejsou tak naléhavé ani vážné. To se mnou dělá Cainova přítomnost. Je to duševní štít proti všemu, co je v mém životě špatné a zlé. Dokonce i svlékání na jevišti se proměnilo v něco, co mě dokázalo svým způsobem bavit – ujetým způsobem – díky němu.

„Caine! Zrovna jsme o tobě mluvily,“ za-

švitoří Ginger a kochá se příležitostí šéfa pozlobit.

„To věřím,“ zamumlá suše a zmizí za mými zády, aby odložil mísy na odkládací stůl.

Vteřinu poté ucítím za krkem chladnou ruku a ukazováček mi zvolna přejede po klíční kosti.

Určitě cítil, jak jsem těžce polkla ve snaze zklidnit se. Co to dělá? Opravdu chce , aby všichni věděli, že jsme se spolu včera v noci vyspali?

Nebo… už jsme téma dne?

„Omlouvám se, že jsem tak neomalená, ale miminko se dožaduje potravy,“ ševelí Storm, nečeká a nakládá si na talíř. „Dámy, poslužte si, než vyběhnou ti běsní chlapi. Někdy

zapomínají na dobré vychování.“ Cain si dá záležet, aby mi podržel křeslo, když vstávám, láskyplně mě stiskne dlaněmi v pase, když ho míjím, a mně projede chvění až do břicha.

Storm se náhodou zrovna v tom okamžiku ohlédne, postřehne Cainovy ruce na mém těle a na rtech jí vytane poťouchlý úsměv.

Ráda vidím, že to není jedovatý úšklebek jako ten, který bych čekala od Chiny.

Přesto se v duchu ptám, jestli se spolu něk-dy vyspali. Jestlipak by mi řekl pravdu, kdybych se zeptala? Jestlipak bych vůbec chtěla pravdu znát? Představa Caina s jinou ženou – nebo ženami – mě nutí skřípat zuby.

Zrovna se vracím ke stolu s talířem jídla, když se ve dveřích objeví procesí mohutných chlapů. Cainovy ruce znovu najdou mou nahou kůži, palec mi přejíždí nahoru a dolů po páteři, lehce tahá za šňůrku vršku od bikin, jako by se ji připravoval rozvázat, když mi přidržuje židli při usedání. Kdybych se dost soustředila, ještě bych ho v sobě cítila. Opravdu bych na to zrovna teď neměla myslet.

Tohle jsem nečekala. Nečekala jsem, že bude tak otevřený vůči tomu, co mezi námi je.

Nečekala jsem, že po tom budu tolik toužit.

Srdce mi poskočí, když si sedne vedle mě místo na venkovní rohovou pohovku, kde už si Nate dělá pohodlí. Nakloní se ke mně, dotkne se rty mého ucha a zašeptá: „Promiň, ale po včerejšku se tě nedokážu nedotýkat.“

Zachvěju se. „Doufám, že ti to nevadí.“

Podle úsměvu na jeho tváři soudím, že zatraceně dobře ví, jak moc mi to nevadí.

Pohledu, jímž sjel k mé podprsence od bikin, nepochybně neunikly dva maličké vyčnívající hrbolky, které to dokazují.

Tiše sedím, zatímco mi nalévá sklenici vody. „Řekni, kdybys chtěla něco silnějšího, a já ti to přinesu od baru, jo?“ Přikývnu, ale nic neříkám. Cainova péče mě zasahuje

hluboko v hrudi emocionální vlnou, která je konejšivá a ničivá zároveň.

„Dneska obsluhuješ dámy, Caine?“ zavolá Ginger s uličnickým úsměvem, přitom plácne Bena po svalnatém zadku a nacpe se před něj, aby si naložila na talíř. „Nebo jen ty, na které chceš udělat dojem?“

„Umí bejt hajzl způsobnej, když chce…“

Benovu poznámku prudce přeruší ostré dloubnutí loktem do břicha od Ginger a štěknutí „bacha na jazyk!“ od Storm. Ben na okamžik zalétne zrakem k osmileté holčičce, která tiše hltá každé slovo ze svého místa vedle Natea. Lekne se a omluví se Storm.

„Tumáš. A buď zticha.“ Jako by chtěla zajistit, aby už z Bena nic nevypadlo, strčí mu Ginger do pusy tři kousky mrkve. Oplzle se na ni zašklebí, ale už nepronese ani slovo, pilně chroustá jako kůň.

„Takže, Charlie… Ginger povídala, že jsi gymnastka?“ ozve se Storm.

Zvolna přikývnu a v duchu se ptám, co si o mně asi ještě Ginger a Storm povídaly.

„Mohla bys ke mně nastoupit do školy akrobacie. Budu brzo hledat trenérku na částečný úvazek, vzhledem k…“

Ukazováček s nalakovaným nehtem namíří k pasu, zatímco si vkládá do pusy sousto těstovinového salátu.

„No…“ Cítím, jak se mi vraští obočí.

„Nevím o akrobacii vůbec nic.“

Mávne ledabyle rukou, žvýká a polyká. „Ta děcka potřebují taky základy. Vsadím se, že v tom jsi dobrá. A samozřejmě bych ti platila.“

„Tak děkuju za nabídku,“ odpovím, protože nevím, co jiného říct. Nezdržím se tu tak dlouho, abych ji vzala za slovo, ale je od ní hezké, že mi nabízí práci. Je mi nanic při pomyšlení, co by řekla, kdyby věděla, do če-ho jsem zapletená. Rozhodně by nestála o to, abych se přiblížila k její škole a těm dětem víc než na tři sta metrů.

„Lanaříme moje zaměstnance, jo?“ poznamená Cain s úšklebkem.

Storm pokrčí rameny, vrhne po něm ďá-

belský úsměv. „Jen jsem si říkala, že už ji nebudeš chtít na jevišti, když teď…“ Výmluvně zvedne obočí.

„Charlie už se na jeviště nevrátí. Vůbec.“

Odpověď zazní hbitě, pevně a bez prostoru pro námitky, jak vycítím. Ne že bych něco namítala.

Vůbec?

Pod stolem mi na koleně přistane ruka, jemně ho stiskne a pak se sune po stehně nahoru. Ne moc daleko. Jen aby mi připomněla včerejší noc. Díkybohu je tu pestrobarevný ubrus, který skryje mé nemravné před-vádění, když se mi instinktivně roztáhnou nohy, čímž si vysloužím pevnější stisk a Cainovo slabé zasyknutí. Jestlipak to byl důvod, proč mi zasunul židli tak daleko pod stůl?

Dobrý bože, snad si Cain nemyslí, že to mám ráda na veřejnosti? Chci říct, opravdu jsem se před ním svlékala… na veřejnosti.

Včera v noci jsme měli sex… na veřejném místě, ačkoliv bylo opuštěné a temné.

Nohy se mi impulzivně zase sevřou k sobě a z týla mi stéká pramínek potu – a není to z horka. Cain rukou nepohne. Koutkem oka postřehnu ten jeho téměř nepostřehnutelný a jednoznačně sexy úsměv. Tak sexy, až se znovu uvolním vstříc jeho ruce.

„Takže, Trente, zapomněla jsem ti říct, že Charlie obývá tvůj starý byt,“ řekne Storm dost nahlas, aby to slyšeli ostatní, a mrkne na mě.

„Vážně?“ Trent si olízne kapku kečupu z vnitřní strany palce, než se znovu zakousne do burgeru. Je to vysoký, přitažlivý kluk s neupravenými hnědými vlasy a úsměvem, ze kterého se holky začnou tetelit. Je to ten typ chlapa, do kterého bych se snadno za-koukala, než jsem poznala Caina.

A když jsem teď Caina poznala, asi budu v nadcházejících letech všechny budoucí muže poměřovat jím. Otočím se tak, abych periferním viděním mohla pozorovat, jak soustředěně hledí při jídle na své přátele, a v duchu se ptám, jestli je ve světě víc takových jako on. Jestlipak někdy poznám někoho, kdo se mu vyrovná, s kým budu cítit to, co prožívám zrovna teď.

Nebo jestli má Cain pravdu a život nedává druhé šance.

„Je to lepší nájemnice, než jsi býval ty,“

dloubne si Tanner s tím svým přitroublým úsměvem.

„To proto, že ji rozmazlujete renovacemi a klimatizací,“ odsekne Trent a zazubí se na mě.

„Moment. Minutku,“ Benova ruka se zvedá do vzduchu. „Kdy ses tam nastěhovala, Charlie?“

„Je to jen něco přes tři týdny,“ odpovím a v duchu se ptám, kam tím směřuje.

Ben otočí své rozměrné tělo k Tannerovi, který má teď hlavu sklopenou a inhaluje vůni jídla, jako by to byla jeho poslední večeře.

„Já čekám na byt v tom domě už rok, a ty mi pořád tvrdíš, že tam nic volného není, ty hajzle!“

„Bene!“ vyštěkne Storm.

„Nemohli bychom mu vymýt pusu mýdlem, mami?“ zeptá se Mia s uličnickým úsměvem.

„Na mýdlo zapomeň, ten by asi potřeboval kyselinu,“ hučí Storm.

„Pardon!“ zvolá Ben. „Ale nájem je tam absurdně nízký. Proč jsi to nechtěl dát mně, Tannere? Bez urážky, Charlie.“

Cainovi se nejspíš dosud dařilo svůj status majitele nějak utajit, protože Ben o tom očividně neví, jinak by prudil jeho, a ne Tannera.

„Tanner má přísná pravidla ohledně orgií,“

odpoví za svého správce Cain.

Ginger a já sotva udržíme jídlo v puse, jak se rozchechtáme.

„Co máš proti orgiím?“ Podle toho, jak se Ben tváří, byste řekli, že to myslí úplně vážně.

„Co jsou to orgie?“ Veškerá zábava ustane a všechny hlavy se otočí k osmileté dívence, která hledí zvědavýma očima na zkamenělého Bena – se zdviženým obočím a vidličkou namířenou k puse otevřené dokořán.

Dan je okamžitě na nohou. „Tak jo! Mio, je čas, aby ses připravila na přespání u kamarádky. Já tě tam odvezu.“

„Ale Dane…“ zazní kňouravý hlásek, přestože vstane a nasupeně se vleče za ním.

„Vy dva máte za trest úklidovou službu.“

Storm namíří dva prsty na Bena a Caina, kteří mají oba tolik slušnosti, že se tváří rozpačitě.

Holčičce však zklamání z nuceného odchodu dlouho nevydrží, protože slyším, jak už za pár vteřin v domě nadšeně vříská: „Livie!“

„Ahoj, ahoj!“ Do patia vstoupí dvě úchvatné mladé ženy: jedna má jasně rudé vlasy, druhá černé jako havran. Obě mají ty nejs-větlejší modré oči, co jsem kdy u člověka viděla, a každý pozná, že jsou sestry. Větrem ošlehané tváře a rozcuchané hřívy ve mně budí dojem, že se vykláněly z auta a ujížděly vysokou rychlostí po autostrádě.

Rusovláska zamíří rovnou k Trentovi, skloní se a vtiskne mu na rty polibek hraničící s nepatřičností. Její černé bikiny předvádějí pevné, svalnaté tělo, poznamenané na jednom boku bílými jizvami. Jestli z nich má mindrák, nikdy byste to nepoznali. Protože míří zadkem přímo do Benova obličeje, řekla bych, že o tom buď neví, nebo je prostě moc sebevědomá. Jestlipak se taky svlékala v Penny’s?

„Touhle vyhlídkou mě mučíš úmyslně, Kacey?“ mudruje Ben. To ji přiměje odtrhnout ústa od Trenta. Otočí se a žertem plácne Bena do čela.

„Jasně.“

Černovlasá dívka – hádám, že je z těch dvou mladší – v tichosti položí před Storm krabici, pak natáhne ruku a pohladí ji na těhotenském bříšku.

„Jé! Ty jsi zase přinesla ten citronový koláč!“ vykvikne Storm a oči se jí rozzáří.

„Kacey říkala, že musíme udělat Čingisovi radost,“ obrátí dívka oči v sloup.

Storm se uchechtne. Nám pak vysvětluje: „Kacey tvrdí, že ve mně roste reinkarnace Čingischána, a snaží se dobýt svět tím, že mu sní veškeré zásoby potravin.“ Posadí se, upře vyvalené oči na koláč a tiše dodá: „Asi má pravdu.“

Rusovláska – patrně Kacey – obrátí svou pozornost k nám, uhrančivýma modrýma očima přejede stůl, zpomalí u mě, pak skončí u muže po mém boku. Přistoupí k němu a poplácá ho po rameni. „Ráda vidím, že jsi naživu.“

„Já zas rád vidím vás dvě.“ Ukáže na mě se slovy: „Tohle je Charlie. Charlie, seznam se s Livií a Kacey.“

Od Livie se mi dostane zdvořilého úsměvu.

Kacey výmluvně zvedne obočí a zeptá se: „ Ta Charlie?“

Bez námahy odpovím: „ Ta Kacey?“ ačkoliv v nitru mi blikne nejistota. Nevím, jaký mám mít pocit z toho, že jsem tématem hovoru všech těch lidí, které neznám.

„Ta a žádná jiná,“ odpoví se smíchem.

„Řekni mi, že jsi nepřišla s tamhletím prevítem?“ Vystrčí bradu směrem k Benovi.

„Ne, ale odejde se mnou. Viď, Charlie?“

Jeho otázka platí mně, ale pohled a úšklebek jsou adresované Cainovi a já mám dojem, že kvůli něčemu šéfa úmyslně popichuje.

Zpravidla rezervovaný Nate se zhluboka zachechtá. Nejspíš ví víc než Ben o tom, co se v noci událo mezi Cainem a mnou. Buď to, nebo je Ben opravdu tak nesnesitelný. Obojí je možné. Stejně se ale začervenám při představě, že by Cain sdělil Nateovi příliš mnoho podrobností.

Cain ignoruje Bena a zeptá se jich: „Co jste dneska vyváděly? Vypadáte…“ Hlas se mu vytratí do ztracena.

„Jako bychom zrovna vyskočily z letadla?“

Liviiny dokořán otevřené, omráčené oči mi sdělují, že si nedělá legraci.

„A byl to hromskej fofr!“ Kacey obejme sestru paží kolem ramen, celá rozzářená ji k sobě přimáčkne. V patiu vypukne krátký jásot, všichni jim gratulují k něčemu, co bych nikdy nedokázala, protože mám smrtelný strach z výšek. Už jen při té představě se bezděčně otřesu. Cain to samozřejmě vnímá a chlácholivě mi tře nohu.

„Pěkná práce, praštěné sestry!“ volá Ben s plnou pusou a zdá se, že to na něj opravdu udělalo dojem.

Storm doslova jiskří v očích, když se na ty dvě dívá. „Necouvla jsi! To jsi dobrá, Livie.

Příště půjdu s vámi.“

„Ne – žádné příště nebude.“ Livie zarputile vrtí hlavou.

„Ale jdi! Byla to legrace! Přiznej to!“ dotírá její sestra.

„Ne. Legrace ne. Možná později. Momentálně…“ Zhluboka se nadechne a vzdychne. „Jdu si na chvilku lehnout.

Potřebuju si orazit. A naplánovat smrt dokt-ora Staynera.“

Kdopak je asi doktor Stayner? Zní to, jako by měl s jejím skokem z letadla něco společného.

„Nechceš pomoct orážet?“ Benovy hluboké dolíčky v tvářích útočí plnou silou.

„Ne, díky.“ Odpověď zazní důrazně a rychle, což nasvědčuje tomu, že tuhle nabídku čekala a odmítnutí měla na jazyku.

Přesto Liviiny tváře okamžitě zrudnou

do karmínova. Otočí se na patě a v mžiku je pryč.

„Dobrý bože, Benjamine Morrisi!“ Storm hodí ubrousek na stůl. „Ty jsi poslední dobou nesnesitelný. Nemám tě nechat vykastrovat?“

Nate a Trent zařvou smíchy. Dokonce i Ben a Cain se dají do smíchu. Říkám si, že je to nějaký vtip, kterému rozumí jen muži, protože ženy si vyměňují nechápavé pohledy a kroutí očima.

Nemůžu si pomoct, závidím téhle skupině, když naslouchám proudění bezprostředního hovoru – vlídné klábosení a upřímný smích naplňuje atmosféru přívětivostí. Mezi všemi tu existuje hluboké pouto a nemůžu tvrdit, že bych někdy něco takového zažila na vlastní kůži.

I když vím, že sem nepatřím, všichni se ze všech sil snaží ujistit mě o opaku. A když jsou talíře prázdné a posbírané a lidé se

rozcházejí různými směry, procitne ve mně stopa smutku.

„To jídlo bylo fantastické, Storm,“ zvolá Ginger, vstane a protáhne se, přičemž od bazénu zazní hlasité šplouchnutí. Trent a Kacey tam skočili společně. „Půjdu si trošku zaplavat, než budu muset zase začít makat na svého otrokáře zaměstnavatele.“

Mrkne na Caina a odloudá se.

Ben ji pronásleduje pohledem, jako by se připravoval vyrazit za ní, ale Storm mu připomene: „Kuchyně je na druhou stranu.“

Blýskne po něm zářivým úsměvem, jak mu připomíná jeho trest, a sladce dodá: „A koukej, abys talíře pořádně opláchnul, než je narovnáš do myčky. Posledně jsem musela volat opraváře.“

„Ano prosím.“ Ben je hned na nohou, ús-měv ho neopouští, když se jí nakloní přes rameno a vlepí jí polibek na čelo. „A omlouvám se za to s Miou,“ uslyším ho pronést nezvykle něžným tónem. I když je trouba, Ben není žádný blbec. Někdy je těžké to mít na paměti.

Zvlášť teď, když sleduju, jak kradmo nakoukne Storm do výstřihu na ňadra, která jí prakticky přetékají ze šatů.

Jestli si toho Storm všimne – což nejspíš všimne, protože zvedne ruku, aby ho něžně plácla po tváři – nerozzlobí se. Storm asi není z těch, které se snadno rozzlobí.

„Děkuju za jídlo!“ huláká Tanner a šourá se dovnitř. „Už musím zpátky domů.“

„Nezdržíš se na Danův dort?“

Tanner si tře vypouklé břicho a mumlá: „To ne, musím zpátky ke svým, hm…“ Hlas mu vyzní do ztracena, když si bere vodní pušku.

Ke svým asociálním sklonům.

Storm jen vrtí hlavou a směje se. „Jsem ráda, že sis udělal čas, Tannere. Co kdybys příště vzal s sebou tu svou paní?“ Svým návrhem jen urychlí tempo jeho hubených nohou, které ho nesou do domu. „Seznámil se s někým na internetu.“ Storm na mě

významně zacuká obočím. „Snažím se ho přimět, aby ji přivedl na svatbu.“

Teplo Cainovy ruky z mého stehna najednou zmizí a mně unikne z hrdla slaboučké, nesouhlasné zakňourání dřív, než si to vůbec uvědomím. Vůbec se nepokusil o nic víc, a to ve mně zanechalo úlevu i frustraci.

Cain se temně uchechtne a začne sbírat hromadu talířů. Když začnu vstávat s úmyslem pomoct, přitiskne mě rukou na rameni zpátky na sedadlo. Sleduju ho očima, když kráčí za Benem do domu s náručí plnou nádobí.

„Je na něj pěkná podívaná, co?“ Na Storm-iných rtech vytane tajnůstkářský úsměv, prsty si odlamuje kousek kůrky z koláče.

Odkašlu si a do tváří mi stoupá slabý ruměnec. Storm to nejspíš vidí. Díkybohu že nevidí i osten žárlivosti v mém břiše. Nechci, aby se na něj takhle dívala, i když je její kon-statování pravdivé.

Jakmile se vzduchem rozlehne její tichý, melodický smích, uvědomím si, že mě jen zlobila. „Jen běž, Charlie,“ nařizuje mi Storm a odhání mě rukou i úsměvem, hladové oči upřené na koláč. „Já tam budu hned.“

Přikývnu, omluvím se a vzdušnou čarou zamířím k osvěžujícímu bazénu, kam vklouznu s vědomím, že modř mých plavek je dost světlá, aby na ní byla vidět všechna mokrá místa, která tam asi vznikla vlivem Cainových doteků. Moje tělo se kochá mírným šokem z chladné vody, jež mi omývá pokožku a snižuje teplotu o pár stupňů. Kéž bych nebyla tolik nalíčená. Škoda, že nemůžu jednoduše potopit hlavu.

Plavu na druhý konec obrovského bazénu, kde objevím oddělenou malou vířivku včetně trysek k masáži mých unavených, rozbolavělých svalů. Přehoupnu se tam, lehnu si naznak a tiše pozoruju scenerii.

Kacey leží na břiše na nafukovací matraci, nespouští oči z Trenta, který se zavěsil na jeden roh. Ginger štěbetá s Natem, jehož obrovské tělo – pevné a samý sval – zabírá dvě třetiny schodiště.

Storm a Dan tu mají opravdu skvělý život.

Nemůžu si pomoct, připadám si jako vetřelec – přijímám jejich přívětivost a pohostinnost, jím jejich jídlo, směju se s jejich přáteli.

Přidělávám Danovi práci.

Přesto si umím představit život v tomhle světě – grilování, kamarádství s těmihle lidmi, práci u Storm v její škole.

Život s Cainem.

Jen kdybych se mohla zbavit Sama a opravdu to všechno odsunout do minulosti.

Jen kdybych…

Po dvaceti minutách masírování svalů tryskami, při němž mě mezi občasným zahulákáním od Ginger láká spánek, uslyším, jak se otvírají a zavírají dveře patia. Zvednu hlavu právě včas, abych uviděla vycházet Caina. Je ke mně natočený z profilu.

Tělo mi okamžitě ožije, když sleduju svaly toho skvěle modelovaného těla – těla, které bylo včera v noci propletené s mým –, jak se pohybují při každém kroku, jímž se blíží.

Převlékl se do plavek, zavěšených nebezpečně nízko na pánvi ve tvaru sexy véčka, o němž jsem věděla, že tam určitě je, ale teprve teď je pořádně vidím. I když je Cain svalnatý, rozhodně není žádný vazoun. Jeho postava je spíš sportovní, včetně prsních svalů, které se nepodobají ženským ňadrům, žil, jež dodávají rozměr jeho pažím, a přepy-chového pekáče buchet na břiše – ten je skoro neskutečný.

Přinutím se prudce zamrkat, aby mi oči nevylezly z důlků.

Zadívá se na mě a pak už Cainovo štíhlé tělo zmizí na hlubokém konci bazénu elegantní šipkou. Existuje něco, co nedělá extrémně dobře? Složím paže na přepážce a položím si na ně bradu, s opojnou nedočkavostí čekám, zatímco jeho dlouhá postava míří pod vodou ke mně a vynoří se čtvrt metru přede mnou. Lehce složí paže přes moje. Je tak blízko, že by mi stačilo jen maličko se posunout, abych ho políbila.

„Uvolněná?“

Nevím jistě, jak na to odpovědět, protože jsem uvolněná, a současně si náhle uvě-

domuju všechna nervová zakončení ve svém těle. Troufnu si vyprostit jednu ruku a přejet mu prstem po bradě. „Ty vousy ti sluší,“ poznamenám ledabyle.

S nebezpečným leskem v očích, jaký jsem viděla už včera v noci, se nakloní a pošeptá mi do ucha: „Tobě to sluší, když jsi mokrá.“

Dech se mi zadrhne. Takovou drzost jsem od něj nečekala. Nevím proč – po uplynulé noci.

Mocnými pažemi se vyhoupne na zídku.

Odsunu se, abych mu udělala místo, když plavně sklouzne za mnou do vířivky. Ovine mi paži kolem pasu a neprodleně si mě

přitáhne na klín, sáhne dolů a vsune prst pod látku podprsenky.

Asi začínám vidět jinou stránku Cainovy osobnosti. Tu nebezpečně hravou, která odpočívá s přáteli a bere si, co chce. A dráždí mě.

„Caine!“ zasyčím spíš překvapením než čím jiným. Odstrčím jeho ruku a kývnu směrem k ostatním, ačkoliv rozhodně nemohou vidět, co se děje v maličké vířivce, díky zídce a rozlehlé ploše bazénu. Stejně pochybuju, že by někdo z nich něco říkal. Až na Bena, samozřejmě, ale ten už je pryč.

„V rozporu s tím, co si očividně myslíš, dávám přednost soukromí.“

Cainových rtů se dotkne pobavený úsměv, vzápětí zmizí. Rozpřáhne paže do stran podél prohnuté stěny, zakloní hlavu a zavře oči.

„Neboj. Nejsem úchyl.“

Ohryzek mu vyčnívá ve velice sexy úhlu a já se neubráním. Zvednu ruku a zvolna ten hrbol přejedu prstem, cítím, jak se pohne prudkým polknutím. Když se ocitnu na úpatí hrdla, nepřestanu, pokračuju dolů a začnu obkreslovat jeho pevné svaly a tetované vzory zdobící hruď.

Bojuju s nutkáním posunout ruku ještě níž, abych zjistila, jak moc to na něj za-působí. Vědomí, že dokážu probudit v muži jako Cain takovou reakci, je stejně vzrušující, jako když se mě doopravdy dotýká.

Otevře oči a pozoruje mě, jak si ho v tichosti prohlížím. „Jsem rád, žes dneska přišla, Charlie. Myslel jsem, že snad…“ Hlas mu na okamžik vypoví službu a vidím, jak sevře čelisti. „… že je konec.“ Zase ten pohled – tentýž, který jsem viděla v noci, když se mě ptal, jestli jsem si jistá. Jestli jsem si jistá, že chci být s ním. Jako by existoval nějaký dů-

vod, proč by některá nebyla nepříčetně nadšená, když získá Cainovu náklonnost.

Jeho slova na mě působí jako rána pěstí do břicha, protože mě zasáhne vichřice protichůdných emocí. Pocit viny, protože má pravdu; mělo to tak být! Úzkost, že jsem ho snad ranila. Trpkost kvůli datu spotřeby, které nám visí nad hlavami jako Damoklův meč. Nepřekonatelná touha smazat jeho pochybnosti přímo tady, hned teď.

Sobeckost.

Čirá, syrová, sobecká touha popadnout ho a nikdy nepustit, i když vím, že bych neměla.

Kypí mi hluboko v břiše a nedá se jí odolat.

Jak k tomu mohlo dojít takhle rychle?

Moje situace je nemožná a co hůř, nemůžu mu ji vysvětlit. Ale lituju, že to nejde. Škoda že si nejsem jistá, že by o mně nesmýšlel hůř.

„Hele.“ Jedna Cainova ruka se zvedne a položí se mi ze strany na šíji, palec mi chlácholivě přejíždí linii čelisti. „Je všechno v pořádku?“

Ne, Caine. Není to v pořádku. Visím na kyvadle, které se houpá sem a tam mezi noční můrou a splněným snem. Jenže ta noční můra je reálná! Když jsem s Cainem, na ničem jiném nezáleží. A když s ním

nejsem, pronikavě si uvědomuju, jak jsem pitomá, že tu jsem. Jak málo chybí, abych se navěky zbavila Sama a drog, jen kdybych všeho nechala.

„Jo, nic mi není, Caine.“ V krku se mi zase udělá bolestivý knedlík. Skloním hlavu, protože se bojím, aby neuviděl v mých očích lež.

V Cainově přítomnosti se mi předstírá hůř.

Párkrát se zhluboka nadechnu a pracně se snažím nasadit masku klidu. Nebo hravosti.

Nakonec se spokojím maskou prázdnoty.

Pochybuju, že se mi to přesvědčivě daří.

„Nechceš si o tom promluvit?“ zeptá se tiše, očividně mi na ty řeči neskočil.

Nepřítomně obkresluju prstem vzor zdobící jeho rameno a šeptem mi ze rtů splyne „ne“. Není toho moc, co můžu říct, an-iž probudím Cainovo podezření, a tak musím zůstat zticha.

Jako ta tichá myška, kterou mě naučil být Sam.

Překvapuje mě, že se nezeptal na Boba.

Ani se o té noci nezmínil, ačkoliv mi vnitřní hlas říká, že na ni nezapomněl. Jako by hrál o čas, než s tím přijde.

Cain těžce vzdechne, hlava i paže mu zase klesnou dozadu. Tentokrát nechá oči otevřené a já v nich vidím frustraci. „Pročpak mám pocit, že tu vlastně nechceš být, Charlie?“ Spíš vycítím, než vnímám napětí, které se mu najednou šíří tělem.

„Chci. Věř mi.“

Následuje dlouhá pauza. „Uvědomuješ si, že ty věci, které jsem ti včera v noci pověděl, neříkám jen tak někomu, viď?“ Zase zvedne hlavu, prosí mě očima.

Zmůžu se jen na mělké, přerývané dýchání. Chci být zrovna teď nadšena z Cainových slov. Tak moc šťastná, že je vůči mně Cain tak otevřený, tak upřímný. Ale nejde to a bolest mi svírá líce. Nevím, jak odpovědět, tak se spokojím slovy: „Ano. Taky jsem ráda, že jsem tady,“ protože nic není víc pravda než tohle.

Čelo se mu zvrásní ještě víc. „Vadilo ti to, co se stalo včera v noci? Koukej…“ Vidím, jak se mu čelistní svaly napínají, jak přede mnou uhýbá očima, pohledem prohledává vodu před námi. „Vím, že někdy bývám fakt dotěrný. A netrpělivý. A možná pro tebe nebylo tak docela ideální, že se to stalo na molu.“ Blesknou po mně tmavé oči. „Něk-dy mám snížené zábrany, když mi to pořádně nemyslí.“ Ruka se zvedne a začne si pohrávat s pramínkem mých vlasů. „Možná bychom to měli utlumit.“

Cože? Cítím, jak se začínám mračit. Ne!

Zpomalit? Když ty zatracené hodiny tikají jako šílené? Ne! Ne! Ne!

Pokračuje, jako by nevnímal mou vnitřní paniku. „Varoval jsem tě, že nevím, jak na to.

Ale stejně…“

Cainova slova skončí zasyknutím v okamžiku, kdy mu shrnu vpředu plavky

a pevně ho sevřu. Už mu stál. „Nijak netoužím něco zpomalit,“ pronesu vyrovnaně, dívám se mu do očí a začnu ho hladit.

Upírá na mě ocelový pohled a já si začínám myslet, že jsem možná zašla moc daleko. Ale nepřestanu. „Díkybohu,“ zamumlá nakonec, sáhne dolů a se smíchem od sebe odtáhne mou ruku. „Ale tady by z toho Storm asi neměla radost.“ Po krátké odmlce dodá s předstíranou vážností: „Kromě toho jsem měl dojem, že preferuješ soukromí.“

„A já myslela, že nerad marníš čas,“

odpálím ho a pak pokrčím rameny. „Možná to byla pomsta za to divadlo, které jsi se mnou předvedl na molu.“

Jedno zvednuté obočí je jediné varování, jehož se mi dostane, než se mé tělo začne pohybovat, sesune se z Cainova klína a přistane na zabudovaném sedátku zády k ostatním a s Cainovým tělem mezi nohama; ohnutými koleny mi podpírá stehna, ve tváři má zlomyslný úsměv. „Chceš divadlo?“ Sjede

očima po mé bezbranné postavě, jasně viditelné pod vodou, když se teď trysky vypnuly.

Žhavý pohled na mně spočívá, víří v něm nápady, které neumím dešifrovat, ale způsobují, že moje tělo se před ním rozevírá nedočkavostí. „Myslíš, že já si zasloužím pomstu? Co takhle pomsta za poslední tři týdny?“

Zafuním. „Cože, budeš dneska místo mě tančit u tyče?“ Hlavou mi projede představa a navzdory tomu, jak neuvěřitelně mužný a nádherný Cain je, se nemůžu ubránit, abych nevybuchla smíchem.

Do obličeje mi začne cákat voda. „Nech toho!“ zvedám ruce na obranu, snažím se ochránit i přes neutuchající záchvat smíchu.

„Rozmažou se mi šminky!“

„To je dobře,“ odsekne, úsměv mu zněžní, jeho hlas neuvěřitelně změkně. „Pak uvidím skutečnou Charlie.“

Můj smích prudce umlkne, uhnu před ním očima. Ach, Caine… ten klam je o moc hlubší než oční linky a barevné čočky.

„Charlie?“

Pracně se snažím zhluboka nadechnout a vzhlédnu k němu, odvážím se šeptem zeptat: „Co kdyby se ti nelíbilo to, co uvidíš?“

Následuje dlouhá pauza, v níž jeho vážné oči pátrají v mých, a já vím, že hledá pravdu, nějaký důvod mého strachu, a potom se mi jeho ruka vsune za krk. „Je mi jedno, co jsi udělala, Charlie. To už bys měla vědět. Ať ses zapletla do čehokoli, abys přežila, je to minulost. Všechno, co snad udělali tvoji rodiče.

Tady jsi v bezpečí a můžeš začít od nuly.

U mě máš čistý stůl.“

Věřím mu. Škoda jen, že to doopravdy není minulost.

Přitiskne ústa na má v ničivém polibku, který mi vypáčí vzduch z plic.

Kdesi za sebou, daleko od tohohle mraku euforie, do kterého se rychle hroužím, náhle zaduní Benův hlas: „Kdy se kurva stalo tohle?“

„Na mého milovaného nastávajícího manžela.“ Storm povstane se sklenicí mléka pozdviženou k přípitku, zatímco nad dortem na stole přede mnou tančí prskavky. „Jsem na tebe moc hrdá, že jsi šel za svými sny a vybral sis ušlechtilou cestu chytání šmejdů, i když cesta přepychu je snazší a lákavější.

Blahopřeju nastávajícímu zvláštnímu agentovi Danu Ryderovi!“

Všichni provolají slávu, včetně mě, ačkoliv bych se vsadila, že jenom můj jásot je prod-chnutý srdcervoucím studem.

Gestem odmítnu řez dortu a v tichosti se omluvím, že musím do koupelny, cestou si vezmu věci, abych se převlékla. Nate a Ginger jeli napřed otevřít bar, ale Cain mě zdržel, takže jsem mu v podstatě vydaná na milost. Ne že bych si na to stěžovala, ačkoliv bych mu byla radši vydaná na milost někde jinde.

„Charlie?“ Řeč o vlku… Otočím se a zjistím, že mě Cain následoval do domu, oči upřené na můj zadek, než je rychle zvedne zpátky k obličeji. Nevím, jestli po mně tak pokukuje až teď nebo jestli to dělal vždycky a vynakládal větší úsilí na to, aby byl nenápadný. „Co to děláš?“

„Jenom se převlékám. Proč?“

Když ke mně přistoupí, musím zaklonit hlavu, abych mu viděla do očí. Jedna ruka se zvedne a usadí se mi na rameni, konejšivě mi po něm přejíždí palcem. „Hrála sis s prsty.“

Cože? Můj obličej asi prozrazuje všechno, protože se uculí. „Když jsi nervózní, hraješ si s prsty. Nijak dramaticky, ale… všimnul jsem si.“ Tváří mu přeletí vážná chmura. „Z čeho jsi znervózněla?“

Zatraceně všímavý chlap. „Z ničeho.

Jenom se těším, jak budu celou noc servírovat pití.“ Snažím se zlehčit jeho obavy a zažertuju: „Jsem unavená. Někdo mě celou noc nenechal vyspat.“

Po dlouhé pauze mu na rtech vytane ús-měv. Přejede zrakem mé tělo. „To je škoda.

Doufal jsem, že se kvůli mně nevyspíš ještě dneska, ale…“

Založím si ruku v bok a nasadím vážný výraz. Mezitím se mi vzrušení rozlévá po kůži jako rychle se šířící plamen. Další celá noc s Cainem. Už jen při té představě mi slábnou kolena. „To mě chceš dráždit?“

Zamyšleně zkřiví ústa, pak pokrčí rameny.

„Je to pěkná změna proti obvyklé rutině, nemyslíš?“

„A co bar? Nebude Ginger vadit, když tam nebudu?“

Místo odpovědi obrátí oči v sloup. Vím, že to byla pitomá otázka. Ginger si vedla skvěle, ještě než jsem se tam ocitla. Patrně ani tři barmanky nepotřebují. Jako by to potvrzoval, skloní hlavu a jeho dech se dotkne křivky mé šíje, než přitiskne ústa k mému uchu a zašeptá: „ Fakt ti na tom záleží?“

„Ne.“ Panebože. Můj hlas zní zadýchaně a roztouženě. Odkašlu si, abych se trochu ovládla, a dodám: „Co řekne můj šéf?“

S Cainem je náramně snadné přejít do téhle legrační role.

Cain pevně uchopí můj nahý pas a předstírá, že se na mě mračí. „Prý umí být někdy fakt prevít.“

Okamžik zůstanu zticha, ale pak už je to na mě moc. „Tak jo.“ Slyším z vlastního hlasu kapitulaci. Zčistajasna je moje potřeba peněz, podoba budoucnosti, rozmanitá dilemata – to všechno je naprosto bezvýznamné v porovnání s časem stráveným s Cainem, už zase.

Spustí ruku z mého těla a udělá několik odhodlaných kroků pozadu, až narazí zády o nedalekou stěnu, přičemž se pokouší diskrétně upravit. „Měla by ses převléct, ať odtud můžeme vypadnout. Hned.“

A já se usměju. Najisto vím, podle něžných šťouchnutí a objetí, že už od bazénu stojí Cainovi aspoň napůl. Možná už od chvíle, co jsem vstoupila do Danovy jeskyně. Teď se pracně snaží ovládnout. Patrně by mě to nemělo tolik bavit. Ale baví mě to. Nesmírně.

Je to nával adrenalinu.

Možná jsem adrenalinový feťák.

Z hravého popudu se otočím a pluju do koupelny, přičemž dbám na to, abych po-hupovala boky, protože vím, že Cain se dívá.

Jasně, pohled přes rameno mi potvrdí, že up-

írá oči dolů a rty má mírně pootevřené.

Zůstává nehybný, tělo strnulé, zatímco se ubírám do otevřené koupelny. „Nepotřebovals ještě něco?“ Sáhnu za sebe, zatáhnu za šňůrky, spustím vršek od bikin z těla.

Na okamžik vyvalí oči, než mu hodím látku do obličeje. Zatímco ji chytá, hbitě zapracuju na kalhotkách, škubnu za vázačky po stranách, podaří se mi hodit po něm i druhou část bikin a zabouchnout a zamknout dveře zlomek vteřiny předtím, než se u nich ocitne.

„Krucinál, Charlie,“ slyším ho vrčet z druhé strany. „Otevři ty dveře. Hned.“

„Ani o chloupeček,“ švitořím a přetahuju si plážové šaty přes hlavu. Svírám rty, aby mi neuniklo nervózní chichotání, které se dere ven. Po tom odpoledni, jež jsme strávili, na tom patrně nejsem o moc líp než on, pokud jde o frustraci. Nedám mu to ale znát.

Na to je tahle nová hra příliš zábavná.

A navíc ani omylem nebudu mít s Cainem sex v koupelně na umývadle agenta DEA Dana, a kdybych ty dveře otevřela, k ničemu jinému by to nevedlo.

Cain žije v přepychu. Tím myslím přepych od podlahy až ke stropu, přes dvě patra, s panoramatickým výhledem na řeku. Byt je elegantní a moderní, dalo by se říct až strohý, ale jen co tam vkročím, cítím všude Caina.

„Pojď,“ láká mě a vezme mě něžně za ruku.

Cain se zklidnil, protože jsem nespěchala, os-věžila jsem si make-up a upravila vlasy, než jsem se konečně u Storm a Dana vynořila z koupelny.

Vede mě přes kuchyň do nádherného obý-

vacího pokoje. V břiše mám zauzlenec nervů a nedočkavosti, když stoupáme po schodech a on mě vede do prosté, běloskvoucí ložnice se širokou postelí a panoramatickou vyhlídkou skrz okna přes celou stěnu; město pouští do místnosti tolik světla, že další osvě-

tlení není třeba.

Sleduju, jak Cain zavírá dveře, jak jeho prsty zacvaknou zámek.

Přistoupí k prádelníku. Beze slova si klidně rozepne hodinky a položí je na plochu prádelníku. Pak následuje obsah kapes – peněženka, klíče, nějaké drobné. Každý předmět spíš pokládá, než odhazuje. Je to dost metodické, jako by to dělal každý večer, a ačkoliv na tom počínání není nic zvlášť podmanivého, začne mi krev dunět v uších, když přitom Caina pozoruju.

Popadne okraj trička a stáhne si ho přes hlavu.

Nevím jistě, jestli chce, abych ho takhle pozorovala. Nemám dělat totéž? Pohlédnu na velkou, úhledně ustlanou postel a nepřítomně uvažuju, jestli už Cain nechal i jiné ženy stát zrovna na tomhle místě a sledovat tutéž podívanou. Uvažuju kolikrát.

A pak pevně zavřu oči před myšlenkami a pokárám se, protože pochopím, že to se jen moje podvědomí pokouší sabotovat naše společné chvíle. Nebo se mě snaží ochránit před ještě hlubším pádem.

Začínám věřit, že hlubiny, do kterých žena může kvůli Cainovi padnout, jsou bezedné.

Je to hluboká, temná, nekonečná propast bez žebříků, po kterých by se dalo uniknout, bez polštářů, které by ztlumily dopad.

Bez záchranné sítě.

Bez možnosti úniku.

Zhluboka se nadechnu pro uklidnění a otevřu oči. Cain stojí přede mnou.

Kapitola dvacet sedm

CAIN

Nebojím se ničeho, ale Charlie se asi bojím.

Nebojím se jí.

Bojím se ji mít.

Bojím se ji ztratit.

Z jakého důvodu, to ještě nevím, protože se mnou o tom nechce mluvit. Ale nemůžu ignorovat ten odporný niterný pocit, že Charlie prochází nějakým hlubokým konf-liktem a že bych ji kvůli němu mohl ztratit.

Něco skrývá. Možná sama sebe. Nějakou pravdu, to určitě. Sakra, polovinu času ani nevím, jestli vidím skutečnou Charlie. Moc lidí už mě překvapit nedokáže, ale Charlie mě překvapuje pořád. Za uplynulých osmačtyřicet hodin mě překvapila nejmíň desetkrát a pokaždé jinak. Jednu chvíli se plaše napíná pod mým dotykem, vzápětí mi hladí péro, když je na druhé straně bazénu pět lidí.

Jednu chvíli se jí chvějí rty, jak v ní probíhá němý, nevysvětlitelný boj, a vzápětí po mně hází kalhotky od bikin s lascivním úsměvem.

A teď je tady v mé ložnici, oči pevně zavřené. A já vnímám, že se její nálada zase proměnila. Jako by se měnila lusknutím prstů.

Někdy mám pocit, že se dostávám přes povrchní zevnějšek k člověku, který je pod ním, jen abych se ptal, zda to není zas jenom další fasáda. Někdy se v duchu ptám, jestli o ní vůbec něco vím. Někdy se v duchu ptám, jestli ona vůbec ví, kým ve skutečnosti je.

Nic z toho mě nezastraší. Když už, pak mě to jen vtahuje ještě hlouběji. Žádná žena mě ještě nikdy takhle nevyvedla z rovnováhy, nevzbudila ve mně pocit, že nad sebou ztrácím kontrolu.

Něco skrývá a já hádám, že je to něco bolestivého. Vím, že jsem jí řekl, že je mi to jedno, a taky že je, ale do háje, chci vědět, co to je. Radši bych, kdyby to všechno vyšlo najevo a šlo by se dál. Očividně se pořád ještě bojí. Chci říct, pokud někdy vůbec měla příležitost něco přiznat, nebylo to snad včera v noci, během mé zpovědi? Mohlo pro ni být moc snadné vysvětlit, kým je pro ni Ronald Sullivan a proč se jí chystal rozbít obličej. Ale ona se dál tváří, jako by k tomu vůbec nedošlo.

Uvažuju o tom, že bych sem přivolal Johna, aby se na toho šmejda pověsil, dokud nezískám odpovědi. Uvažuju o tom, že bych se zastavil u Sullivana doma a držel ho pod krkem, dokud nezískám odpovědi ještě rychleji.

„Copak?“ Otázka jí tiše splyne ze rtů a očima klouže po mé hrudi. Nepřestala s tím celou noc.

Zvednu ruku, abych jí přejel klouby po tváři, čerstvě nalíčené po pobytu v bazénu. Škoda, že to jen všechno nesmyla.

Škoda, že si taky nevyndala ty zatracené čočky. Otevřu ústa, požadavek už mám na jazyku, když vtom zavře oči a opře se do mého dotyku, plné rty se jí mírně pootevřou. Cítím na pokožce její horký dech, až mi to zapulzuje v rozkroku a připomene mi to, jak byl vlastně dnešek dlouhý.

Jaký někdy bývám umanutý blbec.

Vážně už to déle nevydržím.

S mou pomocí dopadnou její šaty nehlučně na zem. Zůstává nehybná, sleduje mě, jak jí rozepínám podprsenku a bez velkých cavyků stahuju kalhotky, až je přede mnou za ne-celých třicet vteřin už zase nahá.

Doslova se mi sbíhají sliny.

Její prsty sáhnou po mém pásku, ale chytím je a posadím ji na postel. Sleduje, jak si sundávám kalhoty přímo před ní, jak stahuju boxerky přes další běsnící erekci, kterou mi Charlie způsobila.

Na vteřinu vyvalí oči, pak se ovládne.

I ve tmě – prozářené jen světly města zvenčí – vidím, jak se červená.

Ta ženská se sama svléká na jevišti před stovkami mužů, a přesto se červená, když mě vidí nahého.

Bojuju s nutkáním rozesmát se. Taková nevyzpytatelná žena! Je to frustrující, ale…

taky se mi to moc líbí. „Počkáš moment?“

zeptám se, nečekám na odpověď a zamířím ke dveřím. Snažím se neběžet. Ještě pořád sedí na pelesti postele, když se vracím s proužkem kondomů v ruce. „Pardon, tady žádné nemám,“ vysvětluju.

Čelo se jí lehce zvrásní. „Kde je necháváš?“

Vzdychnu a zadívám se na ta smetanová, svalnatá stehna čekající, až je od sebe odsunu. Fakt se mi to momentálně nechce vysvětlovat. V pokoji pro hosty…

v kuchyňské skříňce vedle ledničky…

v odkládacím stolku v obýváku… na balkoně.

Všude, kde šukám ženské.

V ložnici ženské nešukám.

Hodím je na noční stolek vedle postele, stoupnu si nahý před ni a nechám ji, aby si mě chvilku prohlížela. A to ona dělá, rty mírně pootevřené. Slyším, jak mělce dýchá.

Zvednu jí bradu ukazováčkem, až se mi dívá do očí, a vysvětluju klidným hlasem: „Sem jsem nikdy žádnou nepozval.“ Jako by to nebylo dost jasné, dodám: „Jsi jediná, která se kdy k téhle posteli přiblížila.“

Hledím jí do očí a snažím se tlumočit pravdivost svých slov, cítím, jak pod mým dotekem prudce polkne, a v jejích očích za-

čne vířit milion emocí.

Napětí ve vzduchu je náhle takřka hmata-telné, když natáhne prsty a vyjede mi jimi po břiše k hrudi. Vstane, upírá na mě zamyšlený pohled. Pohled, který říká, že zvažuje pravdivost mé odpovědi. „Proč já?“

„Protože už celé týdny na nic jiného nemyslím.“

„Je to kvůli… Chci říct,“ zatěká pohledem k mé šíji, „připomínám ti někoho?“

Ginger jí zřejmě pověděla o Penny. „Nejsi náhrada za nikoho,“ odpovídám pomalu,

klidně. Po pravdě. Charlie je tak silná, chytrá a sebevědomá, jak Penny nikdy nebyla.

Zatřpytí se jí oči. Asi začíná chápat… tohle.

Co je krucinál tohle? Na mou duši nevím.

Kdy to doopravdy začalo? Včera v noci? Když na mě poprvé mrkla z jeviště? V té vteřině, kdy vstoupila do mých dveří?

Vycítím chvění z jejího těla a okamžitě si ji přitáhnu do náručí. Nervózní zachichotání mě pošimrá na hrudi, kde spočívají její ústa.

„Všechno se to děje moc rychle. Já jen…

Když jsem tu práci vzala, tohle jsem nečekala.“

„Je mi líto, takový jsem. Varoval jsem tě.“

Z úst mi vyjde tichý smích. „Nerad plýtvám časem.“

„Věříš na osud, Caine?“

Zaváhám. Něco mi napovídá, že Charlie věří. Moc nerad bych jí říkal, že nevěřím. Že mi vadí už jen představa osudu, protože to znamená, že jsem byl předurčený pro tenhle život od okamžiku, kdy jsem se narodil. A že bych byl blázen, kdybych si myslel, že mám nad ním kontrolu.

Zčistajasna se odtáhne. Tím svým hravým způsobem nakloní hlavu, sedne si a sune se pozadu, až je uprostřed matrace a leží opřená o lokty, kolena ohnutá, ale u sebe, záda přirozeně prohnutá. Jako lákavý anděl uprostřed moře prostěradel.

Nemůžu se ubránit, abych na ni chviličku necivěl.

A pak se jí nohy rozestoupí a rty jí zvlní ten stydlivý úsměv.

V okamžiku ji držím za kotníky a táhnu ji k sobě.

A v hloubi duše vím, že každý polibek, každý dotek, každý pohyb mě pohrouží dál.

Až už nebude úniku.

„Co jsem tě učil?“ Jeho hlas ke mně dolehne o zlomek vteřiny dřív, než mi pěsti začnou bombardovat hrudník, žebra, břicho.

Moje patnáctileté tělo – už otužilé pro pořádnou nakládačku – se naučilo odmítat víc než čtyři hodiny spánku v kuse, pořád je na stráži. Koneckonců, delší spánek jen zvyšuje pravděpodobnost, že vás přistihnou v bezvědomí. Musím však být vyčerpaný, protože tentokrát mě zastihl tvrdě spícího.

Během pár vteřin se vymrštím z postele a zvednu pěsti, připravený k boji. Tátovy tmavé oči – ještě zarudlé a lesklé od toho, co večer předtím kouřil nebo šňupal – se do mě zabodávají. „Vždycky buď připravený, synku. Každá vteřina se počítá.“

Můj mozek zaznamená tíhu na hrudi a prudce otevřu oči. Chybí jen zlomek vteřiny, abych vyskočil do obranného postavení, když mi do chřípí pronikne květinový parfém.

Vzdychnu. Nikdo na mě neútočí. Je to Charlie – její tělo přitulené k mému boku, hlava položená na mé hrudi. A je to kurva neuvěřitelný pocit.

„Noční můra?“ uslyším, jak se ptá ospalým hlasem. Ve slabém světle před úsvitem, které proniká oknem dovnitř, dokážu jen taktak rozeznat její tvář. Je klidná.

„Promiň, vzbudil jsem tě?“ omlouvám se a shrnu jí pramínek vlasů z obličeje. Pohled na hodiny mi sděluje, že jsme několik hodin spali.

Spali.

Dneska poprvé v životě jsem usnul se ženou.

Je mi skoro devětadvacet, a nikdy jsem s žádnou ženou nespal.

Ani jsem se o to nikdy nepokusil.

A když teď cítím její hedvábnou pokožku na své, její tělo uvolněné a nalézající útěchu přitisknuté ke mně, pochopím, co mi chybělo. Co už nikdy nechci postrádat.

Láskyplně mi tře rukama hrudník.

„Strašně ti buší srdce,“ ševelí. Je to skoro jako kočičí předení.

„Nic mi není.“ Dokud mi to srdce nezlomíš. Ta myšlenka se mi najednou vplíží do hlavy bez vyzvání a zanechá ve mně pocit, jako bych dostal ránu pěstí do břicha.

Charlie by mě dokázala zlomit. Podle sopečné erupce úzkosti, která ve mně náhle vybuchne, pochopím, že by mě dokázala zn-ičit hůř než Penny.

Natrvalo.

Vteřinu poté ucítím její jazyk, který se dotkne mé bradavky předtím, než k ní přitiskne ústa v polibku. Zasténám, obrátím se na bok, abych byl čelem k ní. Unikne jí maličké zachichotání, ale oči má pořád zavřené. Jednoduše ji pozoruju, zatímco se jí dech zklidňuje a zpomaluje, což mi sděluje, že zase usnula.

Kapitola dvacet osm

CHARLIE

Přestala jsem úplně předstírat, že odjedu dnes nebo zítra. Možná to bude od nynějška za týden nebo za tři týdny. Ale neodjedu, dokud jednoznačně nebudu muset.

Ta noc na molu mi připadala intenzivní, ovšem včerejší noc mě jaksi… spoutala. Cain mi ukázal, jak dokáže být ještě mnohem náročnější, a přesto něžný, mnohem vášnivější, a přesto ohleduplný. Syrové emoce – pocity, které nedokážu ani pochopit, natožpak vyjádřit slovy – procházely každým intimním dotykem, pokaždé když jsme se vzdali jeden druhému.

Nechápu, jak nebo proč jsem vzbudila Cainův zájem, ale udržím si ho co nejdéle.

Jsem celá rozbolavělá. A přesto, kdyby ze mě Cain potřeboval víc, okamžitě bych mu to dala. Dám mu všechno, co můžu. Čehož asi není moc, zvlášť v porovnání s tím, co tak štědře dává on mně.

Srdce mě tím vědomím bolí. Nevím, co dělat. Neumím si představit, jak by to mohlo trvat do nekonečna. A přesto si žádná část mé osoby nepřipouští ani myšlenku na to, že bych právě teď odešla.

Možná Cain vycítí mou přítomnost, protože se najednou otočí a zadívá se mi do očí, až se lehce zajíknu. Pohledem mi sjede po těle, rty se mu zvlní. „Doufám, že ti nevadí, že jsem se ti hrabala v prádelníku.“

Sevřu v prstech jeho obyčejné šedé tričko, které mám na sobě, když mířím po schodech dolů. Našla jsem ho úhledně složené v horní zásuvce a nemohla jsem si ho neobléct. Sahá mi ke stehnům, je měkké, a i když je očividně vyprané, přesto jaksi voní po Cainovi.

Odloží šálek, který má v ruce, na příborník a nehlasně ke mně kráčí, aby na mě počkal na odpočívadle. Podle toho, jak najednou nakloní hlavu a soustředí pohled, si říkám, že to tričko není dost dlouhé, aby zakrylo skutečnost, že pod ním nemám nic. Když dorazím na odpočívadlo, uchopí ho vpředu, vyhrne mi ho k pasu a přitáhne si mě k sobě.

„Měl bych tě radši bez toho.“ Rukama mi sjede po zádech a pevně mě popadne za holý zadek.

„Cože, jako nějakou sexuální otrokyni?“

škádlím ho a vdechuju vůni mýdla. Cain se osprchoval. Já rozhodně ne. Po včerejším postelovém maratonu toho momentálně lituju. Jemu to však zřejmě nevadí. Přitáhne si mě k sobě pevněji.

„Zkoušel jsem tě ráno vzbudit, ale spala jsi jako zabitá,“ říká nepřítomně, na rtech něžný úsměv a přejíždí zrakem po mém obličeji.

Smyla jsem si make-up, než jsem sešla dolů. Taky jsem si vyndala čočky. Aspoň tohle pro něj můžu udělat.

„Otrokyně by se mi hodila,“ zamumlá. Pak se skloní a vtiskne mi jeden z těch polibků, z nichž se mi podlamují kolena a brní stehna, a já v duchu děkuju pánubohu, že jsem si aspoň jeho kartáčkem vyčistila zuby.

„Hmm… měla jsem dojem, žes říkal, že nejsi úchyl,“ dráždím ho s ústy na ústech.

Jeho temný smích mě celou rozechvěje.

A pak mě zčistajasna otáčí a couvám, abych udržela rovnováhu, jak mě jeho mocná postava přemáhá. Než si uvědomím, co se děje, tričko je pryč a já padám na pohovku, právě když Cainovy tepláky dopadají na podlahu.

Úšklebek v jeho tváři je přímo nebezpečný.

„Lhal jsem.“

„Vážně se mi líbí, když se probouzím s tebou u sebe doma,“ říká Cain a sune mi po lince šálek s kávou.

„To je vidět,“ zamumlám suše a přejedu zrakem Cainovy paže, hruď, břicho – vzpomínky na to, jak všechny ty svaly vypadaly, když se nade mnou napínaly před pouhými dvaceti minutami, se mi hluboko vryly

do mozku. Zvednu oči a vidím, jak mě pozoruje s pobaveným úsměvem, jako by přesně věděl, na co myslím. Rychle se rozptýlím předstíráním, že mě něco svědí na stehně, bedlivě se na to soustředím.

Mohl nám to oběma usnadnit, kdyby si ob-lékl tričko.

Ale to on ne.

Asi se mu líbí, když na něj civím.

Jako by nestačilo, že Charlie Rourkeová je překupnice drog a vysloužilá striptérka. Teď se ze mě stal ještě sexuální maniak.

Cain se zasměje a spíš konstatuje, než se zeptá: „Určitě máš hlad. Mám tady…“ Otevře ledničku a zadívá se do ní. „… kečup a hořčici… pomerančový džus… chleba.“

Vzdychne. „Promiň, Karina – moje hospo-dyně – chodí dvakrát týdně uklidit a doplnit základní věci. Skoro nikdy tady nejím. Ale zásoby opatřím.“ Zavře dveře, vytáhne ze zásuvky kus papíru a pero a zeptá se: „Co máš ráda?“

Cain vyrábí nákupní seznam. Kvůli mně.

Vteřinu zaváhám a pak se na něj legračně zašklebím. „Slazené cornflaky?“

Odpoví mi zdviženým obočím. „Fakt?“

„Neřest z dětství.“

„Tak jo… dětské cereálie. To nepochybně zjitří Karininu zvědavost.“ Na rtech mu vytane mírný úsměv, když to zapisuje. Má mimořádně úhledný rukopis. „Pět kilo kafe…

zubní kartáček pro tebe, sakra, abys už nepoužívala můj.“

Ucítím na tváři ostýchavý úsměv. Podle toho, jak na mě mrkne, si myslím, že si jen dělá legraci.

„Mosaznou tyč do ložnice…“

„Ty mají v místní samoobsluze?“

Začne mu zvonit telefon a on dodá, přičemž pořád ještě čmárá: „Deset velkých balení kondomů.“

„Cože?“

Se smíchem vezme telefon a já té příležitosti využiju, abych mu vyškubla papír.

Opravdu to napsal.

„Nate,“ slyším ho, když vylévá zbytek kávy do dřezu a dává šálek do myčky. „Jo…

dobře.“ Mžikne po mně pohledem. Okamžik naslouchá, nepřítomně se usadí pohledem na mých nahých nohou, najednou však Cainova tvář zvážní. Napřímí se. „Vážně? Kurva…

Proč jsi mi nezavolal?… Jo. Budu to s ní muset večer vyřešit.“ Další pauza, poslouchá, rukou se škrábe na bradě. Nakonec těžce vzdychne. „Jo, budu tam ve čtyři. Musím odvézt Charlie zpátky k ní… Jo.“ Slyším z telefonu Nateovo hluboké burácení, ale nerozumím tomu, co říká. „Tak zatím.“

Vycítím, že se atmosféra v kuchyni změnila, protože Cainovi se pokazila nálada.

A to mi vadí.

„Měl bych tě odvézt domů, Charlie,“ řekne tiše, nyní soustředěně zahleděný na vzorek žulové desky. Poznám, že je myšlenkami

jinde, vychází ze dveří a míří zpět do své vlastní reality. Všechno na něm – řeč těla, výraz obličeje, tón hlasu – jako by se uzavíralo. Mění se zase v toho Caina, s nímž jsem se poprvé setkala. Jako by zavíral dveře a nechával mě i to, co je mezi námi, na druhé straně. Odloučené od té druhé části jeho života.

Cain a já máme hodně společného.

Vrhnu se k těm dveřím, abych se vklínila dovnitř. „Co se stalo? Předpokládám, že jde o Penny’s?“

Po krátké pauze: „Jo.“ Opře se o linku a já bez zaváhání natáhnu ruku a začnu mu masírovat svaly na zádech, protože vím, že jeho tělo je už zase napjaté. Všimla jsem si, že čím déle je mimo klub, tím víc se uvolní.

„China a Kinsley si včera večer zase vjely do vlasů, popraly se o zákazníka jako dvě toulavé kočky.“ Vrtí hlavou. „China hodila po Kinsley sklenicí, která náhodou trefila zákazníka. Teď ten chlap vyhrožuje žalobou.“

„Do háje,“ zaúpím a v duchu si skládám kousky rozhovoru. „Co to znamená? Vyhodíš Chinu?“

Zamračí se. „Ne… Kinsley.“ Zabloudí pohledem k oknu.

Páni. Nepochybuju, že si to Kinsley aspoň z poloviny zaslouží, ale… i když China fyzicky ubližuje zákazníkům a ohrožuje jeho podnik, on ji nevyhodí?

Vtáhne dolní ret mezi zuby. „Fakt začínám ten podnik nenávidět.“

Skloním se, přitisknu mu rty k rameni a lituju, že mu nemůžu nějak pomoct. „Ale nemůžeš od něj odejít.“

„Ale nemůžu od něj odejít,“ opakuje a mírně přikývne, spíš sám pro sebe.

Zhluboka se nadechne nosem a zamumlá: „Strašně nerad vyhazuju lidi.“

„Mám to udělat já?“ nabídnu ledabyle a položím mu jednu ruku na hruď, zatímco ukazováčkem druhé mu něžně přejíždím

po páteři. „Můžu kvůli tobě předstírat, že jsem hnusná mrcha šéfka.“

Cain se chabě zasměje, ale přijmu to.

Odmlčí se, pak se otočí a shlédne na mě.

„Myslel jsem to vážně s tím místem manažerky, když jsem ti ho nabízel. Stojíš o to?“

„Nevím, když vidím…“ Neměla bych to přijmout vzhledem k situaci. Nebo k situacím. Nejenže vedu tenhle tajný život, který mě nakonec vyžene z Miami, ale teď už mám ještě absurdně divoký sex s majitelem klubu. Spoustu sexu. A on ho očividně zamýšlí mít ještě mnohem víc, na základě toho skandálního seznamu nákupů, který připravuje – jak si představuju – pro nějakou hodnou starou paní.

A doufám, že to nebude sexy buchta v kostýmu francouzské komorné.

Na to se ho zeptám později.

„No, kouřilas mě už kolik týdnů každý večer předtím, než se klub otevřel, takže nechápu, v čem je problém,“ škádlí mě suše.

A ty drby se nejspíš promění v realitu… „Nebudeš už vystupovat na jevišti, takže to vyhovuje nám oběma. Po pravdě řečeno,“ náhle se napřímí a otočí se čelem ke mně, „nechci tě ani za barem.“

Zamračím se na něj, snažím se uhádnout, jestli žertuje.

Cain rozhořčeně vzdychne. „To, že jsme nemluvili o tom podělaným sráči tuhle večer, ještě neznamená, že jsem na něj zapomněl, Charlie.“

Odvrátím oči, ale pořád na sobě cítím Cainův drsný pohled. „Snažím se respektovat tvoje soukromí a dát ti šanci povědět mi o tom, až budeš připravená. To neznamená, že neudělám, co musím, abych tě uchoval v bezpečí.“

Procitne ve mně panika, jak mozek zpracovává jeho slova. Co to znamená? Potlačím slabý výkřik a zeptám se zřetelně rozechvělým hlasem: „Cos mu udělal?“

Cain mě pozoruje – spíš mou reakci – dlouhou chvíli. „Postaral jsem se, aby věděl, že už na tebe nikdy nesmí ani sáhnout.“

„To je trochu neurčité.“ Pekelně mě to děsí. To poslední, co potřebuju, je setkání s pomstychtivým Bobem při předávce. Pokud ještě budu dělat další předávku. „Vyhrožoval jsi mu?“

Odmlčí se, jako by se rozhodoval, zda mi má odpovědět, nebo ne. „Z Natea jde někdy hrůza.“

Něco mi říká, že to není všechno. „Co jestli se vrátí a ublíží ti?“ Umřela bych, kdyby se Cainovi nebo Nateovi kvůli mně něco stalo.

Cainův tichý smích ještě zvýší mou úzkost.

„O mě se neboj, srdíčko. Mě hned tak něco nesloží.“

Opřu se čelem o bar. Fantazie. Cain má komplex Supermana. A už vím s jistotou, že se Cain nesmí nikdy dozvědět nic o Samovi.

Nemůžu dopustit, aby s Natem házeli kolem sebe hrozbami, pokud by se tu Sam někdy nečekaně ukázal.

Protože Sam by se nenamáhal Supermana složit. Jednoduše by ho zabil.

„Takže?“ Cain vyčkává, ačkoliv jeho tón zněžněl. „Ta práce?“

„Můžeš si mě dovolit?“

„Ale?“ Otočí se na loktech čelem ke mně, úsměv se mu rozšíří. „Kolik že je současná taxa?“

„Tisícovka za hodinu, tolik jsou někteří ochotní zaplatit.“

„Jasně.“ Cain se dá do smíchu. „Chceš mě oškubat dohola, viď?“

Pokrčím rameny. „Proč bych tu jinak byla?“

Cain mi vtiskne polibek na obě tváře, pak jeden na nos a nakonec jeden pořádný na rty, až se mi z hrdla vydere sten. „Bude o tebe dobře postaráno, to ti můžu slíbit.“

Bodne mě pocit viny. „Co kdybychom zku-sili, jak to půjde? Dočasné pověření, jo?

Třeba se do týdne přestaneme snášet.“

Cain potřásá hlavou. „Jasně, Charlie. Ale nějak o tom značně pochybuju. Tak pojď.“

Hravě mě plácne přes zadek a já se rozzářím, v duchu se chválím, že jsem zabránila tomu temnému, zádumčivému Cainovi zavřít přede mnou dveře. „Něco ti oblékneme a pak se můžeme jít někam najíst.“

„Ahoj, Kyle!“ Mírně rozpačitý příslušník ochranky se na mě pousměje, když procházím otáčivými dveřmi hotelu jako každé pondělí ráno už několik měsíců, kávu v ruce a na sobě tričko s výstřihem.

„Nazdar, Charlie.“ Sleduje, jak se blížím, hodnotí mě pohledem. „Myslel jsem, že už nepřijdete.“

Zásilky přicházejí v devět ráno a já jsem tu vždycky přesně v devět patnáct. Při pohledu na hodinky zjistím, že je skoro půl jedenácté.

Je to vůbec poprvé, co jsem se opozdila.

Musela jsem se vzdálit od Caina, což jsem už několik dní neudělala. Byl celou dobu na dosah ruky a já tím byla každou vteřinu nadšená. Většinou jsme buď v Penny’s, nebo u něj doma. Dokonce jsem začala chodit i do fitka v domě, kde bydlí.

Nemohla jsem dopustit, aby šel se mnou vyzvednout nejnovější tajný telefon, takže jsem použila záminku, že potřebuju oblečení ze svého bytu. Řekl mi, abych si prostě zaba-lila kufr a všechno přivezla.

Cain mluvil pravdu. Neumí randit a sakra jistě nejde na nic pomalu.

„Já vím. Provoz. Biscayne Boulevard je rozkopaný.“

„Hm… tím se to asi vysvětluje. Možná v něm poslíček uvíznul taky, protože žádný balíček ještě nedorazil.“

Sevře se mi žaludek. Nemohl v něm uvíznout, protože na Biscayne Boulevard se momentálně vůbec nekope, i když je to ohromující.

Tak proč tu pro mě není balíček?

Snažím se působit klidně a přelétnu pohledem po hale, hledám něco podezřelého. Něco nebezpečného.

Jako třeba Jimmyho.

Nebo Sama. Porušil by pravidlo a přiletěl sem kvůli mně?

„Možná. Jo, aha!“ Předvedu svoje nejlepší holčičí zachichotání a podám mu kávu. Co má tohle znamenat? Určitě to něco znamená.

Mám si ještě nechat svůj současný tajný telefon? Mám zavolat Samovi? Nemluvila jsem s ním od toho střetnutí kvůli skutečné Charlie Rourkeové a nemám zdání, co mi řekne.

Mám utéct, jako by měla budova explodovat?

Zčistajasna si připadám jako snadný cíl, jako bych stála uprostřed louky před namířenými zbraněmi popravčí čety.

Kyle se radostně napije kávy, nic netuší o nebezpečí a předstírá, že mi nekouká

na prsa. Začnu blábolit nějaké nesmysly o večírku, na který jsem v sobotu nešla, a předstírám, že to nevnímám.

Momentálně je to jediné, po čem toužím, vypadnout odtud.

Nevím, jestli vydržím těch povinných patnáct minut. Nevím, jestli vydržím aspoň pět minut. Naštěstí nejsem nucená to zjišťovat, protože tajný telefon v mé kapse začne trylkovat.

„Musím to vzít, Kyle. Moc se omlouvám,“

pronesu, prudce se otočím, zamířím k otáčivým dveřím a přitom hrabu v kabelce.

Jen co vyjdu na chodník, rozhlédnu se kolem sebe a hledám nějaké náznaky toho, že se na mě někdo pověsil. Nic nevidím. Už týden jsem nic nezpozorovala, a přitom jsem dávala dobrý pozor na všechny známky sledování.

Po pátém zazvonění to vezmu, svírám svaly, abych se nepočurala.

„Haló?“

„Nazdar, myško. Jak se vede?“ Jeho pozdrav je o mnoho přívětivější, než jsem čekala. Jako by k našemu poslednímu rozhovoru vůbec nedošlo.

„Prima. Až na to, že dneska ráno zásilka nedorazila.“

„Ano, já vím. Chtěl jsem ti kvůli tomu zavolat už dřív. Mrzí mě, jestli ti to nadělalo starosti.“ To je zvláštní. Chová se tak… ohleduplně. Vidím záblesky z gymnastických soutěží a školních představení, Sama sto-jícího s náručemi květin, upoutávajícího pozornost rodičů jako starostlivý otčím. Jak mě s jiskřením v očích vyhazuje do sedla Black Jacka.

Teplo těch vzpomínek se mi rozlévá hrudí a připomíná mi, že byla doba, kdy náš vztah nic nekazilo. Kdy jsem si myslela, že jsem ne-jšťastnější holka na světě.

„Nastaly nějaké problémy s konkurencí a musíme se chvíli držet při zemi. Jimmy to vyřeší, ale do té doby se prostě bav. Vidím, žes udělala pěkný zářez do těch peněz, co jsem ti poslal.“

„Koupila jsem si pár nových šatů,“ lžu.

Minulý týden jsem se vrátila do banky, abych vyčerpala své tajné konto a něco z toho, o čem Sam ví, a všechno jsem to uložila do bezpečnostní schránky, kam mám přístup kdykoli.

„To je dobře. Pošlu ti ještě nějaké peníze, abys měla co dělat. Nějakou dobu nebudou žádné zásilky.“

V telefonu zavládne mrtvé ticho, jak čeká na mou odpověď.

„Jak dlouho?“ troufnu si zeptat se.

„Pár měsíců. Nebo i déle. Asi budu muset najít jinou přístupovou cestu. Začíná to být riskantní.“

Jinou přístupovou cestu? Co to znamená?

Snad jinou přístupovou cestu, která mě nezahrnuje?

Už žádné tajné telefony, žádné předávky drog, žádné klamání Caina?

Je to opravdu možné? Volnou rukou se štípnu do předloktí. Pořád jsem tady. Pořád mám u ucha telefon.

V koutku duše se nemůžu ubránit otázce, jestli tu neprobíhá ještě něco jiného. Jestli to není tak jednoduché, jestli Sam ve skutečnosti nereaguje na své podezření vůči mně. Ať tak nebo tak, zdá se, že dlouho nebudu provádět žádnou předávku. Možná už nikdy.

Tenhle život by se doopravdy mohl stát minulostí.

A pak bych skutečně mohla na Caina hledět jako na součást své budoucnosti. Jednoho krásného dne mu o tom budu muset povědět, samozřejmě. Ale do té doby už mě možná bude opravdu milovat. Tolik, aby byl schopný mi odpustit.

Do Cainových dveří nevstupuju.

Vznáším se. Na načechraném bílém ob-láčku šoku a zmatku a možností a naděje, která ještě nikdy neexistovala, propluju bytem a pátrám po možnostech nové budoucnosti. Najdu ji na balkoně, nataženou s knihou na lehátku.

Cain vzhlédne a uvidí mě nad sebou stát.

„Charlie?“ Okamžik mě pozoruje a pak svraští čelo. „Co se stalo?“

Vypáčím mu knihu z ruky, vnutím se na le-hátko, abych ležela na něm, a zadívám se na jeho nechápavý výraz.

A začnou mi kanout slzy.

Cain je bez sebe, tělo mu ztuhne. „Co se stalo, Charlie?“ Jeho ruce i oči mi začnou ohledávat končetiny, jako by pátraly po fyzickém zranění. A já pořád pláču, jenže teď se do toho začínám i smát, ocitám se na hranici hysterického záchvatu vzlyků, až potlačím slzy natolik, abych ze sebe vypravila: „Nic se nestalo.“

Cain si asi myslí, že jsem zešílela.

Možná ano.

Nebo se to možná takhle stává, když se osvobodíte z pasti.

Kapitola dvacet devět

CAIN

Pokaždé, když se na ni podívám, naplní mi hruď palčivá horkost.

Nevím, jak jsem kdy mohl vydržet jediný den bez Charlie. Ani v práci, ani v životě jsem nikdy nestrávil tolik času s jiným člověkem.

Ani s Natem, který u mě několik let bydlel.

Dokonce už mi ani nevadí chodit do Penny’s. Podnik působí jinak. Nejsem už sám. Teď mám po boku Charlie. A… ty zatuhliny v ramenou, které nikdy nepovolily?

Jsou pryč. Jako zázrakem.

Charlie je zázrak.

Vůbec mi nevysvětlila, co se stalo toho dne, kdy se vrátila domů a dostala záchvat pláče. Minutu mi trvalo, než jsem se smířil s tím, že netrpí a je ve skutečnosti šťastná, ale když jsem se z ní snažil vypáčit odpovědi, rychle mě umlčela tím, jak mi vjela jazykem do úst.

„Ještě něco myslíš, že potřebujeme?“ ptá se Charlie, dokončující program na další týden u mého kancelářského stolu. „Zadala jsem taky objednávky zásob. A za pár hodin by měli přivézt dodávku piva.“ Zná zástupce distribuční zákaznické služby jménem a díky tomu získáváme lepší služby, ani už Ginger nemusí předvádět vystoupení.

Celkem vzato se Charlie učí rychle a je pracant. Naštěstí pro mě se ještě nenaučila nenosit do práce šaty. „Možná.“ Skloním se, abych přitiskl ústa k té dlouhé, jemné šíji.

„Copak se stalo s tvými pravidly?“ zlobí mě se smíchem a odhazuje pero.

„Na takového suchara jsi rozhodně obrátil o sto osmdesát stupňů.“

„Nové pravidlo,“ zamumlám. „Nesmíš sem nosit tyhle žluté šaty.“ Jsou to ty samé, které měla na sobě v den svého pohovoru, kdy je přede mnou nechala spadnout na podlahu.

Z místa, kde stojím, mám dokonalý výhled na jejich vršek. Radši bych měl kompletní výhled. Než stihne něco namítnout, shrnu jí ramínka a šaty i podprsenka se jí stáhnou dolů a odhalí ta její bezvadná prsíčka.

„Caine!“ vykřikne, když uchopím obě do dlaní, dokonale vyvážená. Znám její tělo velmi dobře.

„Neměla bys nosit šaty, jestli nechceš, abych tohle dělal. Nebo tohle.“ Během pár vteřin ji držím v pase, zvedám ze židle a tu odkopávám z cesty. Tisknu se k ní, nechávám ji pocítit, co přesně přijde. „Ohni se,“ šeptám a máchnutím ruky odhrnuju všechny papíry na stole stranou.

„Všichni na nás čekají,“ šeptá zadýchaně, ale poslechne rozkaz a natáhne se obnaženou horní polovinou těla na chladné dřevo, ohlíží se na mě přitom s tím svým ďábelským úsměvem, který miluju. Ačkoliv mi už několikrát vyčetla, že jsem nenasytný, nikdy mě neodmítne. „Zamkl jsi dveře?“

„Samozřejmě,“ mumlám a vyhrnuju jí sukni šatů k pasu. Před očima mám oblé, svalnaté půlky. Zamykám dveře, jen když je tu se mnou ona. A když je tu se mnou, je zamčeno vždycky.

Zaháknu prst za tenký materiál jejích tang a táhnu, až sklouznou a spadnou na zem.

Vsunu jí ruku mezi nohy a obdařím ji úšklebkem, na který odpoví temným pousmáním.

Je na mě vždycky připravená.

Nepromarním už ani vteřinu, rozepnu si zip a sáhnu do horní zásuvky pro kondom.

„Kurva,“ zamumlám a zabouchnu ji.

Svraští čelo.

„Došly nám.“ Nemůžu uvěřit, že jsem si toho nevšiml. Zůstanu s běsnící erekcí, pokud… naposled jsem byl s nějakou ženou bez ochrany jako sedmnáctiletý idiot. Dotýkat se Charlie, kůže na kůži, to by byla extáze. Momentálně si říkám, že na to kašlu. Ale vím, že potom už na to kašlat nebudu. Nechci, aby tohle poprvé proběhlo na mém psacím stole.

„Musíš začít brát pilulky.“

Postřehnu, jak jí tváří přelétne ostražitý výraz. Je stejný, jako když jsem jí navrhl, aby se vzdala svého bytu. Chápu to. Uvažuje, jestli nejsem blázen. Jestli na to nejdeme moc rychle.

V mých očích však existuje s Charlie jen jeden časový horizont. Teď.

Vstane a otočí se čelem ke mně. Její prsty se mi sunou podél boků a pod boxerky, chladí na nahé kůži. Všechno stahuje, nechá mou erekci vyskočit na svobodu. „Tak to tedy vypadá, že máš problém,“ ušklíbne se.

„Sedni.“

Poslechnu a ona v mžiku klečí, zaujímá pozici na podlaze přede mnou, mezi mýma nohama. Když mě uchopí oběma jemnýma rukama, nechám hlavu klesnout dozadu a za-vřu oči.

A čekám.

Čekám v mukách, protože vím, co přijde, jsem připravený explodovat pouhým očekáváním jejího horkého dechu. Umí to moc dobře. Nemá zdaleka takovou praxi jako Vicki a Rebecka, ale já z toho mám radost, protože to znamená… že není tak trénovaná jako ony. A na tom, jak se k tomu staví, je něco, co mi sděluje, že to pro ni není prostředek vlastního uspokojení. Charlie to chce dělat kvůli mně. Při té myšlence se málem přestanu ovládat.

Když ucítím na špičce vlhkost jejího jazyka, málem exploduju.

Musím vynaložit všechny síly, abych se neudělal jako třináctiletý, který poprvé uvidí nahou ženskou.

Zasténám, když se mě zmocní úplně, dráždí mě rty, jazykem, zuby. Nechám ruce klesnout k jejímu zátylku, něžně jí shrnu vlasy nahoru a dozadu, abych jí viděl do obličeje. Určitě slyší můj chraplavý dech, vnímá moje rostoucí vzrušení, protože její ústa za-

čnou pracovat rychleji, horlivěji.

Za normálních okolností bych ležel naznak se zavřenýma očima a odplýval. Ale na Charlie se rád dívám. Dokázal bych se na ni při tomhle dívat den co den až do své smrti.

A nemůžu se ubránit myšlence, že už na sobě nikdy nebudu chtít cítit ústa nikoho jiného.

Kapitola třicet

CHARLIE

„Je zavřeno!“ Ben plácne sluchátkem přede mě na bar. „Mám předat aparátek vám, slečno manažerko?“ Je to Benova poslední směna v Penny’s. Oslavuje to náramně okázale, ale v těch modrých očích jsem postřehla několik záblesků smutku. Vím, že se mu po práci tady bude stýskat.

Zavrtím hlavou a řeknu: „Dej to Nateovi.

Mně se na ten tvůj zahnojený aparátek nechce sahat.“

„Ne?“ Strčí si do pusy preclík, úsměv se mu rozšíří. „A co zalatexovaný aparátek?“

Ben zjevně skončil práci asi před dvěma hodinami a od té doby pije u baru a oslavuje se štamgasty, takže už je pořádně pod parou.

„Jdi do háje, Morrisi,“ zavrčí Cain, který se objeví za mnou, popadne mě za boky a přitáhne k sobě.

Ben sjede s úsměvem pohledem ze mě na svého teď už bývalého šéfa, jako by věděl, co jsme dělali ani ne před čtvrt hodinou v kanceláři. „Nebo co? Vyhodíš mě?“

„Ne, zakážu ti vstup do Penny’s.“

To Bena rychle připraví o úsměv. „No kur-va. Tak to se radši vytratím,“ zamumlá, rozběhne se k Mercy, popadne ji za stehna a přehodí si ji přes rameno. Kvičí a plácá ho po zádech, ačkoliv se nezdá, že by do toho vkládala moc síly.

Cain se smíchem potřese hlavou, skloní se a políbí mě do ohybu šíje. Ještě pořád jsem šokovaná jeho ochotou projevovat svou náklonnost tak otevřeně. Je to rychlá změna, ale dramatická. A všichni jako by s ní byli smíření.

Skoro všichni.

Periferním viděním zahlédnu Chinu, jak tu podívanou sleduje. Vyhýbám se jí a ona dělá, že neexistuju. Je to ideální úroveň komunikace. Vím, že Cain vidí jakousi stránku její osobnosti, kterou já nevidím.

Kterou nevidí nikdo jiný. Přesto jí nedůvěřuju. Nemůžu se ubránit úvahám, co by Cain dělal, kdyby mě napadla tak, jako napadla Kinsley. Rozhodoval by se mezi námi dvěma? A vybral by si mě?

Nepochybuju o tom, že China chová ke Cainovi silné city. Chci říct, jak jinak? Zná ho léta. Já ho znám šest týdnů – z toho polovinu času intimně – a už si neumím představit život bez něj.

Přese všechno, co mi vadí na tom, co jsem udělala, jedné věci nedokážu litovat.

Zavedlo mě to k němu.

Nevím, jestli události neběží příliš rychle.

Jsem příliš pod vlivem tohohle opojení Cainem, než abych hodnotila základní pravidla, a on zřejmě nemá zájem zpomalit.

Plní svou kuchyň slazenými cornflaky a všemi ostatními potravinami, které by mi mohly chutnat, mluví o tom, že bych se k němu měla nastěhovat, dal mi klíč ke svému bytu, prakticky se dožaduje, abych začala brát antikoncepci.

Všechno na něm vykřikuje „budoucnost“.

A Sam se vůbec neozval. I když mám pořád oči na stopkách, pořád vnímám okolí, není už v tom taková obava jako dřív. Je to spíš zvyk než co jiného.

„Obsluha!“ slyším hulákat Kacey, která plácá dlaněmi o bar jako na buben. Za ní se tyčí Trent, ruce kolem jejího pasu, naplno předvádí hluboké dolíčky ve tvářích a mrká na Ginger.

„Charlie.“ Přichází Storm, svěží a krásná, i když je noc a ona by měla spát. Bez váhání mě obejme. „Jak to jde? Jaké to je, být Cainova manažerka?“

„Nejsem tolik na očích,“ odpovím po pravdě a pak se nemůžu ubránit úsměvu, protože to vlastně není pravda. Nejsem tolik na očích jen obecné populaci. Cainovo pravidlo „žádný sex na pracovišti“ šlo bokem.

Každodenně.

„Kde je ten moula?“ Kacey šmejdí očima po klubu a Ginger už rovná řádku panáků tequily.

„Přímo tady!“ zahuláká Ben pár vteřin předtím, než zezadu zvedne Kacey do vzduchu v mocném objetí. Postaví ji na zem, na pozdrav plácne Trenta po rameni a popadne z baru panáka, právě když stropní světla zhasnou a znovu se rozsvítí jevištní reflektory.

„Zahajujeme mejdan!“ hrne se z reproduktorů Terryho hlas, po němž následuje „Lady Marmalade“. Zpoza opony svižně vykročí průvod tanečnic oděných v různých zářivě barevných burleskních kostýmech. Ben se rozzáří jako dítě u stánku se zmrzlinou.

Ginger mi říkala, že na rozloučení se svým oblíbeným vyhazovačem plánují něco

extraspeciálního. Ačkoliv nejde o žádnou nacvičenou choreografii, stejně je to náramná podívaná.

„Na kluka právnickýho. Bůh nám všem pomáhej!“ křičí Kacey a my všichni – včetně Caina – se chopíme panáka a vyprázdníme ho, pálení mi sežehne hrdlo. Nate a pár dalších vyhazovačů vlečou Bena, který se vůbec nebrání, do první řady, aby si užil vystoupení.

„Tak jo, Dee!“ zvolá Ginger a tleskne rukama. „Dneska bude Ben blinkat. Věřte mi, zaslouží si to. Caine…“ Ukloní se.

„Prokážeš nám čest prvního drinku?“

Překvapeně sleduju, jak se ode mě Cain odpoutává a obchází bar. Myslím, že jsem ho skutečně ještě nikdy za barem neviděla, ale představuju si, že léta vlastnictví mu poskytla habaděj příležitostí k tréninku. Pohybuje se lehce, ani nečte etikety, a už má před sebou seřazené čtyři láhve. Usmívá se pro sebe a začíná obratně odměřovat a nalévat zlatou tequilu do tří různých šejkrů.

Pak následuje Jim Beam a bourbon. Když ho vidím nalévat skotskou, už jsem si celkem jistá, že bych radši strčila jazyk do ohně, než bych se napila toho, co vyrábí. Pohlédnu na Bena, který leží do půl těla nahý na jevišti s pažemi založenými pod hlavou, ve tváři za-sněný úsměv a nad ním provokativně tančí Hannah i Mercy, a v duchu se ptám, jestli by to měl pít on.

„Fakt brzo to bude parádní podívaná,“

slyším, jak si Cain mumlá pod vousy, když zase obchází bar, sedá si vedle mě a znovu si mě přitahuje k sobě.

„Uvědomuješ si, že tvoje přísná pravidla jdou dneska k čertu, viď?“ říká mu Storm a hihňá se.

„Jo.“ Cain si hrábne rukama do vlasů, vytvoří z nich sexy rozcuch. „Už jsem vypnul všechny kamery. Tohle je stejně soukromý večírek.“

Storm i Kacey se najednou otočí a zadívají se na mě. Storm se nakloní k mému uchu a koutkem úst utrousí: „Ať děláš s Cainem, co chceš, dělej to dál.“

Ginger je ve výrobě lektvarů neúnavná.

Cain ani nemrkne okem nad tím, jak se jeho zásoba prvotřídních lihovin tenčí. Storm zkonfiskuje všem klíče od aut čistě jen pro případ, že by některý z účastníků mejdanu nepochopil, jak je ve skutečnosti opilý.

Za nějakou chvíli čtyři tanečnice táhnou Bena dozadu, do V. I. P. salonku. Nebo to možná byly jen dvě tanečnice. Nejsem si docela jistá, protože Ginger mi pořád dává ty žvýkačkově růžové panáky, o kterých tvrdí, že jsou slabé. Asi mi lže, protože dostat se ze stoličky je pro mě fakt náročný úkol.

Pět minut poté vypukne výskot a hulákání, protože Ben vypochoduje oděný v zelených bikinách Mercy a usmívá se jak měsíček v úplňku. Co má – nebo momentálně nemá – na sobě Mercy, to díkybohu není zřejmé,

protože zůstala ve V. I. P. salonku. Ta podívaná je současně to nejlegračnější, co jsem kdy viděla, a taky nejnechutnější, protože mu nádobíčko visí po stranách naš-

ponovaných kalhotek. I když je Ben hezký a dobře stavěný, tenhle pohled nikdo nevydrží.

Kacey smíchy spadne na zem, napůl skáče, napůl se plazí pro telefon v Trentově ruce, aby fotila svého podnapilého kamaráda, který šplhá na jeviště a předvádí všem velice nepříjemný pohled na své tělo v tangách.

Očividně je mu to však jedno.

„No dobře. Pro mě představení skončilo.

Jsem utahaná a Dan už prudí, abych hodila svým těhotným zadkem směr domov,“ oznamuje Storm. „Nevadí ti ten bordel?“

Cain se chechtá. „Ne, s tím si nedělej starosti.“

„Tak jo, to je dobře.“ Otočí se ke mně a sladce se usměje. „Přijdeš na svatbu, viď?“

„Já…“ Vlastně jsem o tom neuvažovala a Cain se o tom nezmínil. Vím, že to bude za pár týdnů. Taky vím, že se žení agent DEA Dan. Sice bych šla moc ráda, ale napůl se nemůžu zbavit pocitu, že by to vůči nim bylo neslušné. Že bych jim mohla pokazit manželství, aniž by o tom věděli.

„Samozřejmě že přijde.“ Cainova paže se mi obratně ovine kolem pasu a přitáhne mě k němu. „Tedy jestli dostane v práci na večer volno. Její šéf je prý magor.“

„Jo.“ Vrhnu na něj svůj nejupejpavější ús-měv. „Nejspíš mi dá pořádně zabrat.“

Cainova ruka mi místo odpovědi stiskne stehno.

„Mimochodem…“ Storm se nakloní, aby mě objala. „Hodně štěstí ráno, Charlie.“

„No, to zní jako polibek smrti jedna radost.“

Se smíchem se natáhne na špičky a ďobne Cainovi polibek na tvář. „Všechno nejlepší k narozeninám.“

Spadne mi brada, jak mě zasáhne šok.

Podle toho, jak na mě mrkne, Storm věděla, že mi to Cain neprozradil. Soudě podle zamračeného výrazu, jenž se mu kmitne obličejem poté, co postřehne můj výraz, by mě Cain s radostí nechal tápat v temnotách.

„Dneska? Jako že dneska?“ vypravím ze sebe konečně.

„Jako že zrovna teď.“ Storm nám pošle polibek a odchází.

„O nic nejde,“ mumlá Cain. Když se mi důkladně zadívá do obličeje, Cain konečně natáhne ruku, láká mě k sobě. Chopím se jí a on mě vede dozadu směrem ke kanceláři.

Je tu mnohem chladněji a to je mi příjemné, prakticky padnu na černou koženou pohovku. Cainova stolní lampa se s cvaknutím rozsvítí. Jde z ní hezká, tlumená záře, mnohem příjemnější než drsné světlo zářivek na stropě.

„Tumáš, vypij tohle. Zítra ti to pomůže.“

Cain vytáhl z miniledničky láhev studené vody. Sedne si vedle mě a já to do sebe všechno naleju.

„Točím se já, nebo se ti točí kancelář?“

Se smíchem mě něžně stahuje dolů, až mám hlavu položenou v jeho klíně. Nemůžu si pomoct, zhluboka vdechnu, jeho kolínská pozvedá mé opojení na úroveň, kam by ji nedostala ani tuna panáků. Konejšivě se mi prohrabuje prsty ve vlasech a já spokojeně vrním.

„Bavila ses dneska?“

„Jo.“ Usměju se, unikne mi lenivé zachichotání. „Vážně tu mám všechny ráda. Zvlášť Bena v bikinách.“

Cainova ruka se zčistajasna zarazí.

Omylem se plácnu do čela, jak zvedám ruku, abych trefila jeho a pobídla ho, ať nepřestává. „Dělej to dál.“ Nejspíš je můj požadavek dostatečně srozumitelný, protože se jeho prsty znovu dají do pohybu, jenže teď mi ukazováček druhé ruky přejíždí intimním pohybem nahoru a dolů po líci. „Proč jsi mi nechtěl říct, že máš narozeniny? Chci říct, my přece…“ Zbytek nechám nevyřčený.

Po pravdě řečeno, ani on neví, kdy mám ve skutečnosti narozeniny. Ani kolik je mi doopravdy let. Ani jak se vlastně jmenuju.

Nemám právo se na něj zlobit. A nezlobím se.

Bolí mě to.

„Nemá to nic společného s tím, že bych ti to nechtěl povědět, Charlie. Prostě nemám svoje narozeniny rád.“

„Protože stárneš?“

Zafuní. „Ne, chytrolíne. Protože jsem je nikdy neslavil.“

Svraštím čelo, zvednu ruku a propletu si s ním prsty. Nikdy neoslavoval vlastní narozeniny? Dokonce i Sam – nemilosrdný, vraždící drogový dealer – vždycky dbal na to, aby každé moje narozeniny byly něčím mimořádným. Strávili jsme spolu vždycky

celý den a já vybírala činnosti. Bylo jedno, co jsem chtěla. Udělal to.

„Čemu se hihňáš?“ zeptá se najednou Cain.

Ani jsem si to neuvědomovala. „No, jen si představuju ten rok, kdy jsem přinutila tátu, aby se mnou na mé narozeniny sjel po sněhovém tobogánu ze strmého kopce.“

Chrochtám smíchy, jak to mám před očima.

„Sam v půli kopce spadnul a zbytek cesty dělal kotrmelce. Myslela jsem, že je na mě naštvaný, ale…“ Vzpomínám, jak se tvářil, když se konečně přestal kutálet. Bylo mi teprve deset, ale na zlomek vteřiny jsem byla vyděšená, že se na mě bude zlobit, protože se kvůli mně zesměšnil. „… jenom se smál.

Nakonec jel ještě třikrát, než si začal stěžovat, že to jeho staré tělo nemůže zvládnout.“

Vycítím, jak se Cainovy svaly pode mnou napínají. „No, nejspíš máš kliku.“

Teď si připadám jako úplný pitomec. Pokusím se mu to vynahradit tím, že mu rozepnu 60/

několik knoflíků košile a vsunu ruku pod ni, abych se dotkla nahé pokožky. Cain reaguje na fyzické projevy náklonnosti velmi dobře.

Říkám si, že v dětství se mu jí moc nedostalo.

Ale na druhé straně, mně po maminčině smrti taky ne. Máma si potrpěla na velká, mačkavá objetí. Ale Sam spíš kupoval dárky a říkal hezké věci, než že by se věnoval kaž-

dodennímu objímání.

Možná právě proto jako bychom se s Cainem nedokázali navzájem nabažit svých doteků. „Promiň, Caine. Nevím, co je to za rodiče, když neoslavují narozeniny svých dětí,“ pronesu tiše. „Myslela jsem, že je to prostě povinné.“

Ze tmy se ozve Cainův neveselý smích.

„Jednou se oslavovalo.“ Následuje dlouhá pauza, tak dlouhá, až se otočím, abych se ujistila, že neusnul. Je vzhůru, oči upírá na bok psacího stolu, duchem je očividně někde daleko. „O mých čtrnáctých narozeninách mi máma představila jednu holku,

jmenovala se Kara. Řekla, že je to dcera ně-

jaké přespolní kamarádky, a požádala mě, abych s ní někam zašel. Ta holka byla sexy a starší a já neměl žádné plány, tak jsem si říkal, proč ne?

Tu noc mě přefikla v dodávce. Trošku jsme jezdili, mluvili jen tak o ničem a pak zajela na prázdné parkoviště, do tmy. Začali jsme se muchlat. No, nemohl jsem si stěžovat. Byl jsem ještě panic a ona mi připadala milá a že po mně docela jede. Pak už to frčelo, a než jsem se nadál, byli jsme na zadním sedadle.

Ona byla nahá a navlékala mi kondom.“

„To zní jako uskutečněný narozeninový sen čtrnáctiletého kluka,“ vyhrknu a pak dodám, „pardon.“ Takovéhle myšlenky si mám nechat pro sebe.

Cain zafuní. „To bylo… dokud mě nevysad-ila doma a já neuviděl, jak jí po tvářích tečou slzy. Nemohl jsem to pochopit. Připadalo mi, že je do toho celá žhavá. Když jsem dorazil domů, první, na co se máma zeptala, bylo: ‚Byla co k čemu?‘“ Slyším, jak Cain skřípe zuby. „Neměl jsem tenkrát zdání, čím se mo-je máma zabývá. Rok potom jsme se s pár kámoši vloupali do domu, kde máma vedla sázkovou kancelář – do babiččina starého domu. Nebyl jsem tam léta. Byla noc, byli jsme opilí a prostě jsme jen chtěli někde za-kotvit. Nakonec se ukázalo, že ta sázkařina byla spíš jen koníček a zástěrka pro to, co se v tom domě skutečně dělo. Našel jsem tam na pokoji Karu s nějakým starým ženatým chlapem. Vyhnal jsem ho a ona mi pak přiznala, že tenkrát v noci matka všechno nastražila tak, abychom byli spolu. Chtěla mít jistotu, že Kara zvládne placený sex.

Tak jsem přišel o panictví. Ve čtrnácti, s prostitutkou, kterou mi obstarala matka.“

Cainova hlava klesne dozadu na pohovku.

„Kara se za pár let předávkovala,“ pronese prázdně.

„Panebože, Caine.“ Hruď se mi sevře.

Mnoho Cainových vzpomínek na dětství

zjevně končí sexem, drogami, smrtí nebo ně-

jakou jinou ničivou kombinací.

Otočím se, chci se podepřít loktem, mám v úmyslu rozptýlit ho z temných myšlenek.

Rychle se však ode mě odsune a mumlá: „Měl bych to tam jít zkontrolovat.“ Bez ohlédnutí odejde.

V hrdle mi roste pichlavý knedlík. Je to kvůli jeho narozeninám? Nebo se na mě Cain kvůli něčemu zlobí? Takovou myšlenku nes-nesu. Možná jsem neměla vyzvídat. Nikdy nevyzvídám. Neměla jsem s tím začínat teď, když šišlám a točí se mi hlava po těch pitomých koktejlech. Až se vrátí, budu držet pusu, obejmu ho a budu ho pevně držet.

Mezitím si jen na chvíli odpočinu. Je tak příjemné zavřít oči…

Kapitola třicet jedna

CAIN

Podnik je v katastrofálním stavu – všude prázdné sklenice a láhve. Nate sedí na jevišti zády k taneční tyči, nahrbený. Když na něj důkladněji zaostřím, vidím, že má zavřené oči.

Smích z V. I. P. salonku mi sděluje, že Mercy a ostatní – nejspíš včetně Bena – tam ještě jsou a řádí. Kromě nich je podnik prázdný. Rozsvítím a vezmu si ještě trochu vody, pak zkontroluju dveře, abych se ujistil, že je zamčeno a bezpečnostní alarm je nastavený.

Když se vrátím, Charlie tiše chrápe.

Přetáhnu přes ni přikrývku a dlouhou chvíli pozoruju ženu, na které mi začalo tolik záležet.

A pak vytáhnu ze skříňky její složku. Zkontroluju datum narození, abych si potvrdil, že je to třiadvacáté září. V Indianapolis jsem nikdy nebyl, ale chce se mi těžko věřit, že tam mají v září dost sněhu, aby se na něm dalo jezdit na toboganu. To je moje první otázka. Možná však existuje nějaké vysvě-

tlení. Možná oslavovali s několikaměsíčním zpožděním. Možná jeli oslavit její narozeniny na severní pól.

Důležitější však je… kdo je kurva Sam?

Poznám, že je vzhůru, ještě než vydá nějaký zvuk nebo pohne svalem. Vycítím to z jejího těla, jak vedle mě ztuhne. Podařilo se mi včera v noci zasunout pod její bezvládnou postavu a urvat si pár hodin spánku s Charlie v náručí. „Nevíš, kolik je hodin?“ zeptá se sípavým hlasem a cítím, jak několikrát polkne.

Sáhnu pro telefon, který jsem v noci odložil na stolek, otevřu ho a podívám se.

„Jedenáct.“

Roztomile zaúpí. „Panebože, včera jsem moc pila. Ještě nikdy jsem toho tolik nevypila.“

„Jak ti je?“

„Asi jsem ještě opilá.“

Zasměju se a pak sebou trhne, dostavují se první známky kocoviny. Cítím, jak znovu polkne, a sáhnu pro láhev s vodou. „Na, napij se.“

Vděčně zasténá, zavrtí se mi v klíně.

„Vážně, Caine?“ Potřese hlavou.

„Pardon,“ zamumlám. „Je ráno a ležíš na mně.“

„Hmm…“ Sleduju, jak se sune do pozice vsedě. Nezapomněl jsem, co říkala včera večer. Byl jsem opilý, ale ne tolik. Vím, že jsem jí řekl, že její minulost pro mě není důležitá. A taky že není. Ale už jsme spolu několik týdnů. Rád bych věděl, kdo je Sam a proč o něm mluví jako o svém otci, když se její otec jmenuje George Rourke.

Opravdu?

Vstane, maličko se zapotácí, opírá se o stěnu a míří ke koupelně. „Jo, jsem si celkem jistá, že jsem ještě opilá,“ oznamuje a šátrá po vypínači uvnitř, než zavře dveře.

Kdybych to nebyl já, asi bych si s tím takové starosti nedělal. Ale já jsem já a ona o sobě ještě neprozradila vůbec nic, ani když jsem jí předložil k posouzení celou svou minulost. Ležím a bdím pod ní celé hodiny, snažím se to nějak zdůvodnit, namluvit si, že je mi to jedno. Přesto cítím, jak se do mě vkrádá trpkost. Maličký pocit zrady, že mi tahle žena nedůvěřuje nebo že nevěří mému slovu, že bych jí minulost nikdy nevyčítal.

Ve chvíli, kdy spláchne toaleta, jí začne zvonit telefon. Za normálních okolností by mě ani nenapadlo hrabat se jí ve věcech. Ale teď… nezaváhám. Rozepnu zip kabelky.

Vytáhnu telefon.

A přijmu hovor.

„Haló?“

Vteřinu nebo dvě je ticho jako v hrobě a pak: „Kdo je tam?“

„Tady je Cain. Hledáte Charlie?“

Další pauza. „Ano. Odkud ji znáte?“

Nezamlouvá se mi klidný, vyrovnaný tón jeho hlasu. Zní manipulátorsky. „Pardon, přeslechl jsem vaše jméno?“ Číslo je označeno jako „neznámé“, takže mi to nijak nepomůže.

Odpoví mi tichý, opovržlivý smích. „To proto, že jsem se nepředstavil.“

To musí být ten chlap, se kterým mluvila Ginger. Na tohle nemám trpělivost. „No, tak v tom případě můžete jít do prdele.“

Do ucha mi zazní ostré zasyčení. „Nemluvíte jako ten typ muže, se kterým bych chtěl vídat svou dceru.“

„Prosím?“ Tohle jsem nečekal. A Charliin otec sedí v Pendletonu, takže to nemůže být pravda. „Kdo je tam?“ Počkat… „To je Sam?“

Linka oněmí.

Telefon mám ještě v ruce, když se Charlie vynoří s čerstvě umytým obličejem. Ztuhne, její oči – teď fialkové – těkají mezi telefonem v mé ruce, její otevřenou kabelkou a mým obličejem, ve kterém je nejspíš kamenný výraz.

„Co to děláš?“ Snaží se to pronést ležérně, ale nejde to. Skoro vidím vlnu šoku, která jí projíždí.

„Kdo je Sam?“ Nedokážu potlačit kousavý tón.

Zesiná, ústa se jí otevřou a vteřinu se chvějí. „Tys mluvil se Samem?“ Okamžitě sk-lapne čelisti, jako by to neměla v úmyslu vyslovit nahlas. V hlase má nepopiratelný strach a můj hněv zakolísá, jak se místo něj vkrádá obava.

Takže Sam opravdu existuje. A ona se ho bojí. „Já nevím, Charlie. Ten člověk, se kter-

ým jsem právě mluvil, říkal, že je tvůj otec, ale nepředstavil se. Takže je tvůj otec Sam, nebo George?“ Podle její zkřivené tváře /

poznám, že se snaží zpracovat logiku v mých slovech. Vzdychnu. „V noci jsi mluvila o tom, jak jsi s tátou jezdila na toboganu. Říkalas mu ‚Sam‘, ale tvůj táta se jmenuje George.

Takže…“

Uhne očima a těká jimi po kanceláři, něco hledá. Odpověď. Nebo únikovou cestu. Náhle vytřeští oči a prolétne jimi panika. „Představil ses mu?“

„Ano, představil,“ odpovím klidně.

Její tvář pobledne ještě víc. „Proč?“

„Proč ne, Charlie? Proč bych neměl?“

Vrtí hlavou, zbavuje se paniky a strachu a… všeho. „Neměls právo hrabat se mi ve věcech ani brát můj telefon.“

Vstanu a jemně vložím telefon zpátky do kabelky. „Nejspíš ne.“

Otočím se k ní zády a vyjdu do klubu.

„Někteří z nás se potřebujou vyspat,“ mumlá John rozespale.

„Tak nespi s telefonem u postele,“

odseknu.

S hlasitým zaúpěním, po němž následuje záchvat kašle, který mě vyděsí zvukem ran-ního hlenu v Johnových plicích, se moje soukromé očko zeptá: „Co potřebuješ?“

„Existuje možnost, že její průkaz je falešný?“

„Předpokládám, že myslíš Charlie?“

„Ano,“ odseknu netrpělivě. Když se po půl hodině vrátím do kanceláře, je Charlie pryč.

Buď jela autobusem, nebo taxíkem, protože auto tady neměla.

Napůl mě napadne zajet k ní a vynutit z ní pravdu. Zatím se k tomu ale nedokážu donutit.

„Jestli je, tak je to zatraceně dobrý padělek. Má platný pas, rodný list… všechno.

Možná je to ukradená identita. Potřeboval bys tunu peněz a dobré styky, abys to opatřil.“

„Ale možné to je.“ Je všechno, co o Charlie vím, lež? Lhala mi celou dobu?

V telefonu zafuní jeho těžký vzdech. „Jo, nejspíš je.“

„Tak jo. Můžeš zjistit, co ještě by se dalo vyhrabat o Charlie Rourkeové? Staré školní fotky, fotky z gymnastiky, cokoli. A zjisti, jestli v jejím životě figuruje někdo jménem Sam.“

„Oukej.“

Ukončím hovor. Civím na telefon, hrdlo se mi dusivě svírá. Chci jí zavolat. Ale momentálně jsem taky dost naštvaný.

Ovšem ještě víc nad tím převažuje něco, co jsem už léta necítil.

Jsem uražený.

Kapitola třicet dva

CHARLIE

Věděla jsem, že to přijde.

Seděla jsem na lavičce v parku s vyhlídkou na vodu celé hodiny, zírala jsem na všechny lidi, kteří si žijí vlastním životem, kteří mají starost, aby zaplatili nájem a do jakého baru půjdou o víkendu.

Čekala jsem, až mi zazvoní telefon. A už zvoní, na displeji stojí „neznámé číslo“.

Je všechno, jen ne neznámý.

Žaludek se mi svírá a svíjí, když přijímám hovor.

„Nazdar, myško.“

„Ahoj.“ Ještě pořád jsem v šoku, že volal na můj telefon. Je zaregistrovaný na jméno „Charlie Rourkeová“ a jsem si jistá, že používá svůj tajný telefon, ale stejně porušuje jedno ze svých pravidel.

„Jak to jde?“

„Dobře.“

„To je fajn. Doma je nádherné počasí.“

Společenský hovor. Sam se vždycky rád vyjadřoval jednoduše.

„Tady je taky hezky.“

„To je dobře, to je dobře.“ Odmlčí se.

„Potřebuju, aby sis zkontrolovala e-mail.“

Žaludek mi poklesne.

„Cože?“ Ne… to jsem se přeslechla. Je to teprve pár týdnů. Měla jsem mít měsíce času, nebo i déle. Nebo celou věčnost. „Já myslela, že se držíme při zemi.“

„To bylo. Problém se vyřešil.“

Cože? „Ne!“ Zhluboka, chvějivě se nadechnu. Ještě nikdy jsem neřekla Samovi ne. Nikdy. „Totiž…“

„Děje se něco?“ Následuje dlouhá pauza.

„Je to kvůli Cainovi?“

Klidně mohl natáhnout ruku skrz telefon a vyrvat mi vnitřnosti z těla.

Teď Sam zná Cainovo jméno. Jak dlouho potrvá, než zjistí ještě víc? „Ne.“ Ruka se mi ještě nikdy netřásla tolik jako teď. Ani si s ní nedokážu hrábnout do vlasů.

Proč to Cain udělal? Proč? Musela jsem dnes potlačit zajíknutí, které se mi dralo z úst, když jsem vyšla z koupelny a zjistila, že má v ruce můj telefon a na tváři ten divný, nevysvětlitelný výraz. Bylo to jako rána pěstí do břicha.

A pak mě začal vyslýchat, jak jsem se toho děsila celé týdny. Nevěděla jsem, co dělat, co říct, takže… jsem to všechno otočila proti němu. Jako by za tohle všechno mohl on.

Poznala jsem, že se na mě zlobí. Co hůř, podle výrazu v očích jsem poznala, že je uražený. Když se ke mně otočil zády a odešel, udělala jsem to jediné, co mě napadlo. Vyšla jsem na ulici a zastavila taxík.

„Ví…“ Samův hlas vyšumí do ztracena, klamně klidný.

„Ne!“ To zazní důrazně a rychle a jednoznačně. „Nic.“

„Tak odkud zná moje jméno?“ Podezření.

Slyším, jak z jeho hlasu přímo kape. Myslí si, že mě nachytal při lži.

„Byla jsem opilá. Uklouzlo mi tvoje jméno.

Šlo ale o něco neškodného, o narozeniny a…“

„Nic není neškodné!“ vyštěkne a já sebou trhnu. Vydechne a změní tón, ačkoliv pořád zní jednoznačně ledově. „Jsi tam z nějakého důvodu. Budeš dělat, co po tobě žádám, a budeš dodržovat pravidla! A jestli nemáš pocit, že mi to dlužíš za to, že ti dávám všechno, co máš, udělej to kvůli svému příteli, protože jestli tam budu muset přijet, postarám se, aby mi už nedělal žádné další problémy.

Rozumíš?“

Děs mi sevře plíce. Nějak si nemyslím, že by teď měl Sam na mysli prostý rozhovor s puberťákem, jaký nejspíš vedl s Ryanem Flemingem. „Tak jo,“ vypravím ze sebe ochraptěle.

„To je dobře, myško. Tak se do toho hned pusť.“ Linka oněmí.

Rychle se přihlásím na gmailový účet, najdu složku konceptů. Jasně, jsou tam pokyny.

Dneska v deset večer. Eddie a Bob.

Sakra… Bob. Jak to proběhne? Musím doufat, že si uvědomil vlastní chybu poté, co vystřízlivěl. Možná se omluví?

Možná jsem největší blbec na světě.

Musím dneska večer vypadnout z práce.

Jestlipak mě tam Cain ještě vůbec chce?

Pokud se ho zmocní Sam, bude litovat, že jsem kdy prošla jeho dveřmi.

Vůbec jsem si nevšimla, jak těžké jsou černé zadní dveře do Penny’s.

Mohla jsem Cainovi prostě jen zavolat.

Nebo poslat textovku.

A přesto jsem tady, kráčím ke dveřím, toužím ho vidět, jsem připravena plazit se po kolenou a prosit o odpuštění. Jinak mě toho momentálně moc nenapadá, ledaže potřebuju vidět Caina. A že dnes večer

provedu předávku, abych udělala Samovi radost. Abych získala nějaký odklad.

Potom… Nedokážu na to myslet. Vím, co se musí stát, a prostě tomu zrovna teď nedokážu čelit.

Po třetím zaklepání se dveře otevřou a vyplní je Nateovo obří tělo. Po tváři se mu okamžitě rozlije širokánský úsměv, když mě uvidí. Jiskřička naděje. Třeba ke mně Cain přece jen necítí nenávist. Kdyby mě Cain nenáviděl, Nate by o tom věděl.

Kráčím chodbou ke Cainově kanceláři, motýli procitají, připravují se předvést oscarový výkon smrtelných ženských křečí – včetně rukou přitisknutých k břichu a hrbení. To je jediné, co mě napadá, a vzhledem k tomu, že bych už každou chvíli měla dostat menstruaci, mělo by se to povést.

Otevřu dveře a najdu Chinu se sukní vykasanou kolem pasu, jak sedí Cainovi na klíně v jeho křesle, rty přisáté na jeho.

A motýli jsou pryč.

Kapitola třicet tři

CAIN

To je teda kurva nádhera.

Chyběla už jen vteřina, abych násilím sundal drzou Chinu z klína, protože dobrovolně by neslezla – potom co na mě bez vyzvání skočila – když vtom se rozhodla přitisknout své rty na moje a rozdrtit tak moje odmítnutí.

A samozřejmě přesně v tu chvíli se bez ohlášení dostavila Charlie. Protože takovou já už mám smůlu.

Podle vytřeštěných očí a spadlé brady poznám, že Charlie je současně překvapená i uražená.

A nemůžu jí to mít za zlé.

Jediným hbitým pohybem sundám Chinu z klína – snažím se neodstrčit ji moc prudce, když ji odsouvám – vstanu a upravím si /

kalhoty. Charliiny oči sjedou dolů a sdělí mi, že boule na mých kalhotách je viditelná. Krucinál! To neudělala China! To proto, že zatímco China pracovala na příkladu z matem-atiky, pozoroval jsem stříbrnou kravatu za-věšenou na mých dveřích a vzpomínal jsem, jak jsem před pár dny vstoupil a našel uvnitř Charlie, která ji měla na sobě – a jinak nic.

Tohle je přesně ten důvod, proč jsem nikdy neměl mít ve své kanceláři sex.

Odkašle si a její hlas je podivně klidný.

„Pardon. Měla jsem zaklepat. Přišla jsem ti říct, že potřebuju na noc volno. Není mi dobře.“

Není mi dobře. Kecy.

Ani mně není dobře. Do prdele, Chino!

Zdržuju. „Co ti přesně je?“ Blbá otázka.

„Ženské problémy.“ Uhne očima k podlaze a já nad veškerou pochybnost poznám, že lže.

Ale co můžu říct? Leda: „Jasně, tak jo. Odvezu tě zpátky ke mně.“

„Ne. To je dobrý,“ opáčí rychle. Začíná se obracet a moje ruka instinktivně vyletí a sevře její předloktí. Ne pevně, ale stačí to, abych ji udržel na místě. „Nebylo to tak, jak to vypadalo, Charlie. Věř mi.“

Odpoví nuceným úsměvem. Vykroutí se z mého sevření, otočí se na patě a rázně odchází. Okamžik poté uslyším prásknout těžké vchodové dveře.

A tehdy vybuchnu. „Co to kurva bylo?“

Otočím se a upřu na Chinu smrtící pohled; má tolik slušnosti, že klopí oči k zemi a kouše se do rtu. „Proč sis myslela, že to bude dobrý?“ Zvednu ze stolu sklenici, hodím do sebe poslední doušek, těch pár vteřin emocí na Charliině tváři se mi přehrává v hlavě. „Krucinál, Chino!“ Prázdná sklenice mi vyletí z ruky k protější zdi dřív, než si uvě-

domím, že jsem ji hodil. Rozprskne se na nespočet střípků.

Nikdy jsem vůči zaměstnankyni takhle neztratil nervy, ale dneska si nemůžu

pomoct. Vypadám jako uhlazenější, ale stejně slizký Rick Cassidy.

Chvilku mi trvá, než se přestanu třást, a pak se konečně přiměju znovu otočit k Chině.

A srdce mi poklesne.

Zacouvala do kouta za můj stůl, třese se, ramena má shrbená, jak se krčí. Z obličeje jí zmizela veškerá barva. Ta China, která pracuje s obecenstvem, jako by ho měla na provázku, zmizela a vystřídala ji žalostná holčička, na kterou otec řval a házel po ní ná-

dobím. Těsně předtím, než ji znásilnil.

Ruka mi vyletí k ústům, protože si uvě-

domím, co jsem udělal.

Do prdele.

„Kristepane…“ Vyřítím se k ní, ale když se přikrčí ještě víc, zpomalím, zvednu ruce na znamení kapitulace. „Neublížím ti.“ Přis-tupuju k ní s nesmírnou opatrností, až jsem dost blízko, abych mohl obejmout její roztřesené tělo a přitáhnout ji k sobě,

přičemž se mi hrdlo svírá čím dál víc.

Uhlazuju jí hladké černé vlasy rukou a jí za-

čnou téct slzy, které mi promáčí košili.

„Moc se omlouvám,“ pronáší mezi vzlyky hlasem tak žalostným, tak slabým, tak dět-ským… „Jen jsem ti chtěla udělat radost.“

„Já vím.“ Musí se vrátit k psychiatrovi.

Vedla si moc dobře. Pak se začala soustředit na boj se svou poruchou učení a na psy-choterapii se vykašlala. Neměla to dělat.

Neměl jsem to dopustit. China pořád potřebuje profesionální pomoc. A velkou.

Když se utiší, ale zůstává přitisknutá na mou hruď, zeptám se co možná vlídným hlasem: „Co tě k tomu přivedlo? Už jsme o tom mluvili. Myslel jsem, žes to pochopila.“

Následuje dlouhá pauza, při níž zvedne ruku a setře si několik slz. „Já nevím.“

„Chino.“ Hrát si na hloupou jí nikdy neslušelo.

„Prostě jsem myslela, že to potřebuješ.“

Těžce vzdychnu a proklínám svoje podělané péro, že s tím začalo. Ta holka si vydělává peníze slíděním po nadržených chlapech, kteří mají kupu peněz. Sakra, ona má radar na erekci.

„Co potřebuju,“ řeknu a odtáhnu Chinu od sebe, abych se jí zadíval přímo do prosebných zelených očí, „je, aby ses smířila s tím, že tě nikdy takhle nevyužiju.“

Sklopí oči k mé hrudi a přikývne.

Sevřenými rty zašeptá: „Miluješ ji?“

Samozřejmě. Mohlo mě napadnout, že jde o tohle. Neuhnu pohledem a velice pomalu odpovím: „Ještě nevím. Možná.“

Nedokáže se ubránit slzám, které jí vhrknou do očí. „Proč ona, Caine? Proč ne já?“

Ááá… do prdele… ještě pořád se na ni zlobím, ale soucit to trumfne. „Nevím. Tyhle věci se někdy vymykají naší kontrole.“

Přitáhnu ji k sobě, protože začne zase plakat, a mumlám si pro sebe: „Nejsem si jistý, jestli na tom ještě záleží.“

Věnuju jí ještě deset minut svého času.

A pak ji předám Nateovi – který není nijak nadšený vyhlídkou na to, že bude mít na krku vzlykající Chinu – a vydám se za Charlie.

Kapitola třicet čtyři

CHARLIE

Moc se mi chce ten hovor přijmout.

Ruka mi vypovídá službu, v duchu vidím telefon na druhém konci, přitisknutý ke Cainovu strništi.

Pomalé, ale těžké rytmické bušení mého srdce se zrychlí při myšlence na něj, na to, co se mezi námi stalo, na to, jak jsem ho viděla s Chinou. Tvrdil, že to není, jak to vypadá – a vypadalo to, jako by mu China předváděla taneček na klíně a současně mu strkala jazyk do krku. Málem se mi podlomily nohy, ten pohled byl jako rána pěstí do břicha.

Připadám si jako hlupák.

Došlo k tomu mezi nimi už dřív? Dělo se to v době, kdy byl se mnou? Paže se mi pevně ovinou kolem těla při té zdrcující představě.

Copak mi celou dobu lhal?

Mám právo se na něj zlobit vzhledem k tomu, co všechno jsem mu nalhala já?

Možná na tom bude Cain líp s Chinou.

Nebo s ženou, jako je China. Nebo vlastně s kýmkoli jiným než se mnou. S kteroukoli, která ho nebude vystavovat nebezpečí jako já, když jsem byla tak sobecká a tak pitomá, že jsem věřila, že bych s ním mohla mít ně-

jakou budoucnost. Můj podělaný život jako by měl každou chvíli explodovat, přímo tady na parkovišti u benzinky.

Nejela jsem domů. Nešlo to. Cain by mě vystopoval a já bych se pak sesypala v zá-

plavě vzlyků. Možná bych dokonce byla i tak slabomyslná, že bych mu všechno pověděla.

A to by ho vystavilo skutečnému nebezpečí.

Nevím, kolik toho ještě vydržím.

Kapitola třicet pět

CAIN

„Nechte si chutnat,“ pronese slečna za pul-tem a blýskne po mně škádlivým úsměvem, když mi podává citronový koláč a úmyslně se dotkne mých prstů. Je pěkná, ale nemůže jí být víc než osmnáct a to je na mě moc mladá.

A navíc silně pochybuju, že já jsem to, co hledá, ledaže by si potrpěla na staříky.

„Děkuju,“ odpovím zdvořile. Neznám ji, ale nebyl jsem v téhle kavárně už kolik měsíců. Dělají tady nejlepší citronový koláč ve městě a já jsem na cestě ke Storm. Nevím, co dělat. Charlie není ve svém bytě ani v mém. Nebere telefon. Asi se zblázním.

Když vyjdu z předních dveří a procházím přes zahrádku, všimnu si nově obsazených stolů.

Upoutá mě tvář hezké panenky.

Je to Charliino dvojče.

Má stejný nos, stejné velké hnědé oči, stejná široká ústa. Jenom vlasy nemá blond a kadeřavé, jsou uhlově černé a dlouhé, jako má China. Nohy mi samy od sebe zpomalí a několikrát mrknu. Konečně mi hráblo.

Konečně jsem se stal tak posedlý Charlie, že ji vidím všude.

Hrbí se nad stolem a usrkává limonádu naproti mohutnému prošedivělému muži v červené golfové košili. Nevidím mu do obličeje, ale to, co říká, musí být legrační, protože ona zakloní hlavu a směje se.

Přesně jako Charlie.

Vím, že bych měl jít dál, ale stojím tam a dívám se, jak si strká brčko do úst, aby se znovu napila, a pohledem klouže po okolních stolech, k televizi v koutě, k chodníčku.

Ke mně.

Z obličeje jí zmizí veškerá barva. Spadne jí brada a v očích bleskne poznání.

A já okamžitě pochopím, že mám před očima Charlie.

Kapitola třicet šest

CHARLIE

To nemůže být pravda.

Ze všech míst na světě, kde se zrovna teď může Cain vyskytovat, to musí být zrovna tahle zatracená kavárna, kde mám schůzku s Jimmym. To je víc než špatné. Jediné, čím by se to mohlo ještě zhoršit, je…

Tohle.

Tep se mi rozbuší až v uších, když sleduju, jak Cain vstupuje na krytou zahrádku.

Musím vynaložit všechnu sílu vůle, abych pevně nezavřela oči a nezačala se modlit.

Modlit, aby šel dál. Aby tohle všechno byla jen iluze. Aby tu Cain ve skutečnosti nebyl.

„Charlie, jak se máš?“ Jeho tón je tak uhlazený, jako by na téhle situaci nebylo vůbec nic neobvyklého. Jako bych neseděla v kavárně s parukou na hlavě, jako bych se očividně nesnažila přestrojit, místo abych ležela doma se zahřívací láhví a lahvičkou prášků na bolení hlavy. Použil mé jméno a nebyla v tom otázka, takže o tom nepochybuje. Poznává mě.

„Ahoj,“ vypravím ze sebe a nejsem schopná se sebrat natolik, abych k celé téhle situaci přistupovala blazeovaně. Na téhle situaci nic blazeovaného není.

Všechno by mohlo vybouchnout.

Nastane odmlka a pak Cain přesune svou pozornost k Jimmymu, který – i když podle toho, jak náhle poposedne a úkosem po mně koukne, je nesvůj – nepůsobí jednoznačně rozčileně jako já. Podá Cainovi ruku a ukáže zuby v úsměvu. „Zdravím, já jsem Jimmy.

Charliin strýček.“

Cainovo obočí vystřelí vzhůru. „Strýček…“

Okamžik trvá, než přijme Jimmyho ruku.

„Těší mě. Já jsem…“

„Dylan.“ Vyjde mi z toho výkřik. Když znovu promluvím, dbám na to, abych

změnila tón. „Strýčku Jimmy, tohle je Dylan.“ Odvážím se vzhlédnout ke Cainovi a uvidím, jak se na mě upírají ocelové oči.

Prosím tě, přistup na to.

„Ano…“ řekne Cain, slůvko mu splyne ze rtů, které se mírně zkřiví, a nespouští oči z mého obličeje. „I když někteří lidé mi říkají Cain.“

Srdce se mi křečovitě sevře v hrudi. To jsem mohla tušit. Cain se nebojí představit jménem. Nebojí se nikoho.

Jestlipak by se bál Sama?

Cain se bez vybídnutí nakloní dozadu a uchopí židli od sousedního stolu. Otočí ji a sedne si. Konečně si všimnu citronového koláče v jeho ruce, když ho položí na stůl.

Připomene mi to Storm. Asi ji jde dnes večer navštívit.

„Žijete tady, Jimmy? Nebo jste ve městě na návštěvě?“ Cainův hlas je velice uhlazený.

Vůbec nepůsobí rozpačitě a já nechápu proč, když mám sama sto chutí svléknout se z kůže a okamžitě utéct.

Jimmy se žoviálně zasměje. „Ale, jen jsem přijel z New Yorku na týden kvůli práci.“

Cain kývne a zeptá se: „A copak děláte?“

„Mám tady dole stavební firmu. Zaměřenou hlavně na komerční objekty.“

Sleduju, jak si ti dva povídají jakoby nic, Jimmy Cainovi plynně lže a Cain přijímá každou tu lež zcela bezvýrazně, ačkoliv vím, že nevěří ani slovu. V duchu se ptám, jestli skutečná Charlie Rourkeová vůbec měla ně-

jakého strýčka. Nemám zdání. Ale vsadím se, že Cain si to zjistí, pokud už to neví.

Já jen vím, že tenhle rozhovor musí hned skončit. Jenom netuším, jak na to. Lhaní mi prostě už nejde tak snadno jako dřív. Nejde mi od té doby, co jsem poznala Caina.

Jimmy vnímá čas stejně jako já. Do hotelu, kde se má konat předávka, je to deset minut cesty a já tam musím být za dvacet minut.

Nesmí se to zdržet. Nechci dát Bobovi další důvod, aby se na mě naštval. Jimmy vysrkne dost nezpůsobně zbytek limonády a pak prohlásí: „No, těšilo mě, Caine.“

Ano, strýček Jimmy ví, že jsem s tím jménem lhala. V duchu si Caina právě poměřuje, zaznamenává si jeho výšku, váhu, barvu vlasů, barvu očí, jizvu na čele, ornamenty vytetované na bicepsu a vykukující zpod šedého golfového trička.

Možná i to tetování na krku. Jestli Jimmy řekne Samovi o tomhle…

To bylo od strýčka Jimmyho jasné rozloučení. Problém je, že Cain to neakcep-tuje. Přehodí paži přes opěradlo mé židle a natáhne si nohy, jako by si dělal pohodlí.

Kdybych nevěděla, jak to je, řekla bych, že jasně vnímal pokus o propuštění a zdvořile Jimmymu sděluje „trhni si“. Je to div, že mu nedal navštívenku.

„Ano, taky mě těšilo, Jimmy.“ Obrátí se ke mně, krátce přejede zrakem po mé paruce, pak se mi zadívá do očí. Jako by mi dával na srozuměnou, že ano, že si paruky opravdu všiml. Pro případ, že by snad byly nějaké pochybnosti. „Můžu tě svézt zpátky domů?“

Já budu zvracet. Cítím, jak se mi odkrvuje obličej. „Ne, to je dobré, přijela jsem autem,“

odpovím úsečným tónem. Momentálně si nepřipustím ani bolest z incidentu s Chinou.

Jenom potřebuju, aby Cain zmizel. To, že je tady a mluví s Jimmym, už stačí na to, abych dostala epileptický záchvat.

„Tak odkudpak se vy dva znáte?“ zeptá se Jimmy a chladné oči těkají mezi mnou a Cainovou paží na mé židli.

Odkašlu si, pracně se snažím něco honem vymyslet. Nemůžu dát Cainovi šanci odpovědět. V téhle chvíli zná Sam jen jeho jméno. Nesmí se dozvědět o Penny’s.

„Máme společnou kamarádku,“ odpoví Cain dřív, než stihnu vykuckat nějakou lež.

Není to lež, ale úmyslně velice mlhavá odpověď. Díkybohu nemá Cain o nic větší

zájem, aby se o něm Jimmy něco dozvěděl, než já.

„Ale jděte…“ Jimmy se škrábe v kudrnatém plnovousu, jako by přemýšlel.

„Jak se ta kamarádka jmenuje? Znám ji?“

A je to tady. Jimmy shromažďuje informace.

„Ne, to sotva. Jenom jedna holka, která se mnou bydlí v domě.“ Ve snaze odkormid-lovat ho od veškerých dohadů, že snad Cain a já tvoříme pár, dodám zdráhavě: „Je to jeho přítelkyně.“

Cítím Cainův pronikavý pohled, ale neotočím se, abych mu čelila.

Jimmymu se nadme tvář, jak do ní zevnitř tlačí jazykem, prohlíží si nás a mírně přikyvuje. Pro něco se rozhodne, pohlédne na hodinky a oznámí: „No, moje milá Charlie, asi už oba musíme být někde jinde.“

Důrazně vstane a natáhne ruku. „Bylo mi potěšením. Teď nás laskavě omluvte.“

Cain ji přijme. „Nápodobně, Jimmy.“

Neskrývá ledový pohled.

Následuju jeho příkladu, vstanu a seberu ze stolu kabelku a klíče – klíče od auta z půjčovny.

„Charlie, na moment, prosím?“ Cainův tón je úsečný.

Vidím, jak se Jimmymu dotčeně zableskne v očích, ale nechce ztropit scénu… zatím.

Nasadí žoviální hlas a zasměje se. „Počkám tady, Charlie,“ řekne, poodstoupí ani ne tři metry od nás a předstírá, že si kontroluje textovky.

Vím, co dělá. Snaží se Caina vyfotit.

Nepochybně pro Sama.

Popadnu Caina za ramena a otočím ho tak, aby byl k Jimmymu zády. „Co je?“ zašeptám drsně. Hladina mé paniky dosahuje nových výšin.

„Charlie…“ Cainův zrak mi zase přejíždí po obličeji a po vlasech. Zažila jsem s tímhle mužem spoustu intimních chvilek, a přesto bych si mu teď nemohla připadat vzdálenější. „Prosím, nedělej to, k čemu se chystáš. Nemůžu…“ Zčistajasna se zarazí, čelist, jíž jsem se tolikrát dotýkala ústy, ztuhne.

Hrdlo se mi bolestivě svírá. Přišel na to.

Možná ne docela, ale ví, že je to něco špatného. „Můžeme si o tom promluvit později?“

Vidím, že se v něm odehrává vnitřní zápas.

Bude se mnou vůbec později chtít mít něco společného? Cain by mohl hned teď udělat spoustu věcí. Mohl by vyvolat hádku. Mohl by mě odtáhnout do mého auta.

Nebo by mohl prostě odejít.

Nakonec se s přimhouřenýma očima zeptá: „Jsi v nebezpečí?“

„Ne,“ zalžu hbitě, očima mžiknu k Jimmymu, který stojí s hlavou natočenou a nakloněnou, jako by se snažil zachytit náš hovor.

„Charlie! Musíme jít. Tatínek na tebe čeká,“ zavolá Jimmy hlasem tak přísným, jak jsem od něj vůči sobě ještě neslyšela. Možná je to jeho normální tón. Nic o Jimmym nevím. Klidně by mohl být chladnokrevný zabiják. Možná právě teď plánuje Cainovu smrt.

Nemusím se podívat Cainovi do obličeje, abych věděla, že mu víří hlavou cyklon nezodpovězených otázek. Uvažuje o otci, který je ve vězení? Nebo o tom, který dneska volal?

Nemusím se dívat, a přece to udělám.

Srdce se mi zastaví.

Neunikne mi nenápadný pohyb hlavy, za-

ťaté zuby.

Zklamání.

Hněv, když pochopí, že žena, ke které byl vždycky jen laskavý a velkorysý a milující, je lhářka.

Slyším ze svého hlasu bolest, když za-

šeptám: „Musíš mě nechat jít.“ Nadobro.

Nejsem pro něj dost dobrá.

„Chceš, abych tě nechal jít? Prima.“ Vidím, jak těžce polkne, a pak mu obličej zkamení.

„Jako bys tu už nebyla.“

„Co to je?“ Chlap promne v prstech pár pramínků mých černých vlasů. „Paruka?“

„Chceš si ji půjčit?“ zeptám se jakoby nic a významně spočinu zrakem na ustupující linii vlasů nad jeho čelem.

Odpoví mi studeným, kamenným pohledem. „Máš ostrej jazyk, co?“

To je to jediné, co mi teď brání, abych se počurala. Kousnu se do jazyka, abych zůstala zticha, a přelétnu zrakem malý hotelový pokoj, jestli tu není něco důležitého k zaznamenání. Je to jiný hotel než předtím, ale stejně nóbl. Eddie a Bob tu jsou – bez rodiny, která by sloužila jako zástěrka – ovšem tenhle nový chlap taky. Je statnější, má korálkové oči a dvoudenní tmavé strniště, které maskuje poďobanou pleť obličeje. Říká si Manny. Zřejmě je to Eddieho nový parťák.

Možná ano, ale existuje nějaký standardní protokol a Eddie ho očividně porušil.

Manny tu být nemá. Jen co jsem ho uviděla sedět na posteli, chtěla jsem odejít, ale byl tam Bob, zablokoval východ a sebral mi kabelku, než mě vůbec napadlo vytáhnout zbraň.

Pochopila jsem, že jsem v pasti.

Okamžitě se mi hrudí rozlila bolest.

Nemůžu dělat nic, leda se modlit, aby to nebyla léčka, snažit se neztratit kontrolu nad svým močovým měchýřem a vypadnout odtud v momentě, kdy dostanu příležitost.

Bob se znovu pustí do tělesné prohlídky.

Díkybohu proběhne tentokrát mlčky a rychle – s menším ohmatáváním – a já si dopřeju maličký vzdech úlevy. Nedostalo se mi ani pohledu, ani slova, ani mrknutí oka v souvislosti s „incidentem“. Nemůžu si nevšimnout, že jeho nos vypadá nějak jinak. Maličko napuchle. A u kořene je hrbol. Jestlipak to má na svědomí Nate?

Připomenu si, že tohleto je kšeft. Nechut-ný, ilegální kšeft, ale jak předtím zdůvodnil Sam, všichni v téhle místnosti jen chtějí vydělat hromadu peněz. Prostě se musím zklidnit a…

Slabé cvaknutí je jediné varování, jež zaznamenám, než se mi ke spánku přitiskne chladný kov pistole.

Jedna vteřina.

Dvě.

Tři.

Každá je pomalejší, hlasitější, těžší.

Na okamžik mě zaplaví podivná vlna klidu.

A pak mi žaludek vypadne z těla a vezme s sebou mou schopnost mluvit, myslet, dýchat.

„Tak co je ten Sam vůbec za zkurvenýho blba? Chci říct, kdo posílá tuhle mladou blb-ku na takovouhle práci? Jsi dobrá tak na to, aby sis strčila do tašky osm balíčků a přejela s nima přes hranici. Fakt si myslel, že tě neodbouchneme a neodkráčíme s penězma

i se zbožím? Není jedinej, kdo nám to může opatřit.“

Bojuju s roztřesenýma nohama, zatímco mi Manny sjíždí hlavní pistole po tváři směr-em k ústům a podél rtů. Nedokážu se ubránit, aby se mi nepodlamovala kolena. Sotva se udržím na nohou. „Už nejsme tak hubatý, co?“ Lehce strčí zbraň dovnitř, jen tolik, abych ucítila podivnou chuťovou směsici špíny a kovu a soli a oleje. Unikne mi slaboučké zakňourání. „Samozřejmě, kulka nadělá bordel. Takovej bordel mi vadí. To se pak uklízí kolik hodin.“

Jeho slova mi neuniknou. Příslib v nich mi úplně zastaví tep, jako by někdo položil ruku na kyvadlo a zastavil čas. Tedy můj čas.

Tělem se mi začne šířit uklidňující otupělost, mísí se s hrůzou a myšlenky se mi morbidně zatoulají. V duchu se ptám, kolik mé krve skutečně potřísní ty zlatě a béžově pruhované tapety. To by opravdu znamenalo velký úklid. Udělají to tady nebo někde jinde?

V uchu mi zazní hlasité cvaknutí. Ne pojistka, ne zapadnutí náboje do komory…

Spoušť.

Manny právě stiskl spoušť.

Chlad se mi žene náhlou vlnou z hlavy do nohou, všechny části těla mám ochro-mené, kromě očí. Ty pozorují hotelový pokoj, Eddieho, Boba. Pořád jsem tady.

Ještě jsem naživu.

Možná jsem to neslyšela. Možná to bylo jen v mých představách.

Mannyho ústa se zase pohybují. Musím vynaložit veškeré soustředění, abych slyšela jeho slova. „… nebo bysme taky mohli tohle tělíčko rozsekat na tisíc kousků a nakrmit jima aligátory.“ Když se usměje, ukáže mi dva stříbrné zuby. Civím na ně a v duchu se ptám, jak dlouho to chce protahovat, když mi vytáhne pistoli z úst, sjede s ní po tváři, sleduje kontury hrdla. Těžce polknu, když stále postupuje po šíji dolů k hrudi. Hlaveň pistole mi stahuje vršek trička, až odhalí krajku podprsenky. „Samozřejmě bych si to nejdřív pěkně užil. To by byla škoda neudělat.“

Zaměřím se na jeho ruce – velké, hrubé ruce s chlupy na kloubech. Jistě není něžný.

Tělem mi projede jediný záchvěv. Určitě to bude desetkrát děsivější než to, co jsem prožila se Salem.

A tentokrát neodejdu po svých.

Copak se asi stane, až zmizím? Bude to Samovi vadit? Bude usilovat o pomstu?

Nebo… to bylo od začátku v plánu? Zpackaná krádež drog, po které zůstane v hotelu mrtvá dívka.

Možná mě Sam doopravdy miluje.

Tolik, že mě nedokáže zabít sám, a tak na to nasadil Mannyho.

Lituju, že jsem Caina dnes nepolíbila. Jen jednou, naposled. Bude mu vadit, že jsem pryč? Bude se mě vůbec namáhat znovu kontaktovat? Přijde na to, že jsem mrtvá?

Už vidím pistoli, vidím Mannyho ruce, vidím jeho prst na spoušti, kterou tiskne.

Trhnu sebou, když to cvakne, ale jinak zůstanu nehybná. Zůstanu zkamenělá. Jak to? To nevím. Jak to, že teď neztratím vědomí?

„Zatracenej zásobník. Nevím, kolik nábojů tam mám,“ mumlá Manny s krutým úsměvem.

„Manny,“ uslyším promluvit Eddieho něk-de v pozadí. Aspoň si to myslím. Smysly mám vyostřené, a současně mi připadají zcela nespolehlivé. „Přestaň si hrát. Není to nutné.“

„Jsi divná,“ ševelí Manny a ignoruje svého partnera. „Pár děvek mi vozí matroš z Mexika. Padnou na kolena, jen co jim ukážu kvér, brečí a prosí. Ale ty…“ Vystrčí bradu a uvažuje nade mnou, očima mi sjede k hrudi. Přitiskne mi k ní kov silněji… silněji… silněji… až zatínám zuby, abych nevykřikla bolestí. „Snažíš se bejt tvrdá.

Vsadím se, že nakonec bys brečela. To je ale v pořádku…“ Se zbraní dosud bolestivě přitisknutou k mé hrudi sáhne volnou rukou dolů a popadne mě za vnitřní stranu stehna.

Cítím jeho horké prsty, jak mi bolestivě tiskne kůži. „Budeš řvát, tak nebo onak.“

Pocit chladu v mém nitru se šíří víc a víc, už plně ovládá mé smysly, začínám dýchat mělce.

A vím, že nastoupil šok.

Šok je dobrý.

Šok mě z toho dostane.

Pokud mě z toho může něco dostat.

V pozadí pořád ještě mluví Eddie. „Tohle je dobrý matroš, Manny. Nepal nám mosty hned na začátku.“ Sedí na posteli, ruku na kufru, tvář klidnou, ale oči plné ostražitosti.

Zprvu ho asi Manny neslyšel. Pak však vidím, jak zavře oči, a poznám, že zvažuje možnosti. Domnívám se, že vím jaké: na jedné straně vah je cenná zásilka drog, se kterou by odtud mohl odejít zadarmo, ale musel by řešit mrtvolu a možné následky; a na opačné straně je dlouhodobý obchodní vztah. Jak vlastně dlouhodobý? Budou to dvě předávky nebo deset, než dostojí svému slibu? Představuju si, že je to jen otázka času.

„Je to dobrý. Je tu všechno,“ říká Bob a probírá se množstvím lahviček. „Skončíme to a pokračujem. Nepotřebujeme uklízet bordel.“

„Jen si tuhle chvíli zapamatuj, kdyby tě někdy napadlo přijít sem s policajtama v závěsu.“ S posledním upřeným pohledem do mé tváře spustí Manny paži a odstoupí.

Nedopřeju si plné nadechnutí, ani když mi Bob podává pouzdro na fotoaparát plné peněz, otevřené.

Pracně se snažím soustředit na peníze, když prolistuju pár balíčků, abych se ujistila, že to nejsou jen nastříhané noviny nebo prázdný papír. Ačkoliv vlastně nechápu, k čemu to je. Kdyby tihle chlapi chtěli

Velkého Sama obrat, klidně můžou. Kdyby mě chtěli znásilnit a rozsekat na tisíc kusů jako krmení pro aligátory, můžou to udělat taky. Manny má pravdu. Mladé ženy se používají jako nahraditelní soumaři při pře-vozu malých dodávek přes hranice, ne k real-izaci masivních transakcí v hotelových pokojích. Poslat mě sem je prostě jen katastrofa čekající na svou chvíli.

„Je to dobrý,“ vypravím ze sebe násilím, i když mám hrdlo suché jako troud. Hodím si popruh přes rameno a otočím se, slyším zkresleně, vidím rozmazaně, soustředím zrak jen na dveře.

„Těším se na příští setkání,“ zavolá Manny zlomyslným hlasem, zatímco mě Bob vyprovází ke dveřím.

Jakmile vyjdu ven, popadne mě za zápěstí.

„Holka.“

To poslední, o co stojím, je mluvit s ním, ale nemám moc na vybranou. Vyklání se ze dveří a ohlíží se, jako by nechtěl, aby ho slyšeli. „Jestli tě ještě jednou uvidím, slibuju, že tu postel pořádně využiju, rozumíš?“ Mluví tlumeným, rychlým, drsným šeptem.

„Vypadni odtud, kurva, a už se nevracej.

Nenechám se prudit od tvejch kamarádů z klubu, až se najdeš mrtvá.“ Pustí moje zápěstí, odstrčí mě a zasune se zpátky, dveře se za ním tiše zavřou.

Zůstanu stát sama na chodbě s taškou peněz a bublina zvratků mi stoupá do hrdla spolu s vědomím, že dnes večer mi chybělo k smrti jen pár vteřin.

Kapitola třicet sedm

CAIN

„Takže…“ Storm je do mě ještě pořád zavěšená, když kráčíme po pěšině, dusný letní žár náš krok obzvlášť zpomaluje.

„Víš jistě, že se tu máme procházet?“

pohlédnu na její rostoucí bříško.

Volnou rukou odmávne mé obavy. „Ano, nic mi není. A kdyby bylo, můžeš mě zpátky nést. A už se přestaň pokoušet měnit téma.“

Zvedne ke mně ten svůj roztomilý, zvědavý pohled. „Co to, že ses u mě dneska ukázal s tím smutným výrazem v obličeji?“

Vzdychnu a zamumlám: „Nevím, kde začít, Storm.“ Storm je ta nejtolerantnější osoba, jakou jsem kdy poznal. Vím, že jí můžu povědět cokoli a nebát se jejího nesouhlasu.

Ani nic neprozradí. Zvednu volnou ruku, abych si rozmasíroval napětí v šíji,

a přednesu jí základní body posledních několika týdnů, končící dnešními katastrofálními událostmi.

Zasténá. „Ach, Caine. To mě moc mrzí.

Zasraná China.“ Zní to moc nepatřičně, když Storm mluví sprostě. Ale na druhé straně, nikoho by ani nenapadlo, že ještě před pár lety se houpala na mosazné obruči nad mým jevištěm. Jestli však někdo dokáže Storm přimět mluvit sprostě, pak je to China.

„Já vím. Ale China má problémy. To přece víš.“

„Každý má problémy, Caine. Přestaň pro ni vymýšlet výmluvy,“ pokárá mě Storm.

„A jestli máš nějakou naději ohledně vztahu s Charlie, tak víš, co musíš udělat.“

Vzdychnu, děsím se těch slov. „China musí jít.“ Hruď už se mi svírá, na svědomí mi útočí vidiny ženy s havraními vlasy klečící na špinavém koberci před nějakým hajzlem.

Do prdele. „Ale chybí jen tak málo, aby…“

„Musí jít, Caine,“ řekne Storm důrazněji.

„Všichni si o sobě rozhodujeme sami. Pomohls jí víc než kdo jiný a patrně víc, než jí někdo pomůže v budoucnu. Teď už si musí pomoct sama.“ Zastaví se, stoupne si přede mě a šťouchne mě prstem s pečlivě upraveným nehtem do prsou. „A ty musíš přestat žít v minulosti, jinak umřeš jako moc smutný a moc osamělý muž. Mně při té představě puká srdce.“ Poodstoupí, jemně mi přejede dlaní po paži a pak pokračuje v rozhovoru. „Takže jsi viděl Charlie v kavárně, v paruce, s tím strýčkem…“

Dopovím jí to ostatní včetně telefonátu od chlapa, který je údajně jejím otcem.

„Sam.“

„A to se neshoduje s tím, co pro tebe zjistil John?“

„Ne.“ Napůl mám pocit, že Charlie zrazuju, když to prozradím – dokonce i Storm – ale nevím, co si jinak počít. Nevím, co si mám myslet. Zasyknu skrz zaťaté zuby, potřesu hlavou a přiznám: „Chybělo tak málo, abych si ji hodil přes rameno a odešel s ní odtamtud.“

„Mě opravdu překvapuje, že se neander-tálec Cain neprojevil,“ zahihňá se, zrak zamžený, jako by se v myšlenkách vracela do minulosti, určitě do těch dob, kdy jsem totéž provedl s ní. Nikdy na to nezapomenu.

Když poprvé Storm přišla se silně nalíčenýma očima a historkou o tom, jak nešťastnou náhodou narazila do zdi, vnitřní hlas mi nařídil zavolat Johnovi a požádat ho, aby trochu proklepnul jejího manžela. Když o týden později přišla s napuchlým rtem, vnitřní hlas mi nařídil, abych se na prověřování vybodnul. Nate a já jsme ji odvezli domů, kde jsme našli na pohovce sjetého sráče a v postýlce plačící batole. Storm začala blábolit něco o tom, jak je vystresovaný, jak mu řekla něco hloupého, že by Mie nikdy neublížil. Samé typické výmluvy, jaké týrané ženy používají. Všechno jsem to už slyšel.

Právě proto jsem popadl Miu na jednu ruku, shýbl jsem se a přehodil jsem si uslzenou, vy-děšenou Storm přes rameno. Při zpětném pohledu jsem ji patrně mohl vyvést po svých, ale tenkrát jsem nedokázal myslet na nic jiného, než že musím mít plné ruce, abych neměl možnost zmlátit toho hajzla do bezvědomí.

Ale dnes večer s Charlie jsem se k tomu nemohl přimět. Chtěl jsem, aby se rozhodla sama, aby se se mnou vrátila domů dobrovolně. Nechtěl jsem ji nutit. Nikdy jsem ji nechtěl k ničemu nutit.

Potřebuju vědět, že si mě vybrala.

Ale ona mě místo toho požádala, abych ji nechal jít.

A já to udělal. Každopádně aspoň slovně.

V těch několika vteřinách jsem chtěl, aby cítila stejnou bolest jako já.

„No, určitě už ti to došlo, ale vypadá to, že v něčem jede. Otázka je v čem.“

„Existuje jen pár možností.“ Už jen při představě na to, že šuká s jiným chlapem, se mi zatínají pěsti. Ale vnitřní hlas mi říká, že to není ono. Není dost trénovaná, aby to dělala profesionálně. Když ne tohle, tak co jiného? Zlodějina… vydírání… drogy?

Sakra.

Drogy.

„Co je?“

„Nic.“ Kouknu po Storm koutkem oka a je-jí svraštělé čelo mi sděluje, že asi sama dospěla ke stejnému závěru. Přesto to nevyslovím nahlas. Nemůžu dostat Storm do takové situace. Znám ji. Pověděla by to Danovi. Ne proto, že chce dostat Charlie do maléru; myslela by si, že jí pomáhá. Jenže v tomhle směru je Storm naivní. Zapojit do toho DEA, aniž bychom přesně věděli, co se děje – to by mohlo ohrozit Charliin život.

Všechno jsem to už zažil. Zavřeli by ji do malé místnosti a páčili z ní informace a nakonec by to bylo na ní, zda chce strávit příštích pětadvacet let ve vězení, nebo udat toho, kdo jí tohle provádí.

Udat znamená svědčit. Svědčit znamená, že ji někdo bude chtít zabít.

Musím najít Charlie. Hned.

Kapitola třicet osm

CHARLIE

Tentokrát se nenamáhám usmát na obsluhu, když nastupuju do svého čekajícího auta. Ani o tom nepřemýšlím. Neřítím se k místu předání peněz. Po pravdě řečeno, kdyby mi ručička tachometru nesdělovala, že jedu šedesátkou, věřila bych, že moje auto stojí uprostřed vozovky.

Od Jimmyho mi přijdou instrukce na tajný mobil, který mi dnes předal, a já udělám, co se ode mě čeká, kráčím strnule ke svému sorentu. Když jsem bezpečně uvnitř, se zamčenými dveřmi a klíčkem v zapalování, mám zrovna tolik času, abych popadla a otevřela rezervní plastikový pytlík ležící v palubní přihrádce, než do něj zvrátím celý obsah žaludku.

Dávím se nasucho, když tajný telefon za-

čne zvonit.

„Haló.“ Slyším ze svého hlasu prázdnotu.

„Všechno dobré, myško?“

Věděl Sam, že tam bude Manny? Udělal mi to naschvál, aby mě zastrašil? Nebo je Manny ta „jiná přístupová cesta“, kterou Sam hledal? Nemám používat jména a uvádět detaily, i když jde o tajný telefon a zatím na něm nemůže být žádný odposlech.

Najednou je mi to jedno. Ze všech věcí, kter-

ých bych se měla obávat, mi nejmíň leží na srdci, jestli si tenhle rozhovor poslechnou policajti. „Eddie má partnera. Dneska tam byl. Jmenuje se Manny. Dal mi k hlavě pistoli a stisknul spoušť, ale komora byla prázdná. Pak vyhrožoval, že mě rozseká na tisíc kousků a nakrmí mnou aligátory.

Říkal, že tě chce oloupit.“ Věty ze mě vycházejí trhaně a bez emocí.

Po mých slovech následuje mrtvé ticho.

Čekám. Nic neříkám a poslouchám, dokud

neuslyším prudké nadechnutí. Představuju si, jak Sam sedí ve sklepě, kouří doutník a mluví se mnou.

„Všechno ostatní proběhlo podle plánu?“

Sam nepůsobí, jako by mu vadilo, že mě dneska večer někdo málem zabil. Ale Sam je stejně těžko čitelný jako já. Učila jsem se od mistra, koneckonců. „Ano.“ Máš svoje peníze, Same. „Už to nebudu dělat. Tohle bylo naposled.“ Tvrdohlavě zatnu čelist, abych potlačila nutkání couvnout.

Nevrátím se tam.

„To nepřipadá v úvahu. Mám pro nás velké plány. Chtěl jsem tě tím překvapit, ale ukládám ti podíl, investuju ti ho do realit.

Rok s Mannym a budeš mít peněz, o jakých se ti ani nesnilo.“

„Rok?“ Hlas mi exploduje řezavostí, jakou jsem od sebe ještě nikdy neslyšela. Nedokážu to ovládnout. „Rok nevydržím. Copak jsi právě neslyšel, co jsem říkala? Manny chce zabít…“

Sam mě ostře přeruší. „ Já věděl, že tam bude. Jen se ujišťoval, že nejsi levák, to je všechno. Copak si opravdu myslíš, že bych tě poslal někam, kde bych si myslel, že se ti může něco stát?“

„Už se stalo.“ Můj chladný šepot je jaksi ještě drsnější než ten řezavý hlas před chvilkou.

„To byla chyba, kterou jsem napravil.

Za cenu velkého rizika pro mě, pro tebe! Copak už jsi zapomněla?“

„Nikdy nezapomenu, cos mu udělal.“

Napravil. Protože poprava člověka má úda-jně zlepšit moje pocity.

„A zapomnělas, co všechno jsem pro tebe udělal?“

Polknu bublinu provinilosti, která se snaží proniknout na povrch a bojuje o nadvládu nad mým hněvem. Ale neřeknu nic.

„S Mannym to vyřeším, myško,“ říká Sam tiše, chlácholivě. „Jen tě straší, ale postarám se, aby věděl, že jsi důvěryhodná. Protože to ty jsi, viď?“

Sam se mě snaží usmířit. Abych si připadala, jako by mi dokonce prokazoval službu. „Prostě toho chci nechat. O peníze nestojím.“

V mžiku zní jeho tón zase ledově. „No tohle… rozmazlená holčička nestojí o peníze.

Budeš o ně stát, až nebudeš mít na školné?

Nebo na senzační oblečení a na auto? Jestlipak o ně ještě nebudeš stát, až se budeš kurvit, abys měla na živobytí?“

Už je pozdě, Same.

Jak jsi mi mohl tohle udělat?

Sam se mnou ještě nikdy takhle nemluvil.

Následuje dlouhá pauza. „Promluvíme si zítra, až přijdeš k rozumu.“ V telefonu to cvakne, konec hovoru.

Téměř smrtelný šok ještě nevyprchal, ale známé ostří už si zase začíná klestit cestu zpátky: ta známá bolest, která mi pulzuje v hrudní dutině, obtížné dýchání, úleva

spojená s úvahou, jaké by to bylo, prostě usnout a už nikdy se neprobudit.

Všechny ty věci, od nichž jsem s Cainem nalezla krátký únik.

Ale byla jsem pitomá. Skutečný únik neexistuje.

Sam mě nepustí. Nikdy mě nepustí.

„Mám pro nás velké plány,“ opakuju si šeptem jeho slova a svírám prsty kolem volantu, přičemž absorbuju závažnost situace. Ta slova jsou jako těžké ocelové dveře, jež se nade mnou zavírají. Zase mě uvězní v té dusivé kleci, která je můj život.

Nějak se mi dařilo udržet slzy na uzdě, dokud jsem telefonovala se Samem, ale když jsem teď sama, prýští a horce mě pálí na tvářích.

Sam ví o Cainovi.

Zná jméno, jeho popis. Možná má i fotku, ačkoliv se o tom nezmínil. Jak dlouho potrvá, než ho Sam najde? Jestli zůstanu tady, stává se z něj snadný terč.

Nemůžu ohrozit Caina ještě víc.

To se nedělá lidem, které milujete.

Nastartuju sorento, vyjedu do ulice, světla semaforů a stopky mám rozmazané slzami.

Jedu bez cíle.

Vím, kam mě táhne moje sobecké srdce.

Už mi nezáleží ani na tom incidentu s Chinou. Vzhledem k tomu, že mi právě mířila na hlavu nabitá pistole, mi to připadá triviální. Nevím, proč mu China seděla na klíně. Říká, že měl k tomu dobrý důvod, a já mu věřím.

Ale požádala jsem Caina, aby mě nechal jít. A on to udělal.

Čímž se mi usnadňuje to, co musím udělat.

Cítím, jak svoboda, kterou jsem ochutnala, rychle bledne v dáli.

Protože mě sleduje Jimmy.

Překvapuje mě, že jsem to vůbec postřehla.

Nevšimla bych si toho, kdybych se nepodívala do zpětného zrcátka přesně v té vteřině, kdy černý sedan o tři auta za mnou zahnul doleva a pouliční světla se odrazila od lesklých, vylepšených poklic.

Moc se podobal tomu autu, do kterého jsem večer nastupovala. O sedm minut a tři odbočení později už nemůžu popřít, že je to totéž auto.

Projedu kolem vchodu svého činžáku – třesu se při pomyšlení, jak snadno jsem tam mohla Jimmyho zavést a poskytnout mu další útržek informací, které by ho mohly za-vést ke Cainovi – a pokračuju až k nonstop bufetu na druhém konci Miami.

Daleko od všech, které jsem si zamilovala.

Kapitola třicet devět

CAIN

„Caine?“

To minimum vlasů, co Tannerovi ještě zbývá, mu trčí na všechny strany, když otevírá dveře, napůl spící, v pozadí mu bytem řvou sportovní zprávy.

„Potřebuju klíč od Charliina bytu.“

Zamračí se. „No… ehm… zákon říká…“

„Seru na zákon, Tannere,“ vyštěknu. „Buď mi dej ten klíč, nebo vyrazím dveře a ty pak budeš shánět opraváře.“

Tanner bručí něco nesrozumitelného, natáhne se nahoru a popadne obří svazek klíčů zavěšený na zdi vedle dveří. Připomíná mi žalářníka, ale nic neřeknu. Zamračeně mi je podá a já cítím v zádech jeho oči, když kráčím k bytu 1D. Tanner je fantastický správce.

„Charlie?“ zavolám a vstoupím do set-mělého bytu. Jsem si skoro jistý, že tu není, protože venku nestojí její auto. Přesto vím, že má zbraň, a nechtěl bych být dneska postřelený.

Odpoví mi ticho.

Může se každou chvíli vrátit, takže neplýtvám časem, zamířím rovnou do ložnice. Nečekám, že tady toho moc najdu, protože vím, jak moje šatna i prádelník přetékají jejím oblečením a její ženské vě-

cičky vtrhly do skříňky v mé koupelně.

Po pravdě řečeno, když letmo prohlédnu její ložnici, zjistím, že je prázdná, až na lůžkoviny na posteli.

A dolní zásuvku prádelníku.

Začnu se prohrabovat všemožným sportovním oblečením, co je tam nacpané – šortky, trička, tepláky – až narazím na jednu… dvě… tři… vytáhnu pět paruk zahrabaných vespod. Blond, bruneta, krátké vlasy, dlouhé vlasy. Dotek pramínků v mých prstech je hedvábný. Jsem si celkem jistý, že jsou to pravé vlasy, a pokud jsou pravé, znamená to, že ty paruky jsou drahé.

Vhodné pro špičkové převleky.

A špičkové zločiny.

Kudrnatá hnědá jako by mlaskne, když s ní v hněvu mrsknu o zeď. Jak to, že jsem o tom neměl tušení? Spal jsem s touhle ženskou, pracoval jsem s ní, zamiloval jsem se do ní!

Musí v tom být drogy. Není divu, že byla tak tajnůstkářská. Kurva! Vzhledem k tomu, kdo je Dan, k mé minulosti… všechno se to nasčítá. Vzpomenu si, jak zkoprněla, když si uvědomila, že jsem mluvil s tím Samem.

Člověk nemusí být génius, aby mu došlo, že ať je to kdokoli, ovládá ji – a ona z něj má hrůzu. Možná to je její skutečný otec. To by znamenalo, že přijala totožnost někoho jiného, protože ty doklady, které mi předložila, jsou pravé.

Někdo si dal spoustu práce, aby utajil, kým ve skutečnosti je.

Rychle prohledám zbytek bytu, ale nenajdu nic zajímavého. A žádnou zbraň. Musí ji mít u sebe.

Vlastně už se nedá nic moc dělat, leda si sednout na její pohovku – a vdechovat slabou vůni květinového parfému, která ještě visí ve vzduchu. Vytáhnu z kapsy telefon a vyťukám její číslo. A čekám. Ale… co jí mám říct? Obvinit ji po telefonu, že obchoduje s drogami? Do prdele. Měl jsem se nad tím ještě trochu zamyslet.

S těžkým povzdechem sjedu palcem k „ukončit hovor“, když vtom se ozve Charliin milý hlas a žádá mě, abych jí nechal vzkaz.

Jenže zjistím, že to nedokážu. Nemůžu s ní přerušit spojení. Co jestli je to to jediné, co mi zbylo? Co jestli je tohle moje jediná šance, abych ze sebe dostal všechno, co mám na srdci?

„Ahoj, Charlie.“ Při jejím jménu se mi zlomí hlas. Možná to není skutečné jméno, ale jiné neznám. Pro mě je to Charlie. Je to žena, která mi ukradla srdce přímo před očima, ještě než jsem si vůbec uvědomil, že se ho dotkla. Zasměju se do telefonu, ironie mi není cizí. Koneckonců, najal jsem si zlodějku.

Slova se ze mě začnou valit jako povodeň, volně a rychle, jak se snažím stihnout časový limit hlasové zprávy. Vysvětluju, co se stalo s Chinou a že ji vyhodím. Vysvětluju, jak jsem se právě hrabal v jejích věcech a vím, v čem jede – nebo to aspoň tuším – a jak je mi to jedno, pokud dovolí, abych jí pomohl dostat se z toho. Udělám cokoli, abych jí pomohl dostat se z toho.

Vysvětluju, jak lituju těch slov, která jsem jí dnes večer řekl, jak bych ji nikdy nedokázal nechat odejít. Jak to můžeme vyřešit.

Jak jsem se do ní zamiloval.

Teprve když mě hlasová schránka utne, uvědomím si, že se třesu po celém těle.

Opřu se dozadu. Zhluboka se nadechnu pro uklidnění.

A čekám, až se vrátí domů.

Už ji nepustím z očí, dokud mi úplně neuvěří. Dokud z jejích krásných úst neuslyším kompletní přiznání.

Dokud ji z téhle podělané bryndy nedostanu.

Kapitola čtyřicet

CHARLIE

Zvítězila jsem v rozhodujícím kole utkání.

O čtyři šálky kávy a dva kousky jablkového koláče později jsem sledovala, jak černý sedan vyjíždí z parkoviště a míří nalevo.

Nejspíš přišel na to, že o něm vím. Existuje značná pravděpodobnost, že čeká na nedalekém parkovišti, až moje auto vyjede, takže se dívám z okna ještě dvě minuty, až se mi začnou klížit oči a vážně uvažuju o tom, že bych se stočila do klubíčka na lavici a usnula.

Ale to nejde, protože mám ještě moc práce, včetně první nesobecké věci, kterou udělám od toho dne, kdy jsem překročila práh Penny’s. Jakmile se buclatá číšnice středního věku vrátí z kuřácké pauzy, zdvořile ji požádám o pero a papír.

Tisknu si batoh k tělu. Je v něm padesát tisíc dolarů, takže si pochopitelně připadám jako návnada, co má nad hlavou nápis „oberte mě o všechno, co mám“. Opravdu je to všechno, co mám, a taky pár základních věcí a několik kusů oblečení, které jsem si nakoupila, zatímco jsem čekala, až otevřou banku.

Trvalo deset minut, než jsem vyklidila bezpečnostní schránku a vybrala bankovní účet. Když jsem šla prodat auto do bazaru, řekli mi, že potrvá pár dní, než mi vystaví šek. Koketovala jsem, ječela, prosila. Vytáhla jsem na ně své nejlepší herecké schopnosti.

Nakonec jsem se zeptala, kolik by to stálo, aby ho vzali hned.

Vyšla jsem odtamtud s deseti tácy v hotovosti a vědomím, že jsem byla ošizena.

Bylo mi to jedno.

Teď sedím na lavičce, čekám na autobus z Miami a zbývá mi udělat už jen jednu věc.

No, vlastně dvě.

Nevím, co z toho je těžší.

Tajný telefon mi zazvoní. „Ahoj, myško. Už si dneska připadáš normálně?“

Normálně? Co je normální? Mé tiché smíření se vším, k čemu mě Sam vytrénoval?

Jeho špinavé lásky se vším hnusným, co k ní patří?

Měla jsem naplánovaný celý proslov o tom, jak mě zneužil, jak člověk nesmí přivádět do nebezpečí ty, které miluje. Jak mu asi nikdy nedokážu odpustit. Ale jsem unavená a prostě mi to připadá zbytečné.

Jsou jen dvě slova, která musím pronést.

Znějí sice škobrtavě, ale jsou nepoddajná.

„Sbohem, Same.“

Vypnu tajný telefon a hodím ho do odpadků, přičemž mě zaplaví vlna úlevy.

Se Samem jsem skoncovala.

To bylo snadné.

Nemarním čas a chopím se svého skutečného telefonu. Zhluboka se nadechnu pro uklidnění. A odešlu textovku, kterou jsem pracně psala celou hodinu. Vím, že mi včera v noci volal – vidím upozornění na zprávu – a přesto nejsem schopna vyslechnout si, co říkal. Jen kdybych slyšela jeho hlas, mohlo by mě to zviklat v rozhodnutí, což by bylo katastrofální. Už jsem dnes ráno uvedla do pohybu příliš mnoho koleček.

Potřebuju čistý řez.

Ten mi Cain včera večer poskytnul.

Jediný důvod, proč mu teď posílám zprávu, je ten hlásek v koutku svědomí, který říká, že nechci, aby si o mě dělal starosti.

Protože navzdory tomu, co si o mně zrovna teď možná myslí, by se ho mohly zmocnit obavy, až si nepřijdu vyzvednout věci, až o mně už nikdy nikdo neuslyší.

Čekám na oznámení, že zpráva byla doručena, a pak telefon rychle vypnu, vytáhnu z něj paměťovou kartu a hodím ho do odpadkového koše.

Obejmu pažemi batoh a zabořím do něj obličej, aby nikdo neviděl slzy, které mi za-

čínají téct.

Čekám na druhou vlnu úlevy.

Na tu, která nikdy nepřijde.

Kapitola čtyřicet jedna

CAIN

Probudí mě cinknutí telefonu.

Z displeje na mě zírají slova, ze kterých mi stydne krev v žilách.

Doufám, že mi jednou dokážeš odpustit.

Prosím, dej můj byt Benovi a všechny věci, které u tebe mám, dej Ginger.

Trvá mi ještě pár minut, než plně zpracuju to, co se děje.

Charlie se loučí.

Ne.

Poslechla si vůbec můj vzkaz? Určitě ne.

To by mě přece neopouštěla.

Rychle volím její číslo – číslo jedna v ob-líbených. Hned se mi ozve hlasová schránka.

Kurva. Ne.

Hbitými prsty vyťukávám zprávu: Zavolej mi. Hned.

Vrátí se mi chybová zpráva se sdělením, že textovka nebyla doručena.

Zkusím to znovu.

Zkusím to ještě desetkrát.

Pokaždé se mi zpráva vrátí. Jako by si Charlie odpojila telefon.

Jako by se mi už nikdy neměla ozvat.

Při té představě mě začnou pálit oči. Ne…

to není možné. Podívám se na budík a zjistím, že ukazuje deset ráno – musel jsem na Charliině pohovce usnout kolem šesté – a ťuknu na dvojku ve zrychlené volbě. Ani nečekám, až se John ozve. „Zvedni zadek a přijeď do Miami. Ještě dneska.“

„Pořád fešák, koukám,“ zaduní Johnův hlas, když jeho majitel vstoupí do mé kanceláře a plácne svou masitou dlaní o mou.

„A ty pořád nic, koukám,“ odseknu se sarkastickým úsměvem a lehce ho bouchnu do objemného břicha. „Co je tohle?“

„Ženské to milujou!“ S dunivým smíchem se John otočí, aby hvízdnutím zhodnotil

Nateovy rozměry. Když se naposled viděli, byl Nate ještě zakrslý puberťák. „Čím jsi toho skrčka krmil?“

Nate se širokým úsměvem stiskne Johnovi ruku.

John mírně kývne a zamumlá: „Rád vás dva zase vidím. Nemůžu uvěřit, že už je to tak dlouho…“

„Devět let,“ potvrdím. Po té noci jako by si John dal za úkol zastavit se každý týden u mě v bytě s útržky informací o vraždě mé rodiny.

Útržky, které k ničemu nevedly, ale stejně jsem si toho vážil, protože to znamenalo, že to policajti ještě neodložili. Stavoval se dost často a dost často vídal moje monokly a pohmožděné klouby, takže musel vědět, že zápasím. Nikdy se mě však na nic nevyptával.

Ten večer, kdy se John ukázal v mém domě – bylo to tři měsíce po vraždě – a přinesl s sebou dvě policejní fotky, si vysloužil mou důvěru. Hodil je na stůl,

nařídil mi, abych si zapamatoval ty obličeje a utíkal opačným směrem, kdybych je někdy uviděl. Patřily mužům, které policie podezírala z účasti na vraždách, a někdy, obzvlášť u zločinů souvisejících s drogami, kde šlo o peníze, se terčem stávali rodinní příslušníci a přátelé. Jestli něco věděl o penězích, které jsem ukradl, nikdy se o tom nezmínil.

Upozornil mě, že jde přinejlepším o svědectví z doslechu a u soudu by neob-stálo, ale možná, čistě jen možná, najdou konkrétní důkazy. Dodal však, že policejní sbor je přetížený, že už mají na stole jiné závažné případy, že někdy, přestože znají viníky, mohou hřebíčky do jejich rakví zůstat pouhou iluzí.

V podstatě mi John říkal, abych si nedělal velké naděje.

To bylo naposled, co jsme mluvili o vyvraždění mé rodiny.

John hodí sportovní tašku na podlahu – očividně přijel rovnou z letiště – a posadí se na pohovku, zatímco mu nalévám sklenku koňaku. A jde rovnou k věci. „Takže její telefon nebyl použitý od té textovky, co ti odeslala v deset nula čtyři dneska ráno východního času. Vypadá to, že už není dos-tupný. Musela vytáhnout sim kartu.

Bankovní účty jsou vyčerpané. Dal jsem sledovat její kreditku a dostanu upozornění, kdyby ji použila. Nasadil jsem lidi na pátrání v leteckých spojích odtud z Miami. Ale jestli jela autobusem a zaplatila v hotovosti, jsme v háji.“

Nate a já si vyměníme vážný pohled a John se napije ze své sklenky. Když jsem předtím o všem informoval Natea, myslel jsem, že mě uškrtí. Začal se vyptávat, proč jsem ji sakra vůbec nechal s tím chlapem odejít, ale zarazil se, protože pochopil, že už se kvůli tomu sám tluču do hlavy.

Nikdy si to neodpustím.

„Jo, a ten strýček, co ses mě na něj ptal?“

John postaví sklenici na odkládací stolek, svraští čelo a přitáhne si tašku. Vyndá manilo-vou obálku zastrčenou do postranní kapsy a potvrdí: „Jmenuje se Phillip. Padesát let.

Automechanik. Tady.“ Podá mi fotografii hubeného, hnědovlasého muže, která na sto procent potvrdí, že muž, s nímž jsem se včera večer setkal, není Charliin strýc. A že to všechno, co vím o její minulosti, není pravda.

Do háje, co to má být?

„Caine, proč jsi mě sakra táhnul až sem, abych ti dal tuhle informaci? Nejspíš je to k něčemu dobré. Chci říct, nevadí mi, že tě vidím.“ S vědoucím úšklebkem zagestikuluje rukou směrem ke klubu. „Rozhodně mi nevadí navštívit tě tady. Ale všechny tyhle informace jsem ti mohl poskytnout po telefonu.“

Odmlčím se, abych do sebe hodil zbytek svého pití. „Mám další vodítko, jak ji najít.“

„Tak tedy…“ Pohybuje se s překvapivou čilostí na to, jak je rozměrný a netrénovaný.

„Ven s tím.“

Navzdory mrzuté náladě se usměju. „Díky, žes všeho nechal a přijel, Johne.“

„Výlet do Miami s náhradou veškerých výdajů?“ uchechtne se. „Proč bych to měl odmítnout!“ Několika kroky obejde můj stůl a položí mi těžkou ruku na rameno. „Kromě toho přece víš, že jsem sentimentální blbec.“

Kapitola čtyřicet dva

CHARLIE

To by mě zajímalo, jestli se někdo opravdu div nepřekonal, aby pokryl tenhle malý, plesnivý pokoj v motelu tapetami v barvě paví modři.

Možná to byla akční cena, kterou nemohl nechat bez povšimnutí. Stejně jako slevu na laciný nábytek, růžový chlupatý kobereček a mátově zelený květovaný přehoz na posteli.

Nebo jsou tak možná zařízené všechny podezřelé motely v Mobile, ve státě Alabama.

Chtělo to jedno přestupování a devatenáct hodin na cestě, ale dostala jsem se do cíle, o který jsem si hodila mincí, když jsem si kupovala lístek na autobus. Po hodinách hledání motelu, kde nevyžadovali k pronájmu pokoje kreditní kartu nebo průkaz totožnosti, jsem konečně našla

tenhle. Chlapíkovi s prořídlými vlasy, který seděl v recepci, zřejmě stačilo extra přiléhavé tričko a hotovost.

Naštěstí jsem měla obojí.

Několik dní jsem nespala.

Pořád sahám do kabelky pro telefon a pokaždé si uvědomím, že už žádný nemám.

Nemám ani řidičský průkaz, ani kreditní kartu, ani číslo sociálního pojištění, ani pas.

Všechno je to pryč, rozřezané na kousky a spálené.

Jsem nikdo.

Stáhnu všechny lůžkoviny z postele a navléknu si Cainovo tričko, které jsem měla v autě; vdechuju svěží dřevitou vůni, až mám pocit, že se mi snad rozskočí plíce.

Kromě vzpomínek je tohle to jediné, co mi po něm zbylo. I kdybych ho nevyprala, zajímalo by mě, jak dlouho potrvá, než jeho vůně zmizí.

Při tom pomyšlení propuknu v další kolo přerývaných vzlyků, paže si tisknu k tělu, jako bych se tím mohla udržet pohromadě.

Jako by to mohlo pomoct, aby se mi ner-ozpadlo srdce na kousky.

Kapitola čtyřicet tři

CAIN

„Jdu po tom chlapovi už skoro dva týdny, Caine. Říkám ti, že skoro nevychází z bytu.

Až na tu štětku, co sbalil předevčírem, a jednu cestu do obchodu s potravinami pro dva steaky, jedno balení sušeného hovězího, kilo slaniny, tři tucty vajec, jeden balíček burgerů…“ John odpočítává položky ze seznamu nákupů Ronalda Sullivana na prstech, aby potvrdil, jaký je skutečně dobrý detektiv, a dodá: „Jo, a kanystřík pomerančového džusu, aby završil své stravovací potřeby.

Jinak nevyšel z bytu. Mám na jeho autě GPS

pro dobu, kdy musím dělat takové věci, jako třeba čurat do plechovky nebo si něco sníst.

Nebo, troufám si říct, spát.“

Poslední dva týdny jsem Johna pořádně proháněl. Bydlí u mě v bytě, ale pobývá tam jen zřídka. „Nepřipadá ti to divné?“ zeptám se.

„Samozřejmě že připadá! Ale pokud mě někam nezavede, je k ničemu.“

„Mobil?“

„Jedním volá matce na severu státu. Jestli jede v tom, co říkáš, nebude používat vlastní telefon. Ledaže by byl idiot.“ John pokrčí rameny. „Víš, jestli je v tom Charlie zapletená a zmizela, budou se možná chvilku držet při zemi, dokud nebudou vědět, že jim do dveří nevrazí zásahovka.“

Na tom něco je.

„Jo…“ vzdychnu, právě když se ozve zaklepání na dveře mé kanceláře. Ginger strčí dovnitř hlavu. Blýskne po Johnovi širokým, veselým úsměvem a vstoupí; John nemůže odtrhnout oči od její vnadné postavy v růžových šatech. „Musíme jít, Caine. Obřad začne za půl hodiny.“ Její hlas teď zaznívá v mé přítomnosti nezvykle jemně od té doby, co Charlie odešla. Nevím, jestli to souvisí víc s tím, že má špatný pocit ze mě nebo že má špatný pocit obecně. Ty dvě se taky sblížily.

Neprozradil jsem jí nic o svých podezřeních ohledně Charlie a ona se kupodivu neptala.

To poslední, o co momentálně stojím, je jít na svatbu. Zrovna teď bych radši vlezl do auta, odjel k domu Ronalda Sullivana a vymlátil z něj odpověď. Jenže tohle je Storm a Dan. Tenhle den bych si nikdy nenechal ujít.

„Tak pojď, frajere.“ Ginger vztáhne ruku, aby mi pomohla vstát, táhne mě za paži a já ji neochotně následuju. Měl jsem jít s Charlie a oba to víme. Asi právě proto Ginger trvala na tom, že se sejdeme tady a že pojede se mnou. Pro dnešek jsem Penny’s zavřel.

Patrně usoudila, že odpoledne už budu koukat na dno láhve.

Musím uznat, že to byla lákavá představa.

Sáhne po mé kravatě, upraví ji. „Dneska ti to děsně sluší, šéfe.“ Usměje se, natáhne paži. Zavěsím se do ní a nechám se od ní vyvést ven, přičemž vrhnu přes rameno vě-

doucí pohled na Johna.

„Víš, kde mě najdeš,“ zamumlá a s hekáním vstává.

„Gratuluju, chlape.“ Volně obejmu Dana kolem ramen. Myslím to opravdu vážně, navzdory svým osobním zmatkům. Dneska mi pohled na Storm pod baldachýnem, ob-lečenou v bílých šatech a se zářivým úsměvem, dopřál chviličku klidu.

„Díky,“ pronese Dan se smíchem a podívá se po nevěstě, která pózuje s Kacey a Livií – svými družičkami – venku na pláži. Jsme spolu jen sami dva, stojíme stranou, zatímco zástup hostů se baví a směje. Zarazí se, jako by chtěl něco říct, ale neřekne. Nakonec se zeptá: „Ozvala se ti vůbec Charlie?“

„Ne.“ Všichni vědí, že je pryč. Dokonce i Ben se div nepřetrhnul, aby mě nedráždil, a pochybuju, že to má něco společného s tím, jak se snaží zapůsobit dobrým chováním na svou roztomilou společnici z advokátní kanceláře.

Nikdo neví, proč odešla, a já to svému příteli, agentovi DEA, sakra jistě nepovím.

„A John ještě nebyl schopný najít po ní ně-

jakou stopu?“ naléhá Dan.

Vzdychnu. Dan mě tuhle přišel zkontrolovat do klubu a zrovna se tam čirou náhodou stavoval John. Představil jsem ho jako starého přítele na návštěvě, ale Dan v něm do dvou minut rozpoznal soukromého vyšetřovatele. Taky mu došlo, že John patrně nepoužívá zrovna ty nejkonvenčnější a ne-jzákonnější metody k získání informací, které pro mě obstarává.

„Dokonale se postarala, aby měla jistotu, že ji nenajdu, Dane. Už toho moc nezmůžu.“

Po Charlie není nikde ani stopa. Zcela a doslova zmizela.

Dan zvolna přikývne. Když se k němu otočím, odvrátí oči. Musí se začít kousat do dolního rtu, aby moje instinkty naskočily.

„Co víš, Dane?“

Dan si přejede dlaní po vlasech os-tříhaných mašinkou a nakonec těžce vzdychne. „Zítra odpoledne zajdu do Penny’s, jo?“

Bojuju s nutkáním popadnout ho za klopu.

„Co…“

„Dneska se žením. “ Dan rázně zavrtí hlavou. „Zítra. Necháme to na zítra. Dneska ne.

Nic z toho, co vím, ti ji stejně nepomůže najít.“

Dívám se za ním, jak odchází, a v duchu se ptám, jak to, že na ni sakra vůbec něco má.

Kolik toho ví? Jak dlouho to ví? Věděl to ještě dřív než já a nepověděl mi o tom? Němá kanonáda otázek na mě pořád ještě dopadá, když mi v kapse začne vibrovat telefon.

„Dal se do pohybu?“

„Ne, ale… něco se stalo.“ Hluboké nadechnutí v telefonu mi sděluje, že John má pro mě zprávu a že není dobrá. Otočím se

a vykročím po pláži, pryč od davu. „Zrovna mi volal kámoš. Před půl rokem se našly v národním parku u Augusty ve státě Maine lidské ostatky. Právě dorazily výsledky.

Zubařské záznamy odpovídají Charlie Rourkeové z Indianapolis. Zemřela přibližně před čtyřmi roky na následky úderu tupým předmětem do týlové části lebky.“

Žaludek mi poklesne. Tušil jsem to, ale…

teď už mám důkaz.

Charlie vůbec nikdy nebyla Charlie Rourkeovou.

Miluju ji, a ani neznám její pravé jméno.

„Snaží se to přišít otci, ale zatím nic nepř-

iznává. Podle policejních zpráv působil šokovaně, když ho začali vyslýchat. Prý si pamatuje, že byl v práci tu noc, co jeho dcera zmizela. Prověřují jeho alibi.“

„Takže Charlie…“ Zašklebím se. „ Moje Charlie nějak skončila s kompletní identitou mrtvé dívky.“

„Jo. To není snadné, zvlášť když to bylo takhle ošetřené.“

Pohlédnu na Dana, který dlouze líbá svou manželku na rty před jásajícími diváky. Co na ni má? Poví mi to vůbec? Koneckonců, nikdy jsem mu nepomohl, když mě žádal o informace. Kurva, nezazlíval bych mu, ani kdyby mi neřekl vůbec nic.

Dnešní noc bude nejdelší v mém životě.

Na zlomek vteřiny zauvažuju o tom, že bych zašel k Vicki. Vymazal jsem její telefonní číslo, ale vím, kde bydlí. Rychle ten nápad zaženu. Asi by se mi ani nepostavil.

A mám lepší nápad.

„Johne. Až uvidíš přijíždět můj navigator, jezdi kolem bloku, dokud ti neřeknu, že se můžeš vrátit. Jasný?“

„Caine, to není zrovna nejlepší…“

„Jasný?“

„Cos to sakra tropil včera večer?“ Danova tvář je svraštělá grimasou, když na mě hledí a rukou testuje nyní už prázdnou láhev koňaku, která stojí na mém psacím stole.

„Včera večer jsem se neoženil, to je jisté,“

zamumlám a sarkasticky se zasměju, protáh-nu si paže nad hlavou. Nejspíš mluví o mém monoklu. Ronald Sullivan byl rychlejší, než jsem čekal. Ten šmejd se stihl pěkně trefit, jen co otevřel dveře. Patrně jsem měl nechat Natea stát mimo jeho zorné pole. Ale na druhé straně, Nate tam vůbec neměl být.

Uviděl mě po večeři odjíždět a skočil mi na sedadlo spolujezdce, když jsem se chystal vyrazit.

Dan zamumlá něco nesrozumitelného, odsune můj oblek – přehozený přes pohovku – a posadí se. „Koukej, nemám moc času a sakra jistě bych tu především vůbec neměl být. Mohl bych kvůli tomu přijít o práci.“

S těžkým vzdechem sáhne za sebe a vytáhne bílou složku, kterou má zastrčenou vzadu za kalhotami, aby nebyla vidět. „Před čtrnácti dny jsem otevřel domovní dveře, abych si vzal noviny, a našel jsem tam obálku s mým jménem označenou ‚Důvěrné, DEA‘.“

„Před čtrnácti dny?“

„Jo.“ Rozpačitě po mně mrkne. „Byla od Charlie.“

Ve vteřině jsem na nohou, můj hlas najednou burácí, až se třesou zdi. „To mi říkáš teď?“

„Klid, Caine. Jenom…“ Promne si dlaní svraštělé čelo. „Posaď se.“ Jakkoli je Dan bezprostřední, umí nasadit autoritativní masku.

Poslechnu, protože podle jeho zarputile vystrčené brady poznám, že jinak nebude pokračovat. „Nejdřív jsem nevěděl, co si z toho mám vybrat. Abych byl upřímný, vyplašilo mě to. Chci říct, kdo mi sakra nechává u domovních dveří obálky během noci?

Nastoupil jsem k DEA teprve před pár týdny.

Nakonec jsem to ale otevřel.“ Odmlčí se. „Byl to dopis od Charlie pro mě, kde stálo, že bych si měl proklepnout Sama Arnoniho z Long

Islandu ve státě New York, protože přiváží do Miami velká množství heroinu.“

„ Sam Arnoni?“ Ten Sam, se kterým jsem tehdy mluvil po telefonu?

Heroin?

Do prdele, Charlie!

„Jo. Bylo tam ještě několik dalších jmen.

Křestních jmen: Bob, Eddie, Manny. Názvy ulic, samozřejmě. K nepotřebě.“ Odmlčí se.

„Ale začal jsem si prověřovat toho Sama Arnoniho a…“ Danovi klesne hlava dozadu.

„Caine, ty máš kurva tu největší smůlu na světě.“

Cítím, jak se mi silně vraští obočí. „Co to má znamenat?“

„‚Velký Sam‘ Arnoni se vyskytuje na radaru FBI už léta, ale nemůžou mu nic přišít.“ Zal-istuje složkou a vytáhne svazeček papírů sepnutých svorkou. Bez velkých cavyků mi ho hodí na stůl. „Ten chlap má dost veskrze legitimních podniků – některé zdědil, některé vybudoval od základů – aby mu to

usnadnilo prát peníze a aby ho federálové mohli těžko nachytat. Navíc je chytrý.

Chytřejší než většina těch gaunerů. Udržuje si malou organizaci. Žádná okázalost, žádné kmotrovské ukázky moci.

Před šesti lety už federálové mysleli, že ho konečně mají. Chlap jménem Dominic byl ochotný mluvit. Ale zmizel dřív, než od něj získali nějaké konkrétní informace. Pár měsíců nato ho našli mrtvého. Potom byl tenhle Sam ještě opatrnější.“

Zvednu hromádku papírů a začnu v ní listovat. Většinou momentky velkého, prošedivělého muže v plátěných kalhotách a kožené bundě. „Takže je to v podstatě takový drobný gangster?“

Dan napůl přikývne, napůl pokrčí rameny.

„Až na to, že bych neřekl drobný. Už ne, jak to vypadá.“

Pořád listuju, hledám něco, co by mělo cenu pro mě. „A jak je do toho zapletená Charlie? Chceš říct, že je…“ Umlknu, když 70/

narazím na snímek téhož muže s paží kolem ramen malé blond holčičky, se kterou kráčí po chodníku. Může jí být nanejvýš deset a široce se na toho muže usmívá, v ruce kornout zmrzliny.

Dan vytáhne ze složky druhou hromádku papírů. „Sam Arnoni se před dvanácti lety oženil s jistou Jamie Millerovou. Na té fotce navrchu je ona. Pracovala v The Playhouse ve Vegas.“

Krátké vlasy v týle se mi zježí. Charlie tvrdila, že tam pracovala ona. Prohlížím si snímek ženy v odvážných stříbrných šatech a okamžitě si všimnu podoby – stejné blond kadeře, stejná široká ústa, stejná panenkovská tvář skrytá vrstvami silného nalíčení.

Dan pořád mluví, ale já už vím, kam to směřuje. „Jamie Millerová o dva roky později zemřela při porodu Samova syna, který taky zemřel. Měla dceru.“ Probírám jeden snímek Sama a holčičky za druhým. Oba jedí v bufetu hranolky, on ji houpe na houpačce, fandí jí, když jí na krk navlékají medaili a když se klaní na jevišti.

A Charlie se na každičké z těch fotek us-mívá. Jako by byla upřímně šťastná.

„Takže tenhle Sam Arnoni vychovával Charlie jako vlastní dceru.“

Danova ústa se zkřiví grimasou, když vytahuje poslední hromádku papírů a podává mi ji. „Ve skutečnosti se nejmenuje Charlie, Caine.“

„Já vím.“ Kolikrát jsem vykřikl její jméno při orgasmu? Vadilo jí vůbec, že není její?

Svým přiznáním si vysloužím upřený pohled pod zvednutým obočím, ale ner-ozvádím to, s hlubokým nadechnutím přijmu od Dana papíry.

Co mě čeká?

Na prvním listu mi ruka vypoví službu – barevná momentka Charlie vycházející z fitka, vlasy stažené vzadu do ohonu, obličej bez líčidel, oči zářící jako louka fialek ve slunečním svitu. Přesně tak vypadala

každé ráno, když se vracela z tělocvičny v mém domě, těsně předtím, než jsme se spolu osprchovali.

Bolestivě stažené hrdlo, které jsem předtím uvolnil fyzickým násilím a hojným množstvím koňaku, už je zase tady. Užuž se chci zeptat Dana, jestli si tuhle složku můžu nechat, když uvidím kopii jejího řidičského průkazu.

Žádost mi odumře na rtech.

„Ten je pravý?“ Pevně zavřu oči a znovu je otevřu, doufám, že to bude jinak.

Do háje.

Vzdychne. „Aspoň víš, že je zletilá, Caine.“

„Jen taktak.“ Jsem o jedenáct let starší než ona? „Co to znamená? Že před pár měsíci teprve maturovala na střední škole?“ Já se na střední školu ani nepamatuju; bylo to jako v jiném životě. Nevím však, který šok mě zasáhne prudčeji: to, že je jí teprve osmnáct, nebo…

„Byla dobrá studentka. Tichá, chytrá.

Zaměřená na gymnastiku a herectví. Přijali ji k Tischovi, na podzim měla začít. Federálové ji zřejmě měli na očích, ale byla nezletilá, takže bylo těžké ji sledovat. Hlavně ji chtěli využít k získání informací.“ Dan mě bedlivě pozoruje a mluví dál. „Teprve na jaře, když dovršila osmnáctý rok, poprvé došli k podezření, že ji Sam využívá k doručování drog. A pak prostě zmizela. Zřejmě požádala o roční přerušení studia, aby mohla cestovat po Evropě. Ukázalo se, že její pas byl použitý ve Francii, v Itálii, v Německu… Vypadalo to, že je všechno podle zákona. Sam se zřejmě div nepřetrhl, aby utajil její přítomnost tady u nás.“

Někdo mu musel dát tip. Musel mít někoho u FBI, aby k tomu došlo. „Takže něk-do s její identitou cestuje po Evropě, zatímco ona je tady u nás, vydává se za Charlie Rourkeovou a…“ Upřeně se dívám Danovi do očí, čekám, až potvrdí mé podezření.

„V dopise se k ničemu nepřiznala, takže nevím, jestli se provinila. Ale popsala, jak se dělají předávky, s hodně konkrétními detaily.“ Následuje dlouhá pauza a pak vycítím, že se atmosféra v místnosti změnila. „Jak moc jsi toho věděl, Caine?“ zeptá se Dan zvolna. „Věděl jsi, co dělá, když jsi ji s sebou vzal ke mně domů? K mé ženě a nen-arozenému dítěti a…“

„Ne!“ Rychle zmírním tón, protože nemám právo na Dana řvát. On má na druhé straně jednoznačné právo mě praštit. A ne jednou.

„Nevěděl,“ vzdychnu. „Začal jsem to tušit den předtím, než odešla. A pak ten poslední večer…“ Zarazím se, rozhoduju se, zda se s tím vším chci Danovi svěřit. Jenže po tom, co mi svěřil on, mu to dlužím. „Existuje chlápek jménem Ronald Sullivan, který by ti mohl pomoct. Když se na něj dost přitlačí, bude mluvit. Mám jeho adresu.“ Chtělo to tucet úderů a pár zlomených žeber, než mi pověděl, co se stalo tehdy večer, když jsem narazil na Charlie v kavárně. Jak jí nějaký hajzl jménem Manny držel u hlavy pistoli, vyhrožoval, že ji zabije, a jak jí Ronald řekl, aby utekla, protože jinak přijde o život. Když si na to vzpomenu, vaří se ve mně krev ještě teď.

„Tak kam doopravdy šla? Vůbec se nezmínila o tom, kam půjde?“

Odhodím hromádky papírů, slyším mezi řádky obvinění. „Já ji neschovávám, Dane!

Lituju, že ji nemůžu najít, ale zmizela. A za-zlíváš jí, že utekla? Podle všeho ti napsala všechno, co ví, a ty ji sem chceš přitáhnout, abys ji mohl vyslechnout.“

„Hele!“ vyštěkne Dan a vyskočí z pohovky.

„Jsem na tvé straně. Neřekl jsem o Charlie nikomu ani slovo. Nikdo neví, že tu pracovala, že s tebou chodila. Kdybych něco řekl, měl bys už kolem sebe pěkný cirkus.“

Odkašle si a dodá: „Mohl bych přijít o práci za to, že zadržuju takovouhle informaci.“

„Promiň,“ zamumlám a hrábnu si rukama do vlasů. „Prostě nemůžu uvěřit, že to dělala celou tu dobu, co jsem byl s ní.“

„Nejsi jediný. Já taky nemůžu uvěřit, že jsem měl ve vlastním domě překupnici drog a neměl jsem o tom sakra ani tušení.“ Vydechne. „Kdo může takhle využívat roztomilou osmnáctiletou dceru? A kdoví, jak dlouho už to dělá! U takových transakcí se každou chvíli něco semele. Přidej k tomu holku, co vypadá jako Charlie, a máš zaručeno, že skončí znásilněná nebo mrtvá. Nebo obojí.“

Tělem se mi plazí ledový děs. Byla někdy Charlie znásilněná?

„Škoda že jí nemůžu pomoct, Caine,“ říká Dan s upřímnou starostí v hlase, jeho oprávněný hněv už se utišil. „Ale nejde to, když zmizela. Nevím, jak moc toho na něj ve skutečnosti má. A jestli to stačí.“

Poklepu na hromádku informací. „A pokud ano? Existuje pro ni skutečně nějaká ochrana před někým, jako je on? Pokud je to tak, jak říkáš, pokud pravděpodobně zabil svého nejlepšího přítele, co mu zabrání zabít i ji?

Očividně si jejího života nijak necení. Dokud je tenhle chlap ve hře, ona nikdy nebude v bezpečí, že ne?“

„Koukej, Caine, vím, že s tím nemáš nejlepší zkušenosti, ale musíš důvěřovat justičnímu systému. Nevíme…“

„Kdyby byla na místě Charlie Storm, mluvil bys stejně?“

Dan místo odpovědi svěsí hlavu. To mi jako odpověď stačí.

A Charlie ví, v jak velkém je nebezpečí.

Věděla to celou dobu, od prvního dne, co jsme se setkali, až do té noci, kdy odešla.

Patrně už ji nikdy neuvidím.

„Je to vážné, Caine. Jestli je tohle ten chlap, co se o něm mluví po městě, lifruje sem velká kvanta zboží a nasírá kartel. Kdo se do něčeho takového pustí dobrovolně, je buď fakt pitomec, nebo fakt nebezpečný. Už víme, že není pitomý. Musíš mít oči

na stopkách,“ varuje mě Dan. „Nevím, co mu o tobě pověděla. Pevně doufám, že nic.“

Ona možná ne. Ale já ano. Řekl jsem mu své jméno, kurva. A ten její „strýček“ má můj hodně dobrý popis. Co já vím, možná má i fotku.

Nejsem tak naivní, abych si myslel, že mě nedokážou najít.

Nebo že mě nebudou chtít najít.

Kapitola čtyřicet čtyři

CHARLIE

„Lásko, mohla bys při cestě odnést na stůl číslo sedm extra omáčku, co si objednali?“

ptá se Berta s tím svým silným jižanským ak-centem, který bych dokázala poslouchat celé odpoledne. Zvlášť když mě osloví jednou ze statisíce láskyplných přezdívek. Směna mi začala teprve před hodinou a už jsem byla os-lovena „zlato“, „miláčku“, „kočičko“

a „pusinko“.

Některým lidem by to třeba bylo protivné, ale já každé to slůvko absorbuju jako květina, která prahne po slunci.

Protože žádné z nich se nepodobá té staré „myšce“.

„Jasná věc!“ mrknu na kuchaře Heralda a beru přitom z pultu talíře plné jídla.

„Jémine, Katie, ty jsi ale takový anděl,“

cukruje statná bruneta, poplácá mě po rameni a chopí se tří talířů. „Já věděla, že mě instinkt neklame.“

Předvedu dokonalý jevištní úsměv a loudám se ke stolům s objednávkami. Jsou to teprve dva týdny, co jsem seděla právě u jednoho z těchto stolů celé hodiny, četla jedny noviny za druhými a dychtila po všech zprávách z Miami, protože jsem byla zvědavá na všechno možné.

Byl tam Sam?

Hledal mě?

Hledal Caina?

Doufala jsem, že informace, které jsem nechala Danovi na prahu jen pár hodin před nástupem do autobusu, stačily. Nebylo to nic moc, ale skutečně jsem nic víc neměla.

Kdybych byla chytřejší, kdybych vůbec věřila, že jednou bodnu Sama do zad, uložila bych si fotky Boba a Eddieho předtím, než zmizely ze složky rozepsaných zpráv.

Po třetím šálku kávy se mě číšnice středního věku s dlouhým copem sahajícím až k zadku a s nápisem „Berta“ na jmenovce zeptala, co tady taková pěkná holka dělá úplně sama.

Neměla jsem náladu na jalové řeči nebo na vymýšlení lží, takže jsem zcela na rovinu prohlásila, že hledám práci a místo k bydlení.

Zeptala se, kde bydlím teď, a když jsem jí to pověděla, obličej se jí zkřivil odporem. „Tak to prostě nejde.“

Teď jsem tady, obsluhuju v jídelně Becker’s a mám pronajatý pokoj nad Bertinou garáží, jeden blok odtud.

Bylo to skoro až moc snadné.

Pokoj je malý, ale čistý a bezpečný a pohodlný. Především tam mám dost velké soukromí, aby nikdo neslyšel, jak každý večer brečím, dokud neusnu.

Berta je zlatá. Je jí osmatřicet, je svobodná, zdědila rodinnou jídelnu a pracně se snažila najít dobrou pomocnici do večerní směny po celé řadě katastrofálních pokusů.

Nevěřím tak docela, že by u mě neslídila, ale pistoli a batoh mám schované ve větrací rouře, takže je to hádám dobré.

A teď jsem jedenadvacetiletá Katie Fordová z Ohia. Mám zlatohnědé mikádo sahající k bradě, fialkové oči a líčím se jen lehce. Doma mám obyčejnou rodinu, která je hrdá, že jsem promovala z humanitních věd na Ohijské státní univerzitě, a plně mě pod-poruje, zatímco ochutnávám život na jihu.

A ukradli mi peněženku. Proto nemám číslo sociálního pojištění ani jiný průkaz totožnosti. Dočasně, samozřejmě.

Minulou neděli ráno jsem dokonce šla s Bertou do kostela.

Jsem nový člověk. Dobrý člověk, který dělá dobré věci.

Který dobře tají své němé utrpení.

„Tady máš sendvič s hovězím, Stanley.

Opatrně, je horký.“ Postavím před štamgasta na stůl talíř – je to čtyřicátník, chová prasata a má oranžové vlasy a zelené kšandy.

Přichází každý večer ve tři čtvrtě na sedm a objednává si přesně totéž. Myslím, že jede po Bertě.

Spousta zdejších zákazníků jsou štamgasti.

Je to milé. Nezapomenou pozdravit a já si pak nepřipadám tak docela osamělá.

„Ahoj, Katie!“

Otočím se a zjistím, že za mnou postává Will, Bertin synovec, s tím svým přitroublým úsměvem. „Co děláš dneska po práci?“

„No, pravděpodobně prostě půjdu domů.

Jsem unavená.“ Předstírám zívnutí, protože vím, že si nemůžu vymýšlet nic složitého, když je Berta na stráži. Doufá, že spolu za-

čneme chodit; tvrdí, že sice působí jako chu-ligán, ale je to hodný chlapec, kterému by se do života hodila dívka jako já místo těch „flunder“, co sem pořád vodí.

Upřímně řečeno, není na něm nic špatného.

Až na to, že to není on.

Už jen při tom pomyšlení se mi teď bolestivě stáhne hrdlo.

„No dobrá. Kdyby sis to rozmyslela, kamarád má dneska mejdan na Copper Mill Road. Živá kapela… pivčo… Mohla bys přijít.“ Sklouzne očima k mé hrudi – ještě zvýrazněné přiléhavým tričkem s logem „Becker’s“ – pak se střetne s mým pohledem a ví, že byl přistižen. Aspoň má tolik slušnosti, že se začervená.

„Díky, Wille. Budu na to myslet.“ Sleduju ho, jak míří ke skupině svých kamarádů z vysoké, která sedí v boxu. A to mi připomene, že právě teď mám být v New Yorku, studovat u Tische, žít svůj sen. Ne servírovat v alabamské jídelně burgery a limonády.

Tesknit po muži, do kterého jsem se nechtíc zamilovala.

S hlubokým výdechem pro uklidnění za-

čnu sklízet nádobí ze stolu. Katie Fordová z Ohia se k Tischovi nikdy nezapsala. Nikdy se neživila striptýzem. Nikdy nepoznala muže jménem Cain.

A taky nikdy neobchodovala s drogami a nikdy nebude. Nemůžu dopustit, aby ten stříbrný okraj zmizel v nitru dusivého černého mraku.

Od Willova stolu se rozlehne smích a jedna z dívek ho žertem cvrnkne do ucha, při pohybu se ukáže fialový pramen v jejích vlasech.

Usměju se při hořkosladké vzpomínce, kterou to probudí.

Jakpak se asi má Ginger? Jestlipak má Katie Fordová naději, že někdy najde takovou kamarádku? Už jsem se smířila s tím, že muže jako Cain nenajdu nikdy.

Copak asi zrovna v téhle chvíli dělá? Jestlipak chodí po klubu nebo se schovává ve své kanceláři?

Jestlipak na mě myslí?

Jestlipak se mu stýská?

Nebo jestlipak už není o krok dál?

Kapitola čtyřicet pět

CAIN

Samovi Arnonimu trvalo přesně pětadvacet dní, než mě našel.

„Ptá se po tobě,“ oznamuje Nate od vchodu do mé kanceláře, zatímco John a já sledujeme přes monitor vysokého muže v antra-citovém obleku. Poznal jsem ho, jen co jsem ho uviděl. Dan mi nechal svou složku s podmínkou, že zůstane stále zamčená v sejfu.

Ochotně jsem mu vyhověl, až na tu jednu fotografii Charlie, samozřejmě. Tu jsem si složil a strčil do kapsy, abych ji mohl vytáhnout, kdykoli cítím potřebu.

Nakonec cítím potřebu nejméně čtyřicetkrát za den.

Naučil jsem se zpaměti všechny podrobnosti o muži, který proměnil svou nevlastní dceru v překupnici drog. Vím všechno o jeho četných firmách. Znám jeho přibližnou váhu, výšku, místo narození. Mohl bych i popsat rodinný erb, který má vytetovaný na prsou, kdybych musel.

Ano, Sam Arnoni je můj nepřítel a mně se zamlouvá vědět o svém nepříteli všechno.

„Fajn, už jdu,“ odpovím Nateovi a dodám: „Nepouštěj k němu holky.“ Otočím se k Johnovi, který se rozhodl prodloužit svůj pobyt v Miami a proměnit ho v dovolenou.

Dovolená pro něj zřejmě znamená hlídat ze tmy, jestli mě někdo nesleduje.

„Mám zavolat Danovi?“

„Ne,“ odpovím rychle. Teprve až se rozhodnu, co udělám. „Musím vědět, kde tohohle chlapa kdykoli najdu.“

„Jdu na to.“ Přejede s židlí k počítači, pustí si videozáznamy z parkoviště a začne přetáčet. Nejspíš hledá Samovo auto. „Jdi toho šmejda pohostit.“

„Díky, Johne. A buď opatrný.“

„Ty taky, Caine.“ V Johnově hlase teď zní nádech něčeho, co neumím dešifrovat. Zajímalo by mě, jestli vzpomíná na to, jak se se mnou naposled dostal do jedné takové situace. Určitě je zvědavý, co plánuju teď. Jak daleko jsem ochotný zajít, abych ochránil Charlie.

Já jsem taky zvědavý.

Nespěchám, vykročím z kanceláře se sklenicí v ruce. Ať se ten hajzl dusí ve vlastní šťávě. Vím, že Sam není ozbrojený, a nemám strach, že by mě fyzicky přemohl. Nebojím se ho, tečka. Většina lidí by na tuhle chvíli čekala s obavou. Já jsem ve skutečnosti docela rád, že mě konečně našel. Teď už se jen musím udržet, abych ho nezabil ve vlastním klubu.

Jeho mohutná postava vyplní ušák u stolku. Nevím, kdo ho posadil do V. I.

P. sekce. Kdyby bylo po mém, tenhle osmapadesátiletý chlap by seděl v zadním ro-hu u záchodků. Sleduju, jak kolem kráčí

Mercy, ve velkých modrých očích jí zableskne při pohledu na něj, ale Nate ji hbitě přes-měruje. Nejspíš dokážu jeho kouzlo pochopit. Ten chlap smrdí penězi a s těmi od přírody prošedivělými pramínky v tmavých vlasech by ho většina žen považovala za distingovaného. Dokonce za přitažlivého.

Já vidím jen hladového hada mezi myškami.

Soustředí se na vystoupení Cherry a nevšimne si mého příchodu. Nebo chce, abych si to myslel.

„Ptal jste se po mně?“

Upřou se na mě ocelové oči. Když se us-měje, zůstanou stejné. „Zdravím, Caine.“

Slyším z těch dvou slov newyorský akcent.

Napřáhne ruku a já ji stisknu. Uchopím ji a bojuju s nutkáním zlámat mu v ní všechny kosti.

„Pardon, my se známe?“

Samův úsměv mě přinutí k ještě větší ostražitosti. Vypadá jako ten týpek, který si taky nechává prověřit své nepřátele. Ko-likpak se mu toho asi na mě podařilo vyhrabat? „Prosím, přisedněte.“ Ukáže na prázdné křeslo a já se nemůžu ubránit smíchu. Přijde do mého klubu a zve mě, abych si k němu přisedl. Potlačím dotčenost a s úšklebkem nabídku přijmu. Sedíme mlčky, než Cherry dokončí vystoupení a Terry ohlásí jako příští účinkující Levi. Navzdory situaci ve mně procitne záblesk zklamání, protože se mi vybaví, že tohle býval prostor Charlie.

Poprvé jsem opravdu rád, že tu není.

„Mám za to, že ještě před několika týdny u vás pracovala moje dcera,“ začne a zvolna upije ze své sklenky. „Jmenuje se Charlie.“

„Vaše dcera, Charlie. “

„Ano. Blond vlasy? Hezká dívka.“ Znovu usrkne. „Mám za to, že jste ji poznal dobře.“

Jestlipak Samovi vadí, že jsem šukal jeho nevlastní dceru? Jestlipak té nestvůře v jeho nitru vůbec může něco vadit?

Jestlipak se jí někdy dotkl?

Zaženu tu myšlenku z hlavy, protože vím, že z takových úvah by teď a tady nic dobrého nevzešlo, když mám jeho hrdlo na dosah.

Bloumám očima po klubu – všimnu si, že Nate nás pozoruje, aniž by se to pokoušel skrývat. Je hodně vzadu, ale ve zlomku vteřiny by mohl přelézt zábradlí, kdyby vznikla potřeba. „Ano, poznal.“ Umím mis-trovsky skrývat karty. Teď mi to však dá práci. Moc rád bych slovně zaútočil na Sama se vším, co vím. Ale to by ničemu neprospělo, a tak omezím své odpovědi na minimum.

„Pohřešuje se. Celé týdny se mi ji nedaří najít.“ Svraští obočí. „Mám o ni velkou starost.“

To věřím. Usrknu pití, procedím mezi vyceněnými zuby: „Opustila mě před několika týdny. Nemám zdání, kam jela.“ Cítím, jak mě pitvá bedlivým pohledem. Nechám ho při tom. Nenajde nic než pravdu.

Opravdu mě opustila. Bylo to před několika týdny. A nemám kurva ani zdání, kam odešla.

„Neřekla proč?“

Zadívám se mu upřeně do očí. „Ne, neřekla. Neřekla mi vůbec nic.“

Sam zaměří svou pozornost zpátky k parketu. „Víte, chodil jste s ní a ona se pak z ničeho nic sebere a zmizí. Kdybych ji hlásil jako pohřešovanou, stal byste se velmi rychle podezřelým. Mohly by vám vzniknout…

problémy.“

„Prosím, jen do toho.“ Nedokážu setřít z obličeje ten úšklebek. „ Já nemám co skrývat.“ Nenahlásí ji jako pohřešovanou a oba to víme.

„Ne?“ Zakloní hlavu, aby dopil, ve tváři pobavený úsměv. „Mně připadá, že Cain

Ford má možná hodně co skrývat. Zvlášť před dívkou, jako je Charlie.“

Dává mi na srozuměnou, že si mě nechal prošetřit. Snaží se mě rozhodit. Vykolejit.

Hodně štěstí, kurva. „Charlie o mně ví všechno, co se dá vědět.“ Skoro všechno.

„Ale?“ Snaží se mluvit zlehka, ovšem postřehnu, že se mu mírně láme hlas. „Co všichni ti lidé tady? Co by si oni mysleli o svém spravedlivém šéfovi?“

„To je mi na mou duši jedno,“ opáčím bez zaváhání, ačkoliv je to lež. Kdyby se muselo prát na veřejnosti moje špinavé prádlo, budu já ten, kdo se toho chopí. Podle jeho taktiky poznám, že Sam je zvyklý lidem vyhrožovat a dosahovat svého. U pubertální nevlastní dcery mu to možná fungovalo, ale aby si poradil se mnou, bude muset vynaložit mnohem větší úsilí.

Poposedne, až se naklání nad stůl. „Je vám jedno, jestli se dozvědí, že jste vrah?“

„Každý, kdo do toho ringu lezl, znal riziko,“ odpálím ho, ačkoliv mi stydne krev v žilách. Mluví o Jonesovi? Nebo…

„Kdo říkal, že mluvím o tom, co se dělo uvnitř ringu?“

Do prdele.

Jak na to přišel?

Skryju se za sklenicí, nespouštím z něj oči a on hodnotí mou reakci. Když se ničeho ne-dočká, pokračuje: „Vypadá to divně, že? Že se ti dva muži podezřelí z vyvraždění vaší rodiny našli půl roku potom mrtví? Ubití k smrti?“ Chladné oči sklouznou na mé ruce.

„Povídá se, že jste byl náramný zápasník.

V ilegálním ringu jste neměl konkurenci.“

Pracně se snažím nedat očima najevo paniku. Jak sakra může vědět o vrazích mé rodiny? Jaké má styky? Kdo ještě to ví? Určitě to nemá od policajtů. Ti se u mě ani jednou neobjevili, aby mě třeba i jen vyslechli.

Kdyby ano, šel bych s pravdou ven. Pověděl bych jim, jak mě ti dva jednou v noci po zá-

pase sledovali do opuštěného skladiště.

Jak mi vyhrožovali. Jak mi mířili na hlavu pistolí. A Nateovi.

John měl pravdu. Přišli hledat peníze, z jejichž krádeže mě táta právem obvinil, když se nadarmo snažil zachránit si život.

Očividně čekali v závětří, protože věděli, že mohou požadovat přemrštěný úrok, pokud mě nechají žít tak dlouho, abych nejdřív stihl vyhrát pár zápasů.

Nehodlal jsem dát těm sráčům ani měďák, takže jsem měl v té chvíli opravdu jen dvě možnosti: bojovat, nebo zemřít.

Nate to poznal… jakmile uviděl, jak se mi ruce ohýbají podél boků, pochopil, že musí skočit do úkrytu.

Možná by měli šanci přežít, kdybych neviděl fotky z krvavého místa činu, kdybych nečetl podrobná hlášení.

Kdybych nevěděl, co udělali Lizzy.

Hned jsem zavolal Johnovi. Nařídil mi jít domů a držet pusu s tím, že on to vyřeší.

Nejspíš vyřešil, protože už jsem o tom od něj nikdy neslyšel ani slovo.

„Nejspíš se někdo konečně začal bránit,“

odpovím; ochraptělost v mém hlase se nedá zastřít.

„Ano… někdo ano.“ Poškrábe se na bradě, jako by zvažoval další slova, ačkoliv zatraceně dobře vím, že už si celý tenhle rozhovor předem naplánoval. „Prý ten případ odložili.

Možná by ho znovu otevřeli, kdyby dostali správný anonymní tip?“

Dan říkal, že Sam je chytrý. Teď mám před očima důkaz. Neví sice s určitostí, co se stalo, ale není těžké vymalovat obrázek s mým obličejem uprostřed.

„Byla by škoda přijít o všechno, co jste tu tak těžce vybudoval.“

Mám sto chutí sáhnout po tom manipulat-ivním sráči a vymáčknout z něj život. „Co chcete?“ vyštěknu.

„Chci zpátky svou dceru a myslím, že víte, kde je.“ Veškerá jemnost z jeho hlasu vymizela.

„No, nevím, takže vám nejsem k užitku.“

Hodím do sebe zbytek pití a vstanu. „Omluvte mě laskavě.“

Vyskočí a je vidět, jak se pracně snaží ovládnout. Takovéhle chlapy znám. Není zvyklý, aby lidé odcházeli dřív, než je propustí. „Máte tu dobrý klub. Spoustu hezkých dívek,“ dumá a očima přejíždí po parketu. K Cherry… k Hannah…

k Mercy… k půltuctu dalších tanečnic. „Prý je s oblibou chráníte před každým nebezpečím.“ Podá mi kartičku s telefonním číslem a požádá: „Kdyby se vám Charlie ozvala, doporučuju vám, abyste zavolal na tohle číslo. A hodně brzy.“

Mračím se na kartičku, v duchu jí suger-uju, aby chytla plamenem, ale nevezmu si ji.

Nakonec ji položí na stůl a já sleduju, jak odchází.

Nejsem pitomec. Vím, co ta ledabylá poznámka měla vyjádřit.

Byla to hrozba.

Vztek mi projíždí tělem jako nervové syn-apse, rozhoduje za mě.

„Víš jistě, že to chceš?“ ptá se Nate vedle mě, když míříme k blikajícím neonovým světlům, majáku městských úchylů.

Těžce vzdychnu. „Ne, ale nevidím jinou možnost.“

„Nebude se mu líbit, až se tam ukážeme,“

mudruje Nate, ale pak se mu po tváři rozlije úsměv. Mám pocit, že Nateovi by vůbec nevadilo dostat se dnes v noci do rvačky.

Jsem z těch problémů s Charlie zoufalý, a to v něm budí podrážděnost.

Sin City je skoro dvojnásob velké jako Penny’s. Je plné nahých ženských, plochých obrazovek a soukromých pokojů je tu víc než v leckterém motelu. Každý stůl je vybavený malým monitorem, kde můžete sledovat

propagační video všech tanečnic. Celkem vzato si Rick vede dobře.

Předběhneme frontu a jdeme rovnou do dveří. Velký vyhazovač s kozí bradkou odstraní černou šňůru a nechá nás projít s ostražitým výrazem. Dobře ví, kdo jsme.

Přišel před čtyřmi lety do Penny’s hledat práci. Málem jsem ho přijal, dokud John nezjistil, že je ve spojení se známým drogov-

ým dealerem, který je zase ve spojení s kartelem. Na to člověk nemusí být génius, aby uhádl, že kdybych ho najal, otevřel bych tím dveře kartelu. Není divu, že je teď vrchním vyhazovačem v Sin City a že členové kartelu sem, jak známo, občas zajdou.

Díky několika tipům od svých kontaktů vím, že muž, se kterým chci mluvit, tu dneska je.

Vyhazovač nás sice pustil dovnitř, ale taky se postaral, aby o nás okamžitě věděl Rick.

Ten chlupatý grázl už na nás čeká, jakmile vstoupíme do klubu, paže založené na hrudi.

I když se snaží vypadat reprezentativně, nedaří se mu to. Košili má zmačkanou a visí mu z nepadnoucích kalhot, které mají na klíně výraznou žlutou skvrnu.

„Jdete si fakt užít?“ Ušklíbne se. „Nebo mi krást další talenty?“ Očividně je pořád ještě naštvaný, že kvůli mně přišel o Chinu. Kdyby věděl, že jsem ji propustil, nepochybně by se ji pokusil znovu přitáhnout.

„Ricku,“ vypravím ze sebe jenom namísto pozdravu.

Vycení na mě zuby, ale udržuje si odstup.

Potom co jsme se setkali naposled – v mém klubu, když mě nazval pasákem a já mu rozbil nos a vyrazil čtyři zuby – ví, že není radno se ke mně moc přibližovat.

Nate se nakloní a zašeptá: „Nevidím ho tady.“

Krucinál… to znamená, že musím požádat o pomoc Ricka. „Potřebuju mluvit s Mendezem.“

Rick se zakaboní a já se nedokážu ubránit myšlence, že tak vypadá líp. „Není tady.“

Na tohle nemám čas. „Ale jo, je. Takže je v šampaňském salonku nebo v některém privátu?“ Rick sevře ústa, zůstane však zticha. „Nebo se musím postarat, aby ti policajti vlezli až do zadku?“ V klubu už jednou šťára byla, ale Rick měl dost peněz a rozumu, aby si najal dobré právníky. Nějak nedokázali najít žádné skutečně usvědčující důkazy, aby mu zavřeli podnik natrvalo, což ve mně budí dojem, že možná není tak hloupý, jak vypadá.

Těžce polkne a zahučí: „Co od něj potřebuješ?“

„Je roztomilý. Napadlo mě, že bychom spolu mohli chodit,“ opáčím. Rick je ten poslední, komu bych svěřil pravdu.

Po dlouhé pauze se Rick otočí a s neochot-ným gestem nás vede do šampaňského salonku klubu Sin City – velkého apartmá zařízeného od podlahy až po strop černě.

Černé stěny, černé kožené pohovky, černý koberec. Jediný náznak barvy představuje stříbrná lišta podél stěn a lemování podušek gauče a taky několik kovových sošek na polici s knihami.

Na obrovské rohové pohovce sedí tři muži spárovaní s dívkami v různých stadiích obnaženosti, z nichž každé by prospělo přibrat pět kilo. Opodál v rohu klečí blondýna, která si „vydělává“ se čtvrtým mužem.

Chybí jen pár vteřin, abych vytloukl Rickovi i ty falešné zuby za to, že to dovoluje.

Jenže tím bych si nepomohl, takže zůstanu zticha, pěsti přilepené k bokům, zatímco on se loudá k Hispánci s krátkými tmavými vlasy a poďobaným obličejem. Vnadná a nahá asijská dívka v jeho klíně – která rozhodně nemůže být zletilá a oči má skelné takovým tím zfetovaným způsobem – ani nezpomalí tempo tření, když se Rick nakloní, aby nás, jak předpokládám, šeptem představil. Žaludek se mi instinktivně sevře.

Nemůžu uvěřit, že jsem klesl tak hluboko, ale… kašlu na to. Oni to tak dělají. Já jen ledacos urychlím.

Chladné černé oči se přimhouří a spočinou nejprve na mně a pak na Nateovi. Očividně jsme na něj neudělali dojem, ale procitla v něm zvědavost. „Ven,“ nařídí a lehce pleskne svou dívku po zadečku, když se mu sune z klína. Ostatní dívky na sebe rychle naházejí svoje sporé oblečení a peláší ven.

„Ty taky,“ nařídí, škubne bradou na Ricka a já se nemůžu ubránit úsměvu.

Rickovi nevěří nikdo.

Když je místnost prázdná, dva hoši přijdou Natea i mě prohledat a odeberou nám zbraně.

„Čemu vděčím za tuto překvapivou návštěvu?“ zeptá se Mendez a opírá se zády o pohovku, jako by byl úplně v klidu.

Opakované cukání jeho nohy mě informuje o opaku.

Nakloním hlavu směrem ke kameře.

„Rick se vyzná.“ Ale po krátké pauze kývne na znamení souhlasu a pokyne rukou chlapovi po mé levici. Během pár vteřin je čočka kamery rozbitá. „Nevím, proč je tady vůbec nechává.“ Ukáže na křeslo u konferenčního stolku obrácené proti němu.

Přijmu nabízené místo a Nate zůstane stát vzadu. Nikdy si nesedá. Má pak pocit zran-itelnosti a v téhle situaci, kdy všichni tihle hoši určitě mají zbraně a podezíravě sledují jeho mohutnou postavu, opravdu jsme zranitelní.

„Takže proslulý Cain Ford,“ začne Mendez a složí ruce za hlavou. „Můj bratranec tě jednou viděl zápasit v Los Angeles, před léty.“

„Jo?“ Přehodím jednu paži přes zadní opěradlo křesla a opřu se. To je zas moje verze předstírané uvolněnosti. Sice se nebojím, ale nejsem idiot. Sedím tváří v tvář členovi kartelu a chystám se ho požádat o pomoc. To, co dělám, není vůbec bezpečné ani chytré. „Vyhrál nějaké peníze?“

„Ne, vsadil proti tobě a prohrál.“

„Měl se přijít poradit. Mohl jsem mu říct, aby to nedělal.“

Místností se rozlehne Mendezův tichý smích, ležérní klábosení zčásti rozptýlilo napětí. „Proč jsi tady?“

Usoudím, že mi poskytne jen pár minut, než nás vyhodí, takže jdu rovnou k věci. „Existuje muž jménem…“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

Nedám se odradit jeho prudkým přer-ušením. Tak jako tak je patrně moudré nevyslovit Samovo jméno nahlas. „Poslední dobou vás připravuje o podstatnou část obchodů.“ Není třeba se vyjadřovat konkrét-něji. Mendez určitě na nic jiného nemyslí.

Náhlý plamen v jeho očích to potvrzuje.

Rychle se však vzpamatuje. „O zakázky na kladení dlažby?“

Potlačím úsměv. Všichni mají naoko „legitimní“ podniky. Mendez by nikdy nic jiného nepřiznal. To nevadí. Můžu tenhle taneček tančit s ním. „Momentálně je v Miami.

Nevím, na jak dlouho.“ Sáhnu do kapse košile a vytáhnu papírek. Je na něm kód k lokalizaci GPS, kterou John připevnil na podvozek Samova auta z půjčovny. Pak vytáhnu ze zadní kapsy přeloženou fotografii.

S prapodivným pocitem klidu ji rozložím a oba kusy papíru hodím před sebe na konferenční stolek.

Mendez na vteřinu svraští čelo, ale nedotkne se jich.

„Federálové se mu snaží něco přišít už léta, a nedaří se jim,“ dodám zvolna. „Jako by byl nedotknutelný.“

A dokud je naživu, Charlie nikdy nebude v bezpečí. Není šance, že by se ke mně ještě někdy vrátila. Zoufale toužím po jejím návratu. Udělal bych cokoli. Prodal klub, nechal toho, co dělám.

Upozornil kartel.

Tedy pokud Mendez skočí na návnadu.

Počítám s jeho chamtivostí, s jeho arogancí, s jeho samolibostí.

Konečně to uvidím.

V jeho téměř černých očích se dají do pohybu kolečka. Ví, co očekávám, že s touhle informací udělá. „Proč?“ Je to jednoduchá otázka. Je na místě.

Sakra jistě mu nepovím, proč mi na tom záleží. Takováhle informace by mě mohla odepsat. Vstanu a odpovím pouze: „Řekněme, že z toho oba budeme něco mít.“

Vyjdu ze Sin City a pořád dokola si opakuju, že jsem udělal správné rozhodnutí.

Že neexistovala jiná volba.

„Mám to vůbec chtít vědět?“

Zavřu za Danem dveře bytu, když vstoupí.

Ještě nikdy tu nebyl. Podle jeho přehnaně klidného tónu hádám, že nepřišel na zdvořilostní návštěvu.

„Já nevím. Chceš?“ zeptám se.

Dan se zastaví v půli kuchyně, pak se otočí na patě a upře na mě mazané oči. „Dnes ráno našla pokojská v hotelovém pokoji mrtvolu Sama Arnoniho. Bez hlavy.“

Přinutím se usrknout kávy, přičemž se snažím skrýt vlnu šoku, která mě právě zasáhla.

Dvanáct hodin.

Před dvanácti hodinami jsem vyšel ze Sin City. Jedno se musí Mendezovi uznat. Nepromarní ani vteřinu. Zavolal patrně jednomu ze svých „lidí“, jen co za mnou zaklaply dveře.

„Víš to jistě?“

Dan zvolna přikývne. „Právě jdu z hotelu.

Viděl jsem mrtvolu na vlastní oči.“

Procitne ve mně jiskřička provinilosti.

„A nikomu jinému se nic nestalo?“

Nepřestává mě bedlivě pozorovat. „Ne.

Vypadá to na práci profesionála.“

Projdu kolem Dana do obývacího pokoje a zasněně se zahledím na záliv.

Sam je skutečně… mrtvý.

A já ho pomáhal zabít.

„Já… Ty…“ začne se Dan ptát, a pak se zčistajasna zarazí. „Víš ty co? Zeptal bych se tě, jestli jsi věděl, že byl ve městě, ale asi nechci vědět ani tohle.“

„Byl jsem do pěti do rána v Penny’s a pak až do osmi ve fitku. Můžeš si prověřit záznamy kamer, jestli mi nevěříš. Nejsem profesionální bouchač,“ zamumlám suše a dodám: „Ani vrah.“

„Já vím, že nejsi, Caine. A podle podpisu je to rozhodně dílo kartelu.“ Stojíme mlčky vedle sebe a sledujeme, jak kolem proplouvá plachetnice. Pravděpodobně by Danovi nedalo moc práce zjistit, že jsem byl včera večer v Sin City. Pravděpodobně by si také mohl vyžádat záznamy mých kamer, aby se potvrdilo, že Sam byl včera večer v Penny’s.

Kdyby to opravdu chtěl vědět.

„Když už Sam není, může se Charlie vrátit domů, ne?“ zeptá se nakonec Dan. Rád bych věděl, kam tím směřuje.

„Kdyby věděla, že je mrtvý? Kdyby věděla, že nebude za nic zatčená, pak… jo, nejspíš by mohla.“ Vzdychnu. Domů. Považovala by Miami za svůj domov? Chtěla by se vrátit?

„Ale nevím, jak ji kontaktovat. Myslíš, že to bude ve zprávách?“

Poškrábe se na bradě. „V místních zprávách určitě. Možná i v newyorských.

Uvidíme, co se dá dělat. Jestli je v nějakém malém městě na Aljašce, nejspíš se to k ní nedonese.“ Usměje se. „Mám známého, co má známé… kteří mají známé.“

Kapitola čtyřicet šest

CHARLIE

„Vidíš? Nevypadá to, jako by používal řasenku?“

Berta je posedlá tmavovlasým reportérem z našeho místního zpravodajského kanálu.

„Nejspíš ji používá,“ potvrdím a v číšnické zástěrce počítám peníze. V průměru vydělám padesát babek za večer na spropitném. Když se fakt daří, tak i sedmdesát, slibovala Berta.

Kdyby věděla, co jsem dělávala a kolik peněz jsem si vydělala za jeden večer, trefil by ji šlak.

„A rtěnku taky?“ Mhouří oči a studuje obrazovku. „Včera měl pusu spíš broskvovou.

Dneska je rudá. Co je to za chlapa, když nosí červenou rtěnku?“

„Chlap, který musí řešit silné osvětlení a vysoké rozlišení, řekla bych.“ Rychle začnu plnit slánky a pepřenky. Nával kolem večeře už skončil, ale je poslední prázdninový víkend, vysokoškoláci slavnostně zahajují nový semestr. Molly a Teena, číšnice z denní směny, dělají dneska dvojitou šichtu, protože se čeká další nával v pozdních hodinách.

„Doug se po tobě ptá,“ pošeptá mi Teena a žertem mrkne, když pluje kolem mě, ačkoliv šeptá tak hlasitě a chraplavě, že ji patrně slyšela půlka jídelny. Naštěstí sedí šestadvacetiletý automechanik až v protějším rohu. Bertina představa, že se provdám za je-jího synovce, neměla dlouhou životnost.

Včera večer mě donutila odejít na půl hodiny z práce, abych se mohla s Dougem dívat na studentský průvod.

Jeho úsměv mi připomene Bena – je široký a v tvářích se mu dělají dolíčky. Ale není to takový nesnesitelný osel jako Ben.

Taky se mu docela podobá, má blond vlasy a výraznou bradu. A je zdvořilý. Včera večer se choval jako dokonalý gentleman, odvedl mě zpátky do Becker’s ještě před zavřením, a když odcházel, řekl jen „dobrou noc“ a lehce se uklonil.

Kdypak se asi scvrkne ta prázdnota v mé hrudi? Už je to měsíc a občas mám dojem, že ještě roste. Nemá údajně čas hojit všechny rány? Neměly by mi čtyři týdny poskytnout nějakou úlevu od ustavičné bolesti a pochybností o sobě?

Pevně se držím víry, že jsem udělala správnou věc. Přesto mě zase ten samý lítostivý stesk zasáhne, jen co otevřu oči z neklidného spánku, krčí se mi v myšlenkách a přetrvává za dne. Straší mě v noci a zůstávají po něm tmavé kruhy pod očima, které ani korektor nedokáže úplně zakrýt.

Bere mi chuť k jídlu, shazuju kila, jichž nemám nazbyt.

Ale sny… ty jsou nejhorší. Všechny možné variace hrůz vedou ke stejnému výsledku.

Cain znechucený mnou.

Cain uražený mnou.

Cain trvající na tom, že mi pomůže, protože je, jaký je.

A nakonec zemře.

Ne… udělala jsem správně. Tentýž krutý osud, který nás svedl dohromady, nás nutně musel od sebe odtrhnout. Byla to jen otázka času. Věděla jsem to od začátku, a přesto mě čekal tvrdý pád.

Bertin zvýšený hlas mě vytrhne z myšlenek. „Vidíš, Katie? Já jsem ti říkala, že máš lepší zůstat tady, místo aby ses stěhovala do velkého města.“ Berta je přes-vědčená, že bych se měla usadit v Mobile ve státě Alabama a pracovat u ní, dokud obě nezestárneme a nezešedivíme. „Zase jedna ta drogová vražda, jako ve filmu. Tentokrát v nějakém nóbl hotelu v Miami.“

Z hrudi se mi šíří studené chvění a očima zalétnu k televizi, děsím se… čekám… Reportér mluví dál a dál, ale slova mi ve skutečnosti nedocházejí. „Poprava…

kartel… válka o území… heroin… drogový dealer…“

Na obrazovce se objeví fotografie.

Potlačím zajíknutí. Je to muž, který se mnou chodil v neděli do parku, který mě vysazoval na koně, který mi fandil, když jsem na pódiu dostávala medaile, který křičel „opakovat“, když jsem se klaněla na jevišti.

Který mě využíval jako pěšáka.

Který ze mě udělal zločince.

Který mě vystavil nebezpečí.

Který mi ukradl život.

Můj otčím – muž, který mě vychoval – je mrtvý.

Slyším, jak někde v dálce mluví Berta, ale její hlas je rozmazaný. Cítím její paži kolem ramen, jak mě napůl chlácholí, napůl se snaží vytrhnout mě z náhlého omámení, zatímco zírám na obrazovku a sleduju, jak dole naskakuje jeho jméno – „Velký“ Sam Arnoni.

„Katie!“

Konečně obrátím zrak k Bertě. Upřeně na mě kouká s nakrčeným čelem. Ani se nemusím rozhlédnout, abych věděla, že se na mě momentálně upírají oči každého člověka v místnosti. Uši mi hoří rozpaky. „Omlouvám se!“ vypravím ze sebe nakonec s chabým zahihňáním. „Na vteřinu mi připadalo, že je to můj učitel angličtiny ze střední školy.“

Mocně vyfouknu vzduch, předstírám úlevu.

„To by bylo divné.“

Berta se dá do smíchu. „Tys mě ale vyděsila, holka. Jdi se nadýchat čerstvého vzduchu. My to tady uklidíme.“ Pohlédnu dolů a uvidím na podlaze kolem sebe rozbité sklo a rozsypanou sůl. Slánka mi musela vyk-louznout z ruky. Otevřu pusu, ale už mě vede za pult k zadnímu východu, mávnutím ruky umlčí všechny moje protesty.

Díkybohu je za Becker’s prázdno. Opřu se o tmavě rudou cihlovou zeď a chvějivě vydechnu. Podzimní vzduch je sice podle longislandských měřítek ještě teplý, ale večer se ochlazuje. Na svetr to ještě není, ale stejně si ovinu paže kolem hrudi.

„Sam je mrtvý.“ Ta tři slova mi vyjdou z úst šeptem. Nechám je viset v prostoru a rozhoduju se, jaký přesně pocit bych z té nenadálé zprávy měla mít.

Není pochyb, že momentálně jsem v šoku.

Chci říct, podle mých představ byl Sam nezn-ičitelný. Já, Cain a všichni ostatní jsme byli v ohrožení, ale Sama nedokázalo zastavit nic.

Nemůže to být léčka? Nemohl Sam in-scenovat vlastní smrt, aby mě nalákal zpátky do svých vod? Ne. Sam by nikdy nedopustil, aby se jeho obličej objevil ve zprávách s označením „údajný obchodník s heroinem“.

Sam je mrtvý.

Tuším, že dřív nebo později – možná za hodinu nebo zítra nebo příští týden – mě realita doopravdy zasáhne a přinese s sebou upřímnou úlevu. Ne úlevu, že je mrtvý. Navzdory všemu, co Sam udělal, navzdory všemu, čím byl, si musím přiznat, že jsem mu

vlastně nikdy nepřála smrt. Ne, bude to úleva, že jsem opravdu volná, že jeho smrt byla naneštěstí jediná možnost, jak k tomu mohlo dojít.

A přesto stoupá k hladině skrytá obava a přináší s sebou vlny nevolnosti.

Sam přijel do Miami.

Co jestli našel Caina? Ublížil by mu, i když jsem byla dávno pryč? Cainova smrt by se v televizním zpravodajství v Mobile v Alabamě neobjevila. Možná právě teď teskním po mrtvém.

Ženu se zpátky do restaurace, popadnu kabelku. „Můžeš vyřídit Bertě, že se vrátím asi za čtvrt hodiny?“ požádám Heralda a vyběh-nu ze dveří dřív, než mi odpoví.

Když už je Sam mrtvý, očividně si nemusím dělat starosti, že by mě našel. Ale nevím, jaké pocity vůči mně chová Cain.

Požádala jsem Dana, aby mu o mém dopise neříkal, ale Dan ke mně nemá žádné povinnosti.

Co jestli mě Cain nenávidí?

Co jestli mě chce hnát k odpovědnosti za můj zločin?

Je to možné, je to odůvodněné.

Tohle je riskantní. Přesto potřebuju vědět, že je naživu.

Nejbližší telefonní automat je čtyři bloky odtud na ulici a já celou cestu běžím a proklínám se, že jsem si nekoupila předplacený mobil. Nevím, jak funguje sledování telefonních automatů, ale doufám, že to vyžaduje delší než dvouvteřinový telefonát.

Stojí mě to všechny drobné do poslední mince a tři pokusy, ale nakonec se mi podaří roztřesenou rukou přesně vyťukat číslo Cainova mobilu.

Začne zvonit.

Zatajím dech.

Druhé zazvonění.

Třetí zazvonění.

Žaludek mi klesá, protože vím, že po pátém hovor spadne do hlasové schránky.

A pak najednou: „Haló?“

Jeho hluboký hlas mi vyrazí vzduch z plic.

Cain je živý.

Sam ho nenašel.

Sáhnu po telefonní vidlici, abych ukončila hovor, ale ruka mi zkamení. Nedokážu se silou vůle přimět, abych ji stlačila. Abych odpojila Caina ze svého života.

Jen na pár vteřin mám tímhle chabým spojením pocit, jako by do něj Cain ještě patřil. Slyším ho dýchat. Umím si představit, jak tiskne telefon k tomu náznaku večerního strniště, které jsem tolikrát cítila na pokožce.

„Haló?“ opakuje, tentokrát zní jeho hlas maličko nejistě.

Nepatrně pootevřu rty, jako bych se chystala odpovědět, ale nejde to. Nezformuluju ani jediné slovo. A pořád ještě nemůžu dýchat. Dokážu ho jen poslouchat a po tvářích se mi začnou koulet slzy.

Uplyne další vteřina.

„Charlie, jsi to ty?“

Moje pěst udeří do vidlice vteřinu předtím, než mi z plic unikne přerývaný vzlyk.

„Nový zákazník u stolu čtrnáct, zlato,“ zavolá Berta, a jak mě míjí, podrbe mě na zádech.

„Paráda!“ Podle její grimasy soudím, že jsem žalostně selhala ve snaze o veselý tón.

Měla bych se zaměřit na pouhou spokojenost, i když k té mám taky daleko.

Existuje důvod, proč se říká, že nejlepší je čistý řez. Já provedla čistý řez. Pekelně to bolelo. A pak jsem musela jít zavolat Cainovi, poslouchat jeho hlas, slyšet, jak bere na vě-

domí mou existenci. Bylo to, jako by někdo vzal tupou pilu a pižlal s ní do mého čistého řezu, aby byl zubatý a čerstvý. Je to taková bolest, z jaké se dá omdlít.

Taková, co působí nezhojitelně.

To bylo před třemi dny. Od té doby jsem každý den popadla batoh, odjela autobusem na autobusové nádraží a koupila si lístek do Miami.

A seděla jsem na lavičce, dívala jsem se, jak autobus odjíždí, a říkala jsem si, že Sam už sice nepředstavuje hrozbu, ale to neznamená, že by se mnou Cain chtěl mít ještě něco společného. Že bych ho měla nechat být. Že už jsem mu způsobila v životě dost problémů. Že vzpomínka na ty nádherné týdny s Cainem bude muset nějak vyplnit tu zející prázdnotu v mém srdci, protože věci se nikdy nemohou vrátit tam, kde byly.

Samozřejmě že Berta o tom nic neví, protože každý večer přicházím na směnu včas a s chabým úsměvem na tváři.

Vydám se ke stolu čtrnáct. Sedí tam mohutný muž s prošedivělými vlasy a kulatým bříškem. Přisunu před něj jídelní lístek a obdařím ho svým nejlepším falešným úsměvem. „Dobrý večer, pane. Vítejte v Becker’s. Co vám můžu nabídnout?“

„No…“ Poplácá se po břiše, ani se nenamáhá otevřít jídelníček. „Černé kafe a burger.“

„To šlo rychle.“

„Držím se svých zvyků.“ Usměje se i očima.

„A prosím, říkejte mi John.“

Kapitola čtyřicet sedm

CAIN

Nemůžu uvěřit, že jsme ji našli.

Vzhledem k tomu, jaký vedla život, nemůžu uvěřit, že udělala takovou za-

čátečnickou chybu. Sedím v autě z půjčovny, sleduju skrz okno jídelny, jak přebírá Johnovu objednávku, a myslím na to, jak jsem rád, že se jí dopustila.

Dlužím Danovi… nevím, co mu dlužím.

Možná nějaký životně důležitý orgán. Díky jeho stykům se zprávy o vraždě chopila CNN

a udělala z ní senzaci v rámci celostátního problému s drogami. Odtud se to pak pro-filtrovalo do spousty menších zpravodajských stanic.

Po tom divném telefonátu na můj mobil před třemi dny vystopoval John číslo vola-jícího až k telefonnímu automatu v Mobile ve státě Alabama během několika minut.

Hned druhý den nastoupil do prvního letadla, které startovalo. Byl bych letěl s ním, kdyby mě nepřesvědčil, abych zůstal. Domníval se, že použila nějaký náhodný telefonní automat a že mu potrvá několik týdnů – nebo ještě déle – , než ji najde.

Ale nepoužila. Volala z automatu vzdáleného jen čtyři bloky. A díky Johnově slabosti pro místní bufety na ni natrefil do osmačtyřiceti hodin.

Ostříhala si vlasy. Fakt jí to sluší. Taky vypadá starší, i když je lehce nalíčená.

Pořád vypadá jako panenka.

Ach, bože, že se mi po ní ale stýskalo!

Musím vynaložit veškerou sílu vůle, již v sobě mám, abych tam okamžitě nevrazil.

Jsem na vážkách. Nevím, proč se ke mně nevrátila – teď, když je Sam mrtvý. Nejspíš právě proto volala, ale nemůžu si být jistý.

To mě vede k myšlence, že se ke mně možná stejně nechce vrátit. Možná chce

udělat čistý řez bez vzpomínek na svůj starý život. Jestli je to tak, nechci tam ztropit scénu a pokazit všechno, co si buduje. John potvrdil, že bydlí nad garáží majitelky jídelny – milé dámy s čistým trestním rejstříkem, která každou neděli zavře podnik, aby mohla jít do kostela.

A tak sedím. A tiše pozoruju ženu, bez které nechci žít.

Kapitola čtyřicet osm

CHARLIE

Moje klíče hlasitě bouchnou, když dopadnou na prádelník vedle dveří. Následují zástěra a kabelka a pak odkopnu střevíce. Je to můj nový večerní rituál. Pak následuje sprcha, abych smyla z vlasů mastný pach jídelny.

Nikdy se nenamáhám rozsvěcet, protože úsporné žárovky vrhají takovou ostrou záři, a kromě toho sem proniká dost světla oknem z ulice.

Nevím, jak jsem mohla přehlédnout, že mi sedí na posteli.

„Ty prostě bez těch nóbl prostěradel nedokážeš usnout, viď?“

Vyjeknu překvapením, uskočím a narazím zády do zdi. „Jak ses sem dostal?“ Sotva slyším vlastní hlas, krev mi hučí v uších.

Vstane a já instinktivně udělám krok dopředu, k tomu krásnému muži, který byl krátký čas můj, dokud mě nedohnala realita.

Ale nohy mě neposlouchají, pravda o tom, co jsem mu udělala, mě nutí k otázce, jestli bych se neměla obrnit k obraně proti emocionál-nímu útoku.

Který si zasloužím.

Dýchám mělce, roste ve mně panika.

Přišel mi říct, že mě nenávidí? Že tu během několika minut budou policajti, aby mě zatkli?

Cain se nezastaví. Pořád se blíží, víc a víc, až mi před jeho nepřekonatelným tělem zeslábnou kolena a jeho úchvatný obličej mě přinutí opřít se o něj.

A při pohledu do těch tmavohnědých očí mi vyhrknou slzy.

Popadne mě za zápěstí a bez zaváhání si mě přitáhne k hrudi, pevně mě obejme pažemi. „Víš přece, že jsem vynalézavý,“

slyším ho skrze své vzlyky. Zhluboka

vzdychne a já cítím, jak napětí z jeho těla mizí. „Panebože, Charlie, to bylo peklo.“

„Promiň.“ Při jeho slovech se rozpláču ještě víc. „Neměla jsem na vybranou. Bylo to…“

„Já vím.“ Uvolní sevření a o krok ucouvne, rukou na bradě mi zakloní hlavu. Jeho prsty mi začnou stírat slzy. Kdyby věděl, kolik slz jsem pro něj vyplakala… „Vím všechno.“

Polknu obrovský knedlík, který mám v hrdle, a opakuju: „Všechno?“

Se smutným úsměvem sjede očima k mým ústům. „Vím, jak tě tvůj otčím zneužíval.

Vím, co se stalo při té poslední předávce.“

Otřesu se vzpomínkou na tu pistoli u svého spánku.

„A nejspíš jsi mi to nepověděla, protože ses mě snažila chránit.“ Odmlčí se. „Viděla jsi to ve zprávách, viď?“

„Ano.“ Zavřu oči, vůně jeho kolínské je stejně konejšivá jako opojná.

„Víš, že už ti nic nehrozí, viď?“

Zadívám se do těch očí, o nichž jsem si myslela, že už je nikdy neuvidím. „Nehrozí?“

Cainovo tajnůstkářské přikývnutí mě nutí uvěřit. „Dan neřekne nikomu ani slovo.“

Na čele mu naskočí hluboké vrásky. „Je to jediný důvod, proč ses nevrátila domů?“

Domů. „Nevěděla jsem, jestli mě tam chceš,“ přiznám a namáhavě polknu. „Zavolala jsem jen proto, že jsem se chtěla ujistit, že tě Sam nenašel.“

Jeho paže mě znovu stisknou v objetí – silné, ochranitelské paže, které působí, jako že mě už asi nikdy nepustí. Doufám, že nikdy.

A beze slova mě nechá plakat na své hrudi.

Dokud se nestane něco divného. Moje slzy se začnou měnit ze smutku přes úlevu do úplné a naprosté radosti, přerušované drobným smíchem.

Protože mi dochází, že je konečně po všem.

Cain ví, co jsem udělala, a přesto je tady. A myslím, že mi odpouští.

Je konečně a doopravdy po všem.

„Vlasy ti smrdí jako smažené hranolky,“

mumlá Cain a já cítím, jak mi tiskne rty na temeno hlavy.

„Promiň. Zrovna jsem se chystala do sprchy.“

„No tohle…“ Postřehnu hravost v jeho tónu a kolena se mi automaticky podlomí. Momentálně po ničem netoužím víc. Ale počkat.

Odtáhnu se, ačkoliv nejsem ochotná uvolnit objetí kolem jeho hrudi. „Caine. Co jako…“

Zhluboka vydechnu. „Víš, že jsem používala falešné doklady?“

Okamžik si mě prohlíží, jako by se rozhodoval, co řekne. A pak se mu zvlní rty úsměvem. „Rozhodně máš víc schopností než všechny osmnáctky, které jsem kdy poznal, i když tvoje stravovací návyky tě měly prozradit.“

Mírně skloním hlavu. „Nevadí ti to?“

Zasměje se. „Jo, nějak to přežiju.“

Hřbetem ruky mi přejede po tváři a já se instinktivně natočím, abych ji mohla zachytit mezi rty. „Kromě toho jsem vůbec neprožíval léta kolem dvacítky jako normální člověk.“

Cain se skloní, dotkne se svými ústy mých a zašeptá: „Třeba to dokážeme spolu.“ A pak už nemluvíme, protože Cain se zmocní mých rtů, jako by neuplynula vůbec žádná doba.

Jako by patřily jen a jen jemu.

A patří. Mělo mi být už od prvního polibku jasné, že jsem spadla do další pasti.

Rozdíl je v tom, že tahle past je jediná, ze které vůbec netoužím uniknout. Už nikdy.

„Ale…“ Mírně se odtáhne a já na rtech okamžitě ucítím chlad. „Jsem zamilovaný do ženské, a ani nevím, jakým jménem jí mám říkat.“

Dech se mi zadrhne. Slyšela jsem správně?

Vtisknu prsty do jeho pevných svalů a okamžik mi trvá, než se ovládnu, ale pak mi stejně zase vyhrknou slzy. Už zase. „Chci říct, když mi Dan ukázal kopii tvého skutečného řidičáku…“ Hlas se mu vytratí do ztracena a vytřeští oči přehnaným zděšením. Co mu šlo hlavou, když to zjistil, uvažuju. Všiml si toho hned, tak jako já? Té podivné hříčky osudu?

Pozoruje mě a čeká.

„S tebou se asi vždycky budu považovat za Charlie, ale…“ začnu, špičkami prstů přejíždím kérku na straně jeho krku. Taková shoda okolností.

Anebo možná vůbec ne.

„… slyším i na Penny.“

CHARLIE

14 . února Pamatuju si jen přední verandu.

Ale je přesně taková jako v mé vzpomínce, až po ozdobné vyřezávání nahoře a skupinu křesel na konci. Dům samotný má hezký odstín modři. Rámy oken, domovní dveře a okenice jsou černé. Očividně je to skromná stavba ve stylu, který je pro New Orleans typický.

A já se očividně nenarodila v Las Vegas.

Silná, teplá ruka se proplete s mou. „Víš jistě, že jsi na to připravená?“ Vzhlédnu a vidím Cainův povzbudivý úsměv. Překvapil mě výletem. Původně mi ho prezentoval jako víkendový pobyt k narozeninám. Jenže pak mi dnes ráno vysvětlil skutečný důvod, proč vybral tuhle destinaci.

John mu pomohl najít mé prarodiče. Jsou ještě naživu a bydlí v tomtéž domě, kde maminka vyrůstala.

A já je znovu uvidím.

„Ano.“ Bez váhání dodám: „Myslíš, že mě poznají?“

Vede mě až k domovním dveřím, jemně mě postrčí před sebe. S lehkým polibkem na šíji mi pošeptá: „To se dá zjistit jen jedním způsobem.“ Jeho prst najde zvonek.

Se směsicí vzrušení a obav poslouchám, jak uvnitř zní hlasitý gong. Okamžik poté se dveře s vrznutím otevřou a ukáže se v nich mnohem starší a šedivější verze mé matky v jednoduché bílé blůze a olivově zelených kalhotách, v rukou utěrku. „Přejete si?“ zeptá se, ale už mhouří oči a zkoumá jimi mé rysy.

Najednou se zajíkne a ruka jí vyletí k ústům.

„Penny? Jsi to ty?“ Po krátké pauze vykřikne: „Jsi to ty!“ Už neváhá ani okamžik a sevře mě v pevném objetí, právě takovém, jaké si

pamatuju od mámy; líce má okamžitě mokré slzami. „Všechno nejlepší k narozeninám.“

„Jen krátká návštěva a pak míříme domů,“

slibuje Cain, když zavírá navigator na parkovišti u Penny’s. Nakloní se, aby mi ukradl polibek, a dodá: „Těším se, že dneska budeme spát ve vlastní posteli.“

„Jo, už se nemůžu dočkat, až se vyspím. Ti staříci mě vyčerpali,“ odpovím a žertovně na něj mrknu.

Prodloužili jsme si letenky a strávili u mých prarodičů celý týden. Trvali na tom, abychom bydleli u nich místo v hotelu. Bála jsem se, aby toho na Caina nebylo moc, ale zdálo se, že jsou s dědečkem docela spokojení, když každý večer sedí na verandě se sklenkou toho drahého koňaku.

První den byl nesmírně emocionální.

Neměli zdání, že jejich dcera zemřela.

Poslední slova, která si spolu vyměnili, byla naplněná hněvem, strachem a později lítostí.

To byl ten den, který si pamatuju. Máma jim oznámila, že mě vezme a odstěhuje se se mnou do Las Vegas, kde se stane herečkou.

Prosili ji, aby mě nechala u nich – byly mi teprve tři roky a do Las Vegas jsem nepatřila – ale odmítla z toho jednoduchého důvodu, že patřím k ní.

Když se z týdnů staly měsíce a z měsíců léta, odletěl dědeček do Vegas. Pátral ve všech divadlech ve městě, fotografii v ruce, ale neúspěšně. Nikdo s tím obličejem či jménem nikdy jako herečka ve Vegas nepracoval. Zaměřil se tedy na striptýzové kluby. Nakonec se dozvěděl od jedné tanečnice v The Playhouse, že se Jamie Millerová provdala za nějakého boháče a odstěhovala se.

Nic víc mu nikdo nedokázal sdělit. Máma za dobu svého pobytu nejspíš žádná důvěrná přátelství neuzavřela. Dědeček se vrátil do New Orleans se zlomeným srdcem, ale s nadějí, že jsme aspoň šťastné a zabezpečené. A že dcera zavolá. Neměli peníze na to, aby si najali soukromého detektiva.

Všechna ta léta čekali na přízrak.

Taky se mě hodně vyptávali na můj život.

Snažila jsem se odpovídat co možná po pravdě, ale někdy to nešlo.

Jako třeba co se stalo s mým nevlastním tátou.

A jak jsem poznala Caina.

A proč mi říká Charlie.

Nechtěla jsem lhát, takže jsem odpovídala pokud možno neurčitě. Myslím, že jim to nakonec došlo, protože se zaměřili na otázky ohledně mé budoucnosti. A na ty jsem odpovídala s největší radostí. Pravdivě. Vědí, že se v srpnu stěhuju do New Yorku, abych mohla zahájit studium u Tische.

A že jsem šíleně zamilovaná do Caina.

A že se odstěhuje se mnou do New Yorku.

Slíbila jsem, že jim budu jednou týdně sky-povat a že je zase přijedeme navštívit v květ-nu, kdy se bude konat velká rodinná sešlost.

Máma sice neměla žádné sourozence, ale zato bratranců habaděj. Během jednoho dne jsem zjistila, že mám početnou rodinu.

Tedy pokrevně spřízněnou rodinu.

Nemůžu zapomenout na tu druhou rodinu, kterou jsem poznala a kterou miluju.

Cain mě vezme za ruku a míříme k velkým černým ocelovým dveřím. Pracně se snažím rozpomenout na tu noc z letošního léta, kdy jsem poprvé spatřila na téhle budově zářivý nápis se svým jménem. Věděla jsem, že mě sem určitě nemohl zavést nikdo jiný než os-ud a že tady musím dostat práci.

Osud mě zřejmě také vedl k muži, který mě zachránil.

Dva dny poté, co mě Cain našel v Mobile, zavolal Danovi, který nemarnil čas, skočil do letadla a setkal se s námi. Zprvu to bylo víc než trapné. Všichni tři jsme seděli v rohovém boxu v Becker’s, vzdáleni od zvě-

davých očí a uší, já nalepená ke Cainovu boku a čekající, až Dan hodí na stůl želízka.

Ale Dan slíbil, že si nechá mou spoluúčast, mou falešnou identitu, moje místo pobytu – v podstatě celou mou existenci – pro sebe.

Dokonce mi i pomohl získat nazpátek všechny moje skutečné doklady. Na oplátku chtěl jen trochu pomoct.

Podařilo se mu dostat mě na policejní stanici, aniž by vznikl rozruch, a seděli jsme tam tři dny, obklopeni krabicemi s jídlem z donáškové služby a procházeli jsme jednu za druhou policejní fotky z počítačové databáze. Byla jsem schopná identifikovat Boba – kterého Cain znal pod jeho skutečným jménem – a Mannyho, ale Eddie ani strýček Jimmy mezi nimi nebyli. To mě nepřekvapuje.

Cain bydlel týden se mnou a pak mě požádal, abych zůstala v Mobile, dokud Dan nevyřeší Mannyho a Boba, aby byla jistota, že nebudou představovat hrozbu. I když bylo loučení s ním na letišti těžké, měl pravdu.

A tentokrát jsem věděla, že se neloučíme navěky.

Za několik týdnů policajti dostali Boba za trestný čin prodeje drog nezletilým.

Nevím, jestli to bylo jen čiré štěstí nebo jestli mu John a Cain pomohli. Po pravdě řečeno, snad to ani nepotřebuju vědět. Podle Dana kvičel Bob jako čuník, když vidí jatka, prásknul Eddieho, Mannyho… dokonce i vlastní matku a její malou marihuanovou plantáž, kterou si pěstovala na zahrádce pro zdravotní účely.

Federálové našli Eddieho ukrytého v Mis-souri u vzdálených příbuzných, ale Mannyho se jim vystopovat nedařilo. Naneštěstí pro Mannyho – a Jimmyho, který, jak se zdá, šel do kšeftu s ním – se to podařilo kartelu.

Tím hrozba pro mě pominula.

Byla polovina prosince, když Cain zastavil svůj navigator před jídelnou Becker’s, a od té doby už se ode mě nehnul.

I teď, když vstupujeme do jeho kanceláře, mě pevně drží za ruku.

Najdeme tam Natea, sedícího za psacím stolem nad administrativními záležitostmi, a Ginger s ohnivě rudými vlasy, v mik-roskopických stříbrných šatech, jak si mumlá pro sebe něco o Cainových prachmizerných organizačních schopnostech a o nedostatku prvotřídní skotské v tomhle podniku.

„Copak? Tobě to tady ještě patří?“ Nate na mě mrkne, čímž mi sdělí, že vůbec není naštvaný, že na sebe musel vzít to břímě, zatímco Cain zůstal se mnou v New Orleans.

Cain mu v srpnu předá klub, ale nikdo kromě nás čtyř a Storm to ještě neví. Chtěl podnik jednoduše zavřít, nebyl ochotný ho prodat a nechat přeměnit v další Sin City, ale vstoupil do toho Nate a vyjádřil touhu udržet klub v provozu.

Cain ho má za cvoka, ale souhlasil pod podmínkou, že Nate podnik zavře v momentě, kdy toho bude mít dost.

„Už jste zpátky!“ Lov skotské je zapomenut a Ginger se ke mně žene, aby mě objala.

Navázaly jsme přesně tam, kde jsme přestaly, hned ten den, kdy jsem se přestěhovala zpátky do Miami. Jediný rozdíl byl v tom, že nechtěla vědět absolutně nic o tom, kde jsem byla nebo co se dělo.

Popadne mě za levou ruku a zvolá: „No, díkybohu. Už jsem myslela, že jste mě zradili a tajně se vzali.“

Obrátím oči v sloup a horkost mi stoupá po šíji. Kdyby to záleželo na Cainovi, už bych se oficiálně jmenovala Penny Fordová. I když se mi líbí, jak to zní, a i když jsem si jistá, že pro mě nikdy nebude existovat jiný muž, nechci svůj život uspěchat.

Když si ho konečně můžu užívat.

„Jen si pamatujte, kde budete mít svatbu,“

připomíná nám a hrozí Cainovi prstem před obličejem.

Ginger koupila polorozpadlý starý dům v Napa Valley, který kompletně renovuje.

Měla našetřeno spoustu peněz, ale ne dost na svůj složitý projekt s balkony na všech stranách, takže Cain a Storm jí jakožto tiší společníci vypomůžou, než se postaví na vlastní nohy.

Cain se po pravdě řečeno pouští do obchodu s realitami ve větším rozsahu, investuje do dalších nemovitostí a očekává lukrativní výnos. Jeho poslední koupě? Nádherný a nemravně drahý třípokojový byt pár bloků od mého kampusu. Není to tak docela studentský život, ale na druhé straně, na mém životě nebylo nikdy nic obyčejného.

A mám pocit, že s Cainem nikdy ani nebude.

Ale bude se to lišit od obyčejného jen tím nejlepším způsobem.

„Tak jo, ven!“ vyštěkne Cain, ale jeho tón není ani trochu kousavý.

Nate zabouchne účetní knihu, obejde stůl a plácne si s Cainem do dlaní, když ho míjí.

„Ginger,“ říká a klade jí obří tlapu na zátylek, „budu potřebovat manažerku.“

„A já budu potřebovat zdrhnout,“ slyším ji odseknout, jak se ubírají chodbou.

Postřehnu, jak na mě mrkla přes rameno, vteřinu předtím, než Cain zavře a zamkne dveře.

„Kde jsme to přestali?“ zaševelí Cain a přitiskne mě tělem ke zdi. Pobyt u prarodičů poněkud omezil naše noční „akt-ivity“. Cain už mi slíbil, že si to vynahradíme.

Podle toho tvrdého, čím se ke mně tiskne, mám dojem, že má v plánu začít hned teď.

Nemám nic proti tomu. Dám Cainovi všechno, co chce, protože on mi dal všechno.

Už mezi námi neexistují žádná tajemství.

Ví o každičké z mých předávek a ví o Salu Palovi. Já zase vím, co se stalo těm dvěma mužům, kteří vyvraždili jeho rodinu.

Vím, jak kartel našel Sama.

A nesmýšlím proto o Cainovi o nic hůř.

Po pravdě řečeno, pokud je to možné, miluju ho ještě víc. Jsme jednoduše dva dobří lidé se stejně poskvrněnou minulostí, kteří se těší na dokonalou budoucnost.

A myslím, že už jsme ji našli v sobě navzájem.