K. A. Tucker

Deset malých nadechnutí

PROLOG

„Jenom dýchej,“ říkávala máma. „Deset malých nadechnutí… Drž je. Vnímej je. Miluj je.“ Pokaždé, když jsem vřískala a dupala vzteky nebo když jsem si zoufalstvím div nevybrečela oči nebo když jsem zelenala strachy, klidně mi recitovala pokaždé ta samá slova. Pokaždé bez výjimky. Přesně ta samá.

Klidně mohla mít tu zatracenou mantru vytetovanou na čele. „To nedává smysl!“ ječela jsem. Nikdy jsem to nechápala. Co sakra dokáže jedno maličké nadechnutí? Proč se nenadechnout zhluboka? Proč zrovna desetkrát? Proč ne třikrát nebo pětkrát nebo dvacetkrát? Řvala jsem a ona se jen mírně usmívala, jak to uměla. Tehdy jsem to nechápala.

Teď už to chápu.

Stadium jedna

PŘÍJEMNÁ OTUPĚLOST

JEDNA

Tiché syčení… Srdce mi buší až v uších. Nic víc neslyším. Ústa se mi určitě pohybují, volají jejich jména… Mami? … Tati? … Ale neslyším vlastní hlas. Co hůř, neslyším ani ty jejich. Obrátím se napravo, uvidím siluetu Jenny, její končetiny však působí nemotorně a nepřirozeně a je přimáčknutá na mě. Dveře auta na její straně jsou blíž, než by měly být. Jenny? – řeknu, tím jsem si jistá. Neodpovídá. Obrátím se nalevo a vidím jen tmu. Takovou tmu, že nevidím Billyho, ovšem vím, že tam je, protože cítím jeho ruku. Je velká a silná a drží mou dlaň. Ale nehýbe se… Snažím se ji stisknout, jenže nedokážu přimět svaly, aby se napjaly. Nemůžu dělat nic, jen obracet hlavu

a poslouchat, jak mi srdce buší jako kovářské kladivo v hrudi, a připadá mi, že to trvá věčnost.

Slabá světla… Hlasy…

Vidím je. Slyším je. Jsou všude kolem, blíží se. Otevřu ústa, abych vykřikla, ale nemůžu najít energii. Hlasy sílí, světla taky. Sípavé zajíknutí mi zježí vlasy. Jako když umírající zápasí

o poslední nadechnutí.

Slyším hlasité lup, lup, lup, jako když někdo rozsvěcí jevištní reflektory; světlo najednou proudí ze všech stran, ozařuje auto s oslepující intenzitou.

Rozbité přední okno. Zohýbané plechy.

Tmavé šmouhy. Kaluže tekutiny. Krev. Všude.

Najednou to všechno zmizí a já padám pozadu, narážím na studenou vodu, klesám hlouběji

do tmy, nabírám rychlost, jak mě celou polyká tíha oceánu. Otevřu ústa a lapám po vzduchu. Naráz mám plné plíce studené vody, plní mě uvnitř. Tlak v hrudi je nesnesitelný. Každou chvíli exploduje. Nemohu dýchat… nemohu dýchat. Malá nadechnutí, slyším mámin pokyn, ale nedokážu to. Nezmůžu se ani na jedno. Po celém těle se třesu… třesu… třesu…

„Probuďte se, má milá.“

Oči se mi prudce otevřou a zaznamenají vybledlou opěrku pod hlavu, kterou mám před sebou.

Chvilku mi trvá, než se zorientuju, než zklidním své bušící srdce.

„Docela divoce jste lapala po vzduchu,“ říká hlas.

Otočím se a zjistím, že na mě civí nějaká paní, obavu v hluboce vrásčitém obličeji, na rameni mám její pokroucené staré prsty. Tělo se mi smrští do klubíčka dřív, než stihnu zabránit reflexivní reakci

na její dotek.

S vlídným úsměvem odtáhne ruku. „Promiňte, má milá. Jen mě napadlo, že byste se měla probudit.“

Polknu a podaří se mi zasípat: „Děkuju.“

Kývne a odsune se na své sedadlo v autobuse. „To ale musel být hodně ošklivý sen.“

„Jo,“ odpovím a zase se mi vrací můj obvyklý klidný, prázdný hlas. „Už se nemůžu dočkat, až se probudím.“

„Už jsme tady.“ Mírně zatřesu Livii ramenem. Zabručí a přitulí se hlavou k oknu. Nevím, jak dokáže takhle spát, ale podařilo se jí to, tiše pochrupuje už šest hodin. Po bradě se jí klikatí čárka šupinatých zaschlých slin. Superkráska. „Livie,“ zavolám znovu, nedůtklivě kousavým tónem. Musím z téhle

piksly ven. Hned.

Odpoví mi neohrabané máchnutí rukou a trucovité „neotravuj, spím“.

„Olivie Clearyová!“ štěknu, zatímco cestující štrachají v přihrádkách nad sedadly a sbírají si své věci. „Dělej. Musím odtud vypadnout, než se zvencnu!“ Neutrhuju se naschvál, ale nemůžu si pomoct. Není mi dobře v uzavřených prostorech. Po dvaadvaceti hodinách v tomhle zatraceném autobuse mě láká představa, že zatáhnu za nouzovou kličku a vyskočím oknem.

Konečně jí dojde, co říkám. Livie tetelivě otevře víčka a rozespalé modré oči se zpod nich krátce zadívají na autobusový terminál v Miami. „Dojely jsme?“ zeptá se a přitom zívá, posadí se zpříma, aby se protáhla, a rozhlíží se po okolí. „Jé, koukej! Palma!“

Už stojím v uličce, připravuju naše batůžky. „Jejda, palmy! Dělej, jdeme. Pokud nechceš strávit další den na zpáteční cestě do Michiganu.“ To ji rozhýbe.

Než vystoupíme z autobusu, řidič už vyložil zavazadla z prostoru nad podvozkem. Hned zpozoruju naše stejné, ostře růžové kufry. Naše životy a všechen náš majetek se zredukovaly do jednoho kufru pro každou. Víc jsme toho nestihly poskládat, jak jsme honem honem prchaly z domu strýčka Raymonda a tety Darly. To nevadí, říkám si, obejmu sestru kolem ramen a přitisknu ji k sobě. Máme jedna druhou. Na ničem jiném nezáleží.

„To je pekelný horko!“ zvolá Livie a já právě v té chvíli ucítím, jak mi po zádech stéká pramínek potu. Je dopoledne a slunce už na nás z oblohy praží jako ohnivá koule. Úplně jiné než podzimní mrazíky, které jsme zanechaly v Grand Rapids. Stáhne si červenou mikinu s kapucí, čímž si vyslouží sborové hvízdání ze skupiny kluků na skateboardech.

„Už balíš kluky, Livie?“ škádlím ji.

Tváře jí zrůžoví a honem se schovává za betonový pilíř, částečně z dohledu.

„Uvědomuješ si, že nejsi chameleon, viď? Jé! Ten v červeném tričku už sem jde.“ Vyčkávavě natáhnu krk směrem ke skupině.

Livie na vteřinu vytřeští oči hrůzou, než pochopí, že si dělám jenom legraci. „Sklapni, Kacey!“ zasyčí a pleskne mě po rameni. Livie nesnese pocit, že se na ni upírá pozornost nějakého kluka, a to, jaká se z ní během posledního roku stala kočka, tomu nijak nepomohlo.

Ušklíbnu se a sleduju, jak zápolí se svetrem. Nemá vůbec zdání, jak je nádherná, a mně to vůbec nevadí, pokud ji budu mít na starosti. „Setrvej v nevědomosti, Livie. Budu mít o moc snazší život, jestli zůstaneš tupá ještě, řekněme, pět let.“

Obrátí oči v sloup. „Tak jo, slečno modelko.“

„Ha!“ Po pravdě řečeno, část pozornosti těch blbečků patrně směřuje ke mně. Po dvou letech intenzivního kickboxu mám tělo tvrdé jako kámen. Dohromady s mými tmavě kaštanovými vlasy a vlhce modrýma očima to ke mně přitahuje tuny nežádoucí pozornosti.

Livie je moje patnáctiletá verze. Tytéž světle modré oči, stejný úzký nos, stejná bledá irská pleť.

Je tu jen jeden velký rozdíl, a to je barva našich vlasů. Kdybyste nám zabalily hlavy do ručníků, řekli byste, že jsme dvojčata. Ona zdědila leskle černou barvu po mamince. Taky je o pět centimetrů vyšší než já, i když jsem o pět let starší.

Jo, kdo se na nás podívá, pozná, že jsme sestry, i kdyby měl jen půlku mozku. Ale tím naše podobnost končí. Livie je anděl. Rozplývá se v slzách, když nějaké dítě pláče; omluví se, když do ní někdo vrazí; dobrovolně vypomáhá v dobročinných vyvařovnách a knihovnách. Omlouvá kdekoho, kdo udělá nějakou pitomost. Kdyby byla dost stará, aby mohla řídit, dupala by na brzdu kvůli každému cvrčkovi. Já… já nejsem Livie. Dřív jsem se jí možná podobala víc, ale teď už ne. Jsem

hrozivé bouřkové mračno a ona je slunce, které jím proráží.

„Kacey!“ Otočím se a spatřím Livii, jak drží dokořán otevřené dveře taxíku, obočí zdvižené.

Nepřipadá v úvahu, že by se nám taxík vešel do napjatého rozpočtu. „Lov potravin v kontejnerech na odpadky prý už není taková zábava, jako bývával.“

Zabouchne dveře taxíku, zkřiví obličej. „Tak tedy zase autobus.“ Podrážděně škubne kufrem přes obrubník.

„Vážně? Jsme v Miami pět minut a ty už zase začínáš? To, co mám v peněžence, nám musí vydržet přes neděli.“ Nastavím jí peněženku, aby se podívala.

Začervená se. „Promiň, Kace. Máš pravdu. Jsem jen rozhozená.“

Vzdychnu a okamžitě se cítím provinile, že na ni štěkám. Livie je dobrák. Jasně, hašteříme se, ale vždycky za to můžu já a vím to. Livie je hodná holka. Vždycky byla hodná. Poslušná, vyrovnaná.

Máma a táta jí nikdy nic nemuseli říkat dvakrát. Když umřeli a mámina sestra nás vzala k sobě, Livie se div nepřetrhla, aby byla ještě hodnější. Já se ubírala opačným směrem. Prudce.

„Tak jdeme, tudy.“ Zavěsím se do ní a těsně ji k sobě přimáčknu, zatímco rozbaluju kus papíru s adresou. Vydáme se k informačnímu pultu autobusového nádraží. Po dlouhém a vysilujícím

rozhovoru s obstarožním pánem za skleněnou přepážkou – včetně pantomimy a kreslení tužkou na plán města, kde nám zakroužkuje trojí přestupování – už jsme v městském autobuse a já doufám, že nemíříme na Aljašku.

Jsem ráda, že zase sedím, protože jsem strašně unavená. Až na to dvacetiminutové zdřímnutí

v dálkovém autobuse jsem šestatřicet hodin nespala. Radši bych jela mlčky, ale Liviiny neklidné ruce v klíně tuhle myšlenku rychle potlačí. „Copak je, Livie?“

Zaváhá, svraští obočí.

„Livie…“

„Myslíš, že teta Darla zavolala policajty?“

Stisknu jí koleno. „Neboj se. Dobře to dopadne. Nenajdou nás, a kdyby našli, policajti si poslechnou, co se stalo.“

„Ale on nic neudělal, Kace. Nejspíš byl tak opilý, že nevěděl, který pokoj je jeho.“

Zamračím se na ni. „Nic neudělal? Zapomnělas na tu hnusnou stařeckou erekci, co tě s ní dloubal do stehna?“

Livie sevře rty, jako by se jí chtělo zvracet.

„Nic neudělal, protože jsi odtamtud vystřelila do mého pokoje. Opovaž se toho sráče obhajovat.“ Viděla jsem, jak strýček Raymond po Livii pokukuje, když během posledního roku dospívala. Milá, nevinná Livie. Já bych mu urvala koule, kdyby jen vkročil do mého pokoje, a on to věděl. Ale Livie…

„No, jen doufám, že si pro nás nepřijedou a neodvezou nás zpátky.“

Zavrtím hlavou. „To se nestane. Teď jsem tvůj opatrovník já a já na nějaké pitomé právnické papíry kašlu. Nehneš se ode mě. Kromě toho teta Darla nenávidí Miami, pamatuješ?“ „Nenávidí“ zdaleka nevystihuje skutečnost. Teta Darla je fanatická křesťanka, která tráví veškerý volný čas modlitbami a péčí o to, aby se všichni ostatní také modlili nebo aspoň věděli, že by se měli modlit, aby se vyhnuli peklu, syfilidě a neplánovanému otěhotnění. Je si jistá, že velká města jsou živnou půdou pro veškeré zlo světa. Nepřijela by do Miami ani za nic, leda že by tu uspořádal kongres Pán Ježíš osobně.

Livie přikývne, pak ztlumí hlas a zašeptá: „Myslíš, že strýček Raymond uhádl, co se stalo? Z toho

by mohl být opravdový malér.“

Pokrčím rameny. „Záleží ti na tom?“ Napůl lituju, že jsem neignorovala Liviiny prosby

a nezavolala policajty kvůli „návštěvě“ strýčka Raymonda v jejím pokoji. Jenže Livie nestála

o policejní hlášení a právníky a sociálku, a toho bychom si určitě užily vrchovatě. Možná dokonce

i místního zpravodajství. Po tom netoužila ani jedna z nás. Toho jsme dost zažily po nehodě. Kdo ví, co by s Livií udělali, když je nezletilá. Patrně by ji strčili někam do pěstounské rodiny. Mně by ji nedali. Příliš mnoho odborných posudků mě označilo za „nevyrovnanou“, než aby mi svěřili něčí život.

Takže jsme s Livií uzavřely dohodu. Neudám ho, jestliže se mnou Livie uteče. Včerejší noc byla k útěku jako stvořená. Teta Darla byla na nějakém celonočním náboženském shromáždění, tak jsem

rozmačkala tři prášky na spaní a nasypala jsem je strýčkovi Raymondovi do piva po večeři. Nemůžu uvěřit, že ten idiot přijal sklenici, kterou jsem mu nalila a se sladkým úsměvem podávala.

Za poslední dva roky jsem na něj nepromluvila ani deset slov, od chvíle, kdy jsem zjistila, že prohrál naše dědictví v blackjacku. V sedm hodin už ležel na gauči a chrápal, takže jsme měly dost času popadnout kufry, vybrat mu peněženku a tetě Darle tajnou pokladničku pod dřezem a naskočit

do nočního autobusu. To, že jsme ho uspaly a ukradly jim peníze, bylo možná přes čáru. Ale na druhé straně, ze strýčka Raymonda se neměl stát hnusný pedofil.

„Jedna-dva-čtyři,“ přečetla jsem nahlas číslo na domě. „Tady je to.“ Tohle je skutečnost. Stojíme vedle sebe na chodníku před svým novým domovem – dvoupatrovým bytovým domem na Jackson Drive s bíle omítnutými zdmi a malými okny. Je to hezká budova, působí jako domek na pláži, i když jsme od ní vzdálené půl hodiny cesty. Ale když se zhluboka nadechnu, skoro se mi daří zachytit závan opalovacího krému a mořských řas.

Livie si prohrábne rukou neposlušné tmavé vlasy. „Kdeže jsi to bydlení našla?“

„Www.zoufalehledambyt.com,“ zažertuju. Poté co Livie tehdy v noci v slzách vrazila do mého pokoje, pochopila jsem, že musíme z Grand Rapids pryč. Jedno internetové vyhledávání stíhalo druhé a zanedlouho už jsem si vyměňovala e-maily s domácím; nabídla jsem mu nájem na půl roku

v hotovosti. Dva roky nalévání předraženého kafe ve Starbucks byly fuč.

Ale stojí to za to, do poslední kapky.

Vystoupáme po schodech a přistoupíme ke klenuté brance. Zblízka už vidím praskliny a skvrny na venkovních zdech. „Ten obrázek u inzerátu vypadal skvěle,“ prohodím se stínem ostražitosti; uchopím kliku branky, stisknu ji a shledám, že je zamčeno. „Dobré zabezpečení.“

„Tady.“ Livie stiskne prasklé kulaté tlačítko zvonku na pravé straně. Nevydá ani hlásku a já jsem si jistá, že je zvonek rozbitý. Potlačím zívnutí a čekáme, až půjde někdo dovnitř nebo ven.

Za tři minuty už si přikládám ruce k ústům a chystám se zařvat jméno domácího, když uslyším, jak se po betonu šoupou něčí boty. Objeví se muž středního věku v pomačkaném oblečení a se zanedbaným obličejem. Každé oko má jiné, temeno skoro lysé a přísahala bych, že má jedno ucho větší než druhé. Připomíná mi postavu Slotha z toho starého filmu z osmdesátých let, Rošťáci,

na který nás tatínek přiměl koukat. Klasika, říkával táta.

Sloth se poškrábe na vystrčeném pupku a neříká nic. Vsadím se, že je stejně inteligentní jako jeho filmové dvojče.

„Ahoj, já jsem Kacey Clearyová,“ představím se. „Hledáme Harryho Tannera. Jsme nové nájemnice.“ Jeho mazaný pohled na mně krátce spočine, měří si mě. V duchu se chválím, že mám na sobě džíny, zakrývající rozměrné tetování na stehně, pro případ, že by se on opovážil mě

posuzovat. Pak sjede očima k Livii, kde spočine zrakem na můj vkus až moc dlouho.

„Vy jste sestry, holky?“

„To jste poznal podle toho, že máme stejné kufry?“ odpovím dřív, než se stihnu zarazit. Vlez nejdřív do té brány a teprve pak jim ukaž, jak umíš být vtipná, Kace.

Naštěstí se koutky Slothových úst zvednou. „Říkejte mi Tannere. Tudy.“

Livie a já si vyměníme zděšený pohled. Sloth je náš nový domácí? S hlasitým rachotem a vrzáním nás vede skrz branku. Skoro až dodatečně se otočí a podá mi ruku.

Ztuhnu při pohledu na ty masité prsty, ale nedotknu se jich.

Livie se ke mně šikovně přitočí a popadne s úsměvem jeho ruku a já o pár kroků ucouvnu, aby nikdo nepodlehl bludu, že bych měla někdy s rukou tohohle chlapa něco společného. Vůbec s ničí rukou. Livie mě umí skvěle zachraňovat.

Pokud si toho Tanner všimne, nechá si to pro sebe a vede nás přes dvorek s uprášenými keři

a dehydrovanými rostlinami kolem zrezivělých japonských kamínek hibači. „Tohle tady je společný.“ Ledabyle mávne rukou. „Kdybyste chtěly grilovat, opalovat se, relaxovat, co já vím, tak tady.“ Postřehnu čtvrtmetrové bodláčí a zvadlé květiny podél okrajů a v duchu se ptám, kolika lidem asi připadá tenhle prostor vhodný k relaxaci. Mohlo by to tu být hezké, kdyby se o to někdo staral.

„To je snad úplněk, nebo co,“ mumlá Tanner, když se za ním vlečeme směrem k řadě tmavě rudých dveří. Vedle každých je okénko a všechna tři podlaží vypadají stejně.

„Jo? Proč?“

„Už jste druhej byt, co jsem za poslední tejden pronajal přes e-mail. Stejná situace – zoufale hledá bydlení, nechce čekat, zaplatí hotově. Zvláštní. Nejspíš má každej před čím utíkat.“

No. Co já na to? Možná že Tanner je chytřejší než jeho filmové dvojče.

„Tenhle tady přijel akorát dneska ráno.“ Ukáže tlustým palcem na dveře bytu 1D a pak nás vede

k sousednímu bytu, označenému zlatým 1C na dveřích. Obrovský svazek klíčů mu cinká, jak hledá ten správný. „Teď vám povím, co říkám všem svejm nájemníkům. Mám jen jedno pravidlo, ale to platí.

Dodržujte klid! Žádný divoký mejdany s drogama a orgiema…“

„Pardon, můžete to konkretizovat – co se ve státě Florida označuje jako orgie? Švédská trojka se smí? A co když je u toho orál, protože víte…“

Tanner se na mě zamračí a Livie mě prudce dloubne mezi lopatky. Domácí si odkašle a pokračuje, jako bych vůbec nepromluvila. „Žádný násilí, domácí ani jiný. Takový blbosti netrpím a vykopnu vás dřív, než to stihnete zapřít. Jasný?“

Přikývnu a kousnu se do jazyka, abych potlačila nutkání zanotovat znělku televizního pořadu

Family Feud. Tanner otevře dveře.

„Sám jsem to uklidil a vymaloval. Není to nový, ale mohlo by vám to vyhovovat.“

Byt je malý a skrovně zařízený, vzadu je kuchyňský kout s linkou a zeleno-bílými dlaždicemi. Bílé stěny ještě dávají vyniknout příšerné pohovce s hnědo-fialovo-oranžovými květy. Laciný tmavozelený koberec a slabý pach naftalínu pěkně doplňují styl bílé chudiny ze sedmdesátých let. Nejzajímavější je, že se to vůbec nepodobá fotce v inzerátu. Překvapení, překvapení.

Tanner se poškrábe na prošedivělém zátylku. „Nic moc, já vím. Tamhle jsou dvě ložnice a mezi nima koupelna. Vloni jsem dal novej záchod, tak…“ Jeho šišatý pohled sklouzne ke mně. „Jestli je to všecko…“

Chce své peníze. S nuceným úsměvem sáhnu do vnější kapsy batůžku a vysunu z ní tlustou obálku. Livie se vypraví dál do bytu, zatímco mu platím. Tanner se za ní dívá, kouše se do rtu, jako by chtěl

něco říct. „Je kapánek mladá na to, aby běhala po světě sama. Vědí vaši rodiče, že tu vy dvě jste?“

„Naši rodiče zemřeli.“ Vyzní to tak drsně, jak jsem měla v úmyslu, a zapůsobí to. Starej se sakra o svý, Tannere.

Zpopelaví v obličeji. „Jo, hm, to mě mrzí.“ Celé tři vteřiny zůstaneme rozpačitě stát. Založím si paže a zastrčím dlaně do podpaždí, aby bylo jasné, že nemám v úmyslu nikomu potřásat rukama. Když se otočí na patě a zamíří ke dveřím, trochu si vydechnu. On se už taky nemůže dočkat, až bude ode mě co nejdál. Přes rameno zahuláká: „Prádelna je ve sklepě. Uklízím tam jednou tejdně a očekávám, že všichni nájemníci pomůžou tím, že tam budou udržovat pořádek. Kdybyste něco potřebovaly, jsem

ve 3F.“ Zmizí a klíč nechá trčet v zámku.

Najdu Livii, jak prozkoumává lékárničku v koupelně, projektované zřejmě pro hobity. Pokusím se vstoupit, ale obě se tam nevejdeme. „Nový záchod. Stará, odporná sprcha,“ mumlám a přejíždím nohou po uvolněných a popraskaných dlaždicích na podlaze.

„Já si vezmu tenhle pokoj,“ navrhne Livie a provlékne se kolem mě do ložnice napravo. Je prázdná, až na prádelník a úzkou postel s broskvově zbarveným háčkovaným přehozem. Na jediném okně, směřujícím z budovy do ulice, jsou černé mříže.

„Určitě? Je malý.“ Ani nemusím vidět ten druhý pokoj, abych poznala, že tenhle je z obou menší.

Taková je Livie. Nesobecká.

„Jo. To nevadí. Mám ráda malé prostory.“ Zazubí se. Snaží se o pozitivní přístup, to poznám.

„No, až budeme pořádat ty celonoční mejdany, nevejdou se ti sem víc než tři chlapi najednou.

Uvědomuješ si to?“

Livie po mně hodí polštář. „Náramná legrace.“

Moje ložnice je stejná, až na to, že je o trochu větší a je v ní dvojité lůžko s odpornou zelenou pletenou přikrývkou. Vzdychnu, nos nakrčený zklamáním. „Promiň, Livie. Vůbec se to tady nepodobá tomu inzerátu. Čert vem Tannera a jeho klamavou reklamu.“ Nakloním hlavu ke straně. „Jestlipak bychom ho nemohly žalovat?“

Livie se ušklíbne. „Není to tak zlé, Kace.“

„To říkáš teď, ale až budeme bojovat o život se šváby…“

„Ty? Bojovat? Tomu říkám šok.“

Zasměju se. Už jen málo věcí mě rozesměje. Jednou z nich je Livie, když se pokouší o sarkasmus.

Když se snaží působit drsně a světácky, vždycky jí z toho vyjde něco na způsob těch rozhlasových zprávařů, kteří dramaticky popisují nějakou trapnou vraždičku.

„Je to tady na pytel, Livie. Přiznej to. Ale už jsme tady a momentálně si nic lepšího nemůžeme dovolit. V Miami je zrůdně draho.“

Její ruka vklouzne do mé a já ji stisknu. Téhle jediné se zvládnu dotknout. Tahle jediná nepůsobí mrtvě. Někdy mám problém ji pustit. „Je to perfektní, Kace. Jen trochu malé a naftalínové a zelené, ale nejsme zas tak daleko od pláže! To jsme přece chtěly, ne?“ Livie protáhne ruce nad hlavu

a zasténá. „Tak co teď?“

„No, pro začátek tě ještě dnes odpoledne zapíšeme na střední školu, aby se ten tvůj velemozek nescvrknul.“ Otevřu kufr a začnu vybalovat. „Koneckonců, až vyděláš bazilion dolarů a najdeš lék na rakovinu, budeš mi muset posílat prachy.“ Prohrabuju se v oblečení. „Já se musím zapsat

do nějakého fitka. Pak půjdu zjistit, kolik lančmítu a kukuřice v konzervách dokážu vydělat v potu tváře tělem.“ Livie potřásá hlavou. Někdy neumí ocenit můj smysl pro humor. Někdy mám dojem, že uvažuje, jestli to nemyslím vážně. Shýbnu se a strhnu přehoz z postele. „A rozhodně to tady musím

celé vygruntovat.“

Domovní prádelna pod naším bytem není žádný zázrak. Panely zářivek vrhají nelichotivé světlo

na vybledlou světle modrou betonovou podlahu. Květinové vůni se nedaří zamaskovat pach plísně. Spotřebiče jsou nejmíň patnáct let staré a našemu oblečení pravděpodobně spíš uškodí, než prospějí. Ale nikde není vidět jediná pavučinka ani chuchvalec prachu.

Nastrkám všechna naše prostěradla a přikrývky do dvou praček, přičemž nadávám světu, že nás nutí spát v lůžkovinách z druhé ruky. Z první výplaty koupím nové lůžkoviny, slibuju si. Nasypu

do zásobníků směs pracího prášku a dezinfekce, nastavím teplotu vody na nejvyšší stupeň a lituju, že chybí označení „uvařit veškeré živé organismy“. To by mi pak bylo o maličko líp.

Pračky vyžadují šest čtvrťáků za každou náplň. Vadí mi placené prádelny. Předtím jsme s Livií oslovovaly v obchodním centru cizí lidi s požadavkem, aby nám vyměnili naše pěťáky a desetníky. Mám jich zrovna akorát, zjišťuju, když začínám strkat mince do příslušných otvorů.

„Je tu nějaká volná pračka?“ ozve se hluboký mužský hlas přímo za mnou a překvapí mě, až vyjeknu a vyhodím poslední tři čtvrťáky do vzduchu. Naštěstí mám kočičí reflexy a dvě z mincí

chytnu ještě ve vzduchu. Nespouštím bulvy z té třetí, která dopadne na zem a kutálí se k pračce. Padnu na všechny čtyři a skočím po ní.

Jenže jsem moc pomalá.

„Krucinál!“ Tváří dolehnu na studenou dlažbu, jak nakukuju pod spotřebič a pátrám po záblesku stříbra. Prsty se mi pod pračku jen taktak vejdou…

„To bych na vašem místě nedělal.“

„Ale jděte?“ Už jsem naštvaná. Kdo jiný než psychouš nebo násilník se takhle plíží k ženské

v podzemní prádelně? A to on možná je. Možná bych se teď měla chvět strachy. Ale nechvěju se. Není snadné mě vyděsit a upřímně řečeno, momentálně jsem tak zatraceně naštvaná, že mi na nic jiného nezbývá prostor. Jen ať si mě zkusí napadnout. Dočká se životního šoku. „Proč?“ cedím skrz zaťaté zuby a snažím se zůstat klidná. Dodržujte klid, varoval nás Tanner. Nepochybně ze mě něco vycítil.

„Protože jsme v chladné, vlhké podzemní prádelně v Miami. Na takových místech se schovává strašidelný osminohý hmyz a věci, co se plazí a svíjejí.“

Zarazím se a bojuju s třasem, který mi proběhne celým tělem; představuju si, jak vytahuju zpod pračky ruku se čtvrťákem a hadem jakožto prémií. Jen málo věcí mě umí vyděsit. Korálková očka a svíjivé tělo je jedna z nich. „Zvláštní, slyšela jsem, že na takových místech číhají i strašidelní dvounožci. Říká se jim úchylové. Morová rána, dalo by se říct.“ Jak se hluboko předkláním

v mrňavých černých šortkách, určitě má zrovna teď pěkný výhled na můj zadek. Jen do toho, úchyle. Užij si to, protože nic víc nedostaneš. A jestli se mě jen dotkneš, majznu tě přes čéšky.

Odpoví mi hrdelním smíchem. „Pěkně řečeno. Co kdybyste se zvedla?“ Vlasy na šíji se mi při jeho slovech zježí. V jeho tónu je něco výrazně sexuálního. Uslyším zacinkání kovu a chlápek dodá:

„Tenhle úchyl má čtvrťák navíc.“

„No, to jste tedy můj oblíbený druh…“ začnu říkat a sáhnu po horní desce spotřebiče, jak vstávám, abych se s tím hajzlem střetla tváří v tvář. Samozřejmě zrovna tam stojí otevřená láhev pracího prostředku. Samozřejmě ji rukou smetu. Samozřejmě se rozcákne po celé pračce a po podlaze.

„Krucinál!“ zakleju, znova padnu na kolena a sleduju, jak se všude rozlévá zelené lepkavé mýdlo.

„Tanner mě vyhodí.“

Úchyl poklesne hlasem. „Co dostanu, abych o tom pomlčel?“ Kroky se blíží.

Instinktivně přizpůsobím postoj tak, abych mu mohla kopem vykloubit koleno, takže se v bolestech zhroutí na zem, přesně jak jsem se to naučila při tréninku. V páteři mi mravenčí, když na podlaze přede mnou přistane bílé prostěradlo. Naberu dech a trpělivě čekám, zatímco úchyl mě mine z levé strany a dřepne si.

Vzduch mi vyjde z plic naráz a já zůstanu civět na hluboké dolíčky v tvářích a ty nejmodřejší oči, co jsem kdy viděla – kobaltové kroužky přecházející u zorniček do bledě modra. Zamžourám. Nejsou v nich tyrkysové skvrnky? Ano! Panebože! Modrá podlaha, zrezivělé staré spotřebiče, stěny, všechno kolem mě mizí pod tíhou jeho pohledu, jak ze mě svléká ochranný plášť hubaté mrchy, strhává mi ho

z těla, a já jsem během několika vteřin nahá a bezbranná.

„Můžeme to vytřít tímhle. Stejně jsem potřeboval prací prášek,“ řekne s pobaveným klukovským úsměvem, přičemž prostěradlem vytírá rozlitou tekutinu.

„Počkejte, to nemusíte…“ Hlas mi utichne do ztracena, z jeho slabosti je mi nanic. Najednou cítím všemožné výčitky, že jsem ho zaškatulkovala mezi úchyly. To nemůže být úchyl. Na to je moc krásný a moc milý. Já blbec házím kolem sebe čtvrťáky a on teď stírá můj prací prostředek z téhle špinavé podlahy vlastním prostěradlem, aby mi pomohl!

Jako bych nedokázala zformulovat slova. Nejde to, dokud civím na jeho vyrýsovaná předloktí a cítím, jak se mi v podbřišku vlní žár. Má na sobě propínací košili s vyhrnutými rukávy, u krku rozepnutou a odhalující počátky zabijáckého trupu.

„Zaujalo vás něco?“ zeptá se a jeho škádlení mě přinutí okamžitě se vrátit pohledem k jeho úšklebku. Krev se mi hrne do tváří. Čert vem toho chlapa! Jako by se každou větou, kterou vypustí

z pusy, rázem měnil z dobrotivého Samaritána v hříšného pokušitele. Co hůř, přistihl mě, jak pozoruju jeho tělo. Já! Pozoruju! Den co den se v tělocvičně pohybuju v blízkosti prvotřídních těl, a ani to se mnou nehne. Vůči tomu jeho však nějak nejsem imunní.

„Zrovna jsem se přistěhoval. 1D. Jmenuju se Trent.“ Vzhlédne ke mně zpod nemožně dlouhých řas, kudrnaté zlatohnědé vlasy mu krásně rámují obličej.

„Kacey,“ vypravím ze sebe. Tak tenhle chlápek je nový nájemník; náš soused. Bydlí hned za zdí našeho obýváku! Ty jo!

„Kacey,“ opakuje. Líbí se mi tvar jeho rtů, když vyslovuje moje jméno. Upoutá tím mou pozornost, zírám na ta ústa, na jeho dokonale rovné, bílé zuby, až mám pocit, že mi obličej pukne třetí vlnou žáru. Krucinál! Kacey Clearyová se přece kvůli nikomu nečervená!

„Potřásl bych ti rukou, Kacey, ale…“ pronese Trent se škádlivým úsměvem a ukáže dlaně umazané od pracího prostředku.

Tak. A je to. Představa doteku těch rukou mi vlepí facku, zažene to dočasné omámení, postrčí mě zpátky k realitě.

Už zase jsem schopná uvažovat rozumně. S hlubokým nádechem se pracně snažím reaktivovat své ochranné štíty, vytvořit bariéru proti tomuhle božskému stvoření, ukončit veškeré reakce těla. Je to tak o moc snazší. A o nic víc nejde, Kacey. Reakce. Divná, netypická reakce na chlapa. Na neuvěřitelně sexy chlapa, ale nakonec nejde o nic, s čím by sis měla začínat.

„Díky za čtvrťák,“ řeknu chladně, vstanu a strčím minci do štěrbiny. Pustím pračku.

„To je to nejmenší, co jsem mohl udělat, když jsem tě tak vyděsil.“ Už stojí a strká povlečení

do pračky vedle mě. „Kdyby Tanner něco říkal, řeknu mu, že jsem to udělal já. Stejně je to částečně moje vina.“

„Částečně?“

Uchechtne se a zavrtí hlavou. Stojíme teď těsně vedle sebe, tak těsně, až se skoro dotýkáme rameny. Moc těsně.

Couvnu o pár kroků, abych si vytvořila prostor, ale nakonec mu zírám na záda a obdivuju, jak se mu modře kostkovaná košile napíná přes široká ramena, jak mu tmavomodré džíny dokonale obepínají zadek.

Nechá práce a ohlédne se, planoucí oči mě zasáhnou pohledem, který ve mně budí touhu udělat něco pro něj, jemu, s ním. Nestydatě si mě prohlédne od hlavy k patě. Tenhle kluk je samý protiklad. Jednu chvíli milý, vzápětí drzý. Samé k zešílení sexy protiklady.

V hlavě se mi rozezní varovná siréna. Slíbila jsem Livii, že náhodné vztahy na jednu noc skončí.

A skončily. Už dva roky jsem si s nikým neužila. Teď jsem tady, první den nového života, a byla bych ochotná udělat to s tímhle klukem přímo tady na pračce.

Zčistajasna se svíjím ve vlastní kůži, celá nesvá. Dýchej, Kacey, slyším v duchu mámin hlas.

Počítej do deseti, Kace. Deset malých nadechnutí. Jako obvykle mi její rada nepomáhá, protože nedává smysl. Smysl dává jen to, že se musím dostat co nejdál od téhle dvounohé pasti. Okamžitě.

Couvám ke dveřím.

Nestojím o tyhle myšlenky. Nepotřebuju je.

„Tak kde jsi…?“

Vyběhnu po schodech do bezpečí dřív, než vyslechnu Trentovu větu do konce. Teprve v přízemí se snažím nabrat dech. Opřu se o zeď, zavřu oči a vítám zpět ten ochranný plášť, který mi klouže po kůži a znovu se zmocňuje nadvlády nad mým tělem.

Syčivý zvuk… Jasná světla… Krev…

Voda, která mi teče na hlavu. Topím se.

DVĚ

„Kacey, vstávat!“ Liviin hlas mě vytáhne z dusivé tmy zpátky do mé ložnice. Jsou tři hodiny ráno a já jsem zmáčená potem.

„Díky, Livie.“

„Není zač,“ odpoví tiše a lehne si vedle mě. Livie je na moje noční můry zvyklá. Jen zřídkakdy přežiju celou noc bez nich. Někdy se probudím sama od sebe. Někdy přiběhne do mého pokoje Livie, přivolaná mým křikem. Někdy začnu hyperventilovat a ona mi musí vylít na hlavu sklenici studené vody, abych se vzpamatovala. Dnes v noci nemusela.

Dneska je to dobré.

Zůstávám zticha a nehybná, dokud zas neuslyším její pomalé, rytmické dýchání, a děkuju Bohu, že mi nevzal i ji. Vzal si všechny ostatní, ale Livii mi nechal. Zamlouvá se mi pomyšlení, že na ni seslal tehdy večer chřipku, aby nejela na moje utkání v rugby. Zápal plic a rýma ji zachránily.

Zachránily můj jediný paprsek světla.

Přivstanu si, abych se rozloučila s Livií před prvním dnem na její nové střední škole. „Máš všechny papíry?“ zeptám se jí. Všechno jsem podepsala jakožto Liviin zákonný zástupce a přinutila jsem ji přísahat, že jím jsem, pokud by se někdo ptal.

„Jestli to stojí za to…“

„Livie, jen se toho drž a všechno proběhne hladce.“ Abych byla upřímná, mám trochu obavy. Spoléhat na Liviino lhaní je jako očekávat, že domeček z karet vydrží vichřici. Nemožné. Livie nedokáže lhát, ani kdyby na tom závisel její život. A v tomhle případě tomu tak svým způsobem je.

Sleduju, jak dojídá cereálie a sahá po školní tašce, asi desetkrát si shrnuje vlasy za ucho. To je jedno z jejích mnoha sdělení. Sdělení, že panikaří.

„Jen uvažuj, Livie. Můžeš být, kým chceš,“ pronáším a třu jí biceps, zatímco už míří ze dveří.

Vybavuje se mi, jak jsem našla střípek útěchy, když jsme se odstěhovaly k tetě Darle a strýčku Raymondovi – novou školu a nové lidi, kteří o mně nic nevěděli. Byla jsem tak blbá, že jsem uvěřila, že se soucitných pohledů zbavím natrvalo. Jenže zprávy na malých městech putují rychle

a zanedlouho už jsem obědvala na záchodě nebo jsem se úplně ulejvala ze školy, abych se vyhnula šuškandě. Teď jsme však od Michiganu tak daleko, jako bychom přistály v jiném světě. Opravdu máme šanci začít od nuly.

Livie se zastaví, otočí se a upře na mě prázdný pohled. „Jsem Olivia Clearyová. Nesnažím se být někdo jiný.“

„Já vím. Jen chci říct, že tady nikdo nic o naší minulosti neví.“ To byla jedna z mých podmínek pro příjezd sem: nesvěřovat se nikomu s naší minulostí.

„Naše minulost, to nejsme my. Já jsem já a ty jsi ty a tak to musí být,“ připomene mi Livie. Odejde a já přesně vím, co si myslí. Už nejsem Kacey Clearyová. Jsem prázdná skořápka, která trousí nemístné vtipy a nic necítí. Jsem Lžikacey.

Nejenže jsem při pátrání po bytu hledala i slušnou školu pro Livii; potřebovala jsem tělocvičnu. Ne takovou, kde skotačí holky tenké jako tužka v nových úborech, postávají vedle činek a telefonují.

Zápasnickou tělocvičnu.

Tak jsem našla Bod zlomu.

Bod zlomu je stejně velký jako O’Malley’s v Michiganu a já se tu okamžitě cítím jako doma, jen co sem vkročím. Nechybí tu tlumené osvětlení, zápasnický ring a tucet pytlů různých rozměrů a váhy, zavěšených na stropních trámech. Vzduch je plný známého pachu potu a agresivity – vedlejší produkt poměru mužů vůči ženám padesát ku jedné.

Vstoupím do hlavního sálu a zhluboka se nadechnu, uvítám pocit bezpečí, který k místnosti patří.

Před třemi lety, poté co mě nemocnice propustila z dlouhodobé péče – po rozsáhlé fyzioterapii, zaměřené na posilování pravé strany mého těla rozdrcené při havárii – jsem se zapsala do tělocvičny. Trávila jsem tam každý den celé hodiny, zvedala jsem činky, cvičila kardio, dělala jsem všechno, co posilovalo mé rozbité tělo, ale nijak nepomáhalo zpustošené duši.

Pak se mi jednoho krásného dne představil svalnatý chlápek jménem Jeff, který měl na sobě víc piercingů a tetování než kdejaká přepracovaná rocková hvězda. „Trénuješ hodně intenzivně,“ řekl. Přikývla jsem, hovor mě nezajímal, ať už se měl ubírat, kam chtěl. Dokud mi nepodal svou navštívenku. „Už jsi vyzkoušela O’Malley’s naproti přes ulici? Učím tam pár večerů v týdnu kickbox.“

Zřejmě jsem talent od přírody. Rychle jsem mezi jeho žáky excelovala, patrně proto, že jsem trénovala sedm dní v týdnu. Ukázalo se, že je to pro mě ideální zvládací mechanismus. S každým kopem a každým úderem mohu ventilovat svůj hněv, frustraci a bolest v podobě jediné pořádné rány. Všechny emoce, které se v životě usilovně snažím pohřbít, tady můžu nedestruktivním způsobem uvolnit.

Díkybohu, Bod zlomu je laciný a můžete platit měsíčně, bez zápisného. Mám našetřeno dost peněz na jeden měsíc. Vím, že bych je měla dát na jídlo, ale netrénovat u mě nepřipadá v úvahu. Společnost je na tom líp, když jsem v tělocvičně.

Poté co se zapíšu a absolvuju celkovou prohlídku zařízení, si odložím věci u volného boxerského pytle. A cítím na sobě oči mužů, tázavé pohledy. Kdo je ta zrzka? Neví, co je tohle za tělocvičnu? V duchu se ptají, jestli dokážu dát ránu. Nejspíš už se mezi sebou vsázejí, kdo mě první pošle do sprch.

Ať si to zkusí.

Nevšímám si jejich pozornosti, nápadných poznámek a pošklebků a protahuju si svaly; bojím se, abych si něco nenamohla, když jsem tři dny vynechala. A ušklíbnu se. Sráči namyšlený.

Trochu se vydýchám, abych si uklidnila nervy, a zaměřím se na pytel, tu milosrdnou věc, která bez námitek absorbuje všechnu mou bolest, mé utrpení, mou nenávist.

A pak to ze sebe všechno vypustím.

Slunce ještě ani není nad obzorem, když mým pokojem zaburácí ten nejhorší stařecký heavy metal. Budík ukazuje šest ráno. Jo. Přesně podle rozvrhu. Už třetí den po sobě mě soused budí tímhle kraválem. „Dodržujte klid,“ zamumlám si Tannerova slova a přetáhnu si přikrývku přes hlavu.

Dodržování klidu nejspíš znamená, že nesmím rozkopnout sousedovi dveře a rozmlátit mu elektroniku o zeď.

Neznamená to však, že se nemůžu mstít.

Popadnu iPod – jednu z mála věcí kromě oblečení, které jsem sbalila při útěku – a zaroluju

v playlistu. Tady je to: Hannah Montana. Moje nejlepší kamarádka Jenny mi z legrace postahovala všechny tyhle pubertální srágory. Vypadá to, že to konečně přijde k užitku. Potlačím bolest, která se pojí ke vzpomínkám, stisknu „Přehrát“ a zesílím hlasitost na maximum. Zkreslený zvuk se odrazí

od stěn mého pokoje. Reproduktory možná prasknou, ale tohle za to stojí.

A pak se dám do tance.

Jako šílená hopsám po pokoji, mávám rukama a doufám, že ten člověk nenávidí Hannah Montanu stejně jako já.

„Co to děláš?“ ječí Livie. Vrazí do mého pokoje ve zmačkaném pyžamu, vlasy rozcuchané. Skočí k mému iPodu, aby ho vypnula.

„Jen učím našeho souseda, aby mě nebudil. Je to debil.“ Zamračí se. „Ty ho znáš? Jak víš, že je to chlap?“

„Protože žádná holka by si v šest ráno takový svinstvo nepouštěla, Livie.“ Vím, že to nemůže být Trent, protože jeho byt je na druhé straně.

„Aha. Já to do svého pokoje nejspíš neslyším.“ Svraští čelo a pozoruje spojovací stěnu. „To je děs.“

„Viď? Zvlášť když jsem byla včera večer do jedenácti v práci!“ Zahájila jsem první směnu

ve Starbucks v blízkém sousedství. Byli v zoufalé situaci a já dostala od bývalého ředitele výborné doporučení; byl to čtyřiadvacetiletý mamánek jménem Jake, poblázněný do drsňácké zrzky. Byla jsem dost chytrá na to, abych na něj hrála milou. Vyplatilo se to.

Livie se zarazí, pak pokrčí rameny a křikne: „Diskotéka!“ a znovu zesílí hlasitost.

Obě skáčeme po mém pokoji v záchvatu smíchu, dokud neuslyšíme bušení na dveře bytu. Livii zmizí z obličeje veškerá barva. Ona už je taková – štěká, ale nekouše. Já? Nebojím se.

Hodím na sebe rozdrbaný fialový župan a hrdě nakráčím ke dveřím. Uvidíme, co on na to.

Už mám ruku na klice a chystám se prudce otevřít dveře, když Livie chraptivě zašeptá: „Počkej!“

Zarazím se, otočím a uvidím, jak Livie hrozí ukazováčkem, jako to dělávala maminka, když nás kárala. „Nezapomeň, cos slíbila! To byla úmluva. Začínáme od nuly, jasný? Nový život? Nová Kacey?“

„Jo. No a?“

„A – mohla by ses, prosím, snažit nebýt ledová královna? Zkusit být víc jako ta Kacey předtím? Víš, ta, co nepromění v kámen každého, kdo se k ní přiblíží? Kdo ví, třeba si tady dokážeme udělat pár přátel. Jen to zkus.“

„Chceš, abych se kamarádila s dědky, Livie? Jestli je to tak, mohly jsme zůstat doma,“ řeknu chladně. Ale její slova mě bodnou jako dlouhá jehla zapíchnutá přímo do srdce. Kdyby je pronesl někdo jiný, svezla by se po mé tvrdé teflonové skořápce. Problém je, že nevím, kdo je ta Kacey předtím. Nepamatuju si ji. Prý jí zářily oči, když se smála, a když hrála na klavír „Schody do nebe“, dědečka to rozplakalo. Měla houfy kamarádů a objímala se a líbala se a držela se za ruku se svým přítelem, kdykoli to šlo.

Kacey předtím umřela před čtyřmi roky a zbyl z ní jen odpad. Odpad, který strávil rok fyzickou rehabilitací, kde mu opravili rozbité tělo a propustili ho s rozbitou duší. Odpad, jehož známky se střemhlav zřítily až na samé dno třídy. Který na rok zabředl do světa drog a alkoholu, aby vůbec mohl existovat. Kacey potom nepláče, neuroní ani slzu. Ani nevím, jestli to umí. Nic ji nevytáhne z ulity; nesnese dotek rukou, protože jí připomínají smrt. Nikoho k sobě nepustí, protože láska má v patách bolest. Při pohledu na klavír ji obestře mlha závrati. Jedinou útěchou je pro ni mlácení do obřího

boxovacího pytle, dokud nemá rudé klouby na rukou a nohy rozedřené a v těle – které drží pohromadě nespočet kovových šroubů a hřebů – má pocit, že se snad rozdrolí. Kacey potom znám dobře. Určitě

ji mám na krku v dobrém i ve zlém.

Ale Livie si pamatuje Kacey předtím a kvůli Livii se pokusím o cokoli. Přinutím se k úsměvu.

Připadá mi trapný a cizí a soudě podle leknutí, které se zračí v Liviině obličeji, patrně působí trošičku zlověstně. „Tak jo.“ Chci stisknout kliku.

„Počkej!“

„Panebože, Livie! Co zas?“ vzdychnu rozhořčeně.

„Tumáš.“ Podá mi svůj růžový deštník s černými puntíky. „Mohl by to být sériový vrah.“

Teď zakloním hlavu a rozesměju se. Náramně vzácný zvuk, ale je to upřímné. „A co s tím mám dělat? Šťouchnout do něj?“

Pokrčí rameny. „Líp než ho umlátit.“

„Tak jo, fajn, uvidíme, co tu máme.“ Nakloním se k oknu vedle dveří a odhrnu průsvitnou záclonu, hledám prošedivělého muže ve vybledlém tričku, které je mu malé, a v černých ponožkách. Malilinko doufám, že to bude ten Trent z prádelny. Ty žhavé oči mi během několika posledních dnů vtrhly

do myšlenek bez vyzvání a dalo mi dost práce, než jsem je vykopala. Dokonce jsem se i přistihla, že civím na spojovací zeď mezi našimi byty jako magor a v duchu se ptám, co asi dělá.

Místo toho se před našimi dveřmi pohupuje ohon blond vlasů, jemných jako chmýří z kukuřice.

„Vážně?“ zafuním a zápolím se zámkem.

Venku stojí Barbie. Beze srandy. V životní velikosti, metr sedmdesát sedm, velice vysportovaná sexbomba s plnými rty a obrovitýma barvínkově modrýma očima. Nejsem schopná slova; prohlížím si její maličké bavlněné šortky i to, jak je logo Playboye zdeformované, když se jí napíná přes prsa na předku tílka. Ta nemůžou být pravá. Jsou velká jako horkovzdušné balony.

Do mého transu pronikne tiché zaševelení. „Ahoj, já jsem Nora Matthewsová odvedle. Všichni mi říkají Storm.“

Storm? Storm odvedle s olbřímími balony, přišitými na hrudi?

Někdo si odkašle a mně dojde, že na ně pořád ještě civím. Rychle zvednu oči zpátky k jejímu obličeji.

„To nic. Doktor mi je zadarmo přifouknul, když jsem spala,“ zavtipkuje s nervózním zahihňáním, čímž si vyslouží přidušené, šokované zakuckání od Livie.

Naše nová sousedka Nora alias „Storm“ s obřími falešnými kozami. V duchu se ptám, jestli i k ní

pronesl Tanner ten proslov na téma „žádné orgie, dodržuj klid“, když jí předával klíče.

Natáhne vysportovanou paži a já se okamžitě napnu, bojuju s nutkáním viditelně ucouvnout. Právě proto nesnáším seznamování s novými lidmi. Copak si v téhle době plné nakažlivých nemocí nemůžeme vždycky prostě jen zamávat a jít dál?

V zorném poli se mi objeví havraní vlasy a Livie se vrhne po Stormině natažené ruce. „Ahoj, já jsem Livie.“ V duchu děkuju sestře, že mě zase zachránila. „Tohle je moje sestra Kacey. Jsme

v Miami nové.“

Storm obdaří Livii dokonalým úsměvem a obrátí se zpátky ke mně. „Koukej, omlouvám se za tu muziku.“ Takže poznala, že to mám na svědomí. „Neměla jsem zdání, že se vedle někdo nastěhoval.

Pracuju po nocích a pětileté mrně mě budí brzo ráno. Je to jediný způsob, jak se udržet vzhůru a neusnout.“

Tehdy si všimnu, že bělma jejích očí jsou zarudlá. Teď se do mě zabodne pocit viny, když vím, že

jde o děcko. Krucinál. Nesnáším pocit viny, obzvlášť vůči cizím lidem.

Livie si odkašle a střelí po mně pohledem „nezapomeň, že nejsi mrcha“.

„Nic se neděje. Jenom třeba – ne tak nahlas? Nebo ne tak osmdesátkově?“ navrhnu.

„Táta mě naučil na AC/DC. Já vím, není to v módě.“ Zazubí se. „Přijímám objednávky. Cokoli, jen ne Hannah Montanu, prosím!“ Zvedne ruce před tělem na znamení kapitulace, což Livii rozesměje.

„Mami!“ Objeví se mrňavá verze Storm v pruhovaném pyžamu, schová se za maminčiny štíhlé dlouhé nohy a prohlíží si nás s palcem v puse. Je to asi ta nejkouzelnější holčička, kterou jsem kdy viděla.

„To jsou naše nové sousedky, Kacey a Livie. Tohle je Mia,“ představí nás Storm a hladí přitom holčičku po tmavě blond vlnitých vláscích.

„Ahoj!“ zahuláká Livie tím svým tónem, vyhrazeným pro malá děcka. „Těší mě.“

Ať se ze mě stal odpad, jaký chtěl, malé děti mají schopnost dočasně rozpustit vrstvu ochranného ledu, kterou mám obalené srdce. Malé děti a břichatá štěňátka. „Nazdar, Mio,“ řeknu tiše.

Mia zdráhavě couvne, podívá se po Storm.

„Ona se stydí před cizími lidmi,“ omlouvá ji Storm, pak skloní zrak k Mie a osloví ji: „To je dobrý. Možná budou tyhle holky tvoje nové kamarádky.“

Slova „nové kamarádky“ stačí. Mia vystoupí zpoza maminčiných nohou a vydá se do našeho bytu, přičemž za sebou vleče vybledle žlutou flísovou deku. Nejdřív si náš byt jenom prohlédne, nejspíš pátrá po nějakých náznacích, co jsou její „nové kamarádky“ zač. Když její oči nakonec spočinou

na Livii, už neuhnou.

Livie si klekne, aby byla ve stejné úrovni jako Mia, v úsměvu roztáhne pusu od ucha k uchu. „Já jsem Livie.“

Mia ukáže svou deku, ve tváři vážný výraz. „Tohle je pan Magoo. Je to můj kamarád.“ Když teď mluví, uvidím obrovskou mezeru tam, kde jí vypadly dva přední zuby. Hned je o moc roztomilejší.

„Těší mě, pane Magoo.“ Livie stiskne látku mezi palcem a ukazováčkem, dělá, jako by mu potřásala rukou. Livie určitě prošla testem pana Magoo, protože ji Mia popadne za ruku a vleče ze dveří. „Pojď, ukážu ti svoje ostatní kamarády.“ Obě zmizí ve Stormině bytě, Storm a já zůstaneme samy.

„Vy nejste zdejší.“ Je to konstatování, ne otázka. Doufám, že při tom zůstane. „Jste tu dlouho?“

Storm hodnotí pohledem náš skrovný obývák, hodně podobně jako předtím její dcera, zastaví se

u zarámovaného obrázku na stěně, na kterém jsme s rodiči. Livie ho sundala ze zdi v obýváku tety Darly, když jsme utíkaly z domu.

V duchu pokárám Livii, že ho sem pověsila, aby byl všem na očích, aby se všichni mohli vyptávat, i když na to nemám právo. Livie si dupne jen málokdy. Tohle byl jeden z těch případů. Kdyby to záleželo na mně, visel by obrázek v Liviině pokoji, kde bych ho mohla příležitostně navštěvovat.

Je pro mě moc těžké dívat se na jejich obličeje.

„Teprve pár dní. Není to útulné?“

Storm se ušklíbne mému pokusu o humor. Livie a já jsme vyštrachaly v místním obchodě „vše za dolar“ několik základních nezbytností. Kromě nich a obrázku rodiny jsme přidaly pouze pach dezinfekce namísto naftalínu.

Storm kývne a založí si paže na hrudi, jako by se bránila chladu. Není chladno. V Miami je horko i v šest ráno. „Zatím to stačí, ne? Nic víc nemůžeme žádat,“ řekne tiše. Nějak mám pocit, že nemluví jen o bytě.

Odvedle se ozve radostné zakvičení a Storm se zasměje. „Tvoje sestra to s dětmi umí.“

„Jo, Livie má nad nimi něco jako zázračnou moc. Žádné mrně jí neodolá. Doma chodila často vypomáhat do místní školky. Určitě bude mít nejmíň dvanáct dětí.“ Nakloním se a předstírám důvěrný šepot s pusou zastíněnou dlaní: „Počkej, až se dozví, co musí dělat s kluky, aby se jí narodily.“

Storm se tiše zasměje. „Určitě se to dozví celkem brzo. Je nádherná. Kolik jí je?“

„Patnáct.“

Zvolna přikývne. „A ty? Chodíš na vysokou?“

„Já?“ Těžce vzdychnu, bojuju s nutkáním neříct už ani slovo. Vyptává se na spoustu našich osobních věcí. Slyším v duchu Liviin hlas. Zkus to… „Ne, momentálně pracuju. Škola přijde později. Možná za rok nebo za dva.“ Nebo za deset. Postarám se, aby byla nejdřív zajištěná Livie, to je jistá věc. Ona je ta, co má před sebou zářivou budoucnost.

Následuje dlouhá pauza, obě jsme pohroužené do vlastních myšlenek. „Zatím to stačí, ne?“ zopakuju její slova a vidím v jejích modrých očích porozumění, které tenkým závojem zastírá skříň plnou kostlivců.

Stadium dvě

POPÍRÁNÍ

TŘI

V polospánku se došátrám do kuchyně, kde najdu u malého jídelního stolu Livii a Miu, jak hrají karty.

„Dobré ráno!“ zazpívá Livie.

„Dobré ráno!“ napodobí ji Mia.

„Je teprv osm,“ zamumlám a beru si z ledničky džbán pomerančového džusu z prášku od včerejška.

„Jak bylo v práci?“ zeptá se Livie.

Mocně si loknu rovnou z nádoby. „Na hovno.“

Ozve se ostré zajíknutí a všímám si, že do vzduchu směrem ke mně se zabodává Miin krátký prstíček. „Kacey řekla sprostý slovo!“ šeptá.

Přikrčím se, když zachytím Liviin káravý pohled. „Máš bod!“ řeknu a hledám nějaký způsob, jak se omluvit. Budu si muset dávat pozor na jazyk, pokud se bude nablízku zdržovat Mia.

Mia nakloní hlavu ke straně, jako by uvažovala nad mou logikou. Potom se časové rozpětí její pozornosti jako u každého slušného pětiletého dítěte vyčerpá a mé strašlivé provinění je rázem zapomenuto. Usměje se a oznámí: „Jdete k nám na brunch. Ani snídaně, ani oběd.“

Teď je řada na mně, abych se na Livii zamračila. „Že by?“

Livie svraští obočí, vstane a přistoupí ke mně. „Řeklas, že se budeš snažit,“ připomene mi šeptem, aby to Mia neslyšela.

„Řekla jsem, že budu hodná. Neřekla jsem, že si budu se sousedy vyměňovat recepty na bábovku,“ odtuším a ze všech sil se snažím nevrčet.

Obrátí oči v sloup. „Nedramatizuj to. Storm je v pohodě. Asi by se ti líbila, jen kdyby ses jí přestala vyhýbat. A vůbec všem živým tvorům.“

„Ber na vědomí, že jsem za tenhle týden naservírovala živým tvorům přes tisíc kelímků kafe.

A někteří byli dost pochybní.“

Livie si založí paže, přestane se mračit, ale nic neříká.

„Nevyhýbám se lidem.“ Ale ano, vyhýbám. Všem včetně Barbíny. A Dolíčka odvedle. Tomu se vyhýbám jednoznačně. Určitě jsem zahlédla jeho štíhlou postavu hlídkovat párkrát u okna, když jsem se v noci vracela domů, ale uhnula jsem hlavou a pelášila kolem; vnitřnosti se mi svíraly při představě, že bych se s ním zase měla setkat tváří v tvář.

„Vážně? Protože Storm si teda rozhodně myslí, že se jí vyhýbáš. Tuhle vyšla ven, aby si s tebou popovídala, a tys vlítla do bytu jako blesk, ještě než stihla říct ‚ahoj‘.“

Skryju se za další doušek džusu. Dostala mě. Přesně to jsem udělala. Slyšela jsem odemykání jejích dveří a počátky „Ahoj, Kacey“ a už jsem honem zavírala dveře našeho bytu.

„Já jsem jako blesk. Dívka blesků, to zní pěkně,“ řeknu.

Livie sleduje, jak přejíždím zrakem skrovný obsah naší ledničky, a můj žaludek zaprotestuje dokonale načasovaným zakručením. Dohodly jsme se, že budeme utrácet co nejméně, dokud nepřinesu pár výplat, a tak se živíme nejlevnějšími cereáliemi a sendviči s měkkým salámem už víc než týden.

Vzhledem k tomu, že potřebuju k provozu víc kalorií než běžná dvacítka, jsem při téhle stravě malátná. Tím pozváním na jídlo si Storm nejspíš vydělala nejmíň pět bodů do potenciální banky přátelství.

Jazyk mi sklouzne po horních zubech. „Fajn.“ Livie se rozzáří. „To bylo ano?“

Pokrčím rameny, tvářím se nonšalantně. Uvnitř stoupá panika. Livie se na ty lidi moc váže. Vázat se je špatné. Kdo se váže, bude trpět. Udělám obličej. „Pokud to nebude měkký salám.“

Zachichotá se a já vím, že nejde jen o můj chabý vtip. Chápe, že se snažím, a má z toho radost.

Změním téma. „Jak je v nové škole, mimochodem?“ Celý týden jsem měla odpolední, takže jsme spolu vůbec nemluvily, jen jsme si vyměnily pár písemných vzkazů na kuchyňské lince.

„No… dobrý.“ Livie pobledne, jako by uviděla strašidlo. Sáhne po batůžku, ohlédne se po Mie

a ujistí se, že si pilně hraje na stole karty sama se sebou. „Ve škole jsem si zkontrolovala e-mailovou schránku,“ vysvětlí a podá mi kus papíru.

Záda mi ztuhnou. Věděla jsem, že to přijde.

Nejdražší Olivie,

předpokládám, že tě k útěku přemluvila ta tvoje sestra. Nechápu proč, ale doufám, že jsi živá a zdravá. Prosím, pošli mi zprávu se sdělením, kde jsi. Přijedu pro tebe a odvezu tě domů, kde tě chtějí mít tvoji rodiče. To jim udělá radost.

Nezlobím se na tebe. Jsi ovečka, kterou vlk zavedl na scestí.

Prosím, dovol, abych tě odvezla domů. Strýčkovi i mně se strašně stýská.

Tvá milující teta Darla

Žár ve mně vybuchne jako sopka, vaří se ve mně krev. Ne kvůli té poznámce o vlkovi. To je mi fuk; už jsem od ní slyšela horší nadávky. Ale využívá naše rodiče k probuzení pocitu viny, protože moc dobře ví, že tím Livii ublíží. „Neodpovědělas, že ne?“

Livie vážně zavrtí hlavou.

„To je dobře,“ procedím skrz zaťaté zuby a zmuchlám papír do tvrdé kuličky. „Zruš si tu schránku.

Založ si novou. Nikdy jí neodpovídej. Ani jednou, Livie.“

„Tak jo, Kacey.“

„Myslím to vážně!“ Uslyším, jak se Mia maličko zajíkne, a rychle zmírním tón. „Nepotřebujeme je.“

Následuje dlouhá pauza. „Ona není zlá. Myslí to dobře.“ Liviin hlas zněžní. „Tys jí to zrovna neusnadnila.“

Potlačím knedlík viny, který se mi tvoří v hrdle a bojuje o nadvládu nad mým hněvem. „To já vím, Livie. Opravdu to vím. Ale způsob, kterým to teta Darla ‚myslí dobře‘, pro nás nefunguje.“ Rukou si mnu čelo. Nejsem blbá. První rok po havárii jsem vkládala veškeré úsilí, soustředění i myšlenky

do nápravy svého těla, abych se mohla zase hýbat. Jakmile mě propustili domů, soustředila jsem se na odsouvání vzpomínek na svůj dřívější život do bezedné studny. Ale někdy to nešlo – svátky, narozeniny a podobně – a já se rychle poučila, že alkohol a drogy sice jsou schopné ničit životy, ale také mají zázračnou moc: schopnost otupit bolest. Čím dál víc jsem spoléhala na tyhle zbraně proti ustavičnému a nepřekonatelnému přívalu vody, který se mi přeléval přes hlavu a hrozil, že mě utopí.

A pak sex. Bezvýznamný, bezmyšlenkovitý sex „beru si, co chci“ s cizími lidmi, na kterých mi nezáleželo a kterým nezáleželo na mně. Žádná očekávání, aspoň z mé strany. Kluci z večírků, kluci ze školy. Jestli jim potom bylo trapně, to mi bylo jedno. Nikdy jsem si je nepustila k tělu natolik, abych to zjistila. Byl to ideální mechanismus odreagování.

Teta Darla věděla, co se děje, ale prostě si s tím neuměla poradit. Nejprve se snažila zkontaktovat mě se svým knězem, aby se mohl střetnout s mými vnitřními démony a zbavit mě jich. Všechno to

koneckonců muselo být dílem démonů, ale když démoni projevili odolnost vůči církevní moci, asi usoudila, že nejlepší bude ignorance. „Je to jen taková fáze,“ slyšela jsem ji šeptat Livii a přitom ji chlácholivě poplácávala. Nechutná, ponižující fáze, na které se nechtěla podílet. Od té chvíle se plně soustředila jen na svou nepolámanou neteř.

Nevadilo mi to, dokud mě neprobudila Livie, která mě plácala po zádech, abych se neudusila vlastními zvratky, po tvářích jí stékaly slzy, hystericky vzlykala a opakovala pořád dokola: „Slib mi, že mě neopustíš!“ – a její slova mě bodala do srdce jako nůž.

Té noci jsem nechala všeho. Pití. Drog. Náhodného sexu. Sexu vůbec. Od té doby jsem se

na chlapa ani nepodívala. Nevím proč. Nejspíš je to v mé mysli všechno nějak propojené. Naštěstí jsem brzy potom našla nový ventil v podobě kickboxu. Livie nikdy docela neschvalovala ani nepodporovala mou nejnovější závislost, ale s radostí ji upřednostňuje před těmi ostatními.

Zabouchnu dveře ledničky, nechce se mi už přemýšlet o tetě Darle ani o hlubinách své sebedestruktivní minulosti. „V kolik hodin bude ta snídaně?“

„Brunch!“ opraví mě Mia s hlasitým povzdechem.

Lahodná vůně slaniny a kávy probouzí křeče hladu, když následujeme Miu k nim do bytu. V duchu se poplácávám po zádech, že jsem se rozhodla správně. Když nic jiného, omelety s paprikami, rajčaty, šunkou a sýrem mi poskytnou tuny energie pro dnešní tělocvik.

Přejedu pohledem Stormin byt a zmocní se mě do určité míry úžas. Je to zrcadlový odraz našeho, jenže je hezký. Obývací pokoj zařídila Storm pohovkou barvy holubičí šedi, pestrými polštáři

a skleněnými stolečky s hezkými křišťálovými lampami. Televizor s plochou obrazovkou stojí na elegantní týkové skříňce. Příšerný zelený koberec vykukuje zpod krémového chundelatého

koberečku. Stěny má světle šedé a zdobí je černobílé momentky Mii. Zatímco náš byt působí jako laciný podnájem, Stormin připomíná módní holčičí butik.

Musím uznat, jak tak sedím u stolu a tiše poslouchám, jak Storm, Livie a Mia klábosí mezi sebou, že začínám mít Storm ráda, ať chci, nebo ne. Ačkoliv by to člověk na první pohled nikdy nepoznal, Storm je zkušená a působí mnohem starším dojmem než na svých skutečných třiadvacet. To se hned pozná. Je bezprostřední a tu a tam prohodí tím svým tichým, ale chraplavým hlasem nějaký ten vtipný žertík. Často si pohrává s vlasy a snadno se rozesměje a já v jejích očích nevidím nic než upřímnost

a zájem. Na to, jak je krásná, nepůsobí ješitně ani sebestředně. Ale většinou poslouchá. A pozoruje. Těm jejím mazaným očím nic neunikne. Přistihnu ji, jak si prohlíží tetování na mém stehně, oči mírně přimhouřené, protože je určitě upírá na tu hroznou jizvu pod kérkou. Tuhle jedinou velkou jizvu nemám po operaci, ale od zubatého střepu rozbitého skla.

Nevyptává se však a za to ji mám ještě radši.

„Páni!“ zvolá Storm, když sklidí ze stolu a zase si sedne. Zívne a já si všimnu, že má oči zarudlé a pod nimi tmavě fialové kruhy. Opře si lokty o stůl a zuřivě si promne obličej. „Už se nemůžu

dočkat, až se Mia naučí přespávat u kamarádek. Přes týden si můžu zdřímnout aspoň dopoledne, když je ve škole.“

„Jo, zrovna jsem se tě chtěla zeptat. Nevadilo by, kdybych vzala Miu do parku přes ulici?“ zeptá se Livie, jako by o tom opravdu uvažovala a opravdu zapomněla. Okamžitě pochopím, o co jí jde. To je celá Livie. „Nepustím ji z očí. Ani na vteřinku, slibuju.“ Livie začne odpočítávat body ze svého působivého přehledu kvalifikace. „Mám kurz první pomoci, kurz pro plavčíky, tisíc hodin odpracovaných v soukromé mateřské škole. Mám u nás v bytě dokonce i vytištěné kopie všech osvědčení, jestli je chceš vidět. A doporučení!“ Samozřejmě, Livie. „Vrátíme se, řekněme, za čtyři

hodiny, jestli ti to nevadí?“

„Jo, mami! Řekni ano!“ Mia poskakuje na pohovce a zběsile mává rukama. „Řekni ano! Ano! Ano!

Mami, řekni ano!“

„Tak jo, tak jo. Uklidni se.“ Storm se směje a gestikuluje. „Samozřejmě že můžeš, Livie. Už takhle s ní trávíš tolik času, že mi tvoje osvědčení nedělají starosti. Ale měla bych ti za to platit!“

„Ne. To nepřipadá v úvahu.“ Livie smete její slova ze stolu a vyslouží si ode mě ostrý, zamračený pohled. Zcvokla se? Copak jí chutná měkký salám? Musíme přejít na lančmít?

Livie pomáhá Mie s obouváním. „Čau, mami!“ křikne Mia cestou ven. Livie se vyhne mým očím.

Jako by byla ve spojení s mým mozkem a uměla z něj přečíst všechny ty jízlivé myšlenky.

Jen co se dveře zavřou, Storm klesne hlava na stůl. „Myslela jsem, že dneska umřu. Ach, Kacey.

Přísahám, tvoje sestra je jako anděl, co tu poletuje kolem se saténovými křidýlky a kouzelnou hůlkou. Nikdy jsem nepoznala nikoho, jako je ona. Mia už je do ní úplně zamilovaná.“

Vrstva ledu na mém srdci taje. Usoudím, že bych se asi mohla „pokusit“ skamarádit se Storm Matthewsovou, včetně těch obřích falešných ňader a vůbec.

„Tak zatím, Livie,“ zabručím a popadnu svoje věci do Starbucks, obličej zamračený.

„Kace…“ Následuje dlouhá pauza. Do ticha zazní jen Liviino polknutí a já vím, že jí něco vadí.

„No tak, Livie!“ Zakloním hlavu. „Ven s tím. Nechci přijít pozdě do své úžasné práce.“

„Asi jsem měla zůstat v Grand Rapids.“

Zkamením. Zajiskří ve mně hněv při představě, že by tam moje sestřička zůstala beze mě. „Přestaň kecat takový blbosti, Livie.“ Cvrnknu ji do nosu, až sebou cukne. „Okamžitě. Samozřejmě jsi neměla zůstat v Grand Rapids.“

„Ale z čeho budeme žít?“

„Z deseti hodin prostituce denně, každá z nás. Maximálně!“

„Kacey!“

Vzdychnu a zvážním. „Nějak to vymyslíme.“

„Můžu si sehnat práci.“

„Ty se musíš soustředit na školu, Livie. Ale…“ Pohrozím jí prstem. „Kdyby ti Storm znovu nabídla peníze, vezmi je.“

Už vrtí hlavou. „Ne. Nebudu brát peníze za to, že se kamarádím s Miou. Je s ní legrace.“

„Ty se máš bavit s lidmi ve svém věku, Livie. Třeba s kluky.“

Ztuhne jí čelist. „Až to nebudou idioti, udělám to. Prozatím mají víc rozumu pětileté děti.“

Potlačím smích. To je součást Liviina problému. Je moc chytrá. Geniální. Nikdy se nekamarádila s dětmi ve svém věku. Myslím, že se narodila se zralostí pětadvacetileté ženské. Ztráta rodičů ten problém jen znásobila. Moc rychle dospěla.

„A co ty? Na sen o Princetonu nikdy není pozdě,“ řekne tiše.

Vydám nehezké zachrochtání. „Ten sen mi umřel už před léty, Livie, a ty to víš. Na Princeton půjdeš ty. Já se přihlásím na nějakou místní školu, jen co budu mít peníze.“ A nějak zfalšuju výpis

z vysvědčení, abych vymazala ty dva roky příšerných známek.

Svraští ustaraně čelo, jak už to Livie umí. „Místní, Kacey? To by tátovi vadilo.“ Má pravdu, vadilo. Táta chodil na Princeton. I jeho táta chodil na Princeton. Podle jeho názoru už se klidně můžu přihlásit do školy se zlatým M v logu a zapsat si „obracení hamburgerů pro začátečníky“, pokud nepůjdu na Princeton. Ale máma a táta už tu nejsou a strýček Raymond rozfofroval celé naše dědictví u stolu s blackjackem.

Pamatuju si večer, kdy jsem na to přišla, jako by to bylo včera. Bylo to na moje devatenácté narozeniny a já požádala tetu Darlu a strýčka Raymonda o naše peníze, abychom se mohly odstěhovat. Chtěla jsem se stát Liviinou zákonnou zástupkyní. Pochopila jsem, že se něco děje, když teta Darla uhnula očima před mým pohledem. Strýček Raymond nejdřív koktal a pak vyhrkl, že nic nezbylo.

Nejdřív jsem roztřískala skoro všechno nádobí z kuchyňské linky, kopla jsem strýčka Raymonda do krku tak prudce, až zfialověl v obličeji, a pak jsem vytočila číslo na policajty, připravená obvinit tetu a strýce z krádeže. Livie mi vytrhla telefon a zavěsila dřív, než se hovor spojil. Nezvítězily bychom. Nejspíš by nakonec zatkli mě, i když byli máma a táta chytří, na smrt se nepřipravovali.

Všechny peníze, které zbyly po zaplacení dluhů, připadly strýci Raymondovi a tetě Darle na „péči“ o nás. Potají jsem docela ráda, že strýc Raymond udělal, co udělal. Poskytlo mi to další legitimní záminku, abych sebrala sestru a nadobro hodila tuhle část našeho života za hlavu.

Poplácám Livii po zádech, snažím se uchlácholit její pocit viny. „Táta by byl rád, že jsme živé a zdravé. Konec příběhu.“

Nazítří odpoledne jsem v prádelně, když po schodech seběhne Storm, usměvavá, ale s krhavýma očima. Livie vzala Miu zase po škole do parku a já vážně uvažuju o tom, že ji zpohlavkuju za to, jak odmítá brát od Storm peníze.

„Tanner se zvencne.“ Storm uklouzne po lepkavé zelené skvrně, která zůstala na zemi po mém pracím prostředku. Sklopím hlavu, v duchu si připomínám, že se musím vrátit a vydrhnout podlahu. Při představě zvencnutého Tannera se mi zvedá žaludek.

V tichosti dál třídím prádlo, dokud si nevšimnu, že Storm netečně postává a pozoruje mě. Je zřejmé, že si se mnou chce promluvit, ale patrně neví, jak začít.

„Jak dlouho tady bydlíš?“ zeptám se nakonec.

Můj hlas ji asi poleká, protože sebou trhne a začne házet do pračky Miina malá trička a malinkaté spoďárky. „No, asi tři roky? Je to hodně bezpečná budova, ale v noci bych sem dolů stejně nešla.“

Její slova mi připomenou Trenta a nežádoucí pocity, které ve mně tak bez námahy probudil. Už tu bydlíme několik týdnů a já na něj od toho prvního dne nenarazila. Kdybych se nad tím důkladně zamyslela, kdybych se chtěla zabývat tím, co se snažím pohřbít, postřehla bych nad tímhle faktem záblesk zklamání. Ale rychle ho rozdrtím kladivem a hodím do studny za všemi ostatními nežádoucími pocity.

„Kdo tu ještě bydlí?“

Pokrčí rameny. „Spousta lidí se sem stěhuje a odchází. Nájemné je nízké, tak tu máme spoustu vysokoškoláků. Všichni jsou fajn, zvlášť k Mie. Paní Potterageová z druhého patra mi ji pomáhá hlídat po škole a když jsem v práci. Jo,“ – namíří na mě prstem – „bytu 2B se vyhni jako moru. Tam bydlí Perverzní Petey.“

Hlavu zvrátím vzad, zasténám. „Fantazie. Žádný dům není celý, když v něm nebydlí úchyl.“

„Jo, a vedle vás do 1D se nastěhoval nějaký nový chlápek.“

Nedokážu ovládnout žár, který mi stoupá po šíji. „Jo, Trent,“ řeknu ledabyle a nastavuju přitom pračku. Už jen jeho jméno vyslovené nahlas zní sexy. Trent. Trent. Trent. Nech toho, Kacey.

„No, já s tím Trentem ještě nemluvila, ale viděla jsem ho a… ty jo.“ Sugestivně zahýbe obočím.

Skvělé. Mé nádherné sousedce Barbíně připadá Trent sexy. Stačí, jen aby si popotáhla tričko,

a padne před ní na kolena. Uvědomím si, že bolestivě zatínám zuby a soustředím se na uvolnění svalů. Aťsi ho má i se všemi problémy. Proč se staráš, Kace?

Storm zabouchne dveře pračky, stiskne spínač, zhluboka vydechne a odfoukne si tak dlouhou ofinu

z obličeje. „Zůstaneš tady dlouho?“ Podívá se na noviny a fixu, které jsem si s sebou přinesla dolů.

„Nevadilo by ti vypnout moje věci, až to dopere? Chci říct, jestli tady budeš a nebude tě to moc obtěžovat.“

Znovu se na ni podívám, na její unavenou pleť a nafialovělé čárky hyzdící její hezké modré oči a vidím, jak je strašně vyčerpaná. Mladá, svobodná matka s pětiletou dcerkou a pracuje šest dní

v týdnů, každou noc až do tří do rána.

„Jo, beze všeho.“ Zní to jako něco, co by udělal každý slušný, normální člověk, říkám si. Livie by na mě byla hrdá.

„Určitě? Nechci se vnucovat.“

Všimnu si, že se kouše do rtu a ramena má nahrbená, a svitne mi, že je nervózní. Nejspíš musela vynaložit tunu kuráže, aby mě požádala o pomoc, a určitě musí být v dost zoufalé situaci, když to udělala. Tohle zjištění ve mně budí touhu praštit hlavou do zdi. Očividně jsem se moc nesnažila působit přístupně, i když jsem to Livii slíbila. A Storm je milá. Opravdu, upřímně milá.

„Ale milostpaní, dyť je to pro mě náramná čest, vyprat jim spoďáry,“ protáhnu s falešným jižanským akcentem, zvednu noviny a začnu se jimi ovívat.

Obličej se jí rozjasní překvapením a zachichotá se. Otevře ústa k odpovědi, ale nic z nich nevyjde.

Můj smysl pro humor ji uzemnil. Krucinál, Livie má pravdu. Jsem ledová královna.

Rychle dodám: „Kromě toho ti dlužím za minulý týden. To je to nejmenší, co můžu udělat, když jsem vytasila Hannah – nejšpinavější zbraň na světě.“ Usměju se, a není to nucené. „Jenom chci projít nabídku zaměstnání, což můžu klidně udělat tady v tomhle ráji.“

Zamračí se. „Starbucks ti nevyhovuje?“ To jí musela povědět Livie, protože ode mě to určitě neví.

„Je to tam fajn, ale peníze na hovno. Kdybych se chtěla nadosmrti živit lančmítem a seškrabávat z chleba zelené fleky, možná by to šlo.“

Přikývne, přemýšlí. „Mohly byste dneska přijít na večeři.“ Otevřu ústa, abych odmítla almužnu, ale předejde mě: „Jako poděkování, že se dneska Livie stará o Miu.“ V tom tónu je cosi, směs nucené statečnosti a autoritativnosti, co mě donutí sklapnout. „Teď začnu vařit. Než to dopere, budu hotová.

A…“ Přešlápne maličko zdráhavě, jako by nevěděla, jestli má říct, co se jí honí hlavou. „… umíš míchat pití?“

„Hm…“ Rychle zamrkám nad nenadálou změnou tématu. „Není na to ještě trochu brzo?“ Usměje se, dokonalé zuby se jí zatřpytí. „Jako třeba martini a Long Islandy?“

„Umím nalít kruťáckýho panáka tequily,“ svěřím se neochotně.

„No, můžu promluvit se šéfem a zeptat se, jestli by tě nepřijal, pokud máš zájem. Dělám barmanku v jednom klubu. Jsou za to dobré peníze.“ Při těch posledních slovech vykulí oči. „Jako fakt dobré.“

„Barmanka, jo?“

Usměje se od ucha k uchu. „Tak co říkáš?“

Zvládla bych to? Nic neříkám, snažím se představit si sebe za barem. Vidina končí tím, že roztřískám láhev a kopnu nějakého vlezlého zákazníka do hlavy.

„Ale nejspíš bych tě měla varovat.“ Zaváhá. „Je to klub pro dospělé.“ Cítím, jak se mi vraští čelo. „Pro dospělé, jako že…“

„Striptérky.“

„Aha…“ Samozřejmě. Podívám se po sobě. „Jo, ale já jsem ta holka, co zůstává mezi lidmi oblečená.“

Storm nad mými slovy mávne rukou. „Ne, žádné strachy. Nebudeš se muset svlíkat. Věř mi.“

Já? Pracovat ve striptýzovém klubu? „Myslíš, že bych tam zapadla, Storm?“

„Jsi schopná pohybovat se mezi sexem, chlastem a hromadou prachů?“ Pokrčím rameny. „To zní jako moje dospívání, až na ty prachy.“

„Dokážeš se naučit trošku víc usmívat?“ zahihňá se nervózně. Obdařím ji svým nejlepším falešným úsměvem.

Pochvalně kývne. „Dobrý. Myslím, že ti to za barem půjde. Máš ten kukuč, co se jim bude líbit.“

Zafuním. „Jaký kukuč? Je na mně vidět, že jsem zrovna vylezla z autobusu z Michiganu a za peníze udělám všechno, jen abych nemusela baštit lančmít?“

Koutky očí se jí svraští, jak se hihňá. „Uvažuj o tom a já promluvím se šéfem. Jsou to fakt dobré peníze. Už bys nemusela jíst lančmít. Nikdy.“ Nato vyběhne po schodech a zmizí.

Uvažuju o tom. Uvažuju o tom půl hodiny a přitom pozoruju, jak oblečení Storm a Mii krouží za okýnkem pračky. Uvažuju o tom, i když program doběhne a já přehazuju oblečení do sušičky

a nakládám další dvě dávky. Uvažuju o tom, když třídím a skládám jejich čerstvě vyprané oblečení na úhledné hromádky a vkládám ho do koše, přičemž věnuju trochu moc pozornosti hanbatým kouskům ve Stormině hromádce. Jako třeba mrňavému černému topu, který vypadá jako kříženec sportovní podprsenky, pošité flitry, a něčeho, co roztrhala divá zvěř. Zvednu to. Servíruje v tom pití nebo svoje tělo? Tím by se vysvětlovaly ty absurdní kozy. Páni! Možná se kamarádím se striptérkou. To zní divně. A pak si uvědomím, že se probírám v jejím spodním prádle. To je o moc divnější.

„Pověz mi, kam to nosíš, abych se mohl zajít podívat.“ Jeho hluboký hlas mě zase poleká.

Zajíknu se, prudce otočím hlavu a uvidím Trenta, jak ke mně kráčí s igelitkou prádla přehozenou přes rameno. Dech se mi při pohledu na něj zadrhne, zvlášť nad těmi nestydatými dolíčky. Už je to

víc než dva týdny, co jsem tu na něj narazila, a přesto ve mně pohled na něj okamžitě zažehne plamen.

Zase v prádelně? Jaká je to pravděpodobnost? Zhluboka se nadechnu a přinutím se uvolnit.

Tentokrát jsem připravená líp. Nebudu se chovat jako vesmírný kadet. Nenechám se odzbrojit tou krásnou tváří. Nechci… „Ale ale. Prádelní Šmírák znovu útočí.“

Trent se ušklíbne a přejede mi očima po těle, zastaví se na okamžik, aby si prohlédl tetování

na mém stehně, a pak zvedne zrak zpátky k obličeji. Než tam dorazí, pulz už mi zběsile uhání a mám pocit, že si asi budu muset převléct kalhotky. Krucinál! Už je to tu zas. „Druhé kolo,“ zamumlám dřív, než se stihnu zarazit.

Obočí mu zacuká překvapením a zamíří k otevřené pračce.

Snažím se nezírat na jeho tělo skrz přiléhavé bílé tričko, když sleduju, jak hází do pračky sadu bílého povlečení. „Často pereš prostěradla,“ konstatuju chladně v domnění, že je to celkem nevinná poznámka.

Trentovy ruce se na vteřinu zarazí a pak pokračuje, zasměje se a potřese hlavou, ale nic neříká.

Nemusí. Už mi došlo, co by moje konstatování mohlo naznačovat, a v duchu zaúpím; bojuju

s nutkáním plácnout se do čela a obličej mi hoří čím dál víc. Veškerá převaha, kterou jsem myslela, že mám, když vstoupil, se právě rozplynula v prachu pod mýma nohama.

Jeho prostěradla už určitě zažila ledacos. Musí mít holku. Někdo jako on musí mít holku. Nebo řadu kámošek do postele. Ať tak nebo tak, teď se mi chce zalézt někam do díry a schovat se pod listí.

„Co na to říct? V Miami je bez klimatizace horko,“ prohodí po chvilce, jako by chtěl zmírnit rozpaky. Každopádně si to aspoň namlouvám, dokud nedodá: „I bez oblečení se probouzím úplně uvařený.“

Trent spí nahý. V ústech mi vyschne a oči se znovu nezvladatelně upřou na jeho postavu. Za zdí

našeho obýváku leží v posteli tenhle bůh a je nahý. Ačkoliv jsem to už považovala za nemožné, tep se mi zrychlí ještě víc.

Otevřu pusu, abych změnila téma, ale nic souvislého ze sebe vypravit nedokážu. Slova mi plavou v hlavě a řadí se v blábol. Nenapadá mě ani jedna aspoň trochu inteligentní odpověď. Já, která dovedu chrlit vtipy a těmi nejlepšími drtit drzounům koule, jsem na lopatkách. Trent hladce roztříštil můj obranný štít všeho všudy jen prostěradly a představou své nahoty.

A těmi zatracenými dolíčky.

Sleduju, jak se mu pohybují svaly na ramenou, když nalévá do pračky prací prostředek. Koho by napadlo, že praní může být sexy? Když se ke mně otočí a mrkne, nadskočím.

„Není ti nic?“ zeptá se.

Zavrtím hlavou a snažím se vydat záporný zvuk, ale vyjde z toho něco, jako když škrtíte kočku, a jsem si jistá, že mi hoří celá hlava.

Zabouchne víko pračky a strká do ní mince, aby spotřebič spustil; pak se ke mně otočí a nakloní se.

„Abych byl upřímný, viděl jsem tě jít s prádlem kolem svého bytu a popadl jsem to první, co mě napadlo, že by se dalo vyprat.“

Počkat… co to říká? Zatřepu hlavou, abych z mozku zahnala mlhu. Myslím, že mi sděluje něco důležitého.

Zašklebí se a prohrábne si rukou nečesané vlasy. To chci udělat já, myslím si a bezděčně ohýbám prsty. Prosím, dovol mi to. Ve skutečnosti s ním chci dělat všechno možné. Přímo tady, v tomhle zašlém sklepě. Na pračce. Na podlaze. Kdekoli. Bojuju s nutkáním vrhnout se na něj jako zvíře nakažené vzteklinou. Sakra, momentálně tak i funím.

„Tak čímpak se tady lidi baví?“ zeptá se a maličko se zakloní, aby mi poskytl prostor, jako by poznal, že v jeho blízkosti každou chvíli omdlím.

„Hm…“ Chviličku mi trvá, než najdu hlas. A rozum. „Poflakují se v prádelnách?“ Slova ze mě vyjdou rozechvěle. Krucinál – co to se mnou je?

Směje se, pohled upírá na moje rty. Cítím tam jeho oči a to mě nutí chrlit slova, která můj mozek ještě neschválil. „Nevím. Sotva jsem se nastěhovala. Ještě jsem se nepobavila.“ Proboha, Kacey. Drž hubu! Prostě drž hubu! Teď mluvíš jako debil a navíc totální nula!

S pokřiveným úsměvem se opře o pračku a zkříží opálené paže na hrudi. A pak se na mě zadívá.

Ten upřený pohled trvá celou věčnost, až mi po zádech začne stékat pot. „No, to musíme změnit, ne?“

„Co?“ zasípu, žár mi rozpaluje podbřišek. Zase se mu zdařilo svléknout mě z mého titanového povlaku. Odhodil ho na jinou planetu, kde nemám naději ho ještě někdy najít. Jsem nahá a bezbranná a jeho oči se mi zarývají až do morku kostí.

Jeho tělo se sune po pračce, až se opírá o mé, dloubne do mě bokem, paži nataženou k protějšímu rohu pračky přede mnou, čímž účinně proniká do mého osobního prostoru. „Změnit to, že si neužiješ vůbec žádnou zábavu,“ ševelí. Dech se mi zadrhne. Je mi, jako by mi sáhl do nitra těla a uchopil moje bušící srdce. Má vůbec představu, co mi dělá? Jsem tak čitelná?

Zvedne ukazováček a sjede mi jím po spánku, po tváři, uchopí mou bradu do dlaně. Tře mi pootevřený dolní ret bříškem palce a já na něj civím. Nemůžu se pohnout. Nemůžu pohnout ani svalem. Jeho dotek má schopnost mě ochromit. „Jsi moc krásná.“

Moje nervy jsou jako klubíčko protikladů. Dotek špičky prstu na rtu je zatraceně příjemný, a přesto ve mně něco řve: Ne! Dost! Nebezpečí!

„Ty taky,“ uslyším svůj šepot a okamžitě proklínám zrádce ve svém nitru.

To. Se. Nesmí. Stát.

Naklání se blíž a blíž, až mi jeho dech pohladí ústa. Jsem paralyzovaná. Vím, že mě chce políbit. Vím, že mu to chci dovolit.

Jenže pak se napřímí, jako by si na něco vzpomněl. Odkašle si, mrkne a pronese: „Tak zatím, Kacey.“ Otočí se a zmizí nahoru, jeho dlouhé nohy berou schody po dvou.

„J-jo. Ja-jasně,“ koktám a opírám se o pračku, abych neupadla, protože nohy se mi změnily v rosol.

Určitě chybí jen dvě vteřiny, abych se roztekla do loužičky na betonové podlaze. Bojuju s nutkáním rozběhnout se za ním. Raz… dva… tři… Pracně se snažím setřást to nepříjemné ostří, co se mi zaťalo do těla. Nahrbím se, položím tvář na pračku, moje rozpálená pokožka se kochá úlevou z chladného plechu.

Je to pekelný hráč. Obvykle je umím odhánět moc dobře. Jako ženská v tělocvičně plné mužských přicházím do styku s těmi namakanými egomaniaky v O’Malley?s den co den. Podrž mi pytel… Rozdáme si to… Ty poznámky byly nekonečné a nevynalézavé. Když pak usoudili, že musím být lesba, protože jsem před nikým z nich nespustila šortky, počet blbých komentářů se zdesateronásobil.

Nikdy mi nedělalo problém odolat i těm, co byli nejvíc sexy. Ani jeden z nich nepronikl za tu mistrovskou hradbu sebezáchovy, kterou jsem kolem sebe zkonstruovala. Bavilo mě trénovat s nimi. Moc ráda jsem je srážela na kolena. Ale nikdy ve mně neprobudili žádný zájem, fyzický ani jiný.

Jenže Trent… je něčím jiným a nemusím moc usilovně přemýšlet, abych to poznala. Něco na tom, jak je ho plná místnost, jak se na mě dívá, jako by už identifikoval a uměl vyřadit z provozu každý

z mých obranných mechanismů bez sebemenší námahy, jako by skrz ně viděl až k té pohromě, co se skrývá pod nimi.

A chce ji.

„Zasranej hráč,“ zamumlám a běžím k umývadlu. Cákanec vody dočasně uhasí plameny v mé hrudi. Je milý. Tak moc milý! Daleko sofistikovanější než ti sráči, se kterými běžně přicházím do styku. „Jsi moc krásná,“ opakuju a pak následuje drsné, posměšné přehrání mých slov: „Ty taky.“ Určitě to říká každé. Bacha, setká se se Storm a poví jí přesně to samé. Panebože. Střeva se mi svírají, zatnu pěsti, až mi zbělají klouby. Co se stane, až se setká se Storm? Zamiluje se do ní, to se stane. Je to chlap.

Který chlap by se nezamiloval do Sladké Striptérky Barbíny? A ze mě pak bude všeho všudy jenom ten cvok z 1C a budu se muset dívat, jak se mazlí na pohovce, a poslouchat divoký striptýzový sex za zdí své ložnice a budu mít sto chutí urvat Storm ruce. Krucinál. Pustím studenou vodu a znovu si opláchnu obličej. Než by se kdo nadál, vyrobil tenhle chlap trvalé praskliny v mém pečlivě vytvořeném plášti duševního zdraví a já nevím, jak proti tomu bojovat, jak se chránit, jak ho k sobě nepustit.

Jak k sobě nepustit nikoho.

Z devětadevadesáti procent vím, že si ho nesmím pustit k tělu. Nemá smysl uvažovat o tom, že bych ho nechala přiblížit. Jen co uvidí, jak jsem na tom, uteče a nechá za sebou ještě větší binec. A přesto při pohledu na pračku, u níž před chvilkou stál a v níž víří jeho povlečení, vážně uvažuju o tom, že ta prostěradla ukradnu a nechám na jejich místě lístek „Pojď si pro ně“. Ne. Prohrábnu si vztekle

rukama hustou hřívu, držím se za zátylek, jako bych bránila hlavě, aby vybuchla. Musím se od něj držet co nejdál. Zničí všechno, na čem jsem se tolik nadřela.

Zčistajasna se nemůžu dočkat, až budu z prádelny venku.

Mia a Livie sedí se zkříženýma nohama v obývacím pokoji na zemi, mezi nimi leží desková hra Žížaly. Čerstvě osprchovaná Storm vyklopí hrnek špaget do hrnce s vařící vodou. „Doufám, že ti

nevadí telecí v omáčce,“ řekne, když vstoupím bez klepání. Připadá mi, že stadium klepání už máme za sebou. Koneckonců, právě jsem měla v ruce její tanga.

„To bude skvělé. Tady máš všechno prádlo.“

Ohlédne se v šoku na prádelní koš. „Tys mi poskládala spodní prádlo?“

„Hm… ne?“

Otočí se ještě trošku, uvidí můj obličej, vlasy ještě vlhké od vody z kohoutku, zamračí se. „Co se ti stalo?“

Jak mám vysvětlit, že jsem si musela dát studenou minisprchu v prádelně, protože mě tam zahnal do kouta náš zatracený soused svými medovými řečmi? Nevysvětlím to.

„Bylo to úplně jako ve filmu Vzpoura strojů. Pračka ožila a napadla mě. Prádelna a já spolu oficiálně nemluvíme.“

„Ten film vůbec neznám,“ řekne Storm a současně zaslechnu slaboučké vyděšené zajíknutí.

„To mě nepřekvapuje,“ zamumlám a mířím do kuchyně, přičemž na mě Livie vrhne zdrcující pohled za to, že jsem polekala Miu. Táta nás nutil sledovat všechny filmy ze svého mládí, aby se klasika udržela při životě. Většinou nikdo z mé generace nemá zdání, o čem mluvím.

Storm se ke mně otočí v zástěře s nápisem Jaká je omáčka? Viděl někdo mou náplast? Na tváři má široký úsměv. „Hele, mluvila jsem se šéfem. Jestli o tu práci stojíš, je tvoje.“

„Storm!“ Vytřeštím oči.

Dlouhé blond lokny se jí zhoupnou, když zakloní hlavu, zatímco se směje; můj šok je očividně zábavný. Poznám, že má z té zprávy sama radost. Nabývám dojmu, že nám upřímně chce pomoct, a to jen proto, že je prostě tak hodná.

„Ještě jsem se nerozhodla.“ Lhářko, ano, rozhodla. Dobré peníze jsou dobré peníze, a pokud se nemusím svlékat, klidně vydržím stát uprostřed přehlídky vagin.

„Co je to za práci?“ ozve se Livie, procitá v ní zvědavost.

„Práce se mnou, tam, kde dělám,“ vysvětluje Storm.

„Maminka dostává zaplaceno za to, že dává lidem pití v restauraci. Takhle!“ Mia vyskočí, běží a vezme z kuchyňské linky prázdný šálek. „Dala byste si sklenku limonády, madam?“ S nesmírnou pozorností a úklonami ho nese Livii.

„Ale děkuju vám, laskavá číšnice,“ rozplývá se Livie teatrálně a pak loká imaginární nápoj, jako by právě přešla Saharu; nakonec na Miu mrkne. Když se však otočí ke mně, má čelo zvrásněné nejistotou. „Neservíruje jen limonádu, chápu to správně?“

Přikývnu a sklopím oči k přerovnávání příborů na stole, než se zas dokážu setkat s jejím ustaraným pohledem. Dolní ret má vcucnutý do pusy. Ze všech sil se snaží, aby se nechvěl, a já vím, na co myslí.

Bojí se, že se znovu zřítím do těch temnot, kde proudí tequilla a kde často dochází k zástojům

na jednu noc. I když jsem jí stokrát tvrdila, že tahle fáze už skončila, pořád se děsí, aby mě znovu neztratila. Nemůžu jí to mít za zlé.

Právě proto mě její další slova překvapí. „Měla bys to vzít, Kacey.“ Hlava se mi sama od sebe nakloní ke straně. Přemýšlím nad tím, co řekla. Pokrčí rameny. „Jestli je obsluhuješ, můžeš na ně kašlat, ne?“

„Jasně.“ Zvolna přikývnu, zpracovávám tu logiku. Livie vždycky najde na všem to dobré. Kradmo kouknu po Storm a vidím, jak soustředěně míchá rajčatovou omáčku. Vím, že to určitě slyšela. Jistě uvažuje o tom, jaké temné kostlivce mají tyhle její dvě sousedky ve skříni. Jako obvykle je tak slušná, že se nevyptává.

„A jsou tam dobré peníze z dýšek, podle toho, co jsem slyšela,“ dodá Livie. „Třeba bych si mohla sehnat falešný průkaz a taky tam dostat práci!“

„Ne!“ zařveme Storm a já jednohlasně a vyměníme si němý pohled. Pohled, který sděluje, že to je dost dobré pro nás, ale ne pro Livii. Ta má na víc.

„Mami? Jdeš dneska večer do práce?“ zaštěbetá Miin hlásek a zabrání Livii v dalším vyptávání.

Storm se na dceru smutně usměje. „Ano, čmeláčku.“ Musí to být těžké, odcházet od ní šest večerů po sobě.

„Můžu být u Livie? Prosím, mami?“ Mia spíná ručičky před sebou, jako by se modlila.

„Ale já nevím, Mio. Podle mě už jsi dneska Livii připravila o dost času, nemyslíš?“

„Ale néééé…. Mami!“ kňourá Mia a dupe po pokoji dokolečka, čímž všem připomíná, že je jí opravdu teprve pět let. Nasupeně se zastaví, obejme si ramínka a zamračí se. „Nemám ráda paní Potterageovou!“

„Je to hodná paní, Mio,“ vzdychne Storm, jako by to říkala už po sté. Nakloní se ke mně a pošeptá mi: „Nemám to tomu ubohému dítěti za zlé. Potterageová kouří jako fabrika. Ale obvykle s ní můžu počítat aspoň čtyři noci v týdnu.“

„Mně to vůbec nevadí,“ ozve se Livie a poplácá Miu po zádech.

„Vidíš, mami? Livie říká ano!“ Storm couvá. „Určitě?“

„Samozřejmě. Abych řekla pravdu, s největší radostí ji pohlídám každou noc, jestli chceš,“ prohlašuje Livie s naprostou vážností.

„Ale Livie! Já pracuju šest dní v týdnu. To bych od patnáctileté holky žádala moc. Zasloužíš si chodit ven a na mejdany, nebo co dneska patnáctileté holky dělají.“

Livie už vrtí hlavou. „Ne, nedělají a mně to nevadí.“ Štípne Miu do tvářičky, stejně zamilovaná do holčičky jako Mia do ní. „Moc ráda to udělám.“

Následuje dlouhá pauza a Storm polyká a přemýšlí nad tím. „Musela by sis ode mě nechat zaplatit za svůj čas. Konec diskusí.“

Livie ledabyle mávne rukou. „Jo, fajn. To je fuk. Stejně většinu času prospí a Kacey bude s tebou v práci, ne? Tak aspoň nebudu sama.“

Všechny tři se s nadějí obrátí ke mně.

Hlasitě a těžce vzdychnu. „Jenom pití, jasný? Neposloužím nikomu… ničím jiným.“ Storm zajiskří v očích. „Ledaže bys chtěla.“

„A nemusím nosit nic hanbatého?“

„No…“

Hlava mi klesne dozadu a převaluje se ze strany na stranu. „A je to tady.“

„Zrovna jsem chtěla říct, že vyděláš víc peněz, když trochu ukážeš prsa, než když se budeš oblékat jako mormonka. O hodně víc peněz. Já bych na tvém místě kousíček kůže ukázala.“

Znovu vzdychnu. „A můžu odejít, když se mi tam nebude líbit? Žádné výčitky?“

„Jednoznačně, Kacey. Žádné výčitky,“ potvrdí Storm a podrží si vařečku před obličejem, jako by přísahala.

Odmlčím se jen na tak dlouho, abych Storm trochu napínala. „Tak jo.“

„Paráda!“ Storm mě popadne do své vysportované náruče a nedbá na to, že se mi při doteku vnitřnosti obracejí a hlas v mé hlavě ječí. Stejně rychle se zas odtrhne a vrátí se ke svému hrnci s omáčkou, čímž mi dá šanci vydechnout. „Začínáš dneska večer, mimochodem.“

„Dneska večer! Senza.“ Nedokážu potlačit sarkasmus v hlase, i když mi v břiše začínají jako šílení kmitat motýli, kteří mě připraví o chuť k jídlu. Pevně si obejmu ramena rukama a beru na vědomí, že klub plný nových lidí znamená potřásání rukama a vyptávání na osobní záležitosti, do kterých je všem tak akorát kulový. Na tohle nejsem připravená. Nechystala jsem se… Raz… dva… tři… čtyři… Než napočítám do deseti, už jsem úplně zmagořená.

Stadium tři

VZDOR

ČTYŘI

Už je po západu slunce, když ve Stormině džípu zastavujeme u Penny’s Palace. Storm ještě ani nemá zaparkováno a já už vyskakuju. Když obchází vůz, aby se se mnou setkala na mé straně, hledí na mě se směsicí překvapení a obav. Ale nic nekomentuje.

Pronese však jednu poznámku týkající se toho, jak si popotahuju černou minisukni, kterou jsem si od ní vypůjčila. „Přestaň sebou šít.“ Plácne mě přes ruku. „Nikdy bych nečekala, že budeš taková nervóza.“

„Tobě se to mluví. Tobě zadek nečouhá. Nemůžu uvěřit, že jsem na sebe vzala tuhle pidimini. Jak se shýbnu, každý uvidí, že jsem holčička.“

Storm se směje. „Samozřejmě že musíš mít tuhle pidimini. Jsou v ní vidět ty tvoje úžasné nohy.“

„Nejen nohy,“ mumlám a znovu sukni popotáhnu, aby mi zakrývala spodní okraj tetování. Nestydím se za něj; jen na sebe nechci upozorňovat víc, než je nutné.

„Panebože! Na takovou tvrďačku jsi fakt ohromná fňukna, viď?“

Má pravdu. Nejspíš tu prostě nejsem ve své kůži a to způsobuje, že o všem moc přemýšlím. Kdyby to byla tělocvična, vůbec bych neměla problém s mrňavými šortkami, co mi obepínají zadek. Jenže tohle není tělocvična a já tady nesmím z nikoho vykopat duši.

Nakloním hlavu ke straně a zadívám se na Storm. „Fakt jsi mi teď řekla, že jsem fňukna?“

Nevypadne z tempa. „Fakt jsi řekla, že jsi holčička? Tohle je klub pro dospělé, ne mateřská školka.“

„Budu se snažit na to nezapomenout.“ Uchechtnu se, když se ocitneme u mohutných černých kovových dveří s mrňavou špehýrkou.

„Vypadáš skvěle, Kacey. Vážně.“ Snažím se neucuknout, když mě poplácá po rameni.

Potají musím uznat, že fakt vypadám. K minisukni mám antracitově proužkovaný top s ramínky a několik kusů stříbrných šperků ze Storminy sbírky. Taky mi pomohla s účesem a nalíčením.

Vypadám víc než dobře. Ne že bych nějak oslňovala, když stojím vedle Storm v tyrkysových šatech

s opálenou pletí a barbínovskými křivkami, ale vypadám slušně. Dost slušně na to, abych se přistihla, jak se při odchodu nesu extra pomalu kolem bytu 1D a doufám, že zahlédnu v okně Trentovu tvář. Pak mi dojde, co dělám, a zbytek cesty až ke Storminu džípu utíkám; hlas uvnitř hlavy na mně během celé cesty nenechá nit suchou.

Storm čtyřikrát zaklepe na těžké dveře. Rozlétnou se a mně poskočí žaludek. Jen tak někoho se už neleknu. Ale ten obr s tmavou pokožkou a bachratými svaly, kterého jsou plné dveře na šířku

i na výšku… Nestydím se, že se krčím. Podle toho, jak vypadá, by mě nepřekvapilo, kdyby se za celý život ani jednou neusmál. Rozhodně nikdy nebyl roztomilé miminko. Určitě se jednoduše objevil zčistajasna v podobě toho netvora, co tu přede mnou stojí.

„Tohle je Nate. Je to hlavní vyhazovač a Cainova pravá ruka. Ahoj, Nate! Tohle je moje kamarádka Kacey.“ Storm nečeká na odpověď. Jednoduše se protlačí kolem něj, cestou dovnitř ho lehce praští pěstí do břicha.

„Ahoj,“ řekne obr. To slovíčko zaburácí až hluboko v mém nitru, má hlas jako hromobití a já kývnu, dočasně oněmělá.

Ustoupí, aby mi udělal místo. „Pojď dál, prosím.“

S hranou statečností vystrčím bradu a vstoupím dovnitř. Storm mě vede úzkou chodbou, lemovanou

vitrínami s lihovinami a stříbrnými soudky, slabě páchnoucí pivním kvasem. Ten pach probouzí vzpomínky. Vzpomínky na kluby a panáky tequily vypité z mužských pupků a na lajny bílého prášku na stolech v temných koutech. Rychle je vecpu zpátky tam, kam patří. Do minulosti.

„Tady jsou šatny tanečnic…“ Stormin ukazováček zamíří na dvoje zavřené dveře. „Tam bych nechodila, ledaže bys chtěla vidět všechny možné části ‚holčiček‘.“ Se škádlivým smíchem pokračuje chodbou.

Mineme ramenatého, vysokého blonďáka v těsném černém tričku a černých kalhotách. Soudě podle jeho úboru jde určitě o dalšího vyhazovače, ale nevypadá tak zlověstně jako Nate. Je roztomilý takovým tím způsobem „jsem z Wisconsinu a hraju fotbal“. Připomíná mi Billyho…

„Kacey, tohle je Ben,“ představí nás Storm.

„Ahoj, Kacey.“ Široce se usměje a pak nakloní hlavu ke straně, jako by mě náhle poznal. „Hele, nebylas tuhle v Bodu zlomu?“

Přejedu ho pohledem. Nepamatuju si ho, ale na druhé straně, já si tamních kluků nevšímám.

„Možná. Zrovna jsem se tam zapsala.“

Zvolna přikývne. „Jo, tos byla určitě ty.“ Očima nestydatě přejíždí mé tělo. „Jsi neuvěřitelná.

Závodíš?“

Odrazím kompliment. „Ne, dělám to jen pro zábavu.“ Pravda je taková, že bych moc ráda závodila, ale je to pro mě moc nebezpečné, s ohledem na má zranění. Jedna rána do nesprávného místa by těžce poškodila všechnu tu práci, kterou chirurgové před léty odvedli, aby mě dali znovu dohromady. Nic

z toho však Benovi vykládat nebudu.

„První noc v Penny’s?“ zeptá se, opřený jedním předloktím o rám dveří.

„Jo.“

Znovu mě přejede chlípným pohledem.

„Pouze za barem,“ dodám, založím si paže na hrudi a zdůrazním to „pouze“. Vrátí se očima k mému obličeji a ušklíbne se. „Jo, to už jsem slyšel.“

„A uslyšíš to ode mě znovu pokaždé, když se zeptáš,“ odpálím ho chladně. Takový náfuka!

Potřebuje pořádný kopanec do hlavy, aby mu smazal ten úšklebek z pusy. Možná ho příště v tělocvičně požádám, aby trénoval se mnou.

Storm mě vede dál a zahuláká přes rameno: „Tak zatím, Bene.“ Zaklepe na dveře s nápisem Šéf. Vedle nápisu je karikatura nahé ženy sedící s roztaženýma nohama a vedle ní jsou připíchnutá černá krajková tanga. Jak příznačné!

„A tady je Cainova kancelář. Žádné strachy. Zapadneš sem,“ šeptá, když otevírá dveře. Zvednu obočí, i když je ke mně obrácená zády a nevidí mě. Ona si myslí, že mě zná! Myslí si, že zapadnu mezi silikon a chlast a bajadéry, nebo jak jim mám říkat. Začínám pochybovat o Stormině inteligenci.

„Dále!“ zavolá drsný hlas a mně ztuhnou záda.

Malá kancelář je od podlahy až ke stropu na všech čtyřech stěnách lemovaná policemi plnými dalších krabic chlastu. Tuny a tuny chlastu. U zadní zdi se nalézá něco, co se podobá prapodivnému chemickému experimentu – hromada láhví od lihovin obrácených dnem vzhůru se změtí hadiček, které vedou z jejich hrdel dolů do podlahy. Můj nos zachytí slabý pach kouře z doutníků, cedru a whisky vznášející se ve vzduchu.

„To je barová studna,“ vysvětluje šeptem Storm. „Všechny základní lihoviny. Kontroluje to výdej.

Zmáčkneš knoflík za barem a načepuje ti to jednu unci. Zmáčkneš dvakrát, dvě unce – žádná kybernetika.“

„Takže nemůžu přehrát svoje oblíbené scény z Koktejlu?“ mumlám a představuju si sama sebe, jak šermuju láhvemi jako rapírem.

Storm se uchechtne. „Můžeš, ale jen s těmi drahými láhvemi z police, a stojí tě hodně peněz, když je rozbiješ.“

Za olbřímím mahagonovým stolem zády k nám sedí muž s ulízanými černými vlasy, v tmavomodré košili. Cain, předpokládám. Telefonuje, podle všeho s distributorem piva. Podle toho, jak štěká „ano“ a „ne“, bych řekla, že není spokojený. Praští sluchátkem, otočí se a já se připravuju na nepříjemný rozhovor.

Jenže pak jeho kávově zbarvené oči spočinou na Storm a okamžitě zněžnějí. Je dost mladý – asi něco málo přes třicet – s hezkými rysy a vytříbeným smyslem pro styl. Rozhodně hezký, to nemůže nikdo popřít. Přesto jde o majitele striptýzového klubu, a to podle mých měřítek znamená šmejda.

„Nazdar, Anděli,“ zaševelí a zvolna přejede Storm pohledem. Vlasy v týle se mi naježí. Tohohle chlapa nebudu mít ráda. Ani. Za. Mák.

Storm ten chlípný úšklebek ignoruje. Nebo ji možná těší. Na mou duši nemám zdání. Taky ji neznám dost dobře. „Ahoj, Caine.“ Ukáže na mě hlavou. „Tohle je moje kamarádka Kacey. Na to místo za barem?“

Útroby se mi sevřou, když se ke mně ty tmavé oči stočí a hodnotí mě, ale trvá to jen půl vteřiny. Vymrští se ze židle, obejde stůl a podá mi ruku s profesionálním výrazem. „Ahoj, Kacey. Já jsem Cain, majitel Penny’s. Těší mě.“

A teď zatraceně trapně ožije moje malá fobie. Nemůžu se vyhnout stisku ruky se šéfem, když mi ji podává. Ledaže bych se hned teď rozbrečela, jenže pak jsem bez práce. Nejsem si sice jistá, jestli

o ni stojím, nicméně je to práce. Nezbývá mi než zatnout zuby a doufat, že neomdlím z návalu úzkosti, až jeho prsty sevřou mé a shodí mě zpátky do té temnoty, ze které se pořád snažím vylézt.

Podívám se na něj, podívám se na jeho ruku, podívám se na Storm. Ale ze všeho nejvíc slyším Liviin hlas, jak říká: Snaž se.

Natáhnu ruku…

Zorné pole mi zaplní černé skvrny, když jeho kosti a svaly a kůže obklopí mou dlaň a stisknou ji.

Druhou rukou naslepo šátrám ve vzduchu po opoře a dotknu se Stormina lokte. Chytím se ho. Omdlím. Svalím se tady na podlahu jako blbec. Obr Nate mě vyvleče ven, zatímco Cain bude hulákat:

„Děkuju, nechci, cvoku jeden“, a pak se vrátím do Starbucks a Livie bude muset jíst krmení pro kočky a…

„Storm mi o tobě hodně vyprávěla.“

Trhnu sebou a uvědomím si, že Cain už mou ruku pustil. Plíce mi splasknou. „Vážně?“ řeknu roztřeseným hlasem a kradmo kouknu po Storm.

Přívětivě se usmívá. „Ano. Prý jsi jí hodně pomohla. Prý jsi chytrá a potřebuješ práci. A prý jsi úžasně krásná. To teď vidím na vlastní oči.“

Zakuckám se, jazyk mi sklouzne do hrdla.

„Pracovalas někdy v podniku pro dospělé?“

„Hm… ne, pane,“ odpovím a v duchu se modlím, aby mu Storm nenakukala něco jiného. Nevím proč, ale najednou zjišťuju, že chci na Caina udělat dojem. Čiší z něj autorita, jako by byl o mnoho starší a moudřejší, než jeho vzhled napovídá, jako by to nebyl bezostyšný majitel striptýzového klubu, ale starostlivý člověk.

Moje odpověď mu zjevně nevadí. „Jedna moje barmanka je těhotná. Shodli jsme se spolu, že

pánský klub pro ni není ideální místo, takže… na kolik nocí se můžeš zavázat?“ Podívám se na Storm a pokrčím rameny. „Na všechny?“

Cain zakloní hlavu a srdečně se rozesměje, přičemž ukáže tetování pod levým uchem. Stojí tam

„Penny“. Musí pro něj hodně znamenat, když po ní pojmenoval svůj klub a nechal si vytetovat její jméno. „Neodpisuj celý svůj život, srdíčko. Pět nebo šest nocí úplně stačí.“ Pohledem teď přejede mé paže, zavadí o bílou jizvu, která se mi klikatí na vnější straně ramene, a já si v duchu nadávám, že jsem si ji nezakryla. Ze znetvořených ženských patrně nejsou v klubech pro dospělé nadšení. „Máš tělo zápasníka,“ řekne místo toho.

„Nezápasím. Jen se udržuju v kondici,“ odpovím rychle.

Zvolna přikývne. To na něj zřejmě zapůsobilo. „Dobře. Mám rád ženskou, co se o sebe umí postarat.“ Znovu se uvelebí za stolem se slovy: „Ty Kacey zaškolíš, viď, Storm?“

Storm se zubí od ucha k uchu. „Ano, Caine.“

Znovu k ní vzhlédne a já uvidím ten pohled v pravém světle. Zbožňování, ne živočišný chtíč. Jako by ji uctíval. V duchu se ptám, jestli spolu spali. Zajímalo by mě, jestli spí s veškerým svým personálem. Určitě by mohl, kdyby chtěl. Pokusí se vyspat i se mnou? Už o tom nemám čas uvažovat, protože Storm mě jako v mlze vede ze dveří.

„Dělej. Za chvíli otvíráme. Musím ti všechno ukázat.“

Noc plyne jako rozmazaná šmouha. Storm a já spolu pracujeme za hlavním barem – Storm dělá složitější nápoje, já servíruju pivo a panáky, přičemž mě učí to nejzákladnější. Podnik vůbec není takový, jak jsem očekávala. Je obrovský, uprostřed má výšku tří podlaží, po obvodu je nízký strop vytvářející úzké přístěnky pro bary, lesklé černé vysoké stoly a chodbu k V.I.P. salonkům. Cain zjevně zaujímá přísný postoj k tomu, co se tam děje. Nic nezákonného, nařizuje všem holkám. „Tam dozadu nechodím,“ říká Storm s vážným výrazem, který sděluje „a ty tam taky nechoď, Kacey“.

Na vyvýšeném pódiu uprostřed holky tančí. Jsou tam pořád tři tanečnice, každá s vlastním malým pódiem vyčnívajícím z hlavního, aby se do přední řady vešli všichni ti rozšklebení chlapi. Celý prostor ozařuje modré světlo vytvářející mystickou atmosféru. Jinak je v podniku tma, opojná atmosféra chlastu a testosteronu a chtíče. Hudba mi pulzuje celým tělem, její rytmus vede každý pohyb tanečnic na jevišti.

Storm a já žertujeme a ležérně si povídáme, zatímco obsluhujeme, a já se nemůžu ubránit tomu, abych se v její přítomnosti neuvolnila. V podniku je rušno, ale lidi se nestrkají u baru, aby dostali pití, jako v těch nočních klubech, které jsem navštěvovala. Představí mě třem holkám a slibuje, že se mi budou zamlouvat: Ginger, Layla a Penelope. Všechny jsou úžasně krásné, chichotavé

a kamarádské. Všichni jsou tady krásní, chichotaví a kamarádští a já se nemůžu už po sté ubránit úvahám, kde přišla Storm na to, že sem zapadnu. Ale nic neříkám, na všechny kývám a dbám na to, abych měla pořád plné ruce a mohla se tak vyhnout veškerému fyzickému kontaktu. Nikdo si toho zřejmě nevšimne.

Vyslechnu hromadu poznámek na téma „nová slečna“ od zákazníků, kteří jsou očividně štamgasty, ale ignoruju je. Stále klopím hlavu a pilně pracuju, aby Cain neměl důvod rozšířit mou pracovní náplň na lap dance a zákaznickou podporu ve V.I.P. saloncích. Přijímám objednávky, servíruju pití,

beru peníze, aniž bych se dotkla něčí ruky. V tomhle pořadí. Přesto na sobě cítím pohledy – přejíždějí po mých křivkách, hodnotí mě, i když v tomhle podniku je spousta nahoty k prohlížení. Sráči.

Bar je má pevnost. Za touhle poloviční hradbou jsem v bezpečí.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptá se Storm během dvouminutového klidu, který nastane pozdě v noci.

„Myslíš, že zvládneš stát za barem ve striptýzovém klubu šest nocí do týdne?“

Pokrčím rameny. „Jo, nic to není. Jen spousta koz a zadků a vyhýbám se jevišti, abych neviděla…“ Moje pozornost se zatoulá k pódiu, kde si nějaká asijská holka oblečená jen v kousku stříbrné zubní niti dává nohy za krk. „Tamto!“ prudce odvrátím hlavu. „Jak to může dělat?“

„To je Cherry. Dělá hot jógu.“

Obrátím oči v sloup. „Ne, nemyslím jak. Myslím… jak!“

„Každý má svou cenu,“ řekne jenom Storm a odměřuje další rundu Jima Beama.

„Nejspíš jo,“ zamumlám a v duchu se ptám, zda si i Storm stanovila svou cenu.

„Fajn, tak s barem už ses obeznámila, Kacey,“ řekne Storm, „a klidně se můžeš začít usmívat. Víš přece, že když se na zákazníky usmíváš, nejspíš dostáváš větší dýška, že?“

Ušklíbnu se. „Proč by mi za moje usmívání měli dávat víc peněz, když si je můžou ušetřit pro tu, co jim ojede nohu? Copak jsou blbí?“

„Prostě… mi to věř.“ Trpělivě vzdychne, vrací se k zákazníkovi a zahuláká přes rameno: „Jsi fungl nová zrzavá hračka a nutíš je používat představivost.“

Skvělé. To jsem vždycky chtěla být. Mokrý sen nějakého chlapa.

Abych jí dokázala, že se mýlí, obdařím další tři zákazníky nejširším úsměvem, jakého je můj obličej schopný, aniž by praskl vejpůl. Na jednoho dokonce i mrknu. Běda, dýška se zdvojnásobí. Hmmm. Možná má pravdu. Jen kdyby to usmívání nebyla taková fuška.

Kovboj středního věku s obrovským kloboukem a džínech značky Wrangler se nakloní přes bar, křiví pusu, jako by žvýkal stéblo slámy, ale nic v ní nemá. „Ty seš ale kráska, celá namakaná

a přírodní,“ řekne a příliš dlouze spočine pohledem v mém výstřihu. Nevím proč. Vedle všech ostatních ženských v tomhle podniku vypadám jako desetiletý kluk. Když se zašklebí, vidím, že má zuby zbarvené do žlutavě hněda od letitého žvýkání tabáku.

Potlačím odpor a donutím se k úsměvu. „Co si dneska dáte, pane?“

„Co takhle Toma Collinse a soukromý představení?“

„Jeden Tom Collins už se nese. Soukromých představení už jsem nechala.“ Pořád se usmívám, ale hladina dopálenosti mi stoupá. Když mu přišoupnu pití přes bar a sáhnu po dvacetidolarovce, sevře mi tlapou předloktí, prsty má hrubé a nezdvořilé. Nakloní se ke mně a já zachytím z jeho dechu závan zatuchlého tabáku a chlastu. „Co takhle kdyby sis teď dala pauzu a ukázala mi prdelku?“

„Pracuju jen tady za barem, pane,“ procedím skrz zaťaté zuby, tělo mi přechází do obranného modu. „Je tady spousta děvčat, co vám můžou poskytnout to, co chcete.“ Kam se podívám, vidím

zadnice a bradavky a nejen to. Na střední škole jsem hodně sportovala, takže jsem viděla ve sprchách nahých těl habaděj. Hernajs, vždyť jsem dala Jenny přezdívku „největší exhibicionistka z Grand Rapids“, protože jí nevadilo svléknout se přede mnou do naha. Tady je to ale jiné. Bloumají kolem, nabízejí své zboží. Prodávají vlastní těla.

„Mám peníze! Řekni kolik.“

„Tolik nemáte, věřte mi,“ zavrčím, ale poznám, že neposlouchá, jeho druhá ruka mizí pod barem, nejspíš aby si urovnal své rostoucí vzrušení. Je mi na zvracení. Představuju si, jak bude hrubý, až konečně polapí nějakou chudou, zoufalou a zřejmě i slepou ženskou. „Já na vašem místě bych mě pustila… pane.“

Periferním viděním pozoruju, jak se vysoké postavy Natea a Bena přibližují, aby mě zachránily.

Představa, že mě zachraňují, mi vadí. Nepotřebuju, aby mě někdo ochraňoval.

Nepotřebuju nikoho.

A chci tomuhle chlapovi ublížit.

Napůl se nakloním, napůl skočím kupředu, abych zahákla volnou ruku kovbojovi kolem upocené šíje. Prudce a rychle škubnu směrem dolů. Zasténá, když praští obličejem o bar. Držím ho tam, zarývám prsty do jeho zátylku. Srdce mi buší o žebra a krev se mi hrne do uší. Je to příjemné. Cítím, že žiju. „Jakpak se ti ta prdelka líbí?“ zasyčím.

Nateovy ruce mu dopadnou na ramena a skrz hudbu slyším jeho tlumené burácení, jak vleče pryč kovboje krvácejícího z rozseknutého dolního rtu. „Už budete muset odejít, pane.“ Chlap má taky jasně rudou skvrnu na čele, která do zítřka určitě zmodrá. Ale nebrání se. Pochybuju, že by se Nateovi bránil i sám Hulk.

Ben se zdrží. „Dobrý?“

„Nic mi není,“ ujistím ho a Storm se ke mně hrne s ustaraným výrazem. Dívám se za Natem

a přitom se střetnu pohledem s Cainem sedícím u stolu opodál bokem. Padne na mě pocit sklíčenosti. Určitě celou tu scénu sledoval. Dojde mi, že možná nechce, aby někdo otloukal jeho zákazníkům hlavy o bar. Možná jsem právě dostala vyhazov.

Cain mi ukáže zdvižený palec a já mocně vydechnu úlevou.

„Říkala jsem ti, že se máš usmívat, ne se pouštět do hospodských rvaček.“ Storm mě žertem dloubne do žeber.

„Chtěl soukromé vystoupení,“ vysvětluju; v těle mi dosud proudí adrenalin. „Místo toho jsem mu předvedla jedno veřejné.“

Ben se předkloní, lokty opřené o bar, ve tváři uznalý úšklebek. „Ty si teda umíš poradit.“

„Vychovali mě vlci. Musela jsem bojovat o potravu.“

Zakloní hlavu a hrdelně se zasměje. „Promiň, jestli jsem se prve choval jako debil. Jsem prostě zvyklý koukat, jak sem přijdou pěkné, svěží holky a odcházejí vyčerpané a naštvané. To mi vadí.“

„Tak to máš teda dneska štěstí. Naštvaná už jsem.“ Změřím si ho pohledem. „A možná bys teda neměl pracovat ve striptýzovém klubu.“

„Jo, to už mi říkali. Ale platí tu moc dobře a já studuju práva.“ Všimne si mého zdviženého obočí a jeho úsměv se ještě rozšíří. „Tos nečekala, viď?“

„Nejdou z tebe právnické vibrace.“

Ben natočí tělo a opře se lokty o bar, aby byl čelem obrácený k obecenstvu, zatímco se mnou mluví. „Tak prý ses zrovna přistěhovala?“

„Jo.“ Pilně otírám pult a rovnám čerstvě umyté sklenice.

„Ty jsi samá řeč, co?“

„My oblečené holky si musíme svoje peníze odpracovat extra těžce.“

Zakloní hlavu, aby na mě viděl. „To je pravda. Poslyš – až budeš zase v tělocvičně a já tam budu taky, přijď pro mě. Můžeme si dát pár kol.“ Loudá se pryč, nečeká na odpověď.

Jo, s tebou si dám pár kol, ale patrně ne takových, jaká si představuje tvůj rozkrok. Sleduju jeho pohyby, užuž chci zahulákat: „Máš to mít, Právníčku!“ ale slova mi odumřou na rtech, protože uvidím Trenta sedícího u vysokého stolku pro jednoho.

A nepozoruje ten nahatý preclík na jevišti. Pozoruje mě. Oprava. Upřeně na mě zírá.

Trent je tady a zírá na mě.

„Co to sakra…“ zabručím nazdařbůh a skloním hlavu. Nedokážu se vypořádat s ním a s tím, co mi

teď dělá. Tady. Dneska. Kurva!

Vycítím, jak někdo přistoupí k baru, a opatrně vzhlédnu. Je to Nate, díkybohu. Už vyhodil kovboje a vrátil se. „Obtěžuje tě ten chlápek, Kacey?“

Polknu. „Kdepak.“ Ano, ale ne tak, jak si myslíš.

„Určitě?“ Otočí se mohutným tělem, aby překontroloval stůl. Trent tam pořád je, opřený dlouhým trupem dozadu, srká brčkem, teď soustředí pohled na Cherry. „Je tam už půl hodiny. Pozoruje tě.“

„Vážně?“ vykviknu a pak rychle dodám normálním tónem: „To je můj soused. To je dobrý.“

Nateovy tmavé oči bloumají po místnosti, hledají nepochybně dotěrné chlapy, které by mohl vyhodit ze dveří. „Určitě mi řekni, kdyby tě obtěžoval, jo, Kacey?“

Když neodpovídám, znovu se na mě podívá, ten jeho burácivý hlas zní o trochu jemněji. „Jo?“ Přikývnu. „Jo, jasně, Nate.“

Krátce kývne hlavou a vrací se na své strážní stanoviště jako hlídka. Hlídka, která by dokázala urvat chlapovi obě nohy, kdyby moc prudce kýchnul.

„O co šlo?“ přitočí se ke mně Storm.

„Ale o nic.“ Hlas mám ještě roztřesený a nedokážu přimět jazyk, aby fungoval jaksepatří. Risknu další pohled na Trenta. Naklání se nad stůl, pohrává si s brčkem a přitom mu Středomořská barbína – myslím, že si říká Bella – tiskne spoře oděné tělo ke stehnu. Sleduju, jak ukazuje směrem k V.I.P. salonku, rukou mu láskyplně přejíždí po zátylku.

„Není ti nic? Vypadáš, jako by ses pokoušela někoho zardousit.“ Má pravdu, zjišťuju, když si všimnu, že pěstmi ždímám utěrku, jako by to byl něčí krk. Je to něčí krk. Bellin…

„Ne, nic mi není.“ Odhodím utěrku a vrhnu ještě jeden pohled na Trenta; v té samé vteřině jeho nádherně modré oči mrknou a setkají se s mým zrakem. Trhnu sebou. Blýskne po mně škádlivým úsměvem, který boří mé hradby a obnaží mě stejně jako ty tanečnice na jevišti. Proč na mě takhle působí? Drásá mi to nervy!

„Aha, tak tohle je to ‚nic‘. Koukáš na toho chlápka? Kdo to je?“ Nakloní se mi přes rameno, aby zachytila směr mého pohledu. „Není to…“

Ruce mi vyletí k jejímu obličeji a jemně ho odstrčí. „Otoč se! Už ví, že o něm mluvíme.“

Storm se smíchy zlomí v pase. „Kacey se nám zakoukala,“ prozpěvuje. „Náš soused tě šuká očima.

Jdi si s ním popovídat.“

„Ne!“ zavrčím a probodnu ji ledovým pohledem, jak nejlíp dovedu.

Skloní hlavu a pilně sklízí sklenice z baru. Vidím, že ji zabolela zloba v mém tónu. Okamžitě mě zaplaví pocit viny. Krucinál, Kacey!

Pracně se snažím ignorovat Trentův stůl, ale je to, jako když míjíte železniční havárii. Není možné tam nekoukat. Na konci pracovní doby už jsem vyčerpaná a dopálená seizmickými vlnami žárlivosti, které se ve mně rozbíjejí, zatímco kolem jeho stolu se promenují striptérky, dotýkají se ho, chichotají se, jedna mu vklouzne na klín, aby si s ním popovídala. Úlevu pro mě představuje jen fakt, že je Trent všechny zdvořile odmítá.

Storm sáhne do kabelky, která stojí mezi námi na stolku, a hodí mi do klína tlustou obálku.

Bez velkého přemýšlení ji roztrhnu a zalistuju bankovkami. „Do háje! To musí být tak…“

„Já ti to říkala!“ zazpívá, mrkne a dodá: „Teď si představ, kolik bys vydělala na jevišti.“

Tady musí být nejmíň pět set dolarů! Nejmíň! „Pracuješ v Penny’s… čtyři roky jsi říkala? Proč ještě bydlíš na Jackson Drive? Už sis mohla koupit dům!“

Vzdychne. „Rok jsem byla vdaná za Miina otce. Musela jsem vyhlásit osobní bankrot, když jsem

od něj odešla, protože nadělal spoustu dluhů. Žádná banka už mi nedá hypotéku.“

„To musel být fakt… debil.“ Poposednu, necítím se příjemně. Storm zabíhá do svého osobního života a moje obranné mechanismy přirozeně naskočí. Když se lidé svěřují, očekávají od vás totéž.

„To nevíš ani polovinu,“ zamumlá, hlas jí skomírá. „Na začátku to nebylo tak špatné. Když jsem Damona poznala, bylo mi šestnáct. Otěhotněla jsem a on se dal na drogy. Moc jsme potřebovali peníze, tak jsem začala pracovat u Caina, když se Mia narodila. Damon říkal, že si musím pořídit tohle, jestli chci vydělávat pořádné peníze.“ Ukáže na svá ňadra. „Samozřejmě jsem byla tak blbá, že jsem souhlasila.“ Z jejích slov zazní trpkost, u ní vzácná. „Pekelně to bolelo. To je jediný důvod, proč jsem si je nedala zase zmenšit. Na mou duši, co všechno holky dokážou, když je zaslepí láska!“

„Kdy ses tedy nakonec rozhodla, že ho opustíš?“ zeptám se dřív, než se stihnu zarazit.

„Když mě podruhé zkopal.“

Řekne to tak věcně, až jsem si jistá, že jsem se přeslechla. „Aha… To mě moc mrzí, Storm.“ A opravdu mrzí. Představa, že někdo udeří Storm, okamžitě spustí mé ochranné reflexy.

„Poprvé jsem všem lhala. Říkala jsem jim, že jsem vrazila do zdi.“ Ušklíbne se. „Neskočili na to, ale nechali mě žít v bludu. Ale podruhé…“ Těžce vydechne. „Přišla jsem do práce s napuchlým rtem a rozbitým nosem. Cain a Nate mě rovnou odvezli zpátky domů a stáli nade mnou, než jsem sbalila Miiny a svoje věci. Damon přišel, zrovna když jsme vycházeli ze dveří. Nate si ho maličko podal.

Varoval ho, že jestli se ještě někdy přiblíží ke mně nebo k Mie, bude čurat brčkem. A vidělas Natea.“ Storm vyvalí oči. „On by to dokázal.“ Zastaví na svém parkovacím místě před domem a vypne motor džípu.

„Cain mi obstaral byt a od té doby jsem tady a syslím všechny peníze, dokud nebudu mít tolik, abych si mohla koupit dům za hotové. Jestli všechno půjde dobře, za dva nebo za tři roky opustím klubovou scénu.“ Tiše dodá: „A pak už se za mě rodiče nebudou muset stydět.“

Ušklíbnu se. „To mi povídej. Moji rodiče by se obraceli v hrobě, kdyby věděli, kde pracuju…“ Hlas mi odumře do rozpačitého mlčení, v duchu si nadávám, že jsem se o nich zmínila.

„Hele, Kacey?“ Storm má už zase ten opatrný, nervózní hlas a mně ztuhnou ramena. Přesně vím, kam míří. „Koukej, pár věcí jsem si poskládala dohromady – vaši rodiče jsou po smrti, myslím, že to mělo něco společného s alkoholem… máš spoustu jizev. Nemáš ráda, když ti někdo sáhne na ruku…“

Nenechám ji domluvit. Otevřu dveře a vyrazím ven.

Dospívám k názoru, že Storm je geniální. Učiněný kybernetický mozek, sakra.

PĚT

„Klimatizaci!“ úpím a stahuju si prostěradla ze zpoceného těla. Kruci, potřebujeme opravdické závěsy, říkám si v duchu a mračím se na tenké cáry látky visící přes okno. Ničím nebrání slunci, aby pražilo dovnitř. Klimatizaci jsme měli naposled před smrtí mých rodičů. Teta Darla byla přesvědčená, že není vhodné platit za chladný vzduch, když na světě žijí hladovějící děti. Nebo manželé, co mají problémy s hazardem. Když teď žijeme v Miami, nechápu, jak to, že zákon netrestá, když nedopřejete nájemníkovi klimatizaci.

Livie a Mia jsou v kuchyni, prozpěvují si a vyndávají z papírové tašky nákup. „Dobré odpoledne!“ zazpívá Livie, když mě uvidí.

„Dobré odpoledne!“ opakuje Mia jako ozvěna.

Podívám se na hodiny. Skoro jedna. Mají pravdu. Je odpoledne. Tak dlouho jsem nespala už celou věčnost.

„Došla jsem na nákup. Tamhle na lince jsou peníze.“ Livie ukáže bradou na hromádku bankovek.

„Musela jsem usmlouvat se Storm na polovinu to, co mi chtěla zaplatit.“

Usměju se. Storm přísahá, že nalezla své anděly. My jsme určitě našly svého. Musím na ni přestat být hnusná, rozhodnu se, teď hned. Nevím jak, ale musím. Jdu vyndat peníze z kabelky a plácnu o stůl tlustou obálkou. „Bác! Koukej!“

„Do pr…“ Liviiny vykulené oči sjedou od hromádky peněz k Miinu zvědavému obličejíčku, „… kýnka borovýho! Jenom naléváš pití, fakt?“

Takže Livie na to kápla sama od sebe. Nakloním hlavu a přimhouřím oči, udělám efektní pauzu, jako bych se hluboce zamyslela. „Co myslíš tím naléváním pití?“ Se smíchem vytáhnu z ledničky pomerančový džus. „Dělám si srandu! Ano, jen pití. A držkovou jednomu šmátralovi.“ Mia vykulí oči a já se leknu a ústy naznačím směrem k zamračené Livii „pardon“. Můj prohřešek je ale rychle zapomenut, když prolistuje palcem hromádku peněz. „Ty jo.“

„Já vím, že jo?“ Vím, že mám na tváři přiblblý úsměv, a je mi to jedno. Tohle by mohlo vyjít.

Možná přežijeme. Možná nebudeme muset jíst krmení pro kočky.

Livie vzhlédne s tajnůstkářským úsměvem.

„Copak?“

Zarazí se, pak dodá: „Nic, já jen… že se raduješ.“ Zakousne se do karotky. „To je hezké.“ Mia ji napodobí, nakrčí nos jako králík a chroustá. „To je hezké,“ papouškuje.

Ukradnu si taky jednu z pytlíku, vlepím Livii na tvář obrovskou pusu a pak se nesu do koupelny.

„Budu ve sprše, než spočítáš všechny naše peníze. A připomeň mi, ať zavolám do Starbucks a dám výpověď, jo?“ V žádném případě se nevrátím k minimální mzdě. Ani za nic.

Je mi jedno, že v trubkách není žádný tlak. Je mi jedno, že voda smrdí chlorem. Jednoduše zavřu oči a vmasíruju si do temene pořádnou dávku šamponu, vdechuju jeho růžovou vůni. Poprvé od chvíle, kdy jsme se s Livií vyplížily do noci, mi připadá, že to dokážu. Dokážu se o nás postarat. Jsem dost stará, dost silná, dost chytrá. Moje problémy nás nezadrží. Všechno dobře dopadne. Vyjdeme z toho čisté a silné a…

Podivný, tichý a chřestivý zvuk mě probere z blaženého snění. Pootevřu jedno oko a zahlédnu červené, černé a bílé pruhy svinuté kolem trubky nad sprchovou hlavicí. Dvě korálková očka na mě soustředěně hledí.

Trvá mi celou vteřinu, než začnu řvát. A pak nemůžu přestat. Prudce couvnu, až narazím do protější zdi. Nevím, jak se mi daří udržet se na nohou, ale dokážu to. Had se ani nehne. Trčí pořád na stejném místě, třese ocáskem a civí na mě, jako by se rozhodoval, jestli se mu moje hlava vejde mezi čelisti, aby mě spolkl vcelku. Pořád vřískám, i když slyším za dveřmi Liviin zpanikařený hlas, ale nevnímám ho. Nevnímám ani její bušení.

Nevnímám nic.

Zčistajasna se ozve hlasité zapraštění a zvuk tříštěného dřeva. „Kacey!“ vříská Livie a dovnitř vnikne pár silných paží, aby mě vytáhly. Hned na mně přistane osuška a vlečou mě z koupelny do mé ložnice.

„Nenávidím hady. Nenávidím hady. Kurva! Nenávidím hady!“ opakuju pořád dokolečka k nikomu a ke všem. Nějaká ruka mi uhlazuje vlasy. Teprve když se mi tep zpomalí do napůl normálního tempa a přestanu se třást, dokážu se zaměřit na své okolí.

Na Trentovo svraštěné čelo a tyrkysové skvrnky v duhovkách. Jsem v jeho náručí.

Nahá sedím Trentovi na klíně, v jeho náručí.

Srdce se mi znovu rozbuší nebezpečnou rychlostí, když pochopím situaci. Košili má promáčenou a celou pokrytou mým šamponem. Cítím teplou pokožku jeho předloktí na nahých zádech a pod koleny, jak mě k sobě tiskne. Všechny zásadní části těla jsou zcela zakryté osuškou, ale stejně si připadám nahá.

Livie vrazí dovnitř, oči jí planou. „Co si to dovoluješ, takhle sem vrazit?“ řve, obličej rudý jako moje vlasy, jako by se chystala rozsápat Trentovi obličej.

„Trent. Tohle je Trent,“ odpovím. „To nic, Livie. Tam… ve sprše je chřestýš.“ Bezděčně se otřesu.

„Odveď odtud Miu, než ji sežere. A dojdi pro Tannera. Hned, Livie!“

Liviina pozornost přeskočí ze mě na Trenta a zase zpátky, sjede pohledem k mé posteli. Nechce se jí opustit mě, ale nakonec dojde k nějakému závěru, přikývne a zavře za sebou dveře.

Trent mě k sobě přitáhne tak těsně, až cítím, jak se mi k paži tisknou pevné hrboly jeho hrudi. „Je to dobrý?“ zašeptá, ústa tak blízko, až se dolním rtem dotknou mého ucha. Znovu se otřesu.

„Je mi fantasticky,“ zašeptám a dodám: „Až na to, že skoro umírám.“

„Slyšel jsem tě křičet odvedle. Myslel jsem, že tě někdo vraždí.“

„Ne někdo. Něco! Viděls to?“ Jedna ruka se mi vymrští, ukazuje ke koupelně, zatímco druhá se snaží zakrývat osuškou prsa. „Chyběly jen dvě vteřiny a sežralo by mě to zaživa.“

Trent se dá do smíchu – tichý, krásný zvuk, který mi vibruje tělem a zahřívá mi lůno. „To je asi Lenny. Domácí mazlíček z 2B. Viděl jsem dneska ráno takového plešatého mužíčka, jak prohlíží křoví na dvoře a volá ho jménem.“

„Mazlíček?“ vyprsknu a posadím se zpříma. „Ten lidožrout je něčí mazlíček? Neexistuje snad zákon proti chovu chřestýšů?“

Trentovy modré oči bloudí po mém obličeji, až se usadí na rtech, culí se. „Je to korálovka. Pokud vím, žere jen myši.“ Už je u mě tak blízko, že mě jeho dech hladí po tváři. Jak se k němu tisknu tělem, cítím na rameni jeho rychlý tep soupeřící s mým. Taky to cítí. Nejen já. Zvedne ruku a vezme mě

za bradu. „Nikdo ti neublíží, Kacey.“

Nevím, jestli je to momentálním stresem, nebo tím palčivým plamenem v břiše, co vzplane vždycky v Trentově přítomnosti, nebo tou neporazitelnou vnitřní bestií, příliš dlouho potlačovanou, ale celá tahle situace se naráz promění z děsivé v děsně nažhavenou.

Nemůžu si pomoct.

Vrhnu se na Trentova ústa, rukou svírám předek košile, bez námahy utrhnu několik knoflíků, jak se po něm sápu. Vteřinu odolává – jen vteřinu, než jeho ústa a tělo zareagují – ale odpor se rychle rozplyne. Jeho ruka mi sjede z podkolení k boku, sežehne nahou pokožku. To on prohloubí polibek, vklouzne mi jazykem do úst, jedna ruka se prodírá mými našamponovanými vlasy, pevně je svírá

do hrsti v zátylku. Zaklání mi hlavu a jeho jazyk se spojí s mým, ústa má voňavá a svěží. Je silný, to vnímám. I kdybych chtěla, asi bych ho nepřeprala. Ale já nechci. Ani trochu.

Aniž by přerušil kontakt s mými ústy, Trent mě nějak položí na záda a teď nade mnou leží na posteli, naše trupy se k sobě tisknou, vnitřní stranou stehen mu objímám boky, nadlehčuje se opřený o předloktí. Nevím, co se děje, co to dělám, co mě připravilo o rozum, ale vím, že nechci, aby to přestalo. Každá buňka v mém těle po tom touží.

Touží po Trentovi.

Je mi, jako bych se vynořila k prvnímu doušku vzduchu po létech pod vodou.

Naneštěstí to přestane. Naráz. Odlepí se ode mě a odtáhne, lapá po vzduchu a civí na mě nevěřícnýma očima. Neodtrhnou se od mých, nezatoulají se ani na vteřinu. Kdyby se to stalo, uviděl by, že ze mě sklouzla osuška a že pod ním ležím úplně nahá. Na těle i na duši.

„Kvůli tomuhle jsem tě ze sprchy nevytáhnul,“ zašeptá.

Polknu, hledám svůj hlas. Ten, který najdu, je ochraptělý. „Ne, ale vyšlo ti to docela dobře, ne?“

Vrhne na mě ten pokřivený úsměv, který mi rozpaluje tělo, jako by k němu někdo přiložil hořící louč. Ale pak mu oči ochladnou, pátrají v mém obličeji. „Není to únavné?“ Bříškem palce mě něžně hladí po šíji.

„Co?“

„Nikoho k sobě nepustit.“

„To není pravda,“ zapírám rychle, hlas mi selhává a zrazuje, jak mě jeho slova zasáhla. Jak může vidět to, co nechci, aby viděl, co s takovou námahou skrývám? Našel si cestu dovnitř. Jako lupič vnikl do mého prostoru, zdolal zabezpečení a vklouzl dovnitř, aby si vzal, co jsem mu nenabídla.

Oheň, který dokáže probudit v mém těle, hoří dál, jenže už cítím potřebu bojovat s těmi spalujícími plameny. „Nechci to. Nechci tě.“ Slova mi v ústech chutnají žíravinou, protože vím, že to není

pravda. Chci to. Chci tě, Trente.

Trent se vrhne na má ústa a moje zrádné tělo mu jde vstříc a odhaluje, jaká jsem lhářka. Ale ruce teď nechává po stranách mé hlavy, pevně svírá polštář, jako by se snažil ovládnout. Já jsem naopak veškerou sebekontrolu ztratila, jak zjišťuju, když mi prsty vklouznou pod jeho košili a šátrají

po zádech, zatímco ho ovíjím nohama.

„Nechceš to, Kacey?“ vrčí mi do ucha a tiskne ke mně svou erekci.

„Ne…“ šeptám a rty mu sjíždím po šíji. Pak se začnu smát sama sobě, své tvrdohlavosti. Jak směšně asi zrovna teď vypadám, když se mé tělo pod ním svíjí. Ten kousíček smíchu je jako záchranné lano. Chytnu se ho a nechám se jím odtáhnout od okraje propasti. Odtrhnu ústa od jeho šíje a zavrčím: „Vypadni.“

Vtiskne mi ještě tři lehké polibky na bradu a pak mi něžně pohladí tvář klouby prstů. „Tak jo, Kacey.“ Sleze ze mě a stoupne si. Prudce se nadechnu, když mi jeho oči přejedou po těle s dychtivým, temným výrazem. Trvá to jen vteřinu, ale hluboko v podbřišku mi to probudí touhu. Otočí se a míří

ke dveřím. „Vezmu na sebe u Tannera ty dvoje dveře.“

„Dvoje?“ Dvoje?

Ještě pořád se neotočil. „Jo. Dveře vašeho bytu a dveře koupelny. Jestli má někoho vyrazit, postarám se, abych to byl já.“

A pak zmizí.

Krucinál! Ten chlap je učebnicová ukázka protikladů. Bruslí mezi klaďasem a záporákem tak plynule, že si přechodu vůbec nikdy nevšimnu. Bylo by to snazší, kdyby byl svéhlavý hráč, ale on tady vyráží dveře, aby mě zachraňoval před hady. Ovšem na druhé straně, já se taky dokážu během tří vteřin proměnit z mrchy na sexuální násilnici a zase v mrchu. Nejspíš na tom nejsem o moc líp, pokud jde o protiklady.

Když se o patnáct minut později konečně vynořím ze svého pokoje, je náš byt plný lidí. Livie je v kuchyni, stojí vedle svůdně rozcuchané Storm s plačící pětiletou holčičkou v náručí. Můj řev očividně probudil Storm z hlubokého spánku, protože má na sobě jen tílko a tanga.

Policista vyslýchá malého plešatého pána s vetřelcem ovinutým kolem zápěstí. Zachvěju se. Lenny, předpokládám. Trent měl pravdu. Když teď toho hada vidím, není zdaleka tak velký, jak mi původně připadal. Přesto si ochranitelsky založím paže na hrudi, protože mám pocit, že si mě jeho korálkové oči poměřují.

Tanner postává vedle rozbitých vchodových dveří a drbe se v týle, jako by ty třísky nechápal. Musím uznat, že i na mě udělají nemalý dojem. Trent je statný chlap, ale nevsázela bych na to, že dokáže rozbít ne jedny, ale hned dvoje dveře, aby mě zachránil.

Trent tiše postává vedle něj, ruce v zadních kapsách, a zírá na tu spoušť. Košili má napůl rozepnutou tam, kde jsem mu utrhala knoflíky, promáčenou a přilepenou k nádherně vypracované hrudi. I v početné společnosti mi při tom pohledu vyschne v puse.

Storm se ke mně rozběhne jako první, když předtím předá Miu Livii. Obejme mě kolem krku. Ještě se leknu, ale už ne tolik, jako když to udělala poprvé. „Není ti nic?“ Jestli jí vadí můj včerejší útěk

z auta, není to poznat.

Přes její rameno sleduju, jak policista a plešatý mužík třeští oči upřené na Stormin zadek.

Přinejmenším policista má tolik slušnosti, že se začervená a sjede zrakem k prošlapanému místu

na linoleu. Ale úsměv plešatého pána se ještě rozšíří. „Bude mi líp, až praštím toho chlapa do nosu,“ řeknu tak nahlas, aby mě slyšel. Odvrátí pohled, přistižený při činu.

„To je Perverzní Pete,“ pošeptá mi, přikrčí se a stahuje si vzadu tričko, aby jí zakrylo holé pozadí.

Je to marné. Tričko je moc krátké a tanga odhalují příliš mnoho. „Hned jsem zpátky.“ Odpeláší.

Tanner vzhlédne od roztříštěné změti. „Jé, ahoj, Kerry.“

Kerry? Zvednu obočí. „Ahoj… Larry! Jak jde život?“

Livie se snaží ztlumit uchechtnutí dlaní. Tanner se nejprve zatváří nechápavě, ale pak vycení zuby v úsměvu přes celý obličej. „Kacey,“ opraví se. „Promiň… Kacey.“

Policista si trpělivě čmárá poznámky do bloku, zatímco líčíme celý incident, přičemž ho přistihnu, jak často a pokradmu pokukuje po Storm, která se už oblečená vrátila. Když jsme hotovi, dá Mie samolepku s šerifskou hvězdou, což ji přiměje k úsměvu od ucha k uchu. Perverzní Pete se obšírně omlouvá a odnáší Lennyho zpátky do terária, přičemž přísnému Tannerovi přísahá, že dvakrát zkontroluje, jestli je terárium důkladně zabezpečené. Policista se mě ptá, jestli chci podat trestní oznámení na Trenta, a já na něj civím, jako by mu ze zadku rostla třetí ruka.

Když policista odejde – předtím však obdaří Storm dlouhým, uznalým úsměvem – Tanner a Trent ještě pořád zírají na ty dvoje rozbité dveře. „Chápu, že to bylo v krajní nouzi, ale… hm… musím to dát opravit, a Perv…“ Tanner si odkašle, „Peterovi chvíli potrvá, než schrastí peníze. Pochybuju, že

tyhle holky mají pojištění…“ Tanner sáhne do zadní kapsy a vytáhne peněženku. „Já do toho můžu dát, hm, stovku babek.“

Spadne mi brada. Cože? Čekala jsem tirádu a výpověď, a tuhle Tanner se nabízí, že nám zaplatí dveře? Livie, Storm a já si vyměníme šokovaný pohled. Než však stihnu promluvit, Trent podává Tannerovi hrst peněz ze své peněženky. „Na. Tohle by mělo stačit.“ Tanner to přijme s pokývnutím a pak mlčky odchází, zatímco my všechny nejsme schopné slova.

Trent přistoupí k Livii a napřáhne ruku. „Ahoj, já jsem Trent. Ještě jsme se oficiálně nepředstavili.“

Aťsi Livii proudil v žilách sebevětší vztek, teď se rozplynul; červená se a je rozpačitá jako dvanáctiletá holčička. Rychle mu potřese rukou a pak ucouvne, jako by mohla z jeho doteku otěhotnět, očima se vyhýbá všemu, co souvisí s jeho napůl rozhalenou košilí a tím nádherně vypracovaným tělem. V duchu se směju. Moje cudná Livie.

Pak se Trent představí Storm. Rozkošně zrůžoví a já pocítím bezděčné bodnutí žárlivosti. Když přistoupí k Mie, skrývající se za Storminýma nohama, zachytím od Storm přehnané pochvalné mrknutí. Obrátím oči v sloup.

„A ty musíš být princezna Mia? Už jsem o tobě slyšel.“

Našpulí rty a vykloní se o maličko dál z úkrytu za Storm. „Vážně?“

Přikývne. „No, slyšel jsem o nějaké princezně Mie, co má ráda zmrzlinu. To musíš být ty, ne?“ Zvolna přikývne a zašeptá: „Slyšelas to, mami? Lidi vědí, že jsem princezna!“

Všichni se rozesmějí. Všichni až na mě. Já jsem příliš zaměstnaná sváděním vnitřního boje, který mi sděluje, že tomuhle kouzlu musím odolat. Všechno je to hrané. Nehodí se ke mně.

Abych řekla pravdu, o to vůbec nejde, jak s nechutí musím přiznat. Problém je v tom, že vím, že se ke mně hodí až moc.

Trent se napřímí a podívá se na mě. „Bude to dobrý?“

Pořád má o mě takovou starost. Přikývnu, paže se mi samy od sebe zkříží na hrudi, podívám se po svém županu, nešikovně se pod Trentovým zkoumavým pohledem ošívám, vzpomínám na to, jak se jeho tělo tisklo k mému. A jak mě vytáhl ze sprchy, úplně nahou a vyděšenou.

Převalují se teď ve mně všechna možná ponížení.

Nevím, jestli Trent mé nepříjemné pocity zaznamená, ale ucouvne o pár kroků a hrábne si prsty do vlasů. „No, tak zatím, holky.“ Mrkne na mě. „Musím ze sebe spláchnout všechno to mýdlo. Doufám, že v mé sprše není tak rušno.“

„Jo…“ zamumlám a připadám si pitomě, sleduju, jak se jeho tělo vzdaluje, a rychle uvažuju, jak bych mu mohla něco propašovat do koupelny, abych měla záminku vyrazit mu dveře, vtrhnout dovnitř a zachránit ho. Hada ne. Hadů se zřejmě nebojí. Možná aligátora. Jo, těch jsou na Floridě spousty. Jen krátký výlet do Everglades. Nějakého najdu, chytím, přinesu…

„Kacey?“

Stormin hlas mě rychle přenese do současnosti. Obočí má vyklenuté, hledí na mě a culí se.

Očividně jsem přeslechla otázku. „Cože?“ Trent stojí hned u otevřených dveří a čeká.

„Trent by s námi určitě moc rád povečeřel, jako že abychom mu poděkovaly.“ Vidím lesk v jejích očích. Hraje si na dohazovačku.

To se mi nelíbí.

O tuhle spoušť Trent nestojí.

„Dělejte si, co chcete. Já budu v tělocvičně,“ odpovím a můj tón je jako arktický vítr, zmrazí všechny úsměvy v místnosti. Otočím se na patě a odkráčím zpátky do svého pokoje, než se někdo zmůže na slovo.

A nenávidím sama sebe.

V Bodu zlomu je pozdě odpoledne klidněji než obvykle, ale to mi nevadí. Ještě jsem se nevzpamatovala z dnešního rozruchu s hadem. A z Trenta. Potřebuju svou pěknou, klidnou rutinu. Rychle se protáhnu a připravuju se zahájit kolečko s pytlem.

„Ahoj, Zrzko!“ zaduní za mnou Benův hlas.

Krucinál! Otočím se a přistihnu ho, jak zvedá oči od mého zadku. „Bene.“ Přikráčí ke mně a přidrží mi pytel. „Nepotřebuješ fanouška?“

„Nejspíš ho mám tak jako tak, viď?“ zabručím. Ale pak mě jeho poťouchlý úsměv kdovíproč rozesměje a uvolní mi napětí v těle. „Víš, do čeho se pouštíš?“

Pokrčí rameny. „Určitě se od tebe můžu ledacos naučit.“ Pak znovu blýskne tím svým úsměvem a dodá: „Radši mám navrch já, ale kvůli tobě můžu…“

Ben blábolí sérii dvojsmyslů a já přestanu poslouchat. Jen abych mu dala za vyučenou, překvapím ho kopem s velkým nápřahem. Hekne, jak ho pytel praští do kyčle. „Ber to jako první lekci. Sklapni. Nemluv na mě, když cvičím.“

Následujících patnáct minut buším do pytle pěstmi i kopy a Benovi se celkem daří tlumit nárazy.

Jestli mluví, neslyším ho. Jsem zaměřená na sekvenci, která mě žene kupředu, buším zas a znova, s každým úderem uvolňuju všechen ten vztek.

Tři idioti se jednou v noci ožerou. Tři vrazi mě připraví o život.

Raz. Dva. Tři.

Když se konečně vyčerpám, předkloním se a opřu dlaněmi o kolena, abych se vydýchala.

„Proboha, Kace.“ Vzhlédnu a spatřím v Benově tváři úžas. „Nikdy jsem neviděl nikoho tak úplně vytočeného při tréninku. Bylas jako Ivan Drago. To je ten Rus, co…“

Přeruším ho citací věty z Rockyho IV s napodobeným ruským přízvukem. „Jestli umře, tak umře.“ Další z tátových oblíbenců.

Benovi poskočí hlava, překvapením zvedne obočí. „Ty to znáš.“

„A kdo nezná?“ Nemůžu si pomoct, zase se uchechtnu. Za chvíli už se smějeme oba a já si říkám, že Ben přece jen nebude takový náfuka.

Tehdy kolem nás projde vysoká postava a udeří do mých obranných štítů bucharem. Trent.

Můj smích odumře, všechny stopy klidu naráz zmizí. Popadnu láhev s vodou a snažím se skrýt před Benem svou reakci dlouhým douškem a celou tu dobu pozoruju Trenta, jak odkládá svoje věci na zem vedle boxovací hrušky a stahuje si za límec košili přes hlavu.

Co tu kurva dělá? V mojí tělocvičně? Tohle je moje… Sakra… Pramínek vody mi steče po bradě a já ho setřu předloktím, ze všech sil se snažím nezírat na jeho vyrýsované tělo zakryté jen bílým tílkem. Zůstává ke mně zády, ani se nepodívá mým směrem a začne bušit do hrušky s přesností, která

mě překvapuje. Jako by byl dobře vytrénovaný. Chvilku se dívám jako uhranutá a trochu zklamaná, že mě nevzal na vědomí, i když si jeho pozornost nezasloužím.

Možná neví, že tu jsem. To pochybuju.

Z okrajů trička mu vykukují černé křivky. Ať je to tetování, jaké chce, sahá mu přes celou šířku zad od lopatky k lopatce. Moc ráda bych z něj sloupla to tričko a prohlédla si celou kérku, přičemž by ležel natažený na mé posteli.

„Myslím, že jsem toho chlápka viděl v Penny’s,“ poznamená Ben. Takže mě přistihl, jak zírám na Trenta. Paráda.

„Zakoukal ses do něj?“ škádlím ho klidně.

„Já ne, ale někdo prý ano.“ Sugestivní tón jeho hlasu nemůžu přeslechnout.

Zatracená Storm! „Je to můj soused. To je všechno.“

„Víš to jistě?“

„Jo. Nejsem zakoukaná do nikoho. Včetně tebe.“ Rozmáchnu se po svém pytli. Ušklíbne se. „Tak nepůjdeš říct sousedovi ‚ahoj‘?“

Odpovím rozmáchlým kopem. Ben konečně pochopí náznak a vrhne se jistit pytel. O Trentovi už se nezmíní.

Ze všech sil se snažím dokončit druhé kolo, ale už se na to nesoustředím a to všechno jen kvůli tomu sexy klukovi na druhé straně místnosti, co buší do boxovací hrušky. I když se snažím nekoukat, často se přistihnu při letmém pohledu.

Naposled zahlédnu Trenta, jak si stírá pot z čela podolkem trička vyhrnutého tak, že odhaluje dokonalý pekáč buchet na břiše. Nasaju vzduch, dočasně paralyzovaná, tep mi vyletí až ke stropu, zírám…

Něco mě ostře plácne přes zadek. „Au!“ zařvu, otočím se a uvidím Bena s ručníkem a ďábelským úsměvem.

„Tys mě teď praštil přes zadek ručníkem?“ zavrčím.

Můj hněv s ním ani nehne. Ale rána pěstí do žeber ano. Zlomí se bolestí, sténá. „Doufám, že to za to stálo, ty hajzle.“ Sehnu se, abych si sebrala věci. Když se vztyčím, setkám se s Trentovým upřeným pohledem. Obličej má bez výrazu, zato oči… I na tuhle vzdálenost v nich vidím celý svět odhodlání, bolesti a vzteku.

Věděl, že tu jsme. Věděl to od začátku.

Po dlouhém pohledu se ke mně Trent otočí zády, začne znovu bušit do hrušky a já mám najednou pocit, jako bych byla ta hruška, kterou někdo bombarduje pocitem viny. A bolestí. Opravdu kvůli Trentovi trpím.

To už stačilo.

Vyřítím se do dámské šatny a k Benovi už nepronesu ani slovo. Půl hodiny sedím na dřevěné lavičce v šatně – je to mrňavá, temná kobka s dvěma sprchovými boxy a malým prostorem

k manévrování – a snažím se pohřbít všechny ty nechtěné emoce, které se drápou ze studny ven. Proč tam musí být? Proč zrovna v téhle tělocvičně? Šmíruje mě? Ve skutečnosti vím, že je to jediná specializovaná tělocvična na tomhle konci Miami, takže pokud je trénovaný zápasník, je pochopitelné, že skončí zrovna tady. Ale stejně…

Jsem zvyklá mít všechno pod kontrolou. Snažím se zůstat otupělá. Tak přežívám každý den

a vycházelo mi to. Až do nynějška. Teď se do mého života vplížil Trent a já se nemůžu soustředit. Tělo se mi zbláznilo. Bojuju s tím vnitřním nutkáním současně ho odstrkovat a objímat; myslím na něj až moc často. A i pouhá myšlenka na něj ve mně probouzí touhu, kterou jsem cítila naposled při svém posledním náhodném sexu před víc než dvěma roky. Jenže teď je to milionkrát akutnější, dychtivější. Pohupuju se dopředu dozadu, čelo v dlaních. Tohle nechci. Tohle nechci. Tohle nechci…

Uslyším tiché zaklepání na dveře. Naděje vyhrkne jako voda skrz rozbitou hráz a já si uvědomím, že chci, aby to byl Trent. Nemůžu si pomoct. Chci to. Chci ho. Prosím, ať to je…

Za dveřmi stojí Ben s kajícným výrazem, zasáhne mě zklamání. „Není ti nic? Promiň. Asi jsem tě praštil víc, než jsem měl, ale bylas úplně mimo.“

Neodpovím, adrenalin mi proudí v údech, srdce mi buší, frustrace stoupá. Vzhlédnu mu do obličeje a vidím milého, upřímného kluka. Který mě začíná lákat. Ať je to správné, nebo ne, destruktivní, nebo ne, popadnu oběma rukama Bena za tričko a vleču ho do převlékárny. Nebrání se, i když soudě podle jeho váhavých pohybů si není docela jistý, co se to děje. Strčím ho do sprchové kabiny a zacvaknu

za sebou zámek.

„Svlíkni se. Nesahej mi na ruce.“

„Hm…“ Vidím, že tohle Ben nečekal. Sakra, tohle jsem nečekala ani já. Ale potřebuju se zbavit toho problému s Trentem a nesmyslný sex s někým jiným by to mohl dokázat.

Když se Ben ani nehne, popadnu ho za tričko a strhnu mu ho. Konečně pochopí. Jeho ruce mi škubnou vzadu tílkem, jak si mě přitáhne k sobě, jeho jazyk mi vklouzne do úst. Líbá sladce, ale ne jako… Ne, nech toho, Kacey. Děláš to, abys zapomněla na Trenta.

Už jen jeho jméno mi spustí v těle ohňostroj.

„Kacey,“ zasténá Ben, jeho ruce mi putují nahoru k ramenům a dolů, přes ňadra, cestou je zmáčknou. Přestane jen na tak dlouho, aby mi svlékl tričko přes hlavu, pak znovu přitiskne svá ústa

na moje. Prostor je stísněný, ale on ho umí využít, zvedne mě na lavičku u zdi, takže se tyčím nad ním.

„Nenapadlo mě, že po mně jedeš.“

„Dost řečí,“ zavelím a stahuju si šortky i kalhotky. Okamžitě má ruku na vnitřní straně mého stehna a sune ji nahoru. Nahoru. Až je přesně tam, kde ji chci mít.

Zakloním se a zavřu oči.

A představuju si, že to dělá Trent.

Ben nemarní čas, padne na kolena a ústy vystřídá svou ruku. „Bože, ty jsi sladká,“ sténá. Krátce si představím, jak mu jednu vrazím, aby přestal mluvit. Ale pak by mi nebyl k užitku. A opravdu mi zrovna teď k užitku je. Ať je to správné, nebo špatné, už je to moc dlouho, co jsem to dopustila nebo i jen chtěla. Zakloním se a uvolním, beru od Bena, co potřebuju.

Všechno klape.

Jenže pak to Ben musí pokazit. Udělá přesně to, co jsem mu zakázala. Vsune svou dlaň do mé. Okamžitě se dostaví šok, jako by mě hodili do vany s ledovou vodou poté, co jsem se hodinu máčela v horké lázni. Veškerá rozkoš se rozplyne a já ucuknu před jeho ústy i dotekem, odstrčím ho

od sebe.

„Krucinál, Bene. Už jdi. Hned.“

„Cože?“ Obličej má plný zmatku, když ke mně vzhlíží, jako bych se právě přiznala k trojnásobné vraždě, zatímco zadělávám těsto na koláč.

„Sáhls mi na ruce. Řekla jsem ti, abys to nedělal. Odejdi.“ Pořád se nehýbe, ve tváři nevěřícný úsměv. „To myslíš vážně?“

Nakloním se dopředu, odsunu západku a vystrčím Bena ze sprchy s tak výraznou erekcí, jakou jsem už dlouho neviděla. Když je venku, znovu zamknu dveře, sesunu se na zem, objímám si kolena a tisknu je pevně k tělu.

Přece jen to nepomohlo.

Po pravdě řečeno, všechno se tím tisíckrát zhoršilo.

Zvedá se ve mně vlna nevolnosti. Jak jsem mohla být tak sobecká? Ben mě teď bude nenávidět.

A co víc, když teď ten intenzivní mlžný opar sexu vymizel, je mi opravdu trapné, že jsem mu to udělala. Nikdy jsem se kvůli svým výbojům necítila provinile. A… Zajíknu se nahlas. Co jestli se to donese k Trentovi? Proboha! Hlava mi klesne ke kolenům.

Záleží mi na tom. Záleží mi na tom, co si Trent myslí. Záleží mi na tom, jestli mu to vadí. Prostě… mi na něm záleží. A ať udělám cokoli, nebudu schopná to ze sebe setřást. Ani náhodným sexem, ani tím, že budu mrcha, ani žádnou z dalších deseti krutých metod, jimiž se ho pokusím odehnat. Nějak se mu podařilo vsunout prst pod můj titanový plášť a dotknout se mě tak, jak to nikdy nikdo jiný neudělal.

ŠEST

Panáky u baru jsou dnes v Penny’s dva za cenu jednoho, takže je tu nabito a Storm i já jsme celou noc v jednom kole, až mám celé tělo pokryté tenkou vrstvičkou potu. Cainovi se podařilo najít Nateovo dvojče – dalšího snědého mohutného obra – které vyhazuje dotěrné návštěvníky na ulici během mžiku. Po pravdě řečeno, dnes v noci je v podniku skoro stejný počet vyhazovačů jako tanečnic. Včetně Bena. Za tři dny ke mně nepronesl ani dvě slova, od toho odpoledne v tělocvičně, a to mi zcela vyhovuje. Radši budu věšet zahanbeně hlavu i bez ustavičných připomínek.

Cain se nakloní přes bar, zatímco řadím deset panáků vodky. „Jak se ti líbí v Penny’s, Kacey?“ zeptá se přes hudbu.

Odpovím přikývnutím a úsměvem. „Je to paráda, Caine. Ty prachy jsou fakt super.“

„Skvělé. Šetříš si na školu, doufám?“

„Jo.“ Jenže nejspíš ne pro sebe.

„A o co se zajímáš?“

Zarazím se, rozhoduju se, jak odpovědět. Před vtipnou poznámkou upřednostním upřímnost. Je to koneckonců můj šéf. „Nevím. Momentálně nejsem rozhodnutá.“ Kdovíproč mi Cainova otázka nevadí. Nepůsobí vtíravě. „Víc se soustředím na to, abych dostala sestru do přípravky na medicínu.“

„Aha, ano. Ten slavný anděl s havraními vlasy, co ho Storm tak velebila.“ Cain přimhouří chytré oči. „Jsi pracant a jsi tady vítaná, dokud budeš tu práci potřebovat, ale koukej se rychle rozhodnout. Máš na víc než na nalévání pití. Nepřestávej na sobě makat.“ Poplácá bar a jde dál; zůstanu mu civět na záda.

„Co je zač?“ zeptám se Storm.

„Jak to myslíš?“

„No, podle mě je to asi jeden z nejzajímavějších lidí, co jsem kdy poznala. Paradox v osobě majitele striptýzového klubu. Neviděla jsem ho ani sáhnout někomu na zadek. Dá si na čas, aby tě pozdravil. Teď mě přesvědčuje, abych tu nepracovala, protože jsem pro podnik moc dobrá.“

Usměje se. „Jo, určitě je výjimečný. Měl tvrdou výchovu.“ Popadne láhev Jacka Danielse, která stojí přede mnou. „Když je řeč o Trentovi…“

Cože? Náhlá změna tématu mě vyvede z rovnováhy. Storm s poťouchlým úsměvem cukne bradou směrem ke stolu nedaleko od nás. Jasně, je tam Trent. Dostavil se už třetí večer po sobě, v jedenáct hodin, sám. Neosloví mě; jen si objedná pití a sedí v bezpečné vzdálenosti. Vím ale, že mě pozoruje. Kůže mě pod jeho upřeným pohledem brní. Začíná mi to jít na nervy.

„Kace,“ nakloní se ke mně Storm. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Ne.“ Popadnu nůž a citron a začnu ho krájet na osminky.

Odmlčí se. „Proč ho pořád ignoruješ? Chodí sem za tebou každou noc.“

„Jo, do striptýzového klubu. Každou noc. Sám. Tomu se u nás říká magor.“

„Na tanečnice se sotva podívá, Kace. A vidím taky, jak se na něj celý večer díváš ty.“

„Nedívám!“ prohlásím příliš rychle a řezavým hlasem. Snažila jsem se nedívat, namlouvám si.

Zjevně jsem bídně selhala.

Ignoruje mě. „Myslím, že Trent tě má fakt rád a působí jako slušný kluk. Na tom není nic špatného, když si s ním půjdeš aspoň popovídat. Vím, že v hloubi duše nejsi zlá.“

Potlačím pocit viny, který se ve mně zvedá. Ano, jsem, Storm. Jsem zlá. Dělám to úmyslně. Je to

tak bezpečnější. Pro každého. „Nemám zájem.“ Vystrčím bradu a řežu dál.

Mocně vydechne. „Doufala jsem, že to řekneš. Tak ho tedy pozvu na rande já, protože je nádhernej.“

Spadne mi brada a oči zalétnou ke Storminu obličeji a určitě z nich svítí vražda. Jak mě může takhle zradit? A to si říká kamarádka?

„Ha! Mám tě!“ Storm na mě namíří prstem. „Já to věděla. Přiznej to. Přiznej, že si chceš jít popovídat s tím sexem na špejli.“ Sune se pryč se škádlivým úsměvem a prozpěvuje si: „Trent a Kacey sedí na stromě…“

„Sklapni.“ Momentálně mám pocit, jako by mi v obličeji zuřil lesní požár. Snažím se ignorovat Storm, Trenta a všudypřítomného Natea, když si jeden zákazník přijde objednat pití. „Dvakrát whiskey sour, už se to nese!“ hlásím a bouchnu o pult dvěma širokými sklenicemi. Nemám zdání, co patří do whiskey sour, a pochybuju, že tenhle chlapík chce, abych experimentovala. Vrhnu na Storm vyčkávavý a tázavý pohled.

Místo odpovědi zkříží paže na hrudi. „Ledaže by sis s ním šla promluvit.“

Sevřu rty. „Fajn,“ zasyčím. „Potom. Pomohla bys mi teď laskavě s těmi koktejly, než toho hodného pána otrávím?“

Storm s vítězoslavným úsměvem namíchá dva drinky a šoupne je přes bar.

„Tu sladkou jižanskou krásku akorát hraješ, co?“

Její úšklebek se promění v nevinné našpulení. „Já prosím vůbec nevím, o čem to mluvíš,“ protáhne a ovívá se utěrkou.

Nějak se stane, ať už to způsobí její vtipkování, nebo viditelné nadšení, s nímž do mě hučí, že se mi koutky zvednou v úsměvu.

„Halelujá! Už je to tady! Slečna Kacey se zase usmívá!“ Přitiskne si hřbet ruky k čelu. „Není to požehnaná podívaná?“

Ucukne, když jí na stehno dopadne kus citronové kůry, kterou jsem po ní hodila. Pak ale pronesu s hlubokou úklonou: „Uč mě, musíš. Velikosti dosáhnout chci.“ Jako ve Hvězdných válkách.

Storm do mě hravě strčí a pak se vrátí k obsluze dalšího chlápka, kdežto ve mně znenadání vybublá chvění nervózní aktivity. Panebože, co jsem to slíbila? Ruce mi sjedou k břichu. Raz… dva… tři… Soustředím se na nadechování a vydechování. Nejsem na tenhle pocit zvyklá. Je to hrozné

a stresující, a kdybych se s tím smířila, i radostné. Skloním se, abych uložila nůž zpátky do bezpečnostní zásuvky, vztyčím se a zamířím k východu z baru.

Uvítají mě dolíčky ve tvářích.

„Nějak nemůžu dostat pití ke stolu, aby po mně nějaká nelezla,“ zamumlá Trent s pokřiveným úsměvem. Naklání se přes bar. „Netuším proč.“

Zvolna a nejistě se nadechnu. Neztrácej klid, když jsi s ním, Kacey. Aspoň jednou! „Některým lidem musíš připadat náramně… lezabilní,“ odpovím a uvnitř se celá rozpouštím. Kristepane!

Dokonce i bradavky mi tvrdnou. A co hůř, skrz tohle tenké černé saténové pouzdro to Trent uvidí, jestli se podívá dolů.

„Takové slovo existuje?“ V očích mu zajiskří a já musím zklidnit dech, protože mi srdce začne bušit o žebra. Když už jsem se smířila s tím, že ten hajzl na mě bude působit, ať chci, nebo ne, začne být ještě víc sexy než předtím. Dýchej, Kace.

„Tak co, žádné další incidenty s hady?“ zeptá se. Jestli mu onehdy moje krutost vadila, už to překonal, nebo mu to spíš bylo od začátku fuk. Na každý pád je to úleva.

„Ne, ujal se toho Superman Tanner.“ Ve skutečnosti se Tanner stal mým minihrdinou. Zatímco jsem se tenkrát sprchovala u Storm a pak zamířila do tělocvičny, střežil náš byt jako poslušný břichatý hlídací pes a nehnul se od dveří. Dokud nebyly vyměněné a dokud se neinstalovaly nové zámky.

A pak se ke Storm přes domovní tamtamy doneslo, že Tanner zašel za Perverzním Petem do bytu, pořádně ho sprdnul a vyhrožoval, že mu udělá z koulí kravatu, jestli se ještě jednou něco takového stane. Z Tannera se vyklubává skrytý klenot.

Trent si postaví pití na pult. „Tak mohla bys mi vlézt… ehm… nalít pití?“

Zaměřím se na citrony před sebou a přitom se usilovně snažím vzpamatovat. Flirtuje se mnou. Už si ani nepamatuju, jak se to dělá. Nevím, jestli je to vší tou nahotou, nebo hudbou kolem nás, nebo skutečností, že Storm má opravdu, on opravdu je sex na špejli, ale zčistajasna cítím nutkání to vyzkoušet. „Přijde na to. Máš průkaz?“

Opře se lokty o bar, nakloní se nad něj, legračně svraští čelo. „Na sodovku?“

To mě zaskočí. Sedí celou noc ve striptýzovém klubu a nepije? Rychle se vzpamatuju a pokrčím rameny. „Posluž si.“ Zase vytáhnu nůž ze zásuvky a začnu krájet citrony na plátky, pohyby soustředěné a pomalé, abych si neuřízla roztřesené prsty.

„Tvrdohlavče,“ uslyším ho zamumlat, když sune přes bar řidičák. Se zvědavým úsměvem ho zvednu. V šeru se trochu těžko čte, ale přehnaně přivírám jedno víčko, jako bych napínala zrak.

„Trent Emerson. Metr osmdesát osm.“ Přejedu pohledem jeho nádherný, pevný trup, zastavím se u opasku. „Jo, to by mohlo být. Modré oči.“ Ani se nemusím dívat, ale stejně se podívám,

soustředěně do nich zírám, až cítím, jak se červenám. „Jo. Narozený jedenatřicátého prosince?“ Dva týdny po mých narozeninách.

Usměje se. „Skoro novoroční mimino.“

„1987. Takže je ti skoro pětadvacet?“ O pět let starší než já. Není moc starý. Ačkoliv kdyby měl v průkazu napsáno 1887 a vypadal tak, jak vypadá, asi by mi to bylo jedno.

„Na sodovku to myslím stačí,“ ušklíbne se a natáhne ruku. Nevrátím mu průkaz hned. Nejdřív si všimnu jeho adresy v Rochesteru. „Jsi hodně daleko od státu New York,“ šoupnu kartičku zpátky přes bar a nechám ho, ať si ji vezme.

„Potřeboval jsem změnu.“

„Tu snad potřebujeme všichni?“ Naliju mu pití. Periferním viděním zaznamenám, že upírá oči na moje rameno, a rozpačitě změním postoj. Určitě se mu oškliví všechny ty jizvy. Ale na druhé

straně, některé z nich už viděl. Škrtám. Všechny. Tenhle kluk mě viděl nahou. Spousta kluků mě viděla nahou, a mně to bylo jedno. Ale že mě viděl nahou Trent? Začnou se mi třást ruce.

„Je ti dneska líp, Kace?“

Trhnu sebou, když uslyším ten hlas, obličej se mi odkrví, protože o bar vedle mě se opře Ben

s vědoucím úsměvem. Natáhne ruku. „Ahoj, já jsem Ben. Viděl jsem tě tuhle v tělocvičně, když jsem trénoval s Kacey.“ Při tom, jak řekne „trénoval“, se div neudusím vlastním jazykem.

„Trent.“ Trent je docela srdečný, ale všimnu si, že se vztyčí v plné výši a koutky úst mu mírně poklesnou. Je velký. Ještě větší než Ben, i když ne tak rozložitý.

„Tak kvůli komu tady dneska jsi, Trente? A včera? A předevčírem? Tanečnice to nebudou, protože celou dobu pilně koukáš na Kacey.“

„Bene!“ vyštěknu a silou vůle metám otrávené dýky ze svých zorniček tak, aby se mu zabodávaly do jazyka.

Ignoruje mě. „Jo, Kacey o tobě pořád mluví. Nezmlkne a nezmlkne. Už to začíná být otrava.“

Roztřesenou rukou praštím sklenicí o pult a v duchu vytrhávám Benovi jazyk z pusy a strkám mu ho do zadku, aby si mohl osobně ověřit, jaký je sráč.

„O tom silně pochybuju.“ Trent se tiše zasměje, vezme si sklenici a poodstoupí, v obličeji zvláštní úsměv. „Radši tě nebudu zdržovat. Díky za pití.“

Jen co se otočí, vyletí mi ruka k Benovu bicepsu, popadne ho za sval a zakroutí.

Zaskučí a uskočí, ale zlomek vteřiny poté už se zubí od ucha k uchu a tře si bolavé místečko.

„Co to sakra bylo?“ zasyčím.

Nakloní se blíž. „Život je moc krátký na tu pitomou hru, co hraješ, Kace. Oba po sobě jedete, tak přestaň blbnout.“

„Starej se kruci o svý, Bene.“

Nakloní se ještě blíž, až má obličej jen pár centimetrů od mého. „Hleděl bych si, kdybys mě do toho nezatáhla. Doslova. A kdybys mě pak nevykopla. Doslova.“ Pauza. „Ublížil ti?“

Zavrtím hlavou, přesně vím, kam míří.

„Tak si obstarej pomoc od těch problémů, co máš, a jdi dál.“ Uličnicky se usměje. „A navíc jsem ti zavázaný. Díky tobě jsem měl tak modrý koule, jak ještě v životě ne. To by mělo být tvoje umělecké jméno.“ Chlípnýma očima sjede na mou hruď a zpátky nahoru. „Ačkoliv musím říct, že to za to stálo. Získal jsem tím spoustu představ pro osamělý chvíle.“

Hodím po něm utěrku, když odchází a hýká smíchy.

Jen kdyby to bylo tak jednoduché, Bene.

O půlnoci je Trent pořád na svém místě, upíjí sodovku a Storm kolem mě krouží jako hyena kolem zdechliny. „Jdi si s ním ještě promluvit.“

„Ne.“

„Proč z toho děláš takový problém, Kacey?“

„Protože jsem problémová.“ Otírám pult a tiše mudruju. „Stejně to nejde.“

„Proč ne?“

Vrtím hlavou, vraštím čelo. „Prostě to nejde. On si nezaslouží, abych ho vystrčila ze sprchy.“

„Cože?“ Slyším Stormino zvolání, ale neposlouchám. Nepotřebuju, aby mě Ben a Storm

k čemukoliv postrkovali. Moje vlastní vnitřní nutkání svádí i tak náramný souboj se silou vůle. Opravdu mám sto chutí jít si s Trentem popovídat. Stát vedle něj. Líbat ho… Spínač, na který posledních pár let spoléhám, že zablokuje všechna lákadla a usnadní mi život, mě bídně zklamal, otevřel dveře záplavě touhy a emocí, s nimiž se neumím vypořádat.

„Je moc… hodný. A milý.“

„Ty jsi taky milá. Jen co se přestaneš snažit být mrcha.“ To poslední dodá, jako by si to připravovala předem. Postřehnu, jak se jí v mžiku rozšíří oči.

„Pěkná práce, Storm,“ pochválím ji upřímně.

Vyplázne na mě jazyk. „Sedí celou noc ve striptýzovém klubu a čeká na tebe.“

„Ach, ta hrůza,“ zamumlám a ukážu na jeviště, kde se Skyla a Candy třou jedna o druhou.

„O kom to mluvíte?“ zavolá řecká bohyně s poprsím, které svými rozměry soupeří se Storminým, zatímco si nakládá na tác objednané pití.

„Stůl třicet dva,“ řekne Storm.

Obrátí oči v sloup a prohlásí: „Ten vůl je teplej.“

„Tak co dělá v Penny’s, Pepper?“ zeptá se Storm sladkým tónem.

Pepper. Pšááá! Pitomé jméno.

Pepper lenivě pokrčí rameny. „China ho zpracovává na soukromý taneček, napůl nahá, a on nechce.

Ale pořád kouká po Benovi.“

Kousnu se do jazyka, abych nevysvětlila, že nechce, protože nemá rád ojeté coury. Nevím, kdo je ta China, ale mám sto chutí vyrvat jí střeva z těla. Pepper taky nemám moc ráda. Měla bych tam jít a vyčurat se mu na stůl, abych si označkovala teritorium. Počkat… Cože? Proboha, Kacey.

„Jenom čeká, až mu později udělá soukromé vystoupení Kacey,“ řekne Storm a zhoupne se na patách. Postřehnu, jak Pepper přimhouří oči, jak si prohlíží – podle svého názoru – finanční

konkurenci. Nepoznám, co se jí děje v hlavě. Pochybuju, že toho bude nějak moc. Stejně se na ni zamračím a ona odkráčí; Storm se vrací.

„Tumáš.“ Storm mi strčí do ruky nalitou sklenici. „Jdi si s ním ještě popovídat. Stejně potřebuješ pauzu.“

„Fajn,“ zasyčím. „Ale až se vrátím, musíme probrat můj umělecký pseudonym. Třeba něco jako

‚Sůl‘ nebo ‚Lízátko‘ nebo ‚Granátové jablko‘.“

„Prý by se asi víc hodilo ‚Modré koule‘,“ nadhodí Storm s poťouchlým mrknutím.

Zajíknu se, důrazně na ni namířím prstem a pak pátrám v davu po Benovi, připravená vyrvat mu jazyk z pusy.

„Žádné strachy, jen se chtěl ujistit, že jsi v pořádku,“ šeptá Storm, všechny stopy vtipkování zmizely. „Nesoudím tě. Tvoje tajemství je u mě v bezpečí, ty fúrie.“ Zamířím k východu z prostoru za barem, když Storm křikne: „Hej! Co takhle umělecké jméno ‚Fúrie‘?“

Ignoruju ji, naberu si plné plíce vzduchu, zvednu panel v barovém pultu a projdu tudy. Snažím se neupravovat si moc šaty, ale stejně to udělám. Sakra, prostě si to přiznej, Kacey. Máš z Trenta strach. Už jen při pohledu na něj, jak hřaduje na židličce a opírá se o stůl, se mi roztřepotá v žaludku hejno motýlů. Když je zřejmé, že mířím rovnou k Trentovi, všimnu si, že se posadí víc zpříma, jako by měl taky trochu trému. Tím se mi trošičku uleví.

Postavím na stůl jeho sodovku a mírně se usměju. „Co to, že tu ještě jsi?“

„Co to, no tohle.“ Oplatí mi sarkastickým úsměvem.

„Kluk se přestěhuje do nového města a tráví každou noc v místním striptýzovém klubu. Sám.“ Trent nezaváhá. „A zjistí, že za barem stojí dvě jeho sousedky.“

Seberu mu prázdnou sklenici. „Storm mě přesvědčila, že to bude zážitek, který mi změní život.“ Sugestivně přejede pohledem jeviště a já postřehnu záblesk nesouhlasu. „To nejspíš záleží na tom,

co tu děláš.“

„Tohle ne,“ odpálím hbitě. „Pořád oblečená. Přes to vlak nejede.“ Kousnu se do rtu. To jsi oznámila trochu moc horlivě, Kacey.

Trent okamžik pozoruje můj obličej a pak přikývne. „To je dobře.“

Nemůžu si nevšímat Trentových rtů, když to říká, všimnu si, jak potom zůstanou pootevřené, jak jsou na pohled měkké. „Hm…“ Zatřepu hlavou, snažím se srovnat si myšlenky. „Takže dneska se držíš silného pití, koukám?“

Dlouze, upřeně se zadívá na svou sklenici. Další pousmání. „Jo, radši si dej bacha. Když to piju neředěné, chytá mě rapl.“ Usrkne a pak se zeptá: „Copak tě přivádí do Miami?“

„Změna prostředí?“ použiju jeho dřívější výmluvu a v duchu se modlím, aby mi nezačal klást osobní otázky. Zrovna teď bych asi zpívala jako kanárek. Cokoli, jen aby se mnou nepřestal mluvit. Chválabohu, Trent nenaléhá.

„Rozmyslel sis to, kocourku?“ přeruší nás chlípný hlas za mými zády. Otočím se a uvidím, jak se

k nám blíží obarvená zrzka. Je zrovna tak vysoká, aby si mohla opřít objemné poprsí o stůl před Trentem. Sleduju, jak mu rudé drápy přejíždějí po svalnatém předloktí. To musí být China.

Mám sto chutí se zatočit a praštit ji patou do hlavy. V kickboxu tomu říkáme „kop z otočky“. Tady se tomu říká „jak se nechat vyhodit z blbé žárlivosti“. Za tohle by mi Cain rozhodně palec nahoru nedal.

Napůl jsem ale taky zvědavá, jak tohle „dolejzání“ zvládne Trent. Po nepřetržitém průvodu

z prvního večera nastala celkem volnější situace. Nutí mě to k domněnce, že stejně jako Pepper i ostatní ženské předpokládají, že čeká, až Ben začne kopat za druhý tým.

K mému příjemnému překvapení Trent odtáhne ruku ze stolu a poposedne na židli tak, aby byl tělem natočený ke mně. „To je dobrý, díky.“

China mírně trucovitě zapřede: „Určitě? Budeš toho litovat. Jsem dost zábavná.“

Nespouští oči z mé tváře a nepokouší se skrývat žár, který v nich doutná. „Víc bych litoval, kdybych opustil současnou společnost. Myslím, že ta by mě dokázala bavit doživotně.“

Srdce mi poskočí a dech se mi zadrhne. Jestli někdy existovala pochybnost o Trentově zájmu, tím pohledem a těmi slovy ji rozdrtil. Nevnímám, jak se China mračí; určitě ze mě v duchu zrovna teď stahuje kůži zaživa. Nevšimnu si, jak odchází. Nevnímám nic kolem sebe. Trent a já jsme zčistajasna v celém baru sami a vrací se totéž nezvladatelné nutkání, jaké jsem cítila toho dne, kdy mě zachránil před hadem.

Sevřu pěsti a tisknu je k bokům. Tady se musím ovládat. Nemám na vybranou. Nemůžu po něm skočit jako hormonální magor, což přesně v téhle chvíli jsem. Odkašlu si, snažím se předstírat, že jsem v pohodě.

„Víš to jistě? Protože ode mě nemůžeš čekat víc než ty sodovky.“

„To mi stačí,“ uslyším jeho šepot. „Prozatím.“ Dolní ret mu vklouzne mezi zuby a teplota

v místnosti okamžitě stoupne o deset stupňů. Klub Penny’s se proměnil v nějakou zatracenou saunu a já přišla o rozum, mám co dělat, abych se udržela na nohou.

Ale podaří se mi to a zírám na Trenta, zatímco z mikrofonu zaznívá skřípavý hlas konferenciéra.

„Pánové…“ Přichází další tanečnice. Už jsem se naučila ten hlas nevnímat a nedělá mi to problém ani teď, když se ztrácím v Trentově přítomnosti.

Dokud neuslyším: „… Speciální vystoupení večera… Storm!“

„To si kurva děláš srandu!“ Otočím se na patě, podívám se na bar, uvidím za ním Ginger

a Penelopu. Všichni nedočkavě civí na jeviště zahalené mystickou zelenou září, jako by obecenstvo čekalo na vystoupení, které mu změní celý život. Ne jen tak nějaká nahá holka ve striptýzovém klubu. Moje nahá přítelkyně. „Panebože. To bude tak trapný! Vůbec mě neupozornila!“ Neuvědomuju si, že couvám, dokud nenarazím do vnitřní strany Trentova stehna.

„Nemusíš se koukat, vždyť víš,“ zašeptá mi do ucha.

Klubem začne dunět pomalé pulzování tanečního rytmu a nad jevištěm se rozsvítí bodový reflektor, který ozáří spoře oděné ženské tělo sedící v zavěšené stříbrné smyčce. Nedokážu odvrátit oči, ani kdybych chtěla.

Storm má na sobě flitrové bikiny, které nic neponechávají představivosti. Když hudba zesílí, zhoupne se dozadu, všechny svaly na paži se jí napínají, jak visí za jednu ruku. Bez viditelné námahy překlopí nohy a plavně proklouzne skrz smyčku, aby zaujala další působivou pózu. Hudba zrychluje

a ona vykopává nohy, až se smyčka houpe sem a tam jako kyvadlo. Pak najednou visí za paže, rychle se otáčí, vlasy jí létají vzduchem, tělo se kroutí a klesá do rozmanitých elegantních póz. Je jako jedna

z těch artistek v Cirque du Soleil – krásná, vyvážená, dělá věci, které bych u člověka vůbec nepovažovala za možné.

„Páni,“ uslyším své užaslé zašeptání. Storm je akrobatka.

Cár látky zakrývající jí ňadra nějak odletí. Storm je akrobatická striptérka.

Něco se dotkne mých prstů a já ucuknu. Trhnu hlavou dolů a vidím, že Trent má ruku položenou na koleni, špičky prstů jen pár centimetrů od mých. Tak blízko. Moc blízko, a přesto se neodtáhnu. Cosi hluboko uvnitř mě pohání kupředu. Jestlipak by nebylo možné… Co kdyby… Nadechnu se, vzhlédnu do jeho obličeje a vidím nedozírný klid a možnosti. Poprvé po čtyřech letech mě představa ruky držící mou dlaň nestrhne do závratné spirály pádu.

A uvědomím si, že chci, aby se mě Trent dotýkal.

Trent se však ani nehne. Zírá na mě, ale nedotírá. Jako by věděl, že tohle je most, který jsem

v podstatě spálila a od něhož jsem odešla. Jak to ví? Musela mu to povědět Storm. Nespouštím zrak z těch nádherných modrých očí a donutím svou ruku překonat vzdálenost. Prsty se mi třesou a ten vnitřní hlas řve, ať toho nechám. Řve, že je to chyba; že vlny jen čekají, aby mi vrazily do hlavy

a utopily mě.

Potlačím ten hlas.

Pomaličku, zlehounka se špičkou prstu dotknu jeho ukazováčku.

Pořád ještě nehne rukou. Zůstává úplně zkamenělý, jako by čekal na můj tah.

Těžce polknu a přejedu jeho ruku celou dlaní. Uslyším ostrý nádech, jak se zajíkne, zatne zuby. Oči upírá do mých, ale nedá se z nich nic vyčíst. Nakonec se jeho ruka posune a zakryje mou, jemně si se mnou proplete prsty. Ne nuceně, ne uspěchaně.

Z obecenstva zazní obrovský pochvalný řev, ale já ho sotva slyším přes šumění krve v uších.

Raz… dva… tři… Začnu odpočítávat těch deset malých nadechnutí.

Nedokážu zadržet euforii, která se ve mně zvedá. Trentův dotek je plný života.

Jsem si jistá, že slyším, jak se někde nablízku tříští sklo, ale jsem tak omráčená, že nic nezaznamenám. „Je to dobrý?“ zašeptá a vraští přitom obočí. Než stihnu zpracovat jeho otázku, něco vykroutí jeho ruku z mé, pár obrovských tlap mu přistane na ramenou a všechno příjemné je pryč.

„Budete muset odejít, pane,“ burácí Nateův hlas. „Na dámy se nesahá.“

Periferním viděním postřehnu, jak se pode mnou něco hýbe. Podívám se dolů a uvidím pikolíka, jak smetá střepy Trentovy prázdné sklenice. Nejspíš mi vyklouzla z volné ruky.

„Je to dobrý?“ zeptá se Trent znovu, vážně, jako by věděl, že by nemuselo být dobré dotknout se mé ruky. Jako by to byla naprosto přijatelná obava. Jako bych nebyla na hlavu.

Ať se snažím, jak chci, nedokážu otevřít pusu ani pohnout jazykem. Zčistajasna je ze mě socha.

Zkamenělá.

„Kacey!“

Nate vleče Trenta dozadu a ze dveří a já neudělám nic, jen se za ním dívám a ten soustředěný prosebný pohled se upírá na můj obličej, dokud nezmizí z dohledu.

Vracím se jako omámená za bar a všechno jako by se kymácelo. Stěny, lidi, tanečnice, moje nohy.

Zamumlám k Ginger omluvu, že mi to trvalo déle než patnáct minut. S úsměvem mávne rukou a nalévá přitom někomu pití. Ztuhle se otočím a vidím, že jeviště opanovala štíhlá indiánka, která předvádí

ve skrovném péřovém kostýmu cosi jako tanec na přivolání deště. Storm nikde nezahlédnu.

Svět se točí dál, lhostejný k tomuhle významnému posunu v mém maličkém vesmíru.

Stadium čtyři

SMÍŘENÍ

SEDM

„Tak co tomu říkáš?“ přeruší Storm ticho v autě cestou domů.

Mračím se, nerozumím její otázce. Hlavu mám pořád plnou Trenta, doteku jeho ruky; sebe, jak tam stojím jako blbec a neřeknu ani slovo. Jsem tak rozparáděná z Trenta a toho zlomového okamžiku, že mi pro jednou ani nevadí uzavřené prostory Stormina džípu. Držel mě za ruku. Trent mě držel za ruku a já neutonula.

Všimnu si, že Storm pevně svírá v pěstičkách volant a dívá se všude možně, jen ne na mě. Je nervózní. „Co říkám čemu?“ zeptám se pomalu.

„Mému… vystoupení?“

Aha! Jasně. „Nechápu, jak to, že tě ty tvoje kozy nevyvedly z rovnováhy.“ Zakloní hlavu a zasměje se. „Musela jsem si zvykat, věř mi.“

„Vážně, nikdy jsem neviděla nic úžasnějšího. Co sakra děláš ve striptýzovém klubu? Mohla bys být v Cirque du Soleil nebo tak někde.“

V jejím hihňání postřehnu náznak smutku. „Takový životní styl už bych nezvládla. Znamená to celý den trénovat a celou noc vystupovat. To nemůžu, když mám na starosti Miu.“

„Proč jsem tě viděla vystupovat teprve až teď?“

„Nemůžu to dělat každý večer. Je dost těžké udržet se na nohou a trošičku si každý den zatrénovat.“

Ha. Storm trénuje. To jsem netušila. „Proč jsi mi o tom nepověděla?“ Pokrčí rameny. „Každý máme svoje tajemství.“

Zalétnu pohledem z okna. „No, to je ďábelský způsob, jak odhalit tajemství.“

Uchechtne se, přikývne na znamení souhlasu. Následuje pauza. „Jak sis pokecala s Trentem?“

„Změnilo mi to život.“ Jeho dotek pořád cítím na prstech a nedokážu se zbavit prosebného tónu jeho hlasu. Na ramenou se mi usadil zjitřený stud. Měla jsem mu odpovědět. Místo toho jsem nechala Natea, aby ho vyhodil jako nějakého ochlastu.

Momentálně jsem moc nerada ve své kůži.

Jedeme bez řečí ještě pár minut. Pak Storm přeruší mlčení čelním útokem. „Kace, co tě potkalo?“ Okamžitě se mi samy od sebe zatnou zuby, nejsem na to připravená, ale ona spěchá dál. „Pořád tě vůbec neznám. Vzhledem k tomu, že jsem se hodně odhalila – doslova – doufala jsem, že mi budeš důvěřovat dost na to, abys udělala totéž.“

„Chceš, abych se točila na smyčce a sundala si podprsenku?“ zažertuju bezvýrazným hlasem. Vím, že to myslela jinak.

„Ptala jsem se Livie, a ta mi to nechce říct. To prý musíš ty,“ pokračuje Storm tlumeným hlasem, jako by věděla, že se Livie vůbec ptát neměla.

Žaludek mi spadne až k podlaze. „Livie má dost rozumu, aby nevykládala má tajemství kdekomu.“

„Musíš začít s někým mluvit, Kacey. To je jediná cesta k uzdravení.“

„Neexistuje žádné uzdravení, Storm. Tím to končí.“ Ze smrti není návratu. Snažím se nemluvit chladným tónem, ale nedá se nic dělat. Je to tam.

„Jsem tvoje kamarádka, Kacey. Ať se ti to líbí, nebo ne, znám tě sice jenom pár týdnů, ale věřila jsem ti. Svěřila jsem tvé sestře svou pětiletou dceru, pozvala jsem vás k sobě domů a sehnala jsem ti práci. Nemluvě o tom, žes mi skládala spodní prádlo a vidělas mě nahou.“

„A přitom jsem ti ani nedala svůj telefon. To by na mě kluci v tělocvičně ale byli hrdí!“

Zastavíme na parkovišti před naším domem a moje ruka splašeně šátrá po klice dveří. Když se teď Stormin džíp proměnil v plechovou zpovědnici, nedá se v něm vydržet.

„Pokouším se říct, že nejsem blbá. Nejednám takhle s každým. Ale ty v sobě něco máš. Viděla jsem to od prvního dne. Jako bys bojovala sama se sebou. Pokaždé, když ti unikne kousíček skutečného já, honem ho umlčíš. Zamaskuješ.“ Hlas má měkoučký, a přesto mě zalévá studeným potem.

Moje skutečné já. Kdo to je? Vím jen, že od chvíle, co jsme se přestěhovaly do Miami, útočí se na mé pečlivě vybudované hradby ze všech stran. Dokonce i Mie a jejím kolozubým úsměvům se podařilo proniknout prasklinami v mém brnění. Můžu si sebevíckrát říkat, že je mi to jedno, ale začínám zjišťovat, že mi srdce buší o trošičku rychleji a ramena se zvedají o trošičku výš, když se mi podaří své nové sousedky rozesmát.

„Nemusíš mi říkat všechno, Kace. Ne všechno najednou. Co takhle jenom jednu maličkost každý den?“

Mnu si čelo, jako bych se z toho snažila najít cestu ven. Když jsem ji naposled odpálkovala, myslela jsem, že už to vzdá. Ale ona jen hrála o čas. Co kdybych teď hned vystřelila z auta? Možná je to zásadní obrat v našem přátelství. Možná mě odepíše, jestli něco takového znovu udělám. Odporný pocit v žaludku mi sděluje, že by mi to vadilo. A Livii. Tu by to přímo zdrtilo, a to nemůžu udělat.

Slyším v hlavě Liviin hlas. Snaž se. Vím, že musím. Kvůli Livii.

„Před čtyřmi lety zahynuli moji rodiče, můj přítel a moje nejlepší kamarádka při autonehodě. Hrál v tom roli alkohol.“

Následuje dlouhá pauza. Ani se nemusím dívat, abych věděla, že Storm stékají po tváři slzy. Už mi nevadí, když nad tím lidé pláčou. Tenhle spouštěč slz jsem vypnula už dávno.

„Je mi to moc líto, Kacey.“

Přikývnu. Všichni se omlouvají, a já nevím proč. Všichni nejsou ta hovada z druhého auta.

„Pamatuješ si z toho něco?“

„Ne,“ lžu. Storm nemusí poslouchat, jak si pamatuju každičký okamžik, co jsem byla uvězněná

v rozbité audině. Nemusí poslouchat, jak jsem slyšela syčivý zvuk maminčina posledního vydechnutí, ten zvuk, který mě straší každou noc. Ani jak se na druhé straně rozbité tělo mé přítelkyně Jenny vytvarovalo podle auta a jak na druhé straně ležela moje ruka uvězněná v přítelově dlani a vnímala, jak z jeho mrtvoly postupně vyprchávají poslední kapky tepla. Jak jsem musela sedět celé hodiny

v tom autě, obklopená neživými těly svých milovaných, zatímco se mě záchranáři pracně snažili vyříznout autogenem. Neměla jsem přežít.

Nevím, kdo mě nechal žít.

Stormin tichý hlas mě vytrhne z myšlenek. „Řídilas?“

Otočím se a zamračím se na ni. „Myslíš, že bych tu teď seděla, kdybych řídila?“ Trhne sebou. „Promiň. Co se stalo s tím opilým řidičem?“

Lhostejně pokrčím rameny, znovu upírám zrak přímo před sebe. „Zemřel. V autě měl dva kamarády.

Jeden zemřel. Jeden přežil,“ odpovím a z mých slov crčí trpkost.

„Panebože, Kacey.“ Popotáhne. „Chodilas na terapii?“

„Co to má být, španělská inkvizice?“ odseknu.

„Já… se omlouvám.“ Auto je plné Storminých tlumených vzlyků. Ačkoliv se je snaží potlačovat, být silná, poznám, že pořád ještě pláče, podle toho, jak nasává vzduch.

Můj hněv se promění v pocit viny, kousnu se do rtu. Silně. Jazyk mi potáhne měděná chuť krve.

Storm je ke mně jen a jen hodná, a já jsem na ni jen a jen hnusná. „Promiň, Storm,“ vypravím ze sebe. I když to myslím vážně, stejně se mi to říká těžko.

Sáhne po mé ruce, ale pak se rozpomene a položí mi dlaň na předloktí.

To drobné gesto stačí, aby mé ledové hradby roztály, a já začnu repetit. „Byla jsem skoro rok

v nemocnici a na rehabilitacích. Tam za mnou chodili doktoři. Ale potom teda nic moc. Zřejmě si mysleli, že všechny moje problémy vyřeší oblbováky a každodenní kolečko relaxační hudby. Když jsem odtamtud vyšla, teta trvala na tom, abych chodila do poradny její církve. Doporučovali jí, aby mě zapsala do nějakého seriózního rehabilitačního programu, protože jsem zlomená mladá žena plná vzteku a nenávisti, která by mohla uškodit sobě i jiným, kdyby se nechala jen tak běhat po světě.“ To poslední je skoro slova od slova přesná citace jejich slov. Teta to vyřešila tak, že mi nechala

na nočním stolku bibli. Podle jejího názoru se četbou bible napraví všechno.

„Kde je ta teta teď?“

„Zůstala v Michiganu se svým nechutným manželem, který se pokusil zneužít Livii.“ Mlčení.

„Tohle jsi chtěla slyšet, Storm? Že vedle tebe bydlí magor?“

Otočí se ke mně, dlaněmi si stírá slzy z tváří. „Ty nejsi magor, Kacey. Ale potřebuješ pomoc.

Děkuju ti, žes mi to pověděla. Moc to pro mě znamená. Jednoho dne to bude snazší. Jednoho dne už tě ta nenávist nebude věznit. Budeš svobodná. Dokážeš odpustit.“

Cítím, jak slabě pokyvuju hlavou. Nevěřím jí. Ani slovo.

Atmosféra v džípu klesla o několik úrovní pod označení „nepříjemná“. Odhalila jsem se před Storm tak jako ještě nikdy před nikým a vyčerpalo mě to. „Podívej se na sebe – striptýzová akrobatka v noci, probouzečka hlubokých myšlenek… později v noci.“

Storm se ušklíbne. „Radši jen akrobatka. Oblečení mi někdy spadne jen tak náhodou, nečekaně.“ Dloubne mě do paže. „Jdeme. Na jednu noc bylo těch odhalení až dost. Pro nás obě.“

Když jsem už přežila rozhovor se Storm, vrací se moje myšlenky mstivě k Trentovi. Potřeba cítit kolem sebe jeho opojnou přítomnost trumfne všechny ostatní touhy. Neodpověděla jsem mu. Měla jsem mu odpovědět. Musím mu říct, že je mi líp než dobře. Že ho asi možná potřebuju.

Slabý zvuk smíchu se nese přes společný dvůr, když se Storm kráčíme tmou. Někteří vysokoškoláci v domě jsou ještě vzhůru, mají mejdan. V duchu se ptám, jaké by to bylo – poflakovat se s kamarády, popíjet, vést normální život – když zahýbáme za roh k našim bytům.

Za záclonou v 1D se pohne silueta.

Klopýtnu, tep se mi zrychlí. Pak bez přemýšlení přistoupím ke dveřím a zůstanu stát před nimi.

„Uvidíme se zítra,“ uslyším zavolat Storm, která pokračuje v cestě, a poznám, že se usmívá. Zhluboka se nadechnu, seberu veškerou kuráž, kterou v sobě mám, zvednu ruku, abych zaklepala,

ale dveře se rozletí dřív, než se jich moje klouby dotknou. Ve dveřích stojí Trent, bez košile a bez výrazu, a mně okamžitě vyschne v puse. Určitě mě pošle do háje. Čekám na to. Děsím se toho.

Ale nepošle. Neříká nic. Čeká na mě, uvědomím si. Stačí říct mu jediné slovo. Ano. Tím by se to všechno dalo napravit. Ano, Trente. Ano, je to dobrý. Otevřu ústa a zjistím, že to nejde. Nedokážu zformulovat jediné slovo, které by mu sdělilo vážnost situace.

Napjatě udělám krok dopředu. Necouvne. Jen mě pozoruje, jeho nahá krásná hruď a kalhoty spuštěné nízko na bocích mě dráždí. Je sexy jako vždy. Dokázala bych s tím tělem strávit celé dny. Tentokrát doufám, že se mi to i povede.

Ale to není to, co momentálně potřebuju.

Opatrně natáhnu ruku, břišní svaly se mi sevřou do staženého klubíčka, zčistajasna panikařím, že

to, co jsem prve cítila, mohlo být jen dočasné, že jsem zase prohrála. Když špičkami prstů přejedu po jeho prstech a rozlije se ve mně teplo, děs ze mě vyprchá.

Jeho teplo. Jeho život.

Zavřu oči a sunu ruku dál, propletu si s ním prsty a sevřu je. Rty se mi pootevřou ve slabém zajíknutí, když zesílí stisk. Ale nepřibližuje se. Nic nezkouší a nic neříká. Stojíme tak ve dveřích, ruce propletené, snad celou věčnost.

„Ano,“ zašeptám nakonec zadýchaně.

„Ano?“

Mlhavě vnímám, že moje hlava přikyvuje. Tohle opojení je tak intenzivní, až mám pocit, že

na ničem jiném nezáleží. Nechám se od něj něžně vtáhnout dovnitř. Dveře za mnou zaklapnou a on mě jakoby nic vede do svého ztemnělého bytu s dlaní položenou na mých bedrech. Chodbou a do postele, jeho povlečení je chladivé a svěží a voní aviváží. Spíš vycítím, než vidím, jak se za mnou sune Trentovo tělo, tiskne se ke mně od hlavy k patě, ani na chvilku nepustí mou ruku. Ani na chvilku.

Přitulím se k němu, kochám se jeho teplem.

A v tom nebeském míru usnu.

Syčení…

Jasná světla… Krev…

Lapám po vzduchu.

Pomalý, rytmický dech po mém boku mi pomáhá zregulovat tep, když se probouzím ze zlého snu. Nejdřív se domnívám, že je to Livie, ale pak ucítím, že mám ruku v něčí velké, horké dlani – není to Liviina dlaň.

Otočím hlavu a vidím Trentovu dokonalou postavu, svaly na jeho hrudi, obličej uvolněný

a klukovský. Dokázala bych tady ležet a zírat na něj celou věčnost. Nechci toho nechat. Nikdy.

Právě proto musím.

Opatrně vyprostím ruku a vyklouznu z pohodlí Trentova lůžka, tiše za sebou při odchodu z bytu zavřu dveře.

Livie na mě čeká v kuchyni, snídá před odchodem do školy, oči vyvalené obavou. „Tys zůstala u Trenta?“ Její tón je napůl vyčítavý, napůl užaslý.

„Nic se nestalo, Livie.“

„Nic?“ Upírá na mě zrak. To umí Livie dobře. Upírá zrak, až se začnete kroutit, pokud jste zalhali.

„Držela jsem ho za ruku,“ zašeptám nakonec. Každému nezasvěcenému posluchači bychom připadaly jako párek devítiletých školaček. Jenže pro Livii, která chápe význam mého sdělení, je to obrovská věc.

Okamžik není schopná slova, koktá a brebtá. „Je to… Myslíš, že by mohlo jít o něco víc?“ zeptá se nakonec.

Lhostejně pokrčím rameny, ale do obličeje mi stoupá horko, které prozrazuje moje vzrušení.

„Ty se červenáš!“

Zvednu cereální kroužek a hodím ho Livii na hlavu.

Obratně uhne, usmívá se. „Myslím, že by mohlo být. Myslím, že Trent by mi konečně mohl vrátit Kacey.“¨

V duchu se ptám, jestli je to pravda. Ale zrovna jsem se vytratila od něj z bytu beze slova, ani

lístek jsem nenapsala. To by se mu nemuselo líbit. Dloubne do mě záblesk obav, ale potlačím ho. Neměla jsem na vybranou. Kdybych zůstala, přesně vím, co bychom zrovna teď dělali, a přemýšlení by to nebylo. Potřebuju čas na rozmyšlenou, musím se přizpůsobit téhle nové realitě.

Cítím Liviino vzrušení až do morku kostí. Tři roky mě moje malá sestřička prosila, abych zapomněla na Billyho a šla dál. Potíž je, že můj problém nespočíval v tom, abych postoupila dál

od citů k Billymu. Samozřejmě, měla jsem ho ráda. Myslela jsem si, že je to „ten pravý“? To se nikdy nedozvím. V šestnácti je každý „ten pravý“.

Ne, můj problém byl, že kvůli těm posledním okamžikům s Billym mě už jen představa mé ruky

v cizí dlani pronásledovala jako mor, zastavovalo se mi při ní srdce, žaludek se svíral, zorné pole se rozmazávalo, svalů se zmocňovala křeč a zčistajasna mi stékal pot po zádech.

Až do nynějška.

Tohle je jiné. Tohle je zase… jak má být.

OSM

„Vypadáš báječně!“ protahuje po jižansku Mia, předvádí svou matku a všechny nás rozesměje. Storm dělá telecí s parmazánem a já předvádím svoje nové úbory. Už jsem vyčerpala Stormin šatník

a potřebovala jsem pár vlastních věcí, a tak jsme strávily odpoledne v obchodním centru nakupováním nového oblečení pro mě. Sestavování a kombinace úborů jsem nechala na Storm. Nemám vůbec zdání, jak se patřičně obléct do práce ve striptýzovém klubu, ani po několika týdnech, co tam pracuju. Na každý pád mě to utrpení pěkně odvádí od myšlenek na Trenta.

„Dneska si asi vezmu tohle,“ oznámím, když vyjdu v krátkých smaragdově zelených tunikových šatech, které padají z jednoho ramene, a v lodičkách tělové barvy na vysokých podpatcích.

„Dobrá volba! Můžeš prostřít na stůl, Kace?“ ptá se Storm a shýbá se, aby nakoukla do trouby.

„Víš, že mě budeš muset jednoho krásného dne nechat vařit, viď?“ Už kolik týdnů večeříme každý den ve Stormině bytě.

„Já vařím ráda.“

„Já možná taky,“ odpálím, dávám na stůl talíře a vysloužím si opovržlivé zafunění od Livie.

„Ještě pro jednoho,“ koukne Storm na stůl. Zamračím se. „Ale ne. Čtyři lidi, čtyři talíře.“

„Potřebujeme jich pět,“ řekne, ale nedívá se na mě.

„Storm?“

Někdo klepe na dveře.

„Storm?“

Mia vyskočí a běží ke dveřím, s dramatickou úklonou je otevírá dokořán.

Zhluboka se nadechnu, protože vstoupí Trent, a já se nedokážu ubránit, abych na něj nezůstala civět. Má na sobě zase tmavomodré džíny, ale k nim bílou propínací košili, vytaženou z kalhot.

Podaří se mi odtrhnout od něj oči na tak dlouho, abych vrhla na Storm pohled sdělující „za tohle mi zaplatíš“, a pak se k němu vrátím. Vaří se ve mně nervozita a vzrušení a pocit viny. Nevím proč. Trent a já jsme se drželi za ruce a přitom jsme se dívali, jak moje kamarádka tančí nahá. Trent mě zachránil před útokem hada, o čemž už ví celý dům, a já se pak na něj vrhla. Strávila jsem s ním noc v jeho posteli. Večeře s ním – a s mou sestrou a sousedkami – není zrovna intimní setkání, kvůli kterému by se mi měli v břiše třepetat motýli. A přesto jsem div ne na omdlení.

Mia se dramaticky klaní. „Vítejte, milý pane. Princezna Mia očekává vaši návštěvu.“

Dokonce i Mia to věděla! Ta malá ďáblice!

Trent se vytasí s kyticí pěti růžových růží, kterou držel za zády. Poklekne na jedno koleno a předá ji Mie. Slyším sborový vzdech všech dospělých ženských v místnosti, včetně sebe.

„Děkuju ti za pozvání,“ pronese. Mia popadne květiny do obou ručiček a pak se zadívá na Trenta velikýma, zářivýma očima, které až moc dlouho vydrží nemrknout. Líčka se jí rdí a já poznám, že právě v téhle chvíli se do něj Mia zamilovala. Tenhle vysoký cizinec se nyní stal jejím doživotním pohádkovým princem.

Mia se otočí a běží ke Storm. „Mami! Mami! Koukej, co mi ten pán dal!“

Trent mrkne, zavře za sebou dveře a přistoupí ke mně. „Dneska ráno jsi zmizela,“ zašeptá.

To je ale trapas. Díky, Storm. „Já… já vím… já se…“ Chystám se říct, že se omlouvám, ale mrkne na mě.

„To nic. Došlo mi, že je to trošku moc rychle.“ Jeden prst se zahákne do mého, kolena mi podlomí vlna vzrušení.

Asi se do tohohle člověka zamiluju.

Trentův pohled přejede můj úbor a já v něm cítím žár. Patrně stejný žár vyzařuje i ze mě, když na něj zírám. „Vypadáš… dobře.“

Ještě pořád na sebe trapně zíráme, když si Livie odkašle. „Večeře je hotová.“

Stormin mrňavý byteček pulzuje teplým prouděním, zatímco nás pět hltá to, co uvařila. Nějak přijde řeč na fiasko s hadem a já se stanu terčem vtipů ze všech stran. Dokonce i Mia se přidá, lehce mě kouše do ramene jako legrační netvor. Jenomže nemá přední zuby, takže mě spíš žužlá. A při tom všem se nedokážu ubránit častým pohledům do Trentovy tváře a pokaždé zjistím, že se na mě dívá.

Než je po večeři a my se loučíme, abychom se Storm a já mohly vydat do práce, každičká buňka v mém těle už touží po Trentovi a nemám zájem předstírat, že je tomu jinak.

„Kdo je ta Penny? Očividně někdo důležitý.“ Ukážu na nápis, když zastavujeme před klubem.

Storm poklepává prsty na volant a její věčný úsměv ochabne. „Penny byla fakt hodná holka, která natrefila na špatného chlapa.“ Otočí se ke mně. „Před pěti lety provozoval Cain jeden klub v centru.

V porovnání s tímhle podnikem to byla putyka. Penny byla jeho hvězda. Prý za ní jezdili chlapi

z celého státu, a dokonce i z Alabamy. Začala s jedním chodit a bylo to vážné. Požádal ji o ruku. Všem to udělalo radost. Někdy se na ni chodil dívat, jak tančí. Celou noc ji líbal a objímal. Trošičku ji hlídal. Víš, opravdu roztomile. Samozřejmě, až se vezmou, bude toho muset nechat, říkal. Jí to vyhovovalo.“ Hlas Storm zvážní.

„Pak se něco stalo. Nikdo neví co přesně. Jednu vteřinu ten chlap Penny objímá, v dalším momentě ji vleče za krk do zadní místnosti. Nate to nestihl včas. Našel ji na zemi s prasklou lebkou.“

Chytnu se za hrdlo.

„Já vím. Hrůza, co? Cain ten podnik zavřel. Vyšetřovala se vražda. Chlapa odsoudili a šel

do vězení. Cain koupil tyhle prostory a otevřel klub pod jiným jménem, na její počest.“ Vystoupíme z auta a míříme k zadnímu vchodu. „Proto jsou vyhazovači tak striktní, když se hosté dotýkají personálu. Je jedno, jestli je ten kluk tvůj manžel. Jak se tě dotkne, musí ven. Udělá to podruhé a má doživotní zákaz vstupu.“

„Aha…“ V myšlenkách zabloudím zpět do té noci, kdy Nate vyhodil Trenta za to, že mě držel

za ruku. Tenkrát jsem ho měla za hajzla. Teď mám sto chutí ho obejmout. Nebo aspoň kousek z něj, vzhledem k tomu, že bych potřebovala žebřík a prodlužovací ruce, abych zdolala jeho mamutí rozměry.

Následuju Storminu černě oděnou siluetu ke dveřím. Těsně předtím, než zaklepe, otočí se a usměje, jako by mi četla myšlenky. „Jsou to vážně dobří kluci, Kacey. Vím, že je tomu těžké uvěřit, ale je to pravda. Cain se ke mně chová přímo úžasně. Nechá mě za barem, jednou za čas mi připraví jeviště

a nářadí, abych mohla vystoupit, a tím to končí. Žádná kolečka, žádné tanečky na klíně, nic privátního. Vyhazovači vyberou dýška za mé vystoupení, abych se nemusela plazit po zemi a sbírat je sama.

Postarají se o tebe. Uvidíš.“

Když se v půl dvanácté dostaví Trent a zaujme místo u baru, mozek mi okamžitě vypne. Skutečnost, že jsem včera v noci spala u něj v posteli a dneska jsem s ním večeřela, mi nijak nepomáhá uvolnit se

v jeho přítomnosti. Myslím, že mě to dokonce znervózňuje ještě víc. Raz… dva… tři… brr! Jako obvykle maminčina rada nepomáhá.

Kráčím k němu, snažím se zregulovat svůj tep při pohledu na jeho krásnou tvář. Opravdu je krásná.

Klidně by mohl zdobit obálku kdejakého časopisu. A ta ústa… Kousnu se do rtu, snažím se nebýt úplně rozhozená. „Trojitou skotskou s ledem?“ zahýbu obočím.

Odpoví mi úsměv s těmi odzbrojujícími dolíčky. „Skotskou vynech a na ten led přidej trošku sodovky a jsme domluvení.“

Usměju se. Naliju mu pití a přisunu ho k němu, naše prsty se na milisekundu dotknou. Nervózně kouknu po Nateovi, vidím, že se dívá jinam, a vzdychnu úlevou.

„Žádné strachy, vím, jaká pravidla tyhle podniky mají.“

„Chodíš do nich často?“ zeptám se suše.

Zavrtí hlavou, sarkasticky se usměje. „Standardní protokol. Některé podniky jsou přísnější než jiné, ale všude je to stejné. Nechci se nechat vyhodit podruhé. Jednou to stačilo.“

Pocítím bodnutí provinilosti, vím, že to byla moje vina. Ale Trentovo mrknutí pocit viny okamžitě rozptýlí. Chci zůstat a povídat si s ním, čeká na mě však fronta zákazníků. Jsem nucena odejít se zklamaným pokrčením rameny. Příští hodinu strávím naléváním pití zákazníkům, přičemž mě brní celé tělo pod Trentovým upřeným pohledem.

„Škoda, že je tu tolik lidí,“ řekne, když se vrátím k místu, kde sedí.

„No jo, někteří z nás musí pracovat, aby přežili,“ zavtipkuju a uvědomím si, že vůbec nemám zdání, co vlastně dělá. Nevím o něm nic.

„A kdy zas budeš mít volno?“ zeptá se ledabyle, ukazováčkem přitom postrkuje pivní tácek.

„V pondělí.“

Trent vstane a hodí na pult dvacku. „Takže budeš volná v pondělí, řekněme kolem čtvrté?“

„Možná.“

Jeho úsměv se rozšíří. „Paráda.“ Mrkne na mě a otočí se. Sleduju, jak opouští bar, teď mě tíží zklamání z jeho odchodu.

Storm se ke mně nakloní. „O co šlo?“

Pokrčím rameny, ještě na sobě cítím jeho oči. „Nevím. Asi mě právě pozval na rande.“ Projede mnou nával adrenalinu. Pevně doufám, že mě na to rande opravdu pozval, jinak mi zítra hrábne.

Storm mi láskyplně stiskne rameno a já neucuknu. Usměju se na ni. Usměju se na chlápka za barem, co čeká na svůj drink. Proboha, dokonce se přiblble zazubím i na Natea. Nejsem si jistá, ale myslím, že jsem postřehla, jak na vteřinu cuknul koutkem pusy směrem vzhůru.

Když se v pondělí ráno probudím, je mi, jako by do mě udeřil blesk. Ne proto, že jsem měla další zlý sen.

Protože jsem ho neměla.

Za poslední čtyři roky se to nestalo nikdy. Nevím, jak tomu mám rozumět, ale připadám si… svobodná.

Pak si vzpomenu, že mám dneska rande s Trentem, a všechno ostatní je zapomenuto.

„Pěkný nehty,“ poznamená Livie dvě vteřiny poté, co vstoupí do dveří. Hodí batůžek na pohovku, oči na vteřinu vyvalené překvapením. Roztáhnu prsty před tělem, obdivuju černý lak. „Kde sis to nechala udělat?“ Její hlas je o maličko vyšší než normálně a snaží se nedělat z toho nic velkého, to poznám.

Ale je to velká věc.

Dnes jsem dovolila úplně cizímu člověku, aby mi sahal na ruce. A neucukla jsem. Je to, jako by Trent zrušil mé prokletí.

„V kosmeťáku přes ulici. Každý čtvrtek dělají dvě manikúry za cenu jedné. Příště můžeme jít spolu.“

„Aha, a copak se děje?“ Livie odkráčí k lince, vezme si skleničku a opatrně našlapuje, jako družička k oltáři.

Je mi do smíchu. Ze všech sil se snaží nemagořit.

„Ale nic.“ Počkám, až si nalije z filtrovací konvice značky Brita vodu do skleničky. „Dneska večer jdu někam s Trentem.“

Hlava se jí vymrští, setká se s mým pohledem a netrefí se, rozlije vodu po podlaze. „Jako… na rande?“

Zastrčím si vlasy za ucho. „Možná. Nejspíš by se dalo…“ Livii zaplanou oči radostí. „Kam půjdete?“

Pokrčím rameny. „Nejspíš na pláž. Tam se přece na první rande chodí?“ Nemám zdání. Už je to tak dlouho, co jsem naposled měla něco, co by i jen vzdáleně připomínalo rande.

Následuje dlouhá pauza a Livie se pravděpodobně snaží zpracovat tuhle novou Kacey, tu, co chodí na rande a na manikúru. A které na někom záleží. „No, o Trentovi toho moc nevíme, že?“ Zvědavě nakloní hlavu ke straně. „Čím se živí?“

Pokrčím rameny. „Netuším.“

Po hezkém Liviině obličeji přejede temnota. Trpělivě čekám, zatímco ona se kouše do rtu celé dvě vteřiny, než vyhrkne: „Co jestli je to psychopat, co strká koťátka do bankomatů?“

„Sexy psychopat,“ opravím ji a ona se na mě zamračí. „Ale jdi, Livie. Měla jsem tě odtáhnout od Darly dřív.“

„Možná by sis toho měla o Trentovi zjistit víc, než s ním někam půjdeš.“

„Neslíbila jsem, že s ním někam půjdu.“

„Cože?“ Zarazí se. „No, tak…“

Přeruším ji. „Nic o sobě nevíme. A co je důležitější, on neví nic o mně. Přesně tak, jak to mám ráda.“

Pevně stiskne rty.

„Ale Livie, přestaň se chovat jako dospělá.“

„Někdo musí.“ Shýbne se, aby setřela vodu utěrkou. „Budu na večeři u Storm. Můžeš jí potom aspoň zavolat, abychom věděly, že nenacpal do bankomatu tebe? A musíme si opatřit mobily, jestli chceš začít chodit na rande s cizími chlapy.“

Uchechtnu se a přikývnu.

Zarazí se a pochválí mě úsměvem. „Je hezké vidět tě zas… takhle. V kolik hodin myslíš, že se vrátíš?“

Mrknu.

„Ale Kacey,“ zamumlá a hodí utěrku do dřezu.

Než uhodí čtvrtá, přecházím po obýváku jako medvěd v kleci a počítám polohlasem do deseti, pořád dokolečka. V útrobách se mi převalují vlny vzrušení, nervozity a strachu, až si jsem jistá, že každou chvíli vyklopím oběd na ten hrozný koberec.

Jako na povel se ozve tiché zaklepání na dveře. Otevřu je a za nimi stojí Trent v džínech a modrobíle kostkované košili, s leteckými slunečními brýlemi na nose, opírá se o rám dveří paží zdviženou nad hlavu. Po celém těle se lehce zpotím.

„Pěkný dveře,“ sundá si sluneční brýle. Přistihnu se, jak civím do těch nádherných očí trošičku

moc dlouho, než vydám nějaký zvuk.

Žertuje. Žertování mám ráda. „Díky. Jsou nové. Musely jsme je vyměnit, protože je nějaký šílený maniak vyrazil.“ Ušklíbnu se.

Se smíchem ke mně natáhne ruku a zahákne si ukazováček do mého. Ten maličký dotek stačí, aby mi končetinami projel elektrický proud. Táhne mě ven, ke své hrudi, takže se tyčí nade mnou a já musím zaklánět hlavu, abych mu viděla do obličeje. „Slyšel jsem o tom. Strašná situace. Už toho šílence konečně chytili?“ ševelí s úsměvem.

Odmlčím se a nadechnu. Voní jako oceán a les. A syrová touha. „Naposled jsem o něm slyšela, že číhá v nějakém podniku pro pány. Očividně má nějaké hluboko zakořeněné problémy. Myslím, že

na něj doléhají.“ Zadýchaně dodám: „Dneska ho asi dopadnou.“

Trent zakloní hlavu a rozesměje se. „Možná ho dopadnou.“ Ovine mi paži kolem ramen a vede mě k parkovišti. „Ta barva ti neuvěřitelně sluší.“ Upírá oči na moje smaragdově zelené tričko. „Pěkně ti jde k vlasům.“

„Díky.“ Usměju se a v duchu se chválím, že jsem si ho dneska koupila právě proto, že vím, že mi sluší k tmavě rudým vlasům a slonovinové pleti. Lidi si myslí, že si vlasy barvím, aby měly tak tmavou a sytou barvu, ale není to pravda. V tomhle směru mi přeje štěstí, hádám.

Trent mě vede k červeno-oranžovému harleyi na parkovišti. „Už jsi na něčem takovém někdy jela?“

Podává mi helmu a černou koženou bundu. Tak Trent je motorkář. Prohlížím si tu věc a nevím, jaký z toho mám pocit. Myslím, že asi právě popolezl o pár čárek výš na stupnici sexy záporňáků.

Zavrtím hlavou a zdráhavě si motorku prohlížím. „Když na tom sedím, není mezi mnou a třemi tunami železa v pohybu nic moc,“ řeknu. Koho chci oblafnout? Nejsem v bezpečí, ani když jedu ve třech tunách železa. O tom jsem se poučila z první ruky.

Něžný prst mi zvedá bradu, až se dívám do Trentových vážných očí. „Se mnou se ti nic nestane, Kacey. Jen se mě drž. Pevně.“ Nechám si od něj nasadit helmu na hlavu a jemně zapnout pásek pod bradou, jeho šikovné prsty mi přejíždějí po pokožce takovým způsobem, až mě to rozechvěje

po celém těle. Po rtech mu přelétne náznak úsměvu. „Nebo se moc bojíš?“

To je tedy výzva. Jako by věděl, že na to zareaguju. Nedokážu se reakci ubránit. Jsem jako jeden

z těch blbečků ve filmech, co dupnou na plyn a pokusí se přeplachtit šedesátimetrovou díru v silnici, protože někdo pronesl slova: „O co, že to neuděláš.“ Táta se kvůli tomu bavil na můj účet celé hodiny.

„Nebojím se ničeho,“ lžu, jako když tiskne, když strkám paže do bundy, kterou mi Trent přidržuje. Vyšplhám za něj a poposedávám, až mu stehny objímám boky. V dolní polovině těla mi exploduje žár, ale ze všech sil se to snažím ignorovat, obejmu ho pažemi kolem trupu.

„Vůbec ničeho? Ani maličko nervozity?“ Zvedne obočí, jak na mě koukne přes rameno. „To nic.

Můžeš to přiznat. Většinu holek jízda na motorce znervózňuje.“

Zaplane ve mně jiskra žárlivosti, když si ho představím s jinou holkou. Rychle ji uhasím.

„Vypadám snad jako většina holek?“ Sjedu mu rukama po hrudníku, přejíždím obrysy jeho těla, prsty vklouznou pod košili a pohladí hladké hrboly svalů pod ní. Pro větší efekt se předkloním a zaryju mu zuby do ramene.

Trentova hruď se zvedne rychlým nadechnutím, ruce se vymrští, chytnou moje a odtáhnou je, položí na vnější stranu košile a poplácají. „Tak jo, vyhrálas. Ale nedělej mi to, když řídím, jinak skončíme

v příkopě.“ Znovu se ohlédne a dodá tichým, vážným tónem: „Myslím to vážně, Kacey. Nezvládnu to.“

Ve stehnech mi vybuchne další vlna horkosti, ale vezmu si jeho varování k srdci a propletu si prsty obou rukou kolem jeho pasu. Přitisknu se k němu tělem. „Kam jedeme?“

Odpoví mi jen tlumené zaburácení Trentovy motorky a už jsme v pohybu.

Bez rozmýšlení pevně objímám jeho tělo, jak se proplétáme dopravním provozem. Z Trenta se vyklube opatrný řidič, každého objíždí širokým obloukem, dodržuje všechna pravidla. To se mi líbí.

Cítím se s ním bezpečně. A to mě pekelně děsí. Budí to ve mně touhu seskočit z téhle motorky

za jízdy, utíkat domů a schovat se pod deku, protože je sakra zatraceně až moc dokonalý. Místo toho ho pevně tisknu. Teprve až když Trent sjede na dálnici a zamíří k jihu, uvědomím si, že nejedeme

na pláž. Odváží mě někam daleko.

V mnoha ohledech to už asi udělal.

„Moje sestra si myslí, že strkáš koťata do bankomatů,“ řeknu, když Trent vypne motor na parkovišti národního parku Everglades. „Víš, jako v Americkém psychu.“

Čelo se mu zvrásní. „Vážně? Já myslel, že mě má ráda.“

„Ale to má, to já poznám.“ Dbám na to, aby můj hlas zněl ledabyle, když kloužu z motorky a sundávám si helmu. „Jenže to neznamená, že nemůžeš být cvok.“

„Aha.“ Trentova dlouhá noha se zhoupne přes sedlo. „Kolik že je Livii let?“

„Patnáct.“

„Ta je teda chytrá.“ Postřehnu jeho poťouchlý úsměv, s nímž bere z přihrádky motorky malou chladicí tašku. „Tak pojď. Nech se ode mě odvést tam do té temné, vylidněné divočiny.“ Škubne hlavou směrem ke shluku turistických značek, přitom po mně blýskne bledě modrýma očima a vytasí se se svými hlubokými dolíčky. Mezi nápisy jsou i varování před nebezpečnou zvěří. Nemůžu si pomoct, musím se v duchu ptát, jestli by neměly obsahovat i varování pro blbé holky, co následují do močálu kluky, které sotva znají.

Slunce začíná klesat k obzoru a my kráčíme po vyšlapané pěšině. Stezka vypadá udržovaně, ale je tu klid. Jdeme dál a dál, svírá nás záhadná atmosféra a vzduch je čím dál hustší a omamnější neznámem; nezbývá mi než se v duchu ptát, co má Trent v plánu. „Pročpak jsme v Everglades?“

Pokrčí rameny, ohlédne se. „Nikdy jsem tu nebyl. A ty?“ Zavrtím hlavou.

„No, bydlíme v Miami, tak jsem si říkal, že bychom sem měli zajet.“

„To je nejspíš dobrý důvod,“ zamumlám a pokračujeme po pěšině lemované vysokou trávou zahalenou stíny podvečerního slunce. Ideální místo, kde se zbavit mrtvoly. „Takže si tu přehrajeme nějakou epizodu z Kriminálky Miami?“ vyhrknu. Čert tě vem, žes mě tak vystrašila, Livie!

Trent se zastaví, otočí se a prohlíží si mě se svraštělým čelem a pobaveným úsměvem. „Ty se vážně bojíš?“

Pokrčím rameny. „Tenhle díl už jsem určitě viděla. Kluk vezme holku do nějaké osamělé chatky

v Everglades, pár dní si s ní užívá a pak nechá její mrtvolu aligátorům, aby se nenašly žádné důkazy.“

Užuž chce odpovědět, ale pak se zarazí, jako by přemýšlel. „No, patrně to bude jen čtyřiadvacet hodin. Musím zítra stihnout termín s prací.“

Nakloním hlavu ke straně.

„No tak, Kacey!“ vybuchne užaslým smíchem. „Nikdy jsem necpal ani nebudu cpát žádné kotě do bankomatu! Stejně mám radši psy.“

Založím si paže na hrudi, zvednu obočí. „Víš, že se umím moc dobře ubránit, viď?“

Chechtá se, modrýma očima mi putuje po těle, až mnou projíždí třas. „To mi věř. Vím, že to umíš.

Nejspíš bys mě složila na lopatky ani ne za pět vteřin.“ Kéž by. „No tak.“ Popadne mě za loket

a táhne dopředu, takže jdeme vedle sebe. Impulzivně uvolním paže a chytnu ho za ruku, přitáhnu si ji k ústům a políbím mu klouby.

V očích mu zajiskří příjemné překvapení. S pokřiveným úsměvem si prohodí ruce, aby si mě mohl přitáhnout k tělu a přehodit mi paži kolem ramen. Zvedne mou ruku a přitiskne si ji k hrudi. Jdeme mlčky, takže cítím, jak mu buší srdce. Silně a rychle a zatraceně živě.

„Tak co chceš vědět?“

„Cože?“ zamračím se.

„No, říkalas, že podle Livie bys o mně měla víc vědět, tak co chceš vědět?“ Jeho tón zněžní, tvář zvážní, upírá pohled před sebe a já vycítím v jeho chování posun. Působí maličko napjatě, což naznačuje, že se dostáváme k tématu, které není příjemné ani jemu.

„Hmm…“ Čím méně budeme mluvit o svých životech, tím líp. Ale potají musím přiznat, že o něm chci vědět všechno. Až po značku mýdla, které používá ve sprše. „No, už víš, čím se živím já. Co děláš ty?“

Ramena mu maličko poklesnou, jako by se mu tím tématem ulevilo. „Grafický design.“

„Vážně? Počítačový pošuk? To by mě nikdy nenapadlo.“ Opravdu, při pohledu na jeho dokonalé tělo by mě to nikdy nenapadlo. Usměje se mému dloubnutí. „A pro koho pracuješ?“

„Pro sebe. Je to skvělé. Nemusím nikam chodit a nikomu podávat hlášení, jenom klientům. Můžu se klidně přestěhovat, kdy se mi zachce, což jsem taky udělal. Můžu pracovat celý den nahý u sebe

v obýváku, a nikdo o tom nemá tušení.“

„To je… hm…“ Trent mě chytne za rameno a ruku, aby mě udržel na nohou, když zakopnu o vlastní nohu. Víry světla a tmy mi zaplní zorné pole z představy, kterou ve mně Trent právě probudil.

Krucinál! Podle toho, jak se šklebí, dobře ví, co to se mnou dělá, když říká takové věci. Rozhodnu se, že mu jednoho krásného dne vyrazím dveře od bytu, aligátor nealigátor. Taky usoudím, že musím změnit téma, než padnu na zem a začnu se zmítat jako ryba na suchu.

„Kde ses naučil bušit do boxovací hrušky?“

Znovu se zasměje. „Hodně jsem sportoval, na střední i na vysoké. Dobře se tím zbavuje stresu, to je celé.“ Palcem mi při chůzi tře rameno a mně srdce usedá.

„V Rochesteru máš oba rodiče?“ zeptám se a šokuju tím dokonce i sama sebe. Když už jsem začala vyzvídat, jako bych nemohla přestat. A co hůř, kladu samé otázky, na které sama nedokážu odpovědět.

„Promiň,“ zavrtím hlavou. „Já… nic mi do toho…“

Trentův tichý smích přeruší moje koktání. „Táta je na Manhattanu, máma v Rochesteru. Jak je vidět, jsou rozvedení.“ Sděluje tu informaci jakoby nic, ale nemůžu si nevšimnout, jak se mu napjala ramena, což naznačuje, že se mu o tom nemluví nijak lehce.

Kousnu se do jazyka a pokračujeme v chůzi mlčky.

„Co chceš ještě vědět, Kace?“ Shlédne na mě. „Ptej se mě, na co chceš.“

„Co mi chceš povědět?“

„Všechno.“

Vrtím hlavou. „Určitě jsou věci, které si chceš nechat pro sebe.“

„Ano, o některých věcech se mluví těžko. Ale tobě je povím.“ Stiskne mi ruku. „Chci, abys mě znala.“

„Tak jo.“ Hlas mám teď tichý a slabý a mám pocit, že musím vyložit karty na stůl. „Takže taky víš, že se mi o některých věcech nijak skvěle nemluví.“

Slyším, jak tiše vydechne. „Všiml jsem si. Můžeš mi aspoň povědět, co je za čárou?“

„Moje minulost. Moje rodina.“

Trent sevře čelisti, ale za okamžik přikývne. „To je velká část tebe, Kacey. Ale dobře. Nebudeme o tom mluvit, dokud nebudeš chtít.“

Vzhlédnu a uvidím, jak se Trentovy modré oči upřímně mhouří, a naplní mě smutek. Nikdy nebudu chtít o těch věcech mluvit. Nikdy. Ale neřeknu to. Jen kývnu a pronesu: „Děkuju.“

Přitáhne si mě blíž k sobě, pootevře rty a vtiskne mi důvěrný polibek na čelo.

Projdeme se po dlouhém dřevěném chodníku, který vede nad vodou – cestou narazíme na skupinku strážců parku, kteří tu hlídkují – a najdeme si sezení na kamenné zídce. Trent otevře zip chladicí tašky a podá mi studenou láhev vody. Teprve teď si uvědomím, jak jsem vyprahlá, protože až do téhle chvíle mě Trent rozptyloval. „Prostě chci fakt vidět nějakého aligátora. Pak si můžeme skočit na něco k jídlu,“ slibuje.

„Tohle je dokonalý, Trente. Fakt.“ A je. Absolutně dokonalé. Díváme se na mokřiny a zlaté slunce klesá za obzor, barví oblohu odstíny růžové a fialové. Zvuky tichého šplouchání vody a pískot neznámých ptáků se vznášejí ve vzduchu. Je to snad nejmírumilovnější místo, na jakém jsem kdy byla. Samozřejmě, s Trentem by bylo dokonale všude.

„Jo?“ Opře si hlavu o můj zátylek, prsty se dotýká výstřihu mého trička, vklouzne pod něj a pohladí mě po nahé kůži. Zachvěju se.

„Zima?“ zlobí mě.

Vrhnu na něj křivý úsměv. „Ne. Rozptylování. Zaskočí mi kvůli tobě voda.“

Skloní hlavu na souhlas a odtáhne ruku, čímž ve mně probudí záblesk zklamání. Rychle se změní v obavu.

„Koukej! Vidíš to?“ Trentův hlas stoupne o oktávu a jeho ruka se vrátí na moje rameno, jak se ke mně nakloní. Druhou ruku natáhne a ukazuje dlouhou, úzkou hlavu vyčnívající nad hladinu vody nanejvýš šest metrů od nás.

Okamžitě mě opustí chuť k jídlu. „Propáníčka. Pozoruje nás?“

„Možná. Těžko říct.“

„Nepohybujou se tyhle věci absurdně rychle?“ Opakovaně polykám, nemálo vyděšená. Aligátoři v ohrádkách v zoo, to je něco jiného. Tady nejsou žádné zdi, které by nás oddělovaly.

„Žádné strachy. Trochu jsem si to probádal, než jsme sem jeli. Tahle stezka je oblíbená pro pozorování aligátorů zblízka. Strážci parku jsou každopádně hned tady kousek.“

„Když to říkáš,“ zamumlám a vnímám, jak blízko jsou Trentova ústa od mých. Tak blízko, že by se stačilo naklonit a…

Moje rty se dotknou koutku jeho úst, zaskočím ho tím. Otočí se čelem ke mně, pozoruje mě s krátkým zábleskem překvapení. Ale ten trvá jen okamžik a pak se nakloní a přitiskne své rty

na moje. Něžně mě líbá, jeho ruka si najde cestu k mé bradě, aby mi otočil hlavu, palcem mi přidržuje čelist a druhou rukou si přitahuje má kolena těsně k sobě. Dech se mi zadrhne, když přejede jazykem po okraji mých rtů, a pak vnikne do úst, až mi celým tělem projede šok. Nemůžu si pomoct, sáhnu

po něm, prsty se mi usadí na křivkách jeho hrudi.

Vydá slaboučký sten a odtrhne se. Svaly se mu napnou, když si mě vysadí na klín a zaboří hlavu do mé šíje, vezme do úst lalůček ucha, bezbolestně do něj kouše. Moje ruka mu přejíždí po hrdle, kochá se jeho mohutností, jeho svaly. Když mu palcem přejedu přes ohryzek a on mě líbá na šíji, zavřu oči a opřu si hlavu o jeho, nic nevážím a vznáším se v jeho přítomnosti, pod jeho nadvládou.

Pod jeho dotykem.

„Kace,“ zašeptá.

Odpovím mu podivným, napůl sténavým, napůl chrčivým zvukem.

„Bojíš se?“

Bojíš? Otevřu jedno oko, zkontroluju mokřinu a vidím, že náš pozorovatel je pořád na stejném místě. „Ještě se nepohnul, ale musím ti říct, pochybuju, že dokážu dojet s tou motorkou zpátky domů, jestli dneska přijdeš o nohu.“

Trent vybuchne smíchem a já cítím vibrace až v bradavkách, tak je blízko. „Dneska se mi nic nestane. Ještě si s tebou musím užít. Chata je tam vzadu.“ Pohodí hlavou kamsi za nás.

„Doufám, žes aspoň zajistil čisté povlečení.“

S dalším uchechtnutím si uloží hlavu na mé rameno a já sedím v úzkostlivém tichu a sleduju aligátora, jak odplouvá za svými kamarády. S nepatrným úsilím a během několika týdnů Trent prolomil mé hradby i strach, rychle si vysloužil důležité místo v mém životě. A pak mi svitne, na co se ptal. Jestli se bojím toho.

„Jsem vyděšená,“ zašeptám. Zprvu mám dojem, že mě neslyšel. Ale pak se zvolna otočí a zkoumá pohledem obrysy mé tváře, obočí stažené, a já pochopím, že slyšel. „Já… hm… já… už dost dlouho jsem to nedělala,“ pokračuju. Tohle jsem nikdy nedělala. Vůbec. Nic, co by se tomuhle přiblížilo.

„A tohle…“ zvednu svou ruku v jeho dlani, „už jen tohle je pro mě velká věc.“

Zvedne mou ruku a přitiskne si ji ke rtům. Pak si odkašle. „Koukej, Kacey. To, co se tuhle stalo u tebe v pokoji…“

Cítím, jak se mi vrásní čelo, pátrám v paměti. V mém pokoji?

„S tím hadem, cos měla ve sprše.“

No jo. Srdce mi poskočí, jako by jím projelo tisíc wattů.

„Já… hm.“ Natáhne dlouhé nohy před sebe, ale pořád mě pevně drží na klíně. „Ze všech sil se snažím nedopustit, aby se to opakovalo. Prozatím.“

Určitě umí vyčíst zklamání, které ve mně zavládne, protože to hbitě vysvětluje, oči rozšířené

a vážné. „Ne že bych o to nestál nebo o tebe.“ Ohryzek mu poskakuje, jak polyká. „Věř mi, určitě přesně víš, jak moc to zrovna teď chci.“

Usměju se, zavrtím se mu na klíně.

Uchechtne se, moje počínání zmírnilo jeho vážný tón. Ale rychle se k němu vrací. „Mám co dělat – opravdu moc co dělat – abych se vedle tebe ovládal, Kacey. Jsi neuvěřitelně pěkná a já jsem chlap.

Nedá ti moc práce překonat mou sílu vůle. Ale myslím, že musíme postupovat pomaličku. Dát si

na čas.“ Vrhne na mě významný pohled naznačující, že o mně ví víc, než co jsem mu řekla. „Myslím, že je to pro nás oba důležité.“

Otevřu ústa, abych promluvila, ale nevím ještě, jak reagovat. Má pravdu. Pomalu, tak je to dobře. Pomalu je bezpečné. Ale momentálně, když se jeho prsty vrátily k mému výstřihu, když cítím, jak se do mě zarývá jeho vzrušení, o žádné pomalu nestojím. Chci to hned a pěkně žhavě.

Chviličku zhluboka dýchám a snažím se zregulovat svůj křečovitý pulz. „Kdo říká, že s tebou vůbec něco chci? Moc si domýšlíš.“

„Možná ano.“ S pokřiveným úsměvem mi jeho ruka vklouzne na zádech pod tričko, krutě pomalu se sune po páteři nahoru, až se trochu zajíknu.

„Jo, to je teda hodně pomalu,“ zasípu.

„Pořád si moc domýšlím?“

Zlehka zavrtím hlavou, abych mu dala na srozuměnou, že si nedomýšlí vůbec nic. S radostí bych si vzala od Trenta všechno, co se dá. Pomalu i rychle.

Jeho prsty se roztáhnou, bruslí mi po nahé pokožce, sunou se k hrudnímu koši a hladí mě

po různých jizvách. Palcem přejíždí sem a tam. „Nemohl jsem si nevšimnout, že jich pár máš.“

Jsem zvyklá, že se mě lidi vyptávají na jizvy. Naučila jsem se je hladce odrážet. „Jo? Kdys je viděl?“

Sarkasticky se usměje.

„Úchyle.“ Snažím se potlačit rozpaky, ale stejně cítím, jak se červenám. Zvážní. „Je to část té minulosti, o které nechceš mluvit?“

„Útok lidožravého hada ve sprše. To je můj trvalý problém.“

Tiše se zasměje, ale oči zůstanou vážné. Vyjede rukou zpod mého trička a vyhrne mi rukáv, aby odhalil tenkou bílou čáru na rameni. Nakloní se k ní a přejede po ní dolním rtem. „Někdy pomáhá, když se o tom mluví, Kace.“

„Mohli bychom se prosím držet toho, co je tady a teď?“ zaprosím tiše, zmatená protichůdnými reakcemi svého těla, které se pod jeho doteky napíná a vláční zároveň. „Nechci to pokazit.“

„Jo, prozatím.“ Zvedne hlavu, znovu se na mě podívá a zastrčí mi pramínek vlasů zpátky za ucho.

„Málo se usmíváš.“

„Usmívám se pořád. Od osmi večer do jedné v noci, od úterka do neděle. Tys to nevěděl? Mám pak dvojnásobná dýška.“

Jeho dolíčky útočí plnou silou. „Chci, aby ses usmívala. Doopravdy. Pořád. Budeme chodit

na večeře a do kina a na procházky po pláži. Budeme lítat na závěsném kluzáku nebo zkusíme bungee jumping nebo co chceš. Jen aby ses víc usmívala a smála.“ Jeho prsty si pohrávají s mým dolním rtem. „Dovol, ať tě rozesměju.“

Trent si se mnou toho večera neužije. Po pravdě řečeno, zachází se mnou jako s porcelánovou panenkou, která se může každou vteřinou rozbít. Místo toho mluví. Mluví a mluví a mluví. Já většinou poslouchám. Mluví o Everglades a o tom, jak člověk udrží aligátoří tlamu zavřenou holýma rukama,

a já se ho ptám, jestli náhodou nesoutěžil v nějaké televizní soutěži. Mluví o tom, že Tanner není tak zlý a v našem nájemním domě panuje tak trochu atmosféra Melrose Place, a já se směju. Nepamatuju si z Melrose Place žádná zrezivělá japonská kamínka a uschlý plevel. Usmívá se, když se zmíní o Mie a o tom, jak je roztomilá.

Mluví a já poslouchám tlumený, svůdný šum jeho hlasu, a i když se moje hormony připravují zaútočit plnou silou na mozek a zbavit ho veškerého racionálního uvažování, nemůžu si pomoct, rozptyluje mě ten střípek života, který znovu proplouvá mou duší.

Blaženě prožívám pocit, který mám z toho, jak celou cestu domů objímám pažemi Trentovo hřejivé, silné tělo; necítím potřebu mluvit, toužím jen, aby večer trval věčně. Když mě doprovodí ke dveřím našeho bytu, smete mě nenadálé tornádo emocí v mém nitru – blaho a zklamání, vzrušení a strach, všechno se to mísí, jenjen mě srazit na zem. Taky cítím, jak mezi námi rostou rozpaky. Možná proto, že si v duchu přeju, aby mě pozval zpátky do svého bytu, a současně mě skličuje vědomí, že to neudělá.

„Takže díky, žes mi ukázal mého prvního aligátora a že sis se mnou neužil.“ Horlivě hledám v kabelce klíče. „Jsem ráda, že mám pořád všechny končetiny, a…“

Trentovy měkké rty moje brebentění přeruší. Obejme mě, jednou dlaní mi přejede po bedrech

a druhá uchopí můj zátylek. Přitáhne mě těsně k sobě, jeho ústa se na mých zvolna pohybují, pohyby má zvládnuté, jako by se zdržoval, aby neudělal to, co udělat chce. Když to vycítím, projedou mi tělem jitřivé vlny žáru. V pažích ztratím veškerou sílu, klesnou mi k bokům, kabelka i klíče se skutálí na zem.

Trent se odtrhne a dřepne si přede mnou, aby mi posbíral věci. Když zase stojí, všechno mi to podává s vyzývavým úsměvem. „Přežiješ?“

Vadí mi, že mě dokáže tak uzemnit a ještě o tom vtipkovat. Parchant! Ale já miluju výzvy. Udělám krok dopředu a přitisknu se k němu celým tělem, od hrudi po kolena, zaháknu mu ruku kolem zad, abych jím mohla trhnout směrem k sobě, tak blízko, až ho cítím skrz džíny. Ne že by se ho to netýkalo. Vzhlédnu do té dokonalé tváře a sladce se usměju. „Nic, co by nespravila dlouhá, horká sprcha.“

A je to. Cítím, jak tvrdne ještě víc.

Trent se ušklíbne, nepochybně dobře ví, co mám za lubem. Co bych dala za to, kdybych věděla, na co teď myslí!

„Máš mobil?“ zeptá se zčistajasna.

Zamračím se nad náhlou změnou v hovoru. „Ne, proč?“

Odtrhne se ode mě a pěti obrovitými kroky se vrátí ke dveřím svého bytu. Vsune klíč do zámku.

„Protože někdy si v tvé přítomnosti nevydržím věřit víc než minutu.“ Otočí se a změří si mě žhavým pohledem. „Textovky jsou dobré. Je to bezpečnější.“

„Hned si ho opatřím,“ předu a dodám s předstíranou nevinností: „Ty už jdeš? Jsi v pořádku?“

„Budu,“ zavolá přes rameno, zmizí v bytě a mně zůstane sucho v puse a tělo jako v ohni.

Stadium pět

ZÁVISLOST

DEVĚT

V úterý v devět ráno kupuju v obchodním centru dva mobily – jeden pro Livii a druhý pro sebe. Nejsou nijak nóbl, ale dají se z nich snadno posílat textovky a to je všechno, na čem mi záleží, poté co jsem celou noc v posteli probděla a přemýšlela o Trentovi.

V poledne, když vycházím ze dveří svého bytu s věcmi do tělocvičny, na něj narazím. S úsměvem usoudím, že opravdu ráda bydlím v jeho sousedství. Opravdu.

„Jak ses vyspala?“ zeptá se a těsně překročí hranici mého osobního prostoru. Všimnu si, že mi to ani za mák nevadí. Po pravdě řečeno, náramně mi svědčí, když se Trent Emerson vyskytuje v mém osobním prostoru.

„Jako by mi někdo hodil do pití rohypnol,“ lžu a cením všechny zuby v úsměvu. „Jdu do tělocvičny.

Nemáš zájem?“

Modré oči si nestoudně prohlížejí moje tílko. „Mohl bych spálit trochu energie.“

Srdce mi třikrát škobrtne. „Tak si jdi pro věci,“ řeknu a kousnu se do jazyka dřív, než mu nabídnu lepší způsob, jak spalovat energii.

S úsměvem se nakloní a políbí mě na tvář. „Dej mi dvě minuty.“

Čekám ve společném prostoru, nepochybně s přiblblým úsměvem na tváři, zatímco Trent vběhne do svého bytu. Když se odtud vynoří, má na sobě tepláky a přiléhavé bílé tričko. Nevidím sice jeho tetování, ale rozeznávám každičký hrbol jeho nádherné hrudi a plochého břicha. Jak mám sakra trénovat, když se musím dívat na tohle?

„Budu řídit?“ nabídne s úsměvem, jako by mi četl myšlenky. Zmůžu se jen na přikývnutí.

„Nepotřebuješ pomoct s pytlem?“ zeptá se Trent.

„Tudy, komorníku.“ Odkráčím k volnému místu a hodím si věci ke zdi za ním. Začnu

s protahováním, cítím každý sval, jak se napíná a uvolňuje. Vždycky žasnu nad tím, jak daleko jsem došla – pokaždé, když se chystám trénovat. Po nehodě mi trvalo moc dlouho, než jsem vůbec aspoň pohnula nohou. V určitém bodě mi ze svalů nezbylo vůbec nic a byla jsem si jistá, že už nikdy nebudu chodit. Tenkrát mi to bylo vlastně jedno.

Trent napodobuje mé protahovací cviky, zvedá paže nad hlavu, jedna ohnutá ruka tahá za druhou, aby si protáhl triceps. Tričko mu vyleze nahoru, odhalí kontury břicha a tmavý proužek chloupků sbíhající se pod pupkem.

„Do háje,“ zamumlám polohlasem, otočím se a dokončím protahování v blažené nevědomosti o božstvu za svými zády.

„Tak jo. Hotovo?“ zavolá Trent. Máchá pažemi dozadu a dopředu, tleskne vždycky, když se mu setkají před tělem. „Ukážem jim, co umíme!“

„Máš představu, jak se drží boxovací pytel?“

„Samozřejmě.“ Opře se o něj, pažemi ho obejme po celém obvodu.

Myslím, že Trent v životě boxovací pytel nedržel. „Řekla jsem ‚drží‘, ne ‚šuká‘. Chceš mít zlámaná žebra?“

Paže mu klesnou, vzdálí se od pytle, ukáže na něj. „Tak dobře, vtipálku. Pouč mě.“

S úsměvem si svazuju vlasy do culíku, vím o hloučku obecenstva, který se vytvořil za námi. Je

v něm i Ben a zase se tak culí. Pořád mám sto chutí ho plácnout, aby se přestal šklebit, i když se z něj

vyklubal fajn kluk.

„Tak jo, musíš…“ Stoupnu si před Trenta a vsunu ruce do jeho dlaní. Začnu vysvětlovat, jak musí rozložit váhu a do jaké výšky nejlíp umístit ruce, a celou tu dobu pořád žasnu nad tím, že mi nevadí držet se s ním za ruce. Po pravdě řečeno, s radostí bych ho za ně držela v kině, při dlouhých procházkách po pláži a vůbec všude, kam takové držení za ruce patří. A dotýkání vůbec. „Tuhle nohu dej sem…“ Sklouznu mu prsty po stehně, abych mu přemístila nohu, a cítím napjaté svaly, jak přešlápne. Sexy silné nohy. „A tělo natoč sem.“ Teď mám ruce na jeho pase, držím ho za boky a mírně natáčím. Všimnu si, že se mi zrychluje dech. Kruci, jak mám sakra trénovat, když tu je?

„Nejdůležitější je rovnováha. Je ti to jasný?“

Přikývne a já mrzutě spustím ruce, poodstoupím bokem, připravuju se ke kopu. „Vážně? Ještě nikdy jsi to s kamarády nedělal?“

Trent pokrčí rameny. Daří se mu zachovat vážnou tvář asi tři vteřiny, pak ho zradí poťouchlý úsměv. „Jo, mockrát. Ale líbilo se mi, jak mě osaháváš.“

Zazní hlasitý sbor posměšků a smíchu. Všichni věděli, že to na mě hraje. Jak to, že to všichni věděli, a já neměla tušení? Patrně proto, že jsem příliš pilně slintala nad jeho tělem, než abych si všimla Trentových nacvičených pohybů. Najednou si připadám jako pitomec a lehce kopnu do pytle. Tak jo, možná ne docela lehce. Odletí nárazem zpátky, praští Trenta a ten tlumeně hekne, klopýtne pozadu a nahrbí se, vybalancuje se rukama položenýma těsně nad kolena.

„Já myslela, že umíš držet pytel?“ zamumlám a přistoupím k němu. Odpovědi se nedočkám.

S maličkým zdráháním mu položím ruku na záda a kousnu se do rtu. „Není ti nic?“

„Kace! Ty máš fakt něco proti koulím, viď!“ zahuláká Ben do hlásné trouby ze složených dlaní, aby to slyšela celá tělocvična.

Začervenám se, metám blesky po Benovi a omlouvám se Trentovi. „Do háje, promiň. Počítala jsem, že tě trefím do ramene.“

Natáhne krk, aby na mě viděl, i když je ještě nahrbený. „Jestli o mě nemáš zájem, stačí říct.

Nemusíš mě zničit pro všechny ženské.“

„Já spíš jednám, než mluvím.“ Jsem ráda, že žertuje, ale stejně se leknu. Dřepnu si před Trenta a zeptám se tlumeným hlasem: „Jsi v pořádku? Vážně?“

„Jo, přežiju to. A tím přežiju chci říct, že budu až do rána ležet stočený do klubíčka na kanapi s pytlíkem ledu na koulích.“

„Já ti ten led přidržím,“ nabídnu něžným šeptem.

Když otočí hlavu, vidím mu v očích oheň a nemůžu se ubránit úsměvu nad jeho frustrací, která se vyrovná mé. Po úsměvu rychle následuje leknutí. „Jen mi dej chvilku. Hned jsem u tebe a začnu tě léčit.“

Trent se opírá o zeď a chrání si rukama poraněnou část těla, přičemž sleduje, jak absolvuju sérii kopů a úderů, i když do toho nejdu naplno. Když končím, vycítím, že ke mně přistupuje zezadu.

Vykviknu překvapením, když mě popadne z obou stran za boky a přitáhne zády k sobě, celým tělem.

„Když jsi říkala přidržovat led…“

„To jsem myslela, že jsi na umření,“ odpovím zadýchaně. „Tohle mi nepřipadá jako smrtelné zranění.“

„Byl jsem na umření, ale ty jsi náramně sexy kočka, když bušíš do správného pytle.“ Prudce mě k sobě přirazí a já vyjeknu. Ne bolestí. Ne, bolestí rozhodně ne.

„Neříkals, že na to chceš jít pomalu?“ připomenu mu.

Temně se zachechtá. „Jo, a taky jsem říkal, že je to pro mě těžké, když jsem s tebou.“ Nakloní se a pošeptá mi do ucha: „Tak co říkáš? Jsem připravený ještě párkrát si to s tebou rozdat.“

Ze rtů mi nevyjde nic než přiškrcený zvuk. Nevím, kde se tohle v Trentovi bere. Musí to být vším tím testosteronem ve vzduchu. Nebo je možná tohle skutečný Trent a umí se zdatně ovládat. Nebo si takhle značkuje teritorium, když po mně každou chvíli kouká hejno kluků včetně Bena. Ať je to jakkoli, ochotně bych tomuhle Trentovi předala celé své tělo, ať si s ním dělá, co chce.

Polknu, snažím se zaostřit na pytel s pískem, který mě dráždí, ale všechen ten zadržovaný bojovný hněv ve mně splaskne a probouzí se nová emoce. Touha. Syrová, bezuzdná touha po Trentovi. Chybí jen málo, abych ho odvlekla do dámské šatny a servala z něj tričko. Sakra, klidně bych po něm skočila přímo tady, na žíněnce, a čert vem diváky.

Jeho dlaně mi sklouznou z boků, ovšem ještě předtím mi jedna ruka zmáčkne zadeček a pak odkráčí a zaujme své místo na druhé straně pytle. Jeho temný pohled mě zbavuje kuráže. „Tak jo. Tentokrát jsem na tebe připravený.“

Trent mi vrací telefon se svým uloženým číslem. Zase stojíme před naším bytem, praží do nás paprsky odpoledního slunce. Veškerý žár, který rozpaloval vzduch v tělocvičně, uhasil záhadný telefonát cestou z tělocvičny. Zábavný, dotěrný Trent je pryč. Tenhle Trent vypadá rozčileně

a nepřítomně. Brzy se dozvím proč.

„Dneska musím odjet, Kace. Práce a máma. Nemám na vybranou. Kdybych se neukázal, poznala

by, že nejsem v New Yorku.“ Hlas se mu vytratí do ztracena a postřehnu, jak se mu na okamžik rozšíří oči, jakoby překvapením.

Svraštím čelo. Co by na tom záleželo? Než se stihnu zeptat, honem pokračuje. „Budu pryč až do pátku, ale ozvu se ti, jo?“

Přikývnu a doufám, že se dočkám dalšího z jeho ohnivých polibků. Buď to, nebo že si mě přehodí přes rameno jako jeskynní člověk a odnese si mě do postele. Obojí by fungovalo. Ale místo toho se dočkám pusy na čelo. S lenivým zasalutováním a svraštělým obočím se otočí na patě a odejde

do svého bytu.

Servírovat pití. Usmívat se. Brát peníze.

DESET

Opakuju si tu mantru v Penny’s celou noc. V podniku je nabito a živo jako vždycky, a přesto působí prázdně a nudně, když tu není Trent.

Teprve až po mém návratu domů ve tři ráno mi telefon v kapse zavibruje, vyšle mi vzrušení

do celého těla. Existují jen dva lidé, kteří mi mohou volat, a jeden z nich spí ve vedlejším pokoji jako zabitý.

V New Yorku. Všude mrakodrapy. Chybíš mi. Jaká byla noc?

Srdce mi přetéká radostí, když odepisuju.

Plná nahoty a neslušných pozic.

Nedokážu se přimět, abych dodala to poslední. Že se mi po něm šíleně stýská. Že nemůžu uvěřit, že jsem promarnila kolik týdnů tím, jak jsem si ho držela od těla.

Trvá celou minutu, než od něj obdržím odpověď:

Byla nějaká ta nahota tvoje? Zatím ne.

Zalezu do postele a položím si telefon na hruď, čekám na jeho odpověď. Chvíli trvá, než ji dostanu.

Studená sprcha volá. Sladké sny. Dobrou noc. xox

Zakryju si pusu, protože se směju nahlas a bojím se, abych neprobudila Livii nebo Miu, která je dneska na noc u nás. Odložím telefon na noční stolek a chvíli trvá, než usnu, protože mi hlavou letí plno myšlenek na Trenta.

Tři dny bez Trenta jsou nečekaně náročné. Vždycky pozdě večer si vyměníme pár zpráv. Práce

a rodinné záležitosti, jimž se věnuje přes den, ho asi pořádně zaměstnávají, protože textovky začnou chodit až po půlnoci. Když pak ucítím v kapse vibrace, je to, jako by přišly Vánoce.

Všechny zprávy jsou celkem nevinné: „Ahoj, jak se máš?“ a „Stýská se mi“ a „Zbušilas poslední dobou nějaké chlapy v tělocvičně?“ Několikrát se přistihnu, jak píšu něco trochu provokativnějšího, ale smažu to dřív, než zprávu odešlu. Něco mi říká, že na sextovky je ještě brzy, zvlášť vzhledem

k tomu, že jsme se ještě nedostali za první metu.

Panebože, už se nemůžu dočkat, až tu první metu zdoláme!

Dneska se vrátí Trent. To je první, co mě napadne, když se v pátek probudím. Ne jatka, ne krev, ne ty bídné cáry, co mi zbyly ze života. Tentokrát je to první, co mi přijde na mysl, budoucnost a co by mohla přinést.

Probuzení je sice dokonalé, ale den rozhodně končí v kanále.

Nemám zdání, v kolik hodin Trent přijede do Miami. Poslala jsem mu několik zpráv s dotazem, ale neozval se mi. Budí to ve mně neuvěřitelnou úzkost. Celý den a celou směnu v Penny’s mě

pronásledují příšerné vidiny leteckých havárií.

Když mě Nate táhne od baru do zadní kanceláře, kde mi Cain podává telefonní sluchátko, žaludek mi tudíž spadne až na zem. „Je to naléhavé,“ řekne jen, obočí silně svraštělé. Stojím a zírám na Caina a černé sluchátko, nedokážu se přimět, abych tomu čelila. Teprve když uslyším ze sluchátka dětský nářek, proberu se z omámení a vytrhnu mu ho z ruky. „Haló?“ přeskočí mi hlas.

„Kacey! Zkoušela jsem ti volat na mobil, ale nebralas to!“ Skoro Livii nerozumím, vzlyká a Mia kvílí. „Prosím tě, přijeď domů! Nějaký šílenec se pokouší vyrazit dveře! Křičí Miino jméno! Myslím, že je zdrogovaný. Volala jsem policii!“ Víc z ní nedostanu. To mi stačí.

„Zamkněte se v koupelně. Už jedu, Livie. Zůstaňte tam!“ Zavěsím. Slova se ze mě valí v krátkých, úsečných fragmentech a vůbec se mi nepodobají. Cainovi řeknu: „Případ nouze. Jde o Miu.

O Storminu Miu. A o mou sestru.“

Cain už si bere klíče od auta a bundu. „Nate – dojdi pro Storm na jeviště. Hned. A za bar ať si stoupnou Georgia a Lily.“ Obejme mě kolem ramen, jemně mě táhne. „Přijdeme tomu na kloub, jo, Kacey?“

Je mi, jako by mě někdo kopl do břicha. Hlava se mi kýve nahoru a dolů, přičemž na moje smysly útočí vnitřní bouře křiku a nářku. Storm a já jsme v Cainově Lincolnu Navigator na dálnici během třiceti vteřin. Sedadlo vedle řidiče zabírá Nateovo obrovité tělo. Storm má na sobě jen stříbrné

bikiny ze svého akrobatického vystoupení, hučí do mě zas a znova ty samé otázky a já dokážu jen vrtět hlavou. Dýchej, slyším maminčin hlas. Deset malých nadechnutí. Pořád dokolečka. Nepomáhá to.

Nikdy to nepomáhá, sakra! Celá se třesu a klesám víc a víc do temné propasti, kde se ocitám, když umírá někdo, koho mám ráda. Jako bych se z ní nemohla dostat. Topím se.

Nesnesla bych ztrátu Livie. Ani Mii.

Konečně se mě Storm přestane vyptávat. Místo toho mě popadne za ruku a přitiskne si ji k hrudi. A já ji nechám, nalézám v jejím uhánějícím tepu útěchu. Signalizuje mi, že v tom nejsem sama.

Když dorazíme k bytu, uvítají nás cirkusová světla policejních aut a sanitek. Všichni čtyři proběhneme otevřenou brankou, mineme úzkostlivého Tannera, který mluví s nějakým policistou, mineme dav zvědavých sousedů, až jsme u Stormina bytu, kde najdeme dveře napůl vyhozené z pantů a rozštípnuté čísi pěstí nebo hlavou nebo obojím. Tři policisté postávají nad shrbenou mužskou postavou. Nevidím jí do obličeje. Vidím jen tetování a pouta na rukou.

„Já tu bydlím,“ oznamuje Storm, jak se žene kolem nich do dveří, přičemž chlapovi nevěnuje ani pohled. Následuju ji a nalézám Livii s opuchlýma očima a sedící na pohovce. Mia je stočená

do klubíčka na jejím klíně, cucá si palec a kucká přerývanými vzlyky, už dávno za hranicí hysterického pláče. Nad nimi stojí policista a pročítá si poznámky. Stolní lampa vedle dveří je na kusy a na podlaze vedle Livie leží Stormina obrovitá pánev z nerez oceli.

Storm ve vteřině klečí před Miou. „Holčičko moje!“

„Mami!“ Dvě hubeňoučké paže se vymrští a ovinou se Storm kolem krku. Storm zvedne Miu do náručí a začne ji houpat. Slzy jí stékají po tvářích, bzučí písničku.

„Nic se jí nestalo,“ ujišťuje nás policista a jeho slova uvolní vzduch, který zadržuju v plicích.

Vrhnu se k Livii, obejmu ji.

„Promiň. Nechtěla jsem tě vyděsit. To byla taková hrůza!“ pláče.

Její slova sotva zaznamenám. Nestíhám to, protože jí šátrám po rukou a nohou, chytám ji za bradu, otáčím jí hlavu sem a tam, hledám zranění.

Livie se směje, chytne mě za ruce a přidrží je. „Nic mi není. Pěkně jsem ho dostala.“

„Co… Jak to myslíš, žes ho pěkně dostala?“ vrtím nevěřícně hlavou.

Livie pokrčí rameny. „Strčil hlavu skrz dveře, tak jsem ho přes ni praštila tou Storminou obří pánví. To ho zpomalilo.“

Cože? Podívám se na pánev ležící na podlaze. Podívám se na svou drobnou patnáctiletou sestru.

Znovu se podívám na pánev. A pak, ať už úlevou, strachem, nebo šílenstvím – nejspíš tím vším dohromady – vybuchnu smíchem. Zčistajasna jsme obě ohnuté v pase, padáme jedna přes druhou a přitom se hystericky smějeme a frkáme. Držím se bolestí za břicho, takovouhle rozcvičku svalů jsem už dlouho nezažila.

„Kdo je ten šílenec v želízkách?“ zašeptám mezi záchvaty. Liviin smích umlkne, výmluvně vyvalí oči. „Miin táta.“

Zajíknu se, ohlédnu se k rozbitým dveřím a pak se vrátím zrakem k Mie a Storm, představivost utržená ze řetězu. Chtěl se dostat ke své dceři. „Co tu dělal?“ Nedokážu skrýt hrůzu, smích mě přejde. Děs mnou projíždí jako následné otřesy po výbuchu. Už jen při pomyšlení, že by se Mie něco stalo, jsem bez sebe. Ostatně to platí i pro Storm.

Protože je mám ráda.

Mia není jen to kolozubé děcko, které chodí Livie hlídat. Storm není jen sousedka striptérka, co mi sehnala práci. I když jsem se usilovně snažila držet si od všech odstup, stejně jako Trent si i tyhle dvě našly cestičku do mého nitra. Jinak, ale nevyhnutelně pronikly k mému srdci, které jsem už dávno považovala za zamrzlé a neschopné citu.

Livie si obejme ramena rukama, pozoruje Miu a Storm a já vidím v jejích očích strach. „Jen jsem moc ráda, že Trent přišel včas.“

Další zajíknutí. „Trent?“ Vyskočím a otočím se, srdce mám až v krku, přejíždím očima byt. „Kde?

Kde je?“

„Tady.“ Otočím se a uvidím ho procházet vstupními dveřmi. Během pár vteřin jsem na nohou a vrhám se na něj. Sevře mě v náručí, ochraňuje mě svou silou. Zaboří obličej do mých vlasů

a dlouho tak zůstaneme, než se odtáhne a opře se svým čelem o mé. Rukama mu sjedu kolem boků k zádům, prsty se mi sunou nahoru, zatnou se mu do lopatek a škubnutím ho ke mně zase přitáhnou.

Svaly se mu napínají. Všechen strach a nervy a hrůza dnešního dne se náhle mění v jakousi živočišnou touhu. Potřebuju ho držet. Potřebuju Trenta. Zůstaneme tak stát, tisknu nos k jeho hrudi a vdechuju báječnou směs vůní lesu a moře.

„Stýskalo se mi,“ uslyším svůj šepot, který překvapí dokonce i mě. Kacey Clearyová nepřiznává nahlas, že se jí po někom stýskalo. Ale Trent mi připadá jako něco cenného, co jsem někam založila a pak zase našla, a jsem překonaná úlevou.

Trent se skloní a políbí mě na hranu čelisti, vedle ucha. „Mně se taky stýskalo, malá,“ pošeptá mi do ucha, až se zachvěju až do morku kostí.

„Pardon, pane. Víte jistě, že nechcete podat trestní oznámení?“ ozve se čísi hlas.

„Vím to jistě. Je to jen modřina,“ odpoví Trent, aniž mě pustí ze sevření, jako by mě potřeboval stejně jako já jeho.

„Jaká modřina?“ Odtáhnu se, vzhlédnu a uvidím, jak Trentovi natéká dolní ret. Ruka se mi k němu vymrští, ale chytne ji a přidrží. „Nic mi není. Vážně. Nic to není. Jednoznačně to stálo za to.“

„Budu muset položit téhle slečně pár otázek. Vy jste její zákonná zástupkyně?“ ptá se policajt a já usoudím, že mluví ke Storm, takže dál zírám do Trentovy tváře a nejsem schopná odtrhnout od ní oči. Jeho pohled je stejně upřený a nehybný.

„Slečno?“

„Ano, je,“ slyším Livii a vzpamatuju se. Mluví na mě. Otočím se a zjistím, že za mnou stojí známý policista. Můj podmračený výraz mu sděluje, že ho poznávám.

Nezúčastněně pokrčí rameny. „Vy máte poslední dobou rozhodně napilno, dámy.“ Zalétne pohledem ke Storm a rychle si prohlédne její tělo, pak sklopí oči k zemi a prohrábne si rukou krátké blond vlasy. Na pohled je to hezký kluk, takový Ken a mamánek. A líbí se mu Storm. To je zřejmé. Ale na druhé straně, komu by se nelíbila?

„Nikdo mi nemůže vytýkat, že bych byla nudná,“ usměju se pro sebe. „Já jsem Kacey. To je Storm, ale vypadá to, že si ji pamatujete, strážníku…?“ Pozoruju s morbidním zájmem, jak se mu hrne krev až ke kořínkům vlasů.

Odkašle si. „Strážník Ryder. Dan.“

Storm nevnímá, pořád pevně objímá dcerku a pohupuje boky, oči přivřené a zasněné.

Další odkašlání. Otočíme se a shledáme, že do dveří strká hlavu druhý policista. „Jestli je to všechno, měli bychom odvézt toho chlapa na stanici a sepsat to.“ Všimne si Storm a otálí.

„Tak ho nalož do auta. Hned!“

Strážník zachytí smrtonosný pohled a zavrčení Dana a vycouvá. Dan řekne jemným hlasem směrem ke Storm: „Najdu vám jiný nocleh, než si dáte ty dveře opravit. Za pár hodin mi končí služba. Můžu se vrátit a pohlídat to tady až do rána, jestli chcete?“

Storm se probere a obrátí se k Danovi, jako by ho viděla poprvé, v očích jí zajiskří. „Jé, děkuju.

Moc toho nemám, ale cítila bych se bezpečněji, kdyby to tu někdo hlídal.“

Strážník Dan se začervená potřetí a musím říct, že na mě udělal dojem, jak celou dobu nespouští oči z jejího obličeje, když i Gándhí by měl co dělat, aby si neprohlížel její takřka neoblečenou postavu.

„Než sem dorazíte, pohlídám to tady já,“ nabídne se Trent.

Strážník Dan si Trenta změří, uvidí mě v jeho náruči a nejspíš usoudí, že Trent není žádná konkurence. Přikývne. „To bych vám byl vděčný.“

„Máš kam jít na noc, andílku?“ zeptá se Cain vstupující do dveří. Za ním se tyčí Nate.

„Může zůstat u nás,“ odpovím dřív, než Storm stihne pronést slovo. Mlčky přikývne, pořád podpírá dlaní hlavičku Mii, které už se klíží víčka.

„Tak fajn. Musím se vrátit do klubu na zavíračku. Co jste si dnes vydělaly, dám k sobě do sejfu.

Můžete si to zítra vyzvednout,“ nabídne Cain s upřímným úsměvem a dodá: „Zítra si vezměte volno.“

„Díky, Caine,“ uslyším svůj hlas. Storm má pravdu. Jsou to vážně hodní kluci. „Díky, Nate.“

V odpověď uslyším zamručení. Pak ale Nate třemi mamutími kroky zdolá vzdálenost mezi sebou

a Storm. Jako když medvědí tlapa sáhne po novorozeněti, leknu se, když Nate vztáhne ruku a zakryje jí Miinu hlavičku. Je ale něžný, jemně ji pohladí. „Sladké sny, Mio,“ zaburácí. Ospalé modré oči

k němu vzhlédnou. Jsem si jistá, že chybí málo, aby se rozeřvala. Já na jejím místě bych to určitě udělala. Sleduju však, jak zvedá ručku a zmáčkne mu jeden prst; to gesto mě zasáhne u srdce. Poté Cain a Nate odcházejí.

„Tak dělej, uložíme Miu.“ Livie obejme Storm kolem ramen a jemně ji postrkuje ke dveřím, právě když vstoupí Tanner. „Teď ne, Tannere,“ zamumlá Livie a jako první odchází do vedlejšího bytu.

Drbe se po tannerovsku na hlavě, ale přikývne a ustoupí stranou. Zabořím znovu ústa do Trentovy hrudi, tentokrát abych se nerozesmála. Vůbec jsem si nevšimla, že přišel dovnitř, mířil totiž k Livii

a Mie, ale Tanner má na sobě pyžamo s Batmanem.

Tanner přejede rukou nahoru a dolů po rámu dveří a já vím, na co myslí. „Tohle nebyla Stormina vina, Tannere,“ začnu říkat, protože se bojím, aby nezačal o těch svých pravidlech. Tohle by se rozhodně dalo označit za rušení nočního klidu. Mávne však nad mými slovy rukou a zamumlá: „Nikdy jsem nezažil lidi s takovou smůlou na dveře.“

Trent se ode mě odtrhne a postoupí kupředu, vytáhne peněženku a další svazek bankovek. „Tohle by mělo stačit. Můžeš sem hned ráno poslat řemeslníka?“

„To nemusíš, Trente,“ řeknu, když Tannerova masitá pracka popadne peníze. Znovu mě obejme, lhostejně vrtí hlavou. „To vyřešíme zítra.“

Tanner zvedne ruku, zamává penězi na znamení díků a míří ke dveřím.

Strážník Dan ho zastaví. „Pane, doporučuju vám, abyste promluvil s majitelem budovy o okamžité výměně vstupní branky, a to s lepším zabezpečovacím systémem, vzhledem k tomu, jak snadno se tahle dá otevřít násilím, což se dnes v noci ukázalo.“

Tanner si měří policajta mazanýma očima. „Souhlasím, strážníku, ale majitel téhle budovy je strýček Skrblík, který sedí na penězích hůř než…“ Pohlédne na mě a skloní hlavu. „Je to škrt, nic víc.“

„Pomohlo by, kdyby obdržel oficiální přípis od policejního sboru a od správy města Miami se sdělením, že ho čeká žaloba o mnoho milionů dolarů, pokud neposkytne svým nájemníkům přiměřené zabezpečení?“

Tanner překvapeně zvedne obočí. „To vy můžete? Totiž…“ Odkašle si a po tváři se mu rozlije sarkastický úsměv. „Mám za to, že by to na něj zapůsobilo, strážníku.“

Dan stroze přikývne, na rtech mu vytane chabě potlačovaný úsměv. „Skvělé. Něco vymyslím

a předám vám to hned ráno.“ Otočí se k Trentovi. „Můžu se ulít ze služby dřív. Zvládnete to do čtyř?“

„Budu tady.“

S tím strážník Dan odchází, mírně se shýbne, aby prošel dveřmi. Tanner ho ve svém pyžamu s Batmanem následuje v těsné blízkosti, takže zůstaneme s Trentem sami.

Zvednu oči a obdivuju Trentův nádherný obličej. „Je mi, jako bych tě neviděla kolik měsíců,“ zašeptám, stoupnu si na špičky a vtisknu mu něžný polibek na neporaněnou stranu úst.

Zvedne ruku, přejede mi s ní po tváři a usměje se na mě. „Musíš být unavená. Co kdyby ses prospala? Já tu zůstanu a budu hlídat.“

Snažím se nedat na sobě znát zklamání. Jeho blízkost je tak příjemná, tak správná, tak uklidňující.

Tělem mi proudí adrenalin a přitažlivost. To poslední, co momentálně cítím, je únava. Ale taky nechci vypadat vlezle. Podezíravě si ho změřím, jak nejlíp umím. „A kdo bude hlídat tebe, abys nic neukradl?“

„Mě? Toho chlapa, co pořád kupuje cizím holkám domovní dveře?“

„Cizím holkám!“ zajíknu se, ruce se mi vymrští a zkříží se na hrudi v předstírané hrůze. „To mě uráží. Kromě toho, jak mám vědět, že nejsi nějaký praštěný ozbrojený kleptoman, co ukradne Storm spodní prádlo a sní všechnu hořčici?“

Obrátí oči v sloup. „To byl kečup a bylo to jen jednou. Nic to se mnou neudělalo, přísahám.“ Chichotám se, když se Trentovy paže zvednou a uvelebí na mých ramenou. Prohlédne si mě od hlavy k patě, než se usadí pohledem na mém obličeji. „Dámské spodní prádlo ale ocenit umím. Jen ho nesmím mít na sobě já.“

Pracně se snažím polknout, protože srdce mám v krku, krev mi pulzuje v ušních bubíncích a mezi námi jiskří elektřina, která mi dráždí všechny nervy v těle. Jenže pak se odtrhne, couvne o tři velké

kroky a zhluboka vydechne. V duchu se usměju. Aspoň že nejsem jediná, kdo to cítí.

„Měli bychom něco udělat s těmi dveřmi. Policejní páska zvědavým pohledům tak docela nezabrání.“

Převalí se mnou další vlna horka. Co by ty zvědavé pohledy uviděly? Trent se hrabe ve skříních, až vytáhne starou přikrývku. „Doufám, že jí to nebude vadit.“

Pomůžu Trentovi připevnit deku přes otvor náplastí, připínáčky a dalšími lepicími věcmi, které najdu v kuchyňských zásuvkách. Už je po jedné hodině, když jsme konečně hotovi a můj nával adrenalinu opadá, zůstávám po něm vyčerpaná. Žuchnu na pohovku. „Dneska jsem si za večer nesedla ani na deset minut.“ Trent se posadí na konec pohovky. Jemně mi zvedne nohy, stáhne nejdřív jednu

a pak druhou lodičku.

„Jé,“ zasténám. „Můžeš zůstat.“ Usmívá se, ale nic neříká a jeho šikovné ruce mi třou chodidla hladkými, krouživými pohyby. Dokolečka, pomalu, obratně. Zasténám a položím si hlavu, užívám si jeho sílu, jeho bezvýhradnou pozornost. „Fajn, vysloužil sis nejmíň jednu promenádu ve spodním prádle. Jdi.“ Lenivě máchnu paží směrem ke Storminu pokoji. „Zvol si zbraň. Storm má náramnou sbírku.“

Trent se zachechtá. „Přijde na to, kdo předvádí.“

Otevřu jedno oko a spatřím v jeho světle modrých očích žár. Zase vidím, jak se mění z opatrného, zodpovědného Trenta v někoho, kdo je zřejmě ochotný svalit mě na záda, a nevím, co si o tom mám myslet, až na to, že rozhodně právě teď toužím po té druhé verzi. Jeho ruka se začne pohybovat trochu rychleji, s trochu větší vervou, dýchá namáhavěji. A pak se rukama sune k mým lýtkům a přitáhne si mě k sobě. Jak se pohnu, šaty se mi vyhrnou výš, odhalí větší kus nohy. Naštěstí se Trent zastaví

u stehen, zrovna když zadečkem dorazím z boku k jeho stehnu. Nahé nohy mám teď natažené přes jeho klín. Jednou rukou spočine na vnitřní straně mého stehna, až mi celým tělem srší blesky.

Ukazováčkem druhé ruky vyjíždí po vnější straně pravého stehna – nahoru, nahoru, ještě dál… Zastaví se na tetování, na okraji jizvy, a přejíždí po tom hrbolu sem a tam. „Tu kérku sis nechala

udělat, abys zakryla jizvu?“

„Kdybych to měla udělat, měla bych jedno velké tetování přes celý pravý bok,“ zalžu.

„Proč pět havranů?“ hladí jim prstem ocasy.

„Proč ne?“ Kéž by při tom zůstalo. Ale nezůstane. „Co to znamená?“

Když neodpovím, řekne: „Prosím, pověz mi to, Kacey.“

„Říkals, že nemusím.“ Do hlasu mi vstoupí trpkost. Trentovi se podařilo vychrstnout na mě kbelík ledové vody, uhasil žár, který ve mně byl ještě před chviličkou.

Zvedne ruku z mé nohy a tře si čelo. „Já vím. Já vím, že jsem to řekl. Promiň. Jen chci, abys mi věřila, Kace.“

„S důvěrou to nemá co dělat.“

„S čím to teda má co dělat?“

Zadívám se do stropu. „S minulostí. S věcmi, o kterých nechci mluvit. S věcmi, o kterých jsi mi slíbil, že nebudeme diskutovat.“

Jeho ruka si najde cestu zpátky k mému stehnu, zaměří na ně oči a jemně stiskne. „Vím, že jsem to řekl, ale potřebuju vědět, že jsi v pořádku, Kacey.“ V jeho hlase je závan čehosi, co neumím přesně identifikovat. Starost? Strach? Copak to je?

„Cože, bojíš se, že se probudíš připoutaný izolační páskou k matraci?“

„Ne.“ Postřehnu v Trentově hlase stopu hněvu. Úplně první. Ztratí se v něze jeho dalších slov.

„Bojím se, abych ti neublížil.“ Atmosféra v místnosti zvážní, Trent zvedne oči k mému obličeji a já vidím, že jsou plné žalu. Nakloní se tak, aby mi dosáhl na tvář, přejede po ní palcem.

Jeho slova – nebo spíš jejich tón a bolest, kterou má v očích – ve mně probudí potřebu zmírnit to, co ho trápí.

Chci, aby byl Trent šťastný.

A uvědomuju si, že chci, aby mě znal. Celou.

Polknu, v ústech mám najednou naprosté sucho. „Před pár lety jsem zažila těžkou dopravní nehodu.

Opilý řidič narazil do tátova auta. Pravou stranu těla jsem měla rozdrcenou. Mám v těle desítky ocelových hřebů a šroubů, drží mě pohromadě.“ Fyzicky. To ostatní nedrží pohromadě nic než deset malých nadechnutí.

Trent hlasitě vydechne, klesne na opěradlo pohovky. „Zemřel někdo?“

„Jo,“ vypravím ze sebe. Náhlá exploze vnitřní paniky mi znehybní jazyk, brání mi pokračovat.

Ruce se mi začnou nezvladatelně třást. Je to moc brzy, říká moje psychika.

„Páni, Kacey. To je… to je…“ Rukou mi zase hladí nohu po celé délce; nicméně už to není ten intimní pocit. Teď je to uklidňující. Nechci uklidňovat. Nemůže udělat nic, co by mě uklidnilo.

„Polib mě,“ požaduju a mračím se na něj. Vyvalí oči. „Cože?“

„Dala jsem ti, cos chtěl. Teď dej ty mně, co chci já.“ Ani se nehne. Jen na mě zírá, jako by ze mě šlehaly plameny. Popadnu ho za biceps a pevně stisknu, použiju ho jako opěradlo, abych se přitáhla nahoru a k němu, přehodím jednu nohu omráčenému Trentovi přes klín a obkročím ho. „Líbej mě.

Teď,“ zavrčím. Zatne zuby a já vím, že moje naléhání ho vyčerpává. Ještě zřejmější je to o vteřinu později, když pevně zavře víčka. „Trente…“

Nahrbí se dopředu, hlava mu klesne na mé rameno. „Víš, že do toho musím dát úplně všechno, abych se ovládal, viď?“

„Neovládej se. Zapomeň na to. Nemusíš,“ šeptám mu do ucha.

Zasténá, žuchne naznak. „Ty mi to tak ztěžuješ, Kacey,“ mumlá, ve tváři bolestný výraz.

S rukama na Trentových širokých ramenou se sunu dopředu, až jsem přímo na něm, a intenzivně vnímám, jak moc po mně touží. Skloním se a přejedu mu rty po šíji. „Co přesně ti ztěžuju, Trente?“ Můj hlas je intimně zadýchaný, aby ho zlákal.

Daří se to.

Trentovy ruce mě popadnou zezadu, přitáhne si mě na sebe celým tělem a jeho ústa hltají má

s novým hladem. Páčí mi rty a vniká dovnitř jazykem, proplétá si ho s mým. Jednou rukou svírá týl mé hlavy, tlačí moje ústa těsněji ke svým.

Nepočínám si o nic méně násilně, svírám v rukou jeho košili, zápasím s knoflíčky, abych odhalila jeho hladkou, pevnou hruď, a sunu se blíž. Odhrne rukama spodní okraj mých šatů a hledá cestu pod ně, chytne mě za nahé boky. Slabě se zajíknu, když mi jeho prsty vyjedou po stehnech a dopředu

k pánevní kosti, vsunou se pod elastická tanga a pokračují dopředu a dolů.

Jsem si jistá, že celý ten jeho zatracený plán „postupovat pomalu“ je v podstatě v háji, ale pak jeho prst přejede po hrbolku další jizvy a ruka mu rázem zkamení. Odtrhne rty od mých a postrčí si mé tělo na okraj klína.

„Nemůžu to udělat.“

„Už to děláš,“ zamumlám, chytám ho za ruce, abych mohla znovu zaujmout pozici na něm.

Ale už je pozdě. Uhýbá hlavou, ovíjí mi paže kolem nohou, aby mě zvedl a vrátil na původní místo, přitahuje si mě v ochranitelském objetí. Dlouhou chvíli zůstaneme zticha, jeho čelo se mi tiskne

k rameni. „Já bych ti to všechno vynahradil, kdybych mohl. To přece víš, že jo?“ šeptá. V duchu se ptám, jestli mluví o jizvách, nebo o posledních čtyřech letech mého zničeného života.

„Ano,“ řeknu jen. Souhlasím s tím vším.

JEDENÁCT

Probudí mě stříbrné závěsy a světlo úsvitu nakukující dovnitř. Ležím ve Stormině posteli, pořád oblečená v šatech. Převalím se a najdu Trenta, ležícího naznak, do pasu nahého a v boxerkách, jak tvrdě spí. Jednu paži má nad hlavou, kdežto druhá mu leží napříč přes trup. Nejspíš jsem na něm včera v noci usnula a on mě sem odnesl.

Je právě tolik světla, abych si bez zábran mohla prohlédnout Trentovo tělo a zjistit, jestli je tak nádherné, jak jsem čekala. Je dlouhé a svalnaté a bez jediné chybičky, jen s tenkou čárkou tmavých chloupků ubíhajících po vypracovaném břiše.

„Vidíš něco, co by se ti líbilo?“ Trentův tlumený, škádlivý hlas mě poleká, až sebou trhnu. Se smíchem vzhlédnu a uvidím sexy křivý úsměv. Zase má hravou náladu.

„Vlastně ne,“ zamumlám, ale zrudlé tváře mě prozradí.

Uchopí do dlaně můj obličej. „Často se červenáš. Nikdy bych v tobě nehledal holku, co se červená.“ Odmlčí se a dodá: „Jen do toho. Nemám co skrývat.“

Cítím, jak se mi zvedá obočí. „Carte blanche?“

Natáhne druhou ruku dozadu a podloží si ji pod hlavu. „Jak říkám…“

Usoudím, že Trent skutečně nechápe význam toho, co je pomalu, ale nebudu se hádat. „Tak jo.“ Něco mě napadne. Vlastně je to zvědavost. „Překul se.“

Mírně přimhouří oči, ale poslechne, vláčně se převalí, abych mohla obdivovat svaly na jeho zádech, široká, pevná ramena a nápis sahající od lopatky k lopatce.

Jemně ho přejíždím prstem, až mu naskakuje husí kůže. „Co to znamená?“

Užuž chce odpovědět, ale pak se zarazí, jako by se mi to zdráhal povědět. Tím pádem to chci vědět stokrát víc. Tiše čekám, nehtem přejíždím písmena tam a zpátky. „Ignoscentia. To je latinsky,“ zašeptá nakonec.

„Co to znamená?“

„Proč máš na noze pět havranů?“ odrazí mě, v hlase vzácný náznak podrážděnosti.

Krucinál. Samozřejmě že se na to musel zeptat. Já bych udělala na jeho místě totéž. Kousnu se do dolního rtu a zvažuju možnosti. Mám ho znovu umlčet, nebo vyměnit kus za kus? Můj zájem

o Trenta převažuje potřebu zachovat všechno v tajnosti.

„Jsou tam za důležité lidi v mém životě, které jsem ztratila,“ zašeptám nakonec a pevně doufám, že nebude chtít, abych je jmenovala. Nechci jmenovat toho, který představuje mě.

Uslyším jeho ostrý nádech. „Odpuštění.“

„Cože?“ To slovo mě zasáhne jako rána pěstí do prsou. Už jen jeho zvuk – tak nemožný – mi způsobuje nevolnost. Kolikrát na mě psychologové tlačili, abych odpustila těm chlapům, že mi zabili rodinu?

„Moje kérka. To tam stojí.“

„Aha.“ Zvolna vydechnu, zatínám pěsti, aby se mi netřásly ruce. „Proč to máš na zádech?“

Trent se převalí a dlouhou chvíli na mě civí se zasmušilým výrazem, oči plné žalu. Když promluví, má chraplavý hlas. „Protože odpuštění má sílu uzdravovat.“

Kéž by to byla pravda, Trente. Ze všech sil se snažím nemračit. V duchu se ptám, jak se musí lišit naše minulost, když on má tetování propagující odpuštění a já nosím takové, které symbolizuje právě důvod, proč nemohu odpustit.

Nastane další dlouhá pauza a pak se Trent zase poťouchle zašklebí, znovu složí paže pod hlavou.

„Hodiny tikají, čas běží…“

Zaplaším vážnost. Kleknu si, abych líp viděla, a sjíždím zrakem přes jeho rty, bradu, ohryzek.

Zvolna pokračuju k hrudi a nezapomenu se naklonit a pootevřít rty v blízkosti bradavky. Slyším, jak se mu zadrhne dech, a jsem si jistá, že cítí můj dech na pokožce. Odtáhnu se a pokračuju dál dolů, jen jednou mrknu, jestli mě pozoruje. Jistě že ano.

V břiše mi procitne nervózní cuknutí. Na vteřinu se zaměřím na ten pocit a zjišťuju, že je úžasný.

Budí ve mně pocit, že jsem živá. A usoudím, že chci víc než jen cuknutí, a tak na něj přitlačím a popoženu ho, když natáhnu ruku a ukazováčkem sklouznu po gumičce Trentových trenek. Není těžké poznat, že je vzrušený. Zaháknu prst pod gumičku…

… a ve zlomku vteřiny se ocitnu na zádech, s oběma pažemi nad hlavou, zápěstí sevřená jednou Trentovou silnou rukou. Tyčí se nade mnou, celou vahou spočívá na té jedné paži a zubí se. „Teď je řada na mně.“

„Ještě jsem neskončila,“ trucuju falešně.

Ušklíbne se. „Víš ty co, jestli vydržíš pět minut takové zkoumání – a vůbec se nepohneš – nechám tě to dokončit.“

Opovržlivě zamlaskám, ale uvnitř křičím. „Pět minut. Klidně.“

Trent nakloní hlavu, vyklenuté obočí signalizuje, že vidí skrz můj bojovný vnějšek až k té tající hromádce rosolu vespod. „Myslíš, že to zvládneš?“

„A ty?“ zeptám se a zkřivím ústa, abych potlačila pitomý nervózní úsměv, který mě každou chvíli prozradí. Už jen pohled na ty žhavé modré oči, které se mi zarývají do obličeje, stačí, abych se sesypala. „Co když prohraju?“ Uvědomím si, že by to pro mě mohla být i tak výhoda.

Vážné oči zaplanou a já mezi námi vycítím posun. „Jestli prohraješ, slíbíš, že si s někým promluvíš o té nehodě.“

Sexuální vydírání. Tak tohle má Trent v rukávu. Porušuje svoje pravidlo postupovat pomalu, aby mě přiměl mluvit. Místo odpovědi zaskřípu zuby. Tohle neslíbím ani omylem. „Jsi rozený talent

na ničení nálady,“ vypravím ze sebe a přitom se pod ním svíjím.

Ale drží mě pevně. Nakloní se dopředu, dotkne se svými rty mých a přitom žadoní: „Prosím, Kacey?“

Zavřu oči, snažím se nedopustit, aby ten nádherný obličej oslabil mou rozhodnost. Už je pozdě.

„Jen jestli prohraju, jo?“

„Jasně,“ zašeptá.

Moje soutěživost za mě odpoví dřív, než si to stihnu promyslet. „Tak dobře.“ Já. Teda. Neprohraju.

Vidím široký úsměv, který se rozlévá po Trentově krásném obličeji, a tělo se mi napne. „Budeš hrát férově, viď?“

„Ano. Na sto procent férově.“ V jeho pohledu je škádlivá temnota a já si uvědomím, že jsem

v maléru. Sleduju, jak si sedá, tyčí se nade mnou na posteli, jak ty modré oči sjíždějí z mého obličeje a zkoumají tělo po celé délce, beze spěchu. „Tohle ještě není fér,“ zamumlá. Nakloní se, obě ruce spočinou na okrajích mých šatů u ramen. Stáhne je dolů.

Zajíknu se, jak ze mě šaty – strečová tunika – sjedou. Palcem přejede po jizvě na mém rameni

a ruce pokračují podél těla a berou s sebou šaty. Zůstanu jen v podprsence bez ramínek a v tangách. Zatajím dech, zatímco Trent hltá každičký čtvereční centimetr mého těla – každou křivku, každý detail.

Nakloní se dopředu, ruku mi vsune pod záda. „Pořád to není úplně fér.“ Cítím, jak si jeho prsty pohrávají s uzávěrem podprsenky, a zajíkavě se nadechnu. To snad ne. Podpůrné napětí podprsenky povolí, jak ji Trent rozepne. Když odtáhne ruku, vezme s sebou to jediné, co mi zakrývalo ňadra.

„Tak. Tohle je fér.“

Já. Teda. Neprohraju.

Jsem odhodlaná se nepohnout, i když ležím skoro nahá před Trentovýma pátravýma očima

a zlomyslným úšklebkem. Jsem takový trouba, že dokonce i věřím, že to dokážu. Ale pak se Trent předkloní, přesune ústa jen pár centimetrů od mých ňader, jako jsem to udělala prve já jemu, a už zuby nehty bojuju s nutkáním začít se kroutit a svíjet. Zajíknu se, když se jeho dech dotkne mé pokožky, a bradavky mi okamžitě ztvrdnou. Když se mi podívá do obličeje, musím zavřít oči.

Nevydržím se mu dívat do očí. Jsou plné žáru a touhy a úmyslů. Tiše se uchechtne a přesune svou pozornost níž. Chladný vzduch mi bruslí po břiše. „Máš neuvěřitelné tělo, Kacey. K zešílení.“

Vydám nesrozumitelný souhlasný zvuk.

„Chci říct, dokázal bych se na ně jenom dívat. A dotýkat se ho. Od rána do večera.“ Nevím, co to

s Trentem zrovna teď je – jeho vláčný hlas, jeho počínání, to, jak jsme blízko u sebe – ale touha drásá mou sílu vůle a hromadí se mi v podbřišku, kde připravuje vzpouru.

A to se mě ještě ani nedotkl.

Pootevřu jedno oko a vidím vršky Trentových ramen, svaly se napínají, jak se sune ještě níž, zastaví se pod pupíkem. Snažím se dohlédnout na hodiny. Ještě tři minuty. Dokážu vydržet tři

minuty. Dokážu… dokážu… Trent přejede ukazováčkem po předku mých kalhotek, stejně jako jsem to udělala já jemu, a já vydám tichý sten dřív, než se stihnu zarazit. Při pohledu dolů vidím, že mě teď pozoruje, kouše se do spodního rtu, arogantní úšklebek ho opustil.

Nespouští oči z mých, když zahákne ukazováček pod gumičku a začíná ji sunout dolů.

Jako by do mě narazila zběsilá vlna, jsem úplně mimo. Zorné pole mi naplní vír mlhy a světla a pluju na sedmi vrstvách mraků, svaly mám jednu chvíli tvrdé jako tyč, a vzápětí je z nich tvárná hlína a vůbec se mi z toho rauše nechce.

S hlubokým, přerývaným oddechováním slabě zaznamenám, jak se okamžik poté Trent nade mnou znovu tyčí. Horkými rty se dotkne mé klíční kosti a přejede po ní.

„Prohrálas,“ zašeptá mi do ucha s tichým smíchem. Pak už je dole z postele a navléká si džíny.

„Ne, neprohrála,“ zamumlám se zpožděním, zadýchaně. Jak sakra může tomuhle říkat prohra?

„Nevadí ti zůstat tady sama?“ šeptá Trent, zatímco upíjím ze sklenice pomerančový džus a pozoruju upoceného pána, co spravuje dveře. Když zvednu jedno obočí, uchechtne se. „Samozřejmě že nevadí. Zapomněl jsem, jak jsi mi nakopala zadek.“

„Zadek ti nakopal pytel s pískem, nepamatuješ se? Kam máš namířeno?“

Jeho ruka se dotkne mých beder, přitiskne mě k sobě a pošeptá mi do ucha: „Pod studenou sprchu.“ Po páteři mi sjede zachvění a užuž se ho chystám odtáhnout zpátky do Storminy ložnice, ale vyrazí přímou čarou z bytu dřív, než do něj stihnu zatnout spáry.

„Kdože prohrál?“ zavolám pisklavým hlasem a usmívám se.

V tichosti pozoruju, jak „upocený dveřař“ pracuje, a já zatím listuju v magazínu, dosud rozzářená po ránu s Trentem; tolik, že mi ani chlupatý zadek toho chlápka, vyčuhující z volných, vybledlých modrých džínů, nevadí. Livie se tudy propotácela v polospánku cestou do školy. Když navrhnu, aby pro dnešek zůstala doma, podívá se na mě, jako bych jí navrhovala, aby se provdala za toho opraváře. Livie nevynechá školu za nic na světě.

Čtu článek o „Deseti způsobech, jak se omluvit beze slova“, když se ozve Stormin tichý hlas:

„Můžu prosím projít?“

Řemeslník natáhne krk, uvidí Storm a už se štrachá s kladivem, aby vyklidil cestu její vnadné postavě. Projde, stejně usměvavá jako já, v rukou dva vysoké kelímky kávy ze Starbucks. „Mám převlíkat postel?“ zeptá se a mrkne.

„Proboha, Storm!“ Obličej mi hoří plamenem, když vidím, jak opravář valí oči. Storm se přece jen dokáže někdy chovat nepatřičně. Rychle změním téma. „Jak je na tom Mia?“

Připomínka včerejší noci jí smaže úsměv ze rtů a já lituju, že jsem se ptala. „Bude to dobré. Jen doufám, že si nic z toho nezapamatuje. Nemusí vzpomínat na tatínka zrovna takhle.“

„Co s ním bude?“

„No, zřejmě porušil podmínku. To by mu spolu s násilným vniknutím a porušením domovní svobody mělo vynést nejmíň pět let vězení. Každopádně si to aspoň myslí Dan. Doufám, že do té doby vystřízliví.“ Dlouze si lokne kávy a já si všimnu, jak se jí třese ruka. Pořád ještě je z včerejší noci rozhozená. A právem. Kdybych vystrčila hlavu z toho Trentova oblaku sexu, ve kterém trčím, pochopila bych, že i já mám včerejší noc dosud hluboko pod kůží.

„Přísahám, nebyla jsem si jistá, jestli Nate nevyhází policajty a neurve mu hlavu,“ dodá Storm a já přikývnu na znamení souhlasu.

Následuje dlouhá pauza. „Takže… Dan, co?“

Storm se zardí. „Byla jsem brzy vzhůru. Nemohla jsem spát, tak jsem mu přinesla kafe. Musela jsem mu za všechno poděkovat. Je milý.“

„Kafe? Nic víc?“ zvednu obočí.

„Samozřejmě že nic víc. Co myslíš, že budu dělat? Že mu ho vykouřím přede dveřmi vlastního bytu?“

Za námi zazní drsný kašel. Chlápek maskuje zajíknutí.

Teď je s červenáním řada na Storm a já se spokojeně usměju. Očividně zapomněla, že máme posluchače. „Chceš říct, že nemáš zájem?“

„Ne, to jsem neřekla, ale…“ Pohrává si s víčkem svého kelímku.

„Ale co?“

„Pardon,“ vyruší nás Danův hlas, až obě nadskočíme.

„Řeč o vlku,“ zamumlám a zakryju úsměv dalším douškem kávy. Storm už v obličeji zfialověla.

Vím, na co myslí. V duchu se ptá, jak dlouho poslouchal.

Dan projde tím, co zbývá z dveřního rámu. „Omlouvám se, že vás zase obtěžuju.“

„Neobtěžujete,“ zacvrlikám s úsměvem.

Vděčně přikývne a já si jsem jistá, že vidím, jak se mu do tváří vkrádá slabý ruměnec. „Jen jsem vám chtěl dát vědět, že jsem dal vašemu domácímu to bezpečnostní upozornění. Branka by měla být za chvilku opravená.“

Storm vyvalí oči. „Už?“

Zazubí se. „Znám kluka, který zná kluka, co zná kluka…“

„Mockrát děkuju, strážníku Dane,“ pronese Storm a mě zasáhne ujetá vidina sexuální scény, v níž ho oslovuje přesně stejně. Zatřepu hlavou. Moc hodin v klubu.

Zírají na sebe rozpačitou chvilku, až se Dan podrbe v zátylku, tváře mu planou. „Takže, hm, pokud už nepotřebujete nic dalšího, půjdu se trochu prospat.“

„Tak fajn,“ kývne Storm.

Obrátím oči v sloup. Úplně nedůvtipná. „Dane.“ V mé hlavě si mne ručičky ničemná drobná intrika. „Máte dnes večer volno?“

Dan se podívá ze mě na Storm. „Ano, mám.“

Postřehnu, jak po mně Storm úkosem metá blesky pohledem „co to sakra děláš“, ale ignoruju to.

„To je dobře. Storm právě říkala, že by s vámi moc ráda šla na večeři.“ Dan se rozzáří. Vyjít si se Storm je přesně to něco dalšího, co by Dan rád udělal. „Co takhle kolem sedmé?“ navrhnu. „To ti vyhovuje, viď, Storm?“

Její hezká hlava tupě poskočí nahoru a dolů, vypadá, jako by si snad spolkla jazyk. Dan ji obezřetně pozoruje. „Určitě, Storm?“

Chvilku jí trvá, než jí jazyk začne znovu fungovat. „To je ideální.“ Dokonce se zmůže i na upjatý úsměv.

„Tak fajn. Zatím nashle.“

Vyjde ven a zrychlí krok, když zahulákám: „Už se nemůže dočkat!“

Otočím se nazpátek a zjistím, že se na mě Storm mračí. „Bavilo tě toho chudáka trápit, co?“

„No, já myslím, že mu troška trápení nevadí, pokud je konečným výsledkem rande s tebou.“

„Ale já musím dnes večer do práce.“

„Pěkný pokus. Cain ti dal na noc volno. Tak dál, co ještě tam máš?“ Storm poklesnou ramena. „Tohle je špatný nápad, Kacey.“

„Proč?“

„Proč? No…“ Storm koktá, pracně hledá věrohodnou výmluvu. „Podívej se na posledního chlapa, co jsem si přivedla domů.“ Ukáže na rozbité dveře.

„Storm, já myslím, že nemůžeš srovnávat strážníka Dana s tím sjetým debilem, svým bývalým manželem. Jsou tak nějak na opačných koncích spektra. Ani nevím, jestli ten včerejší chlap byl vůbec člověk.“ Zacuká mi obočí. „Neměli by s tebou natočit film ‚Jak jsem si vzala mimozemšťana‘?“

Zakoulí očima. „Ale jdi, Kacey. Nebuď naivní. Je to chlap. Ví, čím se živím. Zajímá ho jen jedno, a moje kuchyně to není.“

Pokrčím rameny. „To tedy nevím. Já bych tě za to telecí s parmazánem klidně přefikla.“ Řemeslník dostane další záchvat kašle, dost silný, abych měla dojem, že snad vyplivne plíce.

Stormina ruka vyletí k ústům, snaží se nesmát. Hodí mi na hlavu polštář, ale já uhnu, začneme se chichotat, pelášíme do její ložnice a zavřeme za sebou dveře.

„Tak copak si dneska večer vezmeš na sebe?“ zlobím jí bublinkovým holčičím hlasem. Vzdychne. „Já nevím, Kace. Co jestli mě chce jen kvůli… tomuhle?“ Ukáže si rukama na tělo.

„Tak to by byl největší idiot na světě, protože na tobě je toho o moc víc než obří kozy a hezkej obličej.“

Droboučký úsměv rozptýlí její starosti. „Doufám, že máš pravdu, Kacey.“

„Taky máš zabijáckej zadek.“ Hodí mi na hlavu další polštář.

„Dost srandiček, Storm. Vidím, jak se na tebe kouká. Věř mi, o tohle mu nejde.“ Našpulí dolní ret, jako by mi chtěla věřit, ale nešlo to.

„A jestli nic jiného nehledá, připálíme mu koule.“

„Cože?“ Storm zkřiví obličej směsicí šoku a pobavení. Pokrčím rameny. „Co mám říct, Storm? Jsem nějaká divná.“

Storm zakloní hlavu a zavyje smíchy. „Jsi blázen, ale já tě miluju, Kacey Clearyová!“ zavřískne

a vrhne se mi kolem krku. Můžu si jen představovat, na co zrovna teď myslí ten upocený opravář.

Trent se ukáže u mých dveří v poledne a má na sobě koženou bundu. „Připravená?“

„Na co?“ zeptám se. Vzpomínky na ráno, na to, co je se mnou schopný udělat pouhým dotekem, mám v hlavě ještě čerstvé. Napůl se v duchu ptám, jestli přišel pokračovat tam, kde jsme předtím přestali. To by bylo nesmírně vzrušující.

Ušklíbne se, podává mi helmu. „Pěkný pokus.“ Přistoupí ke mně, popadne mě za ruku a vytáhne

z křesla. „Vsadili jsme se a tys prohrála.“ V břiše se mi usadí tísnivý pocit, jak mě vede ke dveřím.

„Tady blízko je podpůrná skupina. Napadlo mě, že tě tam odvezu.“

Podpůrná skupina. Ztuhnou mi nohy. Trent se otočí a pozoruje můj výraz. Podle toho, jak reaguju uvnitř, nebude nijak pěkný.

„Slíbilas to, Kacey,“ zašeptá něžně, přistoupí a vezme mě za lokty. „Nemusíš mluvit. Jen poslouchat. Prosím, pomůže ti to, Kace.“

„Takže už nejsi jen počítačový expert, ale i cvokař?“ Kousnu se do jazyka, nechtěla jsem být tak drsná. Zatínám zuby, abych nepodlehla nutkání začít řvát, a zavřu oči. Raz… dva… tři… čtyři… Nevím, proč se pořád řídím máminou pitomou radou. Nikdy mi nepřinese úlevu. Asi se z toho stává spíš bezpečnostní přikrývka, kterou jsem si přetáhla ze starého života do nového. Zbytečná, ale uklidňující.

Trent trpělivě čeká, nepouští můj loket.

„Fajn,“ zasyčím a setřesu ho. Popadnu z pohovky kabelku a vykročím ze dveří. „Ale jestli začnou hrát nějakou debilní relaxační hudbu, jdu pryč.“

Sezení skupinové terapie se koná v suterénu kostela, včetně šeredných žlutých stěn a tmavošedého školního koberce. Ve vzduchu se vznáší pach spálené kávy. Vzadu stojí stolek s kelímky a čajovými sušenkami. O nic z toho nemám zájem. Nemám zájem o skupinu usazenou v kruhu uprostřed místnosti a věnující se nezávaznému hovoru, ani o hubeného muže středního věku ve vybledlých modrých džínech a s načepýřenými vlasy, který stojí uprostřed.

O nic z toho.

Rukou položenou na mých zádech Trent jemně postrčí moje strnulé tělo dopředu a já cítím, jak se atmosféra mění, když se přibližuju. Vzduch mi houstne v plicích, až mi dá práci ho nabrat a zase vytlačit. Když na mě muž stojící uprostřed pohlédne a usměje se, zhoustne vzduch ještě víc. Je to docela přívětivý úsměv, ale já ho neopětuju. Nejde to. Nechci to. Neumím to.

„Vítám vás,“ nabídne nám dvě prázdné židle po své pravici.

„Díky,“ zamumlá Trent za mými zády a potřese chlápkovi rukou, zatímco já nějak přiměju své tělo, aby se přizpůsobilo tvaru židle. Postrčím ji kousek dozadu a zírám přímo před sebe, distancuju se

od kroužku přítomných. A vyhýbám se veškerému očnímu kontaktu. Lidi si myslí, že na vás smějí mluvit a vyptávat se, kdo vám umřel, když s nimi navážete oční kontakt.

Za kruhem přítomných je nápis „Posttraumatická stresová porucha – terapeutické sezení“.

Vzdychnu. Stará dobrá PSP. Nesetkávám se s tímhle termínem poprvé. Doktoři v nemocnici před ní varovali tetu a strýce, říkali, že podle jejich názoru jí trpím. Říkali, že to nejspíš vyléčí čas

a návštěvy u psychologa. Nikdy jsem nepochopila, jak můžou uvěřit, že by se ta noc vůbec někdy dala

vytěsnit z mých myšlenek, vzpomínek a nočních můr.

Muž, který skupinu vede, tleskne rukama. „Tak začneme. Pro ty z vás, co mě neznají, jmenuju se Mark. Říkám vám své jméno, ale vy se představovat nemusíte. Jména nejsou důležitá. Důležité je,

abyste všichni věděli, že nejste se svým trápením na světě sami a že když o něm budete mluvit, až budete připravení, pomůže vám to uzdravit se.“

Uzdravit se. To je další slovo, které jsem v souvislosti s autohavárií nikdy nepochopila.

Nemůžu si pomoct, rozhlížím se teď po skupině a dávám si pozor, aby to nevypadalo, jako že se o okolní tváře zajímám. Naštěstí se všechny oči upírají na Marka, fascinovaně ho pozorují, jako by byl bůh s léčitelskými schopnostmi. Je tu směsice osob – staří, mladí, ženy, muži, dobře oblečení, neupravení. Utrpení nezná hranic.

„Povím vám svůj příběh,“ začne Mark, přitáhne si židli a posadí se. „Před deseti lety jsem jel s přítelkyní autem z práce. Silně pršelo a na křižovatce do nás z boku najelo jiné auto. Beth mi zemřela v náručí dřív, než přijela sanitka.“

Plíce se mi najednou sevřou. Spíš vidím, než cítím Trentovu ruku na koleni, jak ho jemně tiskne.

Necítím nic.

Mark pokračuje, ale já se pracně snažím soustředit na jeho slova, rychlost tepu mi stoupá, jako bych zdolávala Mount Everest. Bojuju s nutkáním vstát a utéct a Trenta nechat tady. Ať si tu hrůzu poslouchá on. Ať vidí, jakou bolest tihle lidé prožili. Mně stačí ta moje.

Možná ho tohle svinstvo nějak chorobně fascinuje.

Sotva Marka slyším, jak mluví o drogách a odvykačce, jak padají slova jako „deprese“

a „sebevražda“. Je náramně klidný a soustředěný, když popisuje následné účinky. Jak to? Jak to, že je tak klidný? Jak může předhodit svou osobní tragédii těmhle lidem, jako by mluvil o počasí?

„… Tonya a já jsme právě oslavili druhé výročí svatby, ale pořád ještě si každý den vzpomenu na Beth. Pořád trpím chvilkami smutku. Ovšem naučil jsem se radovat se ze šťastných vzpomínek. Naučil jsem se žít dál. Beth by chtěla, abych žil svůj život.“

Lidé v kruhu jeden za druhým perou své špinavé prádlo přede všemi, jako by to nevyžadovalo žádnou námahu. Během druhého příběhu se krátce, prudce nadechuju: nějaký muž přišel o čtyřletého syna při absurdní nehodě na statku. Při čtvrtém příběhu se mi přestanou svírat útroby. Při pátém už veškeré emoce, které se Trentovi během posledních několika týdnů podařilo vylákat z úkrytu, utekly zpátky a mě do hlavy buší jedna tragédie za druhou. Jediné, co můžu udělat, abych přímo tady

v kostelním suterénu znovu neprožívala bolest té noci před čtyřmi roky, je uzavřít v sobě všechno lidské.

Uvnitř jsem mrtvá.

Ne všichni členové skupiny se svěří se svými příběhy, ale většina ano. Nikdo na mě netlačí, abych mluvila. Nepřihlásím se, ani když se Mark zeptá, jestli se ještě někdo nechce svěřit, a Trent mi stiskne koleno. Nevydám ani hlásku. Zírám přímo před sebe, jako v narkóze.

Slyším tiché „na shledanou“ a vstanu. Robotickými pohyby stoupám do schodů a vyjdu na ulici.

„Hej,“ zavolá za mnou Trent. Neodpovím. Nezastavím se. Jenom se vydám ulicí směrem k našemu bytu.

„Hej! Počkej!“ Trent skočí přede mě, přinutí mě zastavit. „Podívej se na mě, Kacey!“ Poslechnu a vzhlédnu na něj. „Děsíš mě, Kace. Prosím tě, mluv se mnou.“

„Já tě děsím?“ Ochranný plášť otupění, který jsem si přitáhla přes tělo během sezení, spadne,

a mnou zčistajasna projede vztek. „Proč mi to děláš, Trente? Proč? Proč musím sedět a poslouchat lidi, kteří odříkávají svoje horory? Jak to pomáhá?“

Trent si vjede rukama do vlasů. „Uklidni se, Kace. Jen jsem myslel…“

„Co? Cos myslel? Nevíš vůbec nic o tom, čím jsem prošla, a ty… ty si myslíš, že si můžeš

připlout, přivést mě k orgasmu a pak přihodit skupinu trosečníků, plnou podělaných kyborgů, co mluví o svých údajně milovaných, jako by bylo všechno v nejlepším pořádku?“ Řvu na ulici a je mi to jedno.

Trentovy ruce se dotknou mých paží, tiší mě, rozhlíží se. „Ty si myslíš, že to pro ně nebylo těžké, Kacey? Copak nevidíš ty jejich utrápené obličeje, když znovu prožívají svoje příběhy?“

Už ho neposlouchám. Odstrčím jeho ruce a o krok couvnu. „A ty si myslíš, že mě můžeš napravit?

Co pro tebe jsem, nějaký projekt na záchranu opuštěných zvířátek?“

Trhne sebou, jako bych mu dala facku, a já zatnu zuby. Nemá právo být ublížený. Přinutil mě tam sedět. On ublížil mně. „Nepřibližuj se ke mně.“ Otočím se na patě a rychle odcházím po chodníku.

Neohlížím se.

Trent mě nepronásleduje.

DVANÁCT

Storminy ruce si pohrávají s korálkovým náramkem, blíží se sedmá. Je to bizarní, že je tak nervózní, když se vezme v úvahu, že se dokáže houpat nad jevištěm bez podprsenky před sálem plným cizích lidí. To jí však nepřipomínám. Jen jí pomůžu vybrat nóbl žluté šaty, které lichotí odstínu její pleti

a zdůrazňují její křivky, ale ne zas moc. Hlavně se ze všech sil snažím usmívat, i když jediné, po čem toužím, je stočit se do klubíčka a schovat se pod deku – sama.

„Deset malých nadechnutí,“ šeptám. Zamračí se do zrcadla. „Cože?“

„Udělej deset malých nádechů. Drž je. Vnímej je. Miluj je.“ Maminčin hlas mi zní v uších, když opakuju její slova a snažím se jimi nezalknout. Po tom dnešním pitomém sezení jsem otrávená, moje obranné mechanismy kolísají, schopnost pohřbít v sobě bolest byla napadena.

Storm se zamračí ještě víc.

Pokrčím rameny. „Já nevím. Tak to vždycky říkávala moje máma. Jestli to pochopíš, dej mi vědět, jo?“

Zvolna přikývne a já pak sleduju, jak se pomalu nadechuje a vydechuje, a představuju si, že v duchu počítá. To mě přinutí k úsměvu. Jako bych předávala Storm kousíček maminky.

Uslyšíme zaklepání na nové dveře bytu a za okamžik už Miiny ručičky zápasí se zámkem. Pořád je ticho a pak se objeví Mia, bosé nožky prudce pleskají o podlahu, jak běží chodbou a křičí: „Mami! Je tu policajt a chce tě odvést!“

Zafuním a postrčím Storm ke dveřím. „Přestaň vyvádět. Vypadáš skvěle.“

Strážník Dan stojí v obývacím pokoji, strká ruce do kapes džínů a zase je vytahuje, a pak tam zastrčí jednu a vyndá ji. Nemůžu se ubránit úsměvu, když ho pozoruju. Je stejně nesvůj jako Storm. Ale když ji uvidí, rozzáří se.

„Ahoj, Noro.“

Noro? Blond vlasy má upravené do ježatého rozcuchu. Na sobě má přiléhavou černou polokošili, která zdůrazňuje pevné tělo. Zachytím slabý závan pánské kolínské. Ne moc. Jen tak akorát. Celkem vzato, strážník Dan působí opravdu dobře.

Storm zdvořile opětuje úsměv. „Ahoj, strážníku Dane.“ Odkašle si. „Stačí jen prostě Dan.“

„Tak jo, Prostě Dane,“ opakuje a pak v místnosti zavládne rozpačité mlčení.

„Strážník Dan ti přinesl kytky, mami! Tygříky!“ Mia utíká ke kuchyni, kde Livie aranžuje krásnou kytici tmavě rudých tygřích lilií do džbánu na mléko. Mia se natáhne, jednu popadne a převrhne džbán. Voda se rozlije a květiny rozletí. „Do prdele!“ zvolá.

„Mio!“ Storm a Livie se jako jeden muž zajíknou a přitom ji kárají.

Mia vyvalí oči, dívá se z jedné na druhou, uvědomuje si, co udělala. „To jsem to pojebala. Viď, Kacey?“

Ruka mi vyletí k ústům, abych skryla smích, a Livie po mně metá z očí blesky.

„Jsou krásné, Dane.“ Storm je honem běží sbírat. Využiju tohoto okamžiku, abych upoutala jeho pozornost. „Je fakt nervózní,“ naznačím nehlasně ústy.

V očích mu zaplane překvapení. Ví, čím se Storm živí. Nejspíš dospěl ke stejné mylné domněnce jako já – že je Storm z oceli. Jenže tak to není. Zdaleka ne.

Kývne a mrkne na mě. Odkašle si a řekne: „Mám rezervaci na půl osmou.“ Přistoupí a nabídne Storm rámě. „Už bychom měli vyrazit, Noro. Podnik je dole u vody. Chvíli potrvá, než se tam

v tomhle provozu dostaneme.“

Vzhlédne k němu a usměje se, veškerá panika z kytek zmizí.

Tak je to dobře. Ujmi se vedení. Chytré, Dane. Dva body.

„Dobře se bavte. My půjdeme spát, nebudeme na tebe čekat!“ Postřehnu, jak se Storm červená, než se dveře zavřou a zamknou, čímž dají mé mrzuté náladě signál k návratu.

Nakonec jdu ten večer do práce bez Storm. Potřebuju se rozptýlit. Když se do zavíračky Trent neukáže ani nepošle textovku, jsem zklamaná až k ochromení. Proč by ale chodil, připomínám si. Řvala jsem na něj na chodníku jako šílená a řekla jsem mu, ať se ke mně nepřibližuje.

Trent mě nepřijde navštívit do Penny’s ani další noc. Ani noc potom. O tři dny později už mám dojem, že snad přijdu o rozum. Ať si ve mně po „sezení truchlících“ zuřil sebevětší vztek, už ho zastínila nová prázdnota. Prázdno po Trentovi. Pulzuje mi to ve všech buňkách jako hluboká bolest. Toužím po jeho přítomnosti, těle, hlase, smíchu, doteku, po všem.

Potřebuju ho. Potřebuju Trenta.

Ve čtvrtek v poledne sedím v kuchyňském koutě, na sobě mám krátké šortky a tílko, láduju si do pusy cereálie Cheerios a zírám na telefon, jako bych mu sugerovala, ať z něj vyleze textovka. Nakonec se zhluboka nadechnu a přinutím své palce vyrobit zprávu.

Nemáš zájem o matiné?

Sedím u stolu a civím na tu pitomost, v duchu se ptám, jestli už mou textovku vymazal nebo jestli se ji vůbec obtěžoval přečíst. Uvažuju, zda bych neměla přitisknout ucho na zeď mezi našimi byty, abych zjistila, jestli od něj nezaslechnu nějakou poznámku o „šílené krávě“. Ale nezdá se mi, že by Trent někdy použil takový výraz, i kdyby to byla pravda. Jako že je.

Uplyne celých pět minut, všechny cereální kroužky do jednoho už se mi utopí v mléce, než mi zapípá telefon. Všeho nechám a popadnu ho.

Jakou máš představu?

V hrudi se mi to začne třepetat. Zatracené třepetání! Tak dalece jsem to nepromyslela. Nemám zdání, jakou kartu vynést. Rozhodnu se pro lehkovážnost.

Přijde na to. Snášíš nahotu?

Tentokrát odpoví Trent okamžitě.

Definuj nahotu.

Tak jo, dobrá. Hraje se mnou.

No… nejdřív si sundám vršek…

Koušu si nehet a čekám, s čím přijde. Odpověď nedostanu. Možná jsem zašla moc daleko, moc brzy. Možná je na mě ještě naštvaný. Možná… Uslyším bouchnout dveře. Kolem našeho okna projde stín a za vteřinu už mi někdo buší na dveře bytu.

Musí to být Trent.

Utíkám ke dveřím, otevřu je dokořán a pracně se snažím skrýt dychtivost. Stojí tam v džínech

a volném tričku, vlasy mírně rozcuchané, zářivě modrýma očima hltá moje tělo, na dlouhou chvíli je nechá spočinout na hrudi. Nemám podprsenku a on nepochybně vidí, jak na něj reagují moje bradavky. Když se ten pohled vrátí nahoru k obličeji… ach… má v sobě přesně tu pravou směsici hněvu, frustrace a doutnajícího žáru, abych se kousla do dolního rtu. A to stačí, aby pohár přetekl.

„Panebože, Kacey,“ zavrčí a dvěma rychlými kroky je u mě, jeho ruce mě popadnou za bicepsy a ústa se zmocní mých. Zaklání mi hlavu, vniká mi jazykem do úst, deptá mě hlubinou touhy, jakou jsem ještě nikdy nezažila. Tohle je skutečný Trent.

Nespoutaný.

Pracně se snažím udržet na nohou, zatímco mi tělo ochabuje pod jeho prudkostí. Trent mě vede pozadu, přitiskne mě mezi sebe a zadní opěradlo pohovky a já rychle pochopím, jak je vzrušený.

Najednou už nestojím, sedím na opěradle, Trentovy boky se mi tisknou mezi stehna. Objímá mě. Jednou rukou mě drží v týle, zatímco druhá mi shrnuje vlasy, aby odhalila šíji. Jeho rty mi sjedou nejdřív k hrdlu a pak podél brady až k uchu.

„Baví tě mě mučit, posílat mi dvojsmyslné zprávy, viď, Kacey?“ Jeho vrčení mi pulzuje ve všech nervech. Pak má zase ústa na mých, tentokrát jsou ještě hladovější, naléhavější, a já se sotva stihnu nadechnout. Tiskne se ke mně silněji, jednou rukou mi vklouzne pod okraj trička a stoupá, až má

v dlani moje ňadro, palcem mi přejíždí bradavku, elektrický proud mi odtud vystřelí do celého těla.

Tenhle nenadálý Trentův útok mě úplně vyřadí ze hry – útočí mi na všechny smysly. Ale nakonec se vzpamatuju dost na to, abych silou vůle zvedla ruce k jeho hrudi, sjela mu dlaněmi po žebrech a

pevně se zahákla o přezku jeho opasku. Prudce ho k sobě přitáhnu, až se do mě zaryje jeho erekce.

„Tohle už je dost jasné?“ zavrčím taky. „Já nejsem ta, co chce postupovat pomalu.“

Trent se odtrhne, v očích má divoký, temný výraz, jako by byl v šoku. Stáhne mě z pohovky, pak se otočí na patě a vyrazí z mého bytu s křikem: „Už mi neposílej žádný takový podělaný textovky!“

Zůstanu tam stát, šokovaná, neschopná slova a pekelně vzrušená. Zlobí se? Zlobí se! On se kurva zlobí! Hrnu se ke stolu a popadnu telefon.

Co to sakra bylo?

Trvá to dvě minuty, ale nakonec mi v telefonu zapípá odpověď.

Baví tě testovat mou sílu vůle. Přestaň mě trápit.

Cože? Já že trápím jeho? Ta blbost s tím „postupuj pomalu“ vyšla z něj!

Jedna malá textovka není žádné trápení. Nejde jen o tu jednu textovku.

Tak se sem vrať.

Ne, už jsem ti říkal, že na to půjdeme zvolna.

Myslím, že loď s tvou hrou na mrkanou odplula už tuhle ráno. Podle velemoudré bible už jsme starý manželský pár.

Ušklíbnu se. Tetu Darlu by trefil šlak, kdyby věděla, jak využívám bibli ve svůj prospěch. Úsměv mi setře z tváře další zacinkání telefonu.

Potřebuješ pomoc.

Zírám na ta tři slova dlouhou chvíli, skřípu zuby. Nijak mě nepřekvapuje, že to říká. Neříká to poprvé. Nějak to ale působí jinak, když to vidím bílé na černém. Oficiálně. Nereaguju.

Minutu nato…

Prošla jsi strašnou zkouškou a všechno to držíš v sobě. Jednoho krásného dne exploduješ.

A je to tady. Zoufale si mnu čelo. Vytrvalý blázen.

Copak? Chceš slyšet do krvavých detailů, jak jsem přišla o rodiče, nejlepší kamarádku A TAKY o přítele, to všechno za jednu noc? Rajcujou tě takový věci?

Zase ve mně zuří ten plamen, ten samý, co před třemi dny, když mě dohnal na to terapeutické sezení. Odložím telefon, zhluboka dýchám a snažím se oheň uhasit, než mě ovládne.

Nemůžu si pomoct, musím si přečíst jeho další textovku, když telefon cinkne.

Chci, abys mi věřila natolik, že se mnou o tom budeš mluvit. Nebo aspoň s někým.

Tady nejde o důvěru! Už jsem ti to pověděla! Moje minulost je moje minulost a musím ji pohřbít tam, kam patří. Do minulosti.

Jsi zranitelná a já tě využívám, když dovolím, aby se děly takové věci jako ta, ke které právě došlo.

Rozhořčeně zasténám.

Prosím, využij mě! Dávám ti své svolení!

Trent neodpoví. Vzdychnu, rozhodnu se odpovědět vážně.

Nic mi není, Trente. Věř mi. Tak dobře už mi dlouho nebylo. Ne. Jen si to myslíš a podle mě trpíš těžkou PSP.

Mrsknu telefonem o zeď mezi našimi byty, vaří se ve mně vztek. Kov a plast se rozlétnou vzduchem, jak se přístroj roztříští.

Kdekdo mi chce kurva dělat osobního cvokaře.

Užasnu, když se tu noc objeví Trent v Penny’s. Nejen to, nejsem schopná zavřít pusu, když ho sleduju, jak si sedá k baru, stejně jako dřív, a chová se, jako bychom právě neabsolvovali hádku nukleárních rozměrů. Zvednu maličko bradu. Nebudu se omlouvat. Ani omylem, sakra.

Jako zázrakem se přede mnou objeví krabička s červenou mašlí. Posune ji dopředu, jeho dolíčky mi vynutí na tváři úsměv, ať se mi to líbí, nebo ne. Krucinál! Samozřejmě jdu a rozbalím to. Kdopak by neměl rád dárky?

Uvnitř je zbrusu nový iPhone.

„Nebylo těžké pochopit, co to tak hlasitě bouchlo o mou stěnu, když jsi mi na další textovku neodpověděla,“ zaševelí Trent, na tváři pobavený úsměv.

„Fakt, jo?“ Přejedu si jazykem po zubech, chovám se klidně a nedotčeně. Ale uvnitř nejsem tak

nedotčená, Trente. „Co v ní bylo? V té textovce?“

Pokrčí rameny, už taky předstírá lhostejnost. Prozrazuje ho jen jiskření v očích. „To se nejspíš nikdy nedozvíš.“ Zhluboka vydechne a opětuje můj upřený pohled. Je to, jako by už odpolední napětí neexistovalo, a já nechápu, jak je to možné, protože ho pořád cítím. Má něco za lubem. Jenže nedokážu uhádnout co.

„Jen o tom uvažuj, naše odpoledne mohlo nabrat úplně jiný směr, kdybys neroztřískala svůj telefon na kousíčky.“ Vsune si do úst brčko. Oči mu planou ne zcela čistými úmysly.

Uvnitř mám sto chutí přeskočit bar a přistát Trentovi na klíně. Uvnitř. Navenek jsem chladná jako listopadový mráz. „Co můžu říct? Mám problémy se zvládáním hněvu.“

Ústa se mu zkřiví, jako by přemýšlel. „Musíš si najít způsob, jak se s těmi problémy vypořádat.“

„Už se stalo. Říká se tomu bušení do boxovacího pytle.“ Legračně zvedne obočí. „Očividně to moc nefunguje.“

Nakloním se přes bar, opřu se tělem o lokty. „A do čeho bys mi teda doporučoval bušit?“

„Proboha! Mohli byste toho už vy dva nechat?“ zavolá Storm s předstíraným rozhořčením, v ruce šejkr na martini.

Neuvědomila jsem si, jak jsme hlasití. Ohlédnu se na druhou stranu, všimnu si, jak se Nate culí, a okamžitě zrudnu. Nevím proč, ale zrudnu. Poslední dobou se pořád červenám.

Trent neodpoví ani Storm, ani mně, dlouze si místo toho lokne sodovky a já si namlouvám, že se možná konečně vzdal veškeré snahy dostrkat mě k řešení věcí dávno pohřbených. Možná to bude fungovat.

Příštích několik týdnů plní Trent své slovo, že se mě bude snažit přimět usmívat. Naneštěstí drží také slovo v tom, že na to půjde pomalu. Jenže tentokrát to tak opravdu je. Po těch několika krátkých

a žhavých uklouznutích se nespoutaný Trent ocitne na řetěze a ten, co se vyskytuje v mém životě, nenabízí nic jiného než ostražité polibky a držení za ruku.

To stačí, aby mě to dohnalo k nepříčetnosti.

Každý den naskočím na Trentovu motorku, obejmu ho kolem hrudi a nechám se odvézt. Vždycky začínáme tělocvičnou, nejspíš protože už nechce, abych roztřískala o zeď další telefon. Teď však zjišťuju, že v jeho přítomnosti necítím takovou touhu a soustředění k absolvování cviků. Ty vyžadují pozornost a odhodlání a taky, přiznejme si to, potlačovaný vztek. Trent má na můj vztek tlumící efekt. Nakonec blbneme a žertem se pereme, až po nás začnou nevraživě koukat a my radši odejdeme. Tou dobou už jsem obyčejně tak rozpálená a poblázněná do Trenta, že musím skočit do sprchy. Pořád doufám, že povolí a připotácí se tam za mnou. Nikdy se to nestane.

Jinak jsou dny rušné. Paintballová utkání, jízda na motorce po pobřežní promenádě, utkání Dolphins, restaurace, kavárny, zmrzlina, liga frisbee. Je to, jako by měl Trent nabitý seznam „Ať se Kacey usmívá“. Když jdu do práce, každý večer mě bolí obličej od samého usmívání.

„Copak nikdy nepracuješ?“ zeptám se ho jednoho dne, když jdeme po promenádě. Pokrčí rameny, stiskne mi ruku. „Mám pauzu mezi kontrakty.“

„Aha. No, nemáš starost s placením účtů? Vyhazuješ všechny peníze za mě.“

„Kdepak.“

„To musí být hezké,“ poznamenám suše, ale dál nenaléhám. Jen jdu po chodníku, ruku v ruce s Trentem.

A usmívám se.

„Proč nezůstaneš do zavíračky?“ zeptám se tiše.

Trent si přejede pusu rukou, jako by uvažoval, jak mi odpovědět. „Protože pak bych tě musel doprovázet domů.“

Zamračím se, mírně zaskočená. „Jo, chápu, to by bylo děsný.“

„Ne, nechápeš.“ Sjede pohledem k mým ústům, pak se vrátí k očím. „Co myslíš, že by se stalo, kdybych tě doprovázel ke dveřím?“

Pokrčím rameny, je mi to jasné, ale dělám blbou, jen abych se dozvěděla, co řekne. Vstane, nakloní se ke mně, sáhne po olivě. Když se na mě zase podívá, má v očích tu žhavost, kterou přede mnou nedokáže úplně skrývat, tu, co se mi z ní podlamují kolena.

„Doma nám nedělá gardedámu Godzilla.“ Škubne hlavou směrem k Nateovi, který je v Trentově

blízkosti vždy bdělý.

Nasadím svůj nejlepší nechápavý výraz. „No, když mě doprovázíš domů přes den, Nate tam taky není.“

Tiše se zasměje. Jo, jsou tam. Ty hluboké dolíčky, po kterých toužím přejet jazykem. „Víš přece, že je to na prd, když si hraješ na blbou.“

Sevřu rty, aby se neusmívaly.

Trent se nakloní dál nad bar, tak blízko, že ho slyším jen já. „Dá mi dost práce, abych od tebe dával ruce pryč přes den. Kdybych věděl, že se svlíkneš a polezeš do postele, neměl bych šanci.“

Držím se pultu, když sleduju, jak vkládá olivu do pusy a obkrouží ji jazykem.

Takže chce švindlovat…

Další týden plením Storminu skříň a vybírám ty nejkratší, nejtěsnější kousky, co se tam najdou. Málem si vezmu jeden z jejích flitrových úborů na vystoupení. Pak si dám záležet, abych se během noci před Trentem často nakláněla, vlním se v bocích podle hudby. Když Ben štiplavě poznamená, že se připravuju k prvnímu vystoupení na jevišti, praštím ho a pokračuju si po svém, čímž si od Natea vysloužím hluboký, burácivý smích.

Ale nedokážu zlomit Trentovo rozhodnutí dát ode mě ruce pryč. Jen mě pozoruje, opřený o lokty, s rukama složenýma přede mnou. Sleduje moje pohyby. Sleduje, jak s ním flirtuju. Sleduje, jak se před ním měním v nažhavenou trosku.

Nakonec jednou v noci ztratím nervy.

„Krucinál, Trente!“ praštím na pult před ním jeho sodovkou. Zatváří se zaskočeně. „Co mám sakra dělat, aby sis mě všimnul? Musím vylézt tam nahoru?“ Máchnu paží k jevišti.

Na vteřinku šokem vyvalí oči. Natáhne ruce po mých, ale včas se zarazí a místo toho si je založí na prsou. „Věř mi, všímám si tě pořád.“ Upře na mě žhavý pohled, při kterém mi vyschne v puse.

„Vždycky si tě všímám. Musím vynaložit maximum sebekontroly, aby na mně nebylo vidět, jak moc si tě všímám.“ Stejně rychle, jako se ten výraz objevil, zase zmizí. „Chci, aby sis nechala pomoct, Kace,“ řekne tiše. „Jsem tu pro tebe, každý den. Pořád. Budu při tobě celou dobu stát, ale musíš vyhledat odbornou pomoc. Žádný člověk nemůže pohřbít svou minulost navěky. Je jen otázka času, než se sesypeš.“

„Tohle je sexuální vydírání!“ zasyčím. Nejdřív se mě snažil přinutit k řeči tím galaktickým orgasmem bez použití rukou, a to se mu vymstilo. Teď se úplně odtahuje, aby mě donutil k jednání. Parchant! Odkráčím, po zbytek noci se na něj ani nepodívám.

Příští noc v Penny’s se potvrdí, že Trent měl pravdu.

TŘINÁCT

Storm předvádí na jevišti svou akrobacii a já ji pozoruju, přičemž často pokukuju po svém novém telefonu, jestli se neukáže textovka od Trenta. Nic. Dnes tu není. Po dlouhé době je to první noc, co tu není, a já vnímám jeho nepřítomnost jako chybějící končetinu. Možná to se mnou konečně vzdal.

Možná pochopil, že jsem ztracený případ a že v tomhle století se se mnou nevyspí, pokud chce čekat, až povolím a půjdu na terapii.

Storminy nohy se dotknou jeviště za doprovodu bouřlivého aplausu. Shýbne se, aby zvedla podprsenku, jednou paží si zakrývá ňadra, jak nejlíp to jde. Viděla jsem Storm nahoře bez už tolikrát, že ani nemrknu. Po pravdě řečeno, zvykám si na nahé ženské všude kolem. Začínám si připadat jako pošuk v baloňáku uprostřed nudistické pláže.

Storm je úžasná, říkám si už posté, zatímco celý podnik tleská a hvízdá. Celý podnik až

na mrňavého chlápka v koutě. Vidím ho tam, jak na ni křičí a mává plnou hrstí peněz. Odmítne je dát vyhazovači, který za ni vybírá. Mám dojem, že Nate se ho chystá vyhodit.

A pak nevím, jak se to stane, ale chlápek nějak proběhne mezi vyhazovači na jeviště a řve:

„Svině!“ Objeví se čepel. S hrůzou sleduju, jak popadne Storm za vlasy a škubne jí hlavou dozadu. I když stojím daleko, vidím její rozšířené zorničky. Ten chlap něco chystá.

Ústa se mi otevřou k výkřiku, ale nic z nich nevyjde. Ani hlásek. Máchnutím paže smetu všechny sklenice z baru, přeskočím ho a běžím, odstrkuju lidi, kopu kolem sebe a rozháním se koleny i pěstmi, až si proklestím cestu k jevišti. Krev se mi hrne do hlavy, nohy buší do podlahy s každým úderem srdce a nemůžu myslet na nic než na to, že ji ztratím. Další mrtvá přítelkyně. Mia bude vyrůstat bez maminky.

To už se nesmí stát.

Dorazím na jeviště, kde postává shluk přiléhavých černých triček. Storm nevidím. Nevidím nic. Prodírám se a strkám a šátrám, ale přes tu zeď se nedostanu. Ruce mi vylétnou k hrdlu, usoudím, že pod tou hordou těl se skrývá nejhorší možný výsledek.

A modlím se.

Modlím se k tomu, kdo se rozhodl nechat mě naživu, aby dopřál tutéž milost i Storm, která si to zaslouží daleko víc než já.

Z davu vyhazovačů vyrazí obr. Nate.

A drží toho chlápka.

Kráčí kolem mě se zlověstným výrazem, chlap mu visí v jedné pěsti za krk. Doufám, že zmáčkne moc silně a rozdrtí tomu člověku hrtan. Tahle naděje mi však nezklidní nervy ani za mák, protože někde tam je Storm a já pořád nevím, jestli ještě žije.

„Storm!“ křičím.

Konečně se hradba vyhazovačů rozestoupí. Ben mě skrze ni vede, dlaň na mých zádech, až

ke Storm schoulené nemotorně na zemi, údy přitažené k tělu. Bodne mě nával paniky. Tolik se podobá Jenny tehdy v autě!

Skočím k ní.

„Kacey!“ vykřikne a vrhne se mi na rameno. „Nedokázala jsem myslet na nic než na Miu.“ Třesu se. „Žiješ. Žiješ! Díkybohu žiješ,“ mumlám pořád dokolečka a rukama šátrám po jejích

pažích, krku, ramenou. Žádná krev. Žádná zranění.

„Nic mi není, Kacey. Nic mi není.“ Tváře má červené a zbrocené slzami, šminky rozmazané po celém obličeji, ale už se usmívá.

„Ano,“ potvrzuju a polykám bolestivý knedlík v hrdle. „Neumřeš. Nic ti není. Nepřišla jsem

o tebe.“ Storm je mi příliš blízká. Příliš blízká, trpěla bych, jako když jsem ztratila Jenny. Lavina vzpomínek rozdrtí veškerý pocit úlevy, který by mě teď měl zaplavit. Zčistajasna se ocitnu v pasti minulosti, s nejlepší kamarádkou, kterou jsem znala, už když nám byly dva roky, se kterou jsem sdílela dny a noci plné smíchu a slz, hněvu a vzrušení. V hrudi se mi rozlije prudká bolest, když si uvědomím, že všechny ty vzpomínky jsem si doufala vytvořit i se Storm.

Všechny věci, které se mi ten člověk právě pokusil ukrást.

S náznakem zdráhání se Storm natáhne a vezme mě za ruku. Nedýchala jsem od okamžiku, co jsem přeskočila bar. Teď vydechnu. A něco ve mně praskne. Je to, jako by se malá jehlička mého morálního kompasu přelomila.

Jako by ve mně detonovala bomba nenávisti. Pokusil se mi ukrást druhou šanci. Musí pykat.

Vnitřek klubu Penny’s osvětlují zářivky, vrhají nepříjemnou záři na rozlité nápoje, prázdné láhve a odpadky, zatímco vyhazovači odvádějí návštěvníky. Zahlédnu Nateova široká ramena, když zahýbá za roh směrem k zadnímu východu, chlapa pořád ještě drží. Zuby mi skřípou o sebe.

Slabě vnímám Trenta stojícího u hlavního vchodu. Ukazuje k jevišti a hádá se s vyhazovačem, aby ho nechal projít. Na zlomek vteřiny mu věnuju pozornost, ale vlastně nic neregistruju; všechny mé myšlenky se ženou zpátky k chodbě, kudy odešel ten ničema, ten, co se mě pokusil oloupit o můj nový život.

Už běžím.

Odstrkuju z cesty dospělé chlapy a řítím se chodbou za Natem. Zahnu za roh právě včas, abych uviděla jeho obrovskou postavu projít zadními dveřmi. Jak nabírám rychlost, abych ho dohnala, tep mi uhání, krev se mi hrne do hlavy a vnímám, jak moje ruka popadne prázdnou skleněnou láhev stojící na nějaké bedně. Bez rozmýšlení rozbije moje ruka tu láhev o stěnu, střepy skla se rozletí

do všech stran.

Moje pěst pevně svírá hrdlo a představuju si, jak ostré jsou rozbité okraje. Jak jsou asi účinné.

Když vyrazím ze zadních dveří, najdu muže, který Storm napadl, stát na parkovišti. Samotného. Ideální.

Nehlasně vyrazím kupředu, paži napřaženou dozadu, připravuju se zacílit. Chlap se otočí, uvidí mě a vyvalí korálková očka. Dva metry, metr a půl, metr dvacet… Moje ruka užuž katapultuje rozbité sklo hluboko do jeho hrudi, aby pocítil bolest, jakou bych musela snášet, kdyby se mu napadení Storm zdařilo, když vtom odkudsi přiletí dvě obří klády, zvednou mě ze země a pevně mi přitisknou paže

k tělu.

„Ne!“ zařvu. Kopu a řvu ze všech sil. Zatínám zuby do Nateových paží a cítím chuť mědi. Hekne, ale nepřestane, nese mě zpátky do dveří. Pustí mě na zem a předkloní se, aby mi viděl do očí, rukama mi pořád drží paže.

„Ať to řeší policie, Kacey!“ Hromobití v jeho hlase mi vibruje celým tělem.

„Policie?“ Svraštím čelo a podívám se přes něj. Ten tchoř není sám. Parkoviště lemují čtyři policejní vozy s blikajícími majáky a kolem se hemží desítka policistů čmárají si poznámky, zatímco

svědci popisují běh událostí. Nějak jsem je neviděla.

„Panebože.“ Klopýtnu dozadu, zvratky mi stoupají do hrdla, láhev mi vyklouzne z prstů a kutálí se po podlaze, zatímco se držím za břicho.

„Chytil jsem tě dřív, než si všimli, k čemu se chystáš. Nikdo nic neviděl, a pokud ano, nechají to být,“ slibuje Nate, temným pohledem se mi vpaluje hluboko do obličeje, jako by něco hledal. Snad číhajícího démona.

„Kacey!“ řve zadýchaný Trent, dobíhá ke mně. Už hyperventiluju, hruď se mi zvedá, jako bych zápasila o poslední nadechnutí. O to, které asi nikdy nezvládnu. Všimne si rozbité láhve ležící u mých nohou. „Bože, Kacey. Cos to chtěla udělat?“

Polykám a lapám po vzduchu a vrtím hlavou a třesu se. „Já nevím. Já nevím. Já nevím,“ mumlám kolem dokolečka. Ale vím. Vím, co jsem skoro udělala.

Málem jsem zabila člověka.

Pouliční světla nás míjejí jako rozmazaná šmouha, když nás Dan veze domů policejním autem. Vím, že Trent jede někde za námi na motorce, a nedokážu myslet na nic jiného než na výraz hrůzy v jeho obličeji, když se ptal: Cos to chtěla udělat? A věděl to. Nepochybně to věděl.

Storm mi pomůže z auta, jako bych přepadená byla já. Jak to, že se chová tak klidně?

Jeden krok dopředu. Jeden krok dopředu. Jeden krok dopředu.

„Kacey, nic mi není. Věř mi.“ Sotva slyším, co Storm říká, když mě vede za ruku směrem k bytu.

Vím, že je v pořádku, a jsem za to vděčná. Ale zápasím, zápasím usilovně o to, abych se tady na chodníku nerozsypala na kousky.

Málem jsem dnes v noci zabila člověka.

Poradci tety Darly měli od začátku pravdu… Jeden krok dopředu. Jeden krok dopředu. Jeden…

Před obličejem mi lusknou prsty a vyvedou mě z transu. Podívám se a vidím moře obav ve Storminých modrých očích. „Asi je v šoku,“ říká někomu jinému, očividně ne mně.

„Ne, dobrý. Jsem dobrá. Dobrý,“ mumlám a najednou chytám Stormin biceps a tisknu ho, zvedá se ve mně panika. „Neříkej to Livii. Prosím?“ Nesmí se dozvědět, co jsem málem udělala.

Storm kývne. Vidím, jak si vyměňuje ustarané pohledy s Trentem a Danem.

„No tak.“ Země zmizí a zvednou mě ničí silné paže. Během pár vteřin mě Trent klade na mou postel a přikrývá.

„Ne, nejsem unavená,“ mumlám a chabě se snažím posadit.

„Jen… odpočívej. Prosím?“ říká Trent tiše. Jeho ruka mě hladí po tváři a já ji chytnu, pevně ji držím, tisknu mu rty do dlaně.

„Zůstaň,“ slyším ve svém hlase zoufalství.

„Samozřejmě, Kacey,“ šeptá. Odkopne boty a vleze ke mně do postele.

Zavřu oči a přitulím se k jeho hrudi, kochám se teplem Trentova těla, pravidelným rytmem bušení srdce, jeho vůní. „Ty mě nenávidíš, viď? Musíš mě nenávidět. Nemůžu si pomoct. Jsem zlomená.“

Trent mě přimáčkne k sobě. „To není pravda. Nikdy bych tě nedokázal nenávidět. Dej mi své srdce, Kacey. Vezmu si všechno, co k němu patří.“

Začnu plakat. Nezvladatelně, poprvé po čtyřech letech.

„Zatahej mě za prst.“

Jenny se hystericky hihňá prastarému vtipu, kdy vás někdo vyzve, abyste ho zatahali za prst, a pak si prdne. Hihňá se pokaždé, když to Billy řekne.

A já obrátím oči v sloup jako pokaždé, když to slyším. „To je ale sexy, Billy. Už to na mě jde.“

„Kacey,“ pokárá mě maminka, když to zaslechne.

Billy mrkne a pevně mi zmáčkne ruku a já to opětuju. Máma a táta sedí vpředu, mluví o příštím utkání a jak už brzy musím dostat řidičák, aby mě nemuseli pořád všude vozit. Samozřejmě vím, že si dělají legraci. Nikdy nevynechají ani jedno moje ragbyové utkání.

„Mohl bys už přestat škudlit a prostě mi to zatracený porsche koupit, táto?“

„Nebuď hubatá, Kacey,“ plísní mě táta, ale ohlédne se na mě s úsměvem. Vím, že v duchu jen září. Koneckonců, získala jsem dnes večer vítězné body pro svůj tým.

Všechno, co se stane potom, halí mlha. Moje tělo sebou prudce škubne. Něco do něj praští.

Na pravou stranu mi doléhá jakási tíha. Cítím, jak to se mnou hází a jak se převracím. A pak to všechno prostě… přestane.

A já mlhavě vnímám, že něco je moc špatně.

„Mami? Tati?“ Nedočkám se žádné odpovědi.

Těžko se mi dýchá. Něco mi mačká žebra. Pravý bok mám otupělý. A slyším divné bublání.

Bedlivě poslouchám. Zní to, jako když se někdo naposled nadechuje.

Vymrštím se, tělo zmáčené potem, srdce mi buší v hrudi a uhání tak rychle, až nevím, kde jeden úder končí a druhý začíná. Na chvilku se pevně stočím do klubíčka a houpu se, snažím se zbavit obávaného vědomí, že tu nehodu jsem způsobila já. Kdybych tátu nerozptylovala, uviděl by přijíždějící auto a mohl by se mu vyhnout. Ale já vím, že teď už to stejně nemůžu změnit. Nemůžu změnit nic.

Uleví se mi při zjištění, že Trent leží vedle mě, obnažená hruď se mu zvolna zvedá a klesá. Ještě mě neopustil. Pouliční lampa zvenčí vrhá příjemnou záři na jeho tělo a já tiše sedím a prohlížím si jeho postavu, chci s ní splynout. Bojuju s nutkáním dotknout se ho, přejet prsty po jeho dokonalých křivkách.

S povzdechem vstanu a na nejistých nohou dojdu k prádelníku, v duchu se ptám, za jak dlouho se mi rozpadne i tenhle nový život. Než ztratím Trenta a Storm a Miu. Tenhle nový život dnes v noci skoro zanikl. Jen tak jakoby nic. Mohla bych prostě odejít, říkám si. Zmizet a ukončit všechny tyhle vztahy a ušetřit si všechna dalších trápení. Ale vím, že to není možné. Vězím v tom moc hluboko.

Nějak jsem jim všem ve svém životě a v srdci vytvořila prostor. Anebo oni udělali prostor ve svých životech a srdcích mně. Ať tak nebo tak, nepřežiju prázdnotu, která zůstane, až odejdou.

Zády k Trentovi si svléknu promáčené oblečení a upustím ho na podlahu. Rozepnu si podprsenku

a odhodím ji k šatům. Následují kalhotky. Zatímco beru z horní zásuvky tílko a šortky, uvažuju, zda se nemám skočit ochladit do sprchy, a vtom se ozve tichý hlas: „Máš ty nejhezčí zrzavý vlasy.“

Ztuhnu, tváře mi zaplanou, naléhavě vnímám, že stojím úplně nahá před chlapem, který mě dokáže přivést k vyvrcholení, jen když se na mě správně podívá. Uslyším zavrzání postele a tiše se blížící kroky, ale nepohnu se. Trent ke mně zezadu přistoupí a vzduch v místnosti houstne. Nemůžu se otočit. Nemůžu mu čelit a nevím proč.

Cítím jeho existenci, jako by brala do dlaně mou duši, jako by ji chovala a snažila se ji ochránit před vším špatným, a děsí mě to. Děsí mě to, protože nechci, aby ten pocit někdy skončil.

Všechny nervy v těle mi zkratují. Ztuhnu, když mi rukou přejede po rameni a pak mi shrne vlasy stranou a odhalí mi z jedné strany šíji, jak to má rád. Chladný vzduch mě tam zašimrá, když se ke mně nakloní.

„Jsi moc krásná. Celá.“

Vytrhne mi pyžamo, upustí ho na zem a vezme mě za ruku. Ústy mi sjede k rameni a začíná pokrývat drobnými polibky čáru mé jizvy, až se celá rozechvěju. Zvedne mi paži, až mi vlastní dlaň spočine

na hlavě; cítím, jak se přesouvá. Dolů, pokračuje dolů, jeho ústa se něžně pohybují podél mého hrudníku, přes kyčel až k vnější straně stehna, líbá každou čáru značkující mou tragickou minulost. Celou tu dobu držím jeho dlaň v levé ruce, zatímco druhou mám položenou na hlavě. A tělo se mi třese nedočkavostí.

Trentovy ruce mě pevně uchopí zvenčí za stehna, vtiskne mi poslední polibek na kostrč a já se mírně zapotácím na zesláblých kolenou. Cítím, jak za mnou zase vstává, rukama vyjíždí zpátky nahoru a dopředu k mému bříšku, pevně mě k sobě přitáhne celým tělem, cítím zezadu jeho erekci.

Hlava mi klesne na jeho hruď se směsicí vzrušení a zoufalství – vzrušení, že si mě Trent pouští k tělu po těch týdnech, co si ode mě udržoval odstup; zoufalství, že to až moc nenadále skončí.

Ale nejeví známky, že by to chtěl ukončit, jeho ruce dál stoupají přes kontury mých ňader, uchopí je do dlaní. Slyším, jak se ostře nadechne. Pomalu mě otáčí a přidrží mi ruce za zády.

Nevím proč, ale nedokážu se přimět, abych se na něj podívala, tak mu civím na klíční kost a cítím, jak se jeho hruď zvedá a klesá na mé, bradavky mi tvrdnou, když se třou o jeho pokožku. Krátce

a prudce oddechuju, když se skloní a zašeptá: „Podívej se na mě, Kacey.“

Poslechnu. Vzhlédnu a klesám do těch modrých očí, tak plných starostí a bolesti a touhy.

„Zase tě dám dohromady, Kacey. Slibuju, že dám,“ šeptá. A pak se jeho ústa přitisknou na má.

Vnímám teď stěnu, která se mi tiskne k zádům, jeho boxerky padající k zemi, silné paže, které mě zvedají, svoje nohy, jak se mu ovíjejí kolem boků, jeho dotek.

Vniká do mě.

Dává mě dohromady.

Venku je ještě tma, když se znovu probudím. Tentokrát leží moje hlava na Trentově hrudi, tělo s ním mám propletené. Prsty, jimiž přejíždí po mých zádech, mi sdělují, že je vzhůru. Tentokrát mě neprobudil zlý sen. Jsou to zvýšené hlasy Storm a Dana za zdí.

„Mohl tě zabít, Noro!“ řve Dan. „Zapomeň na peníze. Nepotřebuješ peníze.“ Stormin hlas zdaleka není tak silný ani dunivý, ale stejně ho slyším.

„Ty si myslíš, že celé ty roky tréninku byl mým cílem podnik, jako je Penny’s? Podělala jsem to, Dane. Udělala jsem špatná rozhodnutí a teď s tím musím žít. Prozatím. Kvůli Mie.“

„Právě na Miu myslím. Co kdyby tě ten chlap dneska zabil? Kdo by se o ni postaral? Její otec?

Z vězení?“ Následuje chvilka ticha a pak Dan začne zase řvát. „Nevím, jestli to dokážu, Noro. Nemůžu se bát, že umřeš, pokaždé když jdeš do práce.“

Zafuním. „To říká ten pravý,“ zamumlám si pro sebe, ale pak se kousnu do jazyka. Tohle je jejich věc.

„No, nerozhoduju se podle toho, co nějaký chlap chce, protože až odejdeš a já tu budu dál, musím žít s následky.“ Slyším, jak se jí na konci zlomí hlas, a poznám, že pláče. Křik utichne a já jsem ráda. Nechci poslouchat, jak se Dan a Storm rozcházejí.

„Když se tě na něco zeptám, nenaštveš se, Kacey?“ zeptá se Trent.

„Hm,“ souhlasím bez rozmýšlení.

„Co víš o tom řidiči, který narazil do vašeho auta?“ Tělo se mi okamžitě napne. „Byl opilý.“

„A?“

„A nic.“

„Vůbec nic? Ani jméno, tvář, nic?“

Odmlčím se, rozhoduju se, jestli chci odpovědět. „Jméno. To je všechno.“

„Pamatuješ si ho?“

Prudce se nadechnu. Nikdy to jméno nezapomenu. „Sasha Daniels.“

„Co se s ním stalo?“

„Zemřel.“

Následuje dlouhá pauza a Trent mi dál kreslí na zádech spirály a já začínám věřit, že rozhovor skončil. Holka pitomá. „Byl sám?“

Zaváhám, ale rozhodnu se odpovědět. „Měl dva kamarády. Dereka Maynarda a Colea Reynoldse.

Derek a Sasha neměli bezpečnostní pásy. Oba je to vyhodilo z auta ven.“

Hlava mi stoupá a klesá v rytmu Trentova hlubokého dýchání. „Ten, co přežil – ten Cole – kontaktoval tě?“

Zavřu oči a těším se z tepla Trentovy hrudi, bojuju s děsem, který mě vleče zpátky do té hluboké temnoty. „Jeho rodina se snažila. Podala jsem žalobu na zákaz přibližování a sdělila policii, že jestli se někdo z nich i jen přiblíží ke mně nebo k Livii, pozabíjím je všechny.“ Tehdy jsem byla upoutaná na lůžko a neschopná pohybu, natožpak vraždy. Přesto však policajti vzkaz předali.

Teď ale – už vím, že jsem schopná všeho. Vraždy.

„Nechci Cola Reynoldse vidět, ani znát, ani s ním mluvit.“ To jméno mi zkřiví ústa odporem.

„Bylo to jeho auto, co narazilo do našeho. Dal klíče kamarádovi a ten pak rozbil můj život na padrť. Doufám, že ať je, kde je, tak trpí. Doufám, že ho opustili všichni, které miluje. Doufám, že nemá ani pěťák a musí jíst kočičí žrádlo a červy. Doufám, že každý večer usne a pak se probouzí a znovu prožívá tu strašnou noc. Prožívá to, co on udělal mně. Livii.“ Tupě vzdychnu a ulehnu zpátky

na Trentovu hruď, jako by mě nějak osvobozovalo, když ventiluju tu obrovskou nenávist. „A pak doufám, že mu shoří koule.“ Můj hlas je chladný a tvrdý. Nenamáhám se skrývat nenávist svých slov. Popouštím si uzdu fantazie. Kochám se tím. Nenávist dobrá. Odpuštění špatné.

Nastane ticho a Trent mě sevře v náručí, bradu má položenou na temeni mé hlavy. Cítím v něm nové napětí a nepřekvapuje mě to. V duchu se ptám, co si teď Trent asi myslí o své hezké zmagořené zrzečce.

Probudím se v prázdném pokoji s lístkem na polštáři. Tři slova.

Musím jít. Promiň.

Usoudím, že Trent dostal novou pracovní nabídku. Přesto jsem zklamaná. Hodila by se mi další porce jeho těla, pokud by byl ochoten mi ji poskytnout. Skulím se z postele a protáhnu, hrůzy včerejší noci v Penny’s odsunu ve prospěch vzpomínek na noc s Trentem. Už dlouho jsem se takhle necítila.

Škrtám. Nikdy jsem se takhle necítila. Sex s Billym nikdy nebyl takový. Měla jsem ho moc ráda, ale byli jsme mladí a nezkušení. Trent není nezkušený. Trent přesně ví, co dělá, a dělá to moc dobře.

A něco je s Trentem prostě jinak. Je jako zralý meloun po celoživotní žízni. Je jako vzduch po létech pod vodou.

Je jako život.

Stadium šest

ODSTUP

ČTRNÁCT

Vstoupím do Stormina bytu a najdu tam Miu, která vyčkává jako okoun s pusou dokořán, zatímco Dan, oblečený jen v pruhovaných boxerkách, jí hází do úst cereální kroužky. Uleví se mi, že se Storm

a Dan usmířili. Líbí se mi, když je vidím spolu.

Nechá hry a změří si mě pohledem. Vypadá ustaraně. „Jak ti je?“

„Dobře.“ Usměju se a hodím si do pusy jeden kroužek. Dan mě nezná. Neví, jak šikovně umím blokovat děsné vzpomínky. Jsem v tom mistr. Během pár hodin je incident takřka zapomenutý,

a pokud na něj nikdo nepřivede řeč, zůstane to tak. Přistoupím ke Storm, která míchá těsto ve velké skleněné míse. „Palačinky?“ Ukáže mi vařečku.

Přikývnu, poplácám se po břiše. „Nevidělas dneska ráno Livii?“

„Před chvílí šla do školy.“ Nalije lžíci těsta na pánev a zaškvíří to. Upírá na mě stejně ustarané oči jako před chvilkou Dan. „Jak je ti, ale vážně?“

„Je mi… dobře. Je mi líp.“

„Určitě? Dan zná nějakého chlapíka, se kterým si můžeš promluvit, kdyby ti to pomohlo.“ Zavrtím hlavou. „To je dobré. Když tě tu vidím živou a zdravou smažit palačinky, stačí mi to.“

Jednou rukou ji podrbu na zádech a druhou popadnu talíř s jídlem. Jo, přesně tohle potřebuju. Storm a Miu a Livii a Trenta. Dokonce i Dana. Nic víc mi momentálně nechybí.

Mám dneska volno. Přijdeš?

Čekám a čekám, ale odpověď od Trenta nepřichází. Netrpělivě jdu k jeho bytu a klepu. Žádná odpověď. Je tam tma jako v pytli. Pak se pod falešnou záminkou potuluju po dvoře, prohlížím si hibači. Ve skutečnosti chci vidět, jestli je tam Trentova motorka. Je. Jdu znovu zaklepat na jeho dveře a čekám. Pořád žádná odpověď.

Cain ani jednu z nás nepustí ten večer do práce. Po pravdě řečeno, přinutil Storm vzít si celý týden placeného volna z důvodu ohrožení. Vsadím se, že Dan z toho má radost. Podle Stormina lehce houpavého kroku soudím, že jí to taky vyhovuje. I já bych byla ráda. Kdyby tu byl Trent.

Další den se mi Trent neozve. Ani ten příští.

Žádná textovka. Žádný telefonát. Jako by zmizel ze světa.

Třetí večer se vrátím do Penny’s s pocitem prázdnoty v břiše. Hudba je nudná, světla oslňující, zákazníci protivní. Bez Trenta a Storm to není ono a mně je bídně. Nedokážu se přimět ani k úsměvu. Vím, že Storm se za pár dní vrátí. Zato Trent – cítím jako nepřítomnost jako nůž v zádech. Bolí to.

Nedosáhnu tam, abych ho vytáhla, a jestli to nepřestane, určitě to bude můj konec.

Trentova nepřítomnost mě užírá celý týden. Jsem z ní mrzutá a protivná a celkově nepříjemná. Jsem si toho dobře vědoma, ale je mi to jedno. Když mám volný večer, pohádám se s Livií kvůli tomu,

na co se budeme dívat v televizi. Rozpláču ji a řekne mi, že jsem mrcha. To Livie nikdy nedělá. A tak číhám každý večer na dvorku a vrhám kradmé pohledy na byt 1D. Ať šel kamkoli, Trent se nevrátil.

Co jestli se nevrátí nikdy?

Den pátý.

Křičím hrůzou při pohledu na to, jak audi mých rodičů padá do řeky, oči upřené na osobu uvězněnou za volantem.

Trent.

Jsem zpocená troska, zamotaná do prostěradel, když přijdu k sobě. Lapám po vzduchu. Byl to jen sen! Ach, díkybohu! Trvá mi dobrých patnáct minut, než zaplaším představu, která mě pálí v mysli. Ale tu myšlenku zaplašit nemůžu. Co jestli Trenta potkala dopravní nehoda? Nikdo by mi nezavolal. Jsem nikdo. Ještě jsem neměla příležitost být někým.

Dotírám na Storm, aby mi dala Danovo telefonní číslo. Pak dotírám na něj, aby zkontroloval policejní hlášení, jestli se Trent Emerson nestal obětí nějaké nehody. Sdělí mi, že nemůže takhle zneužívat svého postavení. Něco mu odseknu a prásknu mobilem o kuchyňskou linku. Pak mu volám zpátky a omlouvám se a on slíbí, že přinese svůj laptop, abych mohla prohledat zprávy, parte a vůbec.

Už je pozdě v noci, když se smířím s tím, že Trent je patrně živý a zdravý. Jenom není se mnou.

Den devátý.

Cestou kolem dveří Trentova bytu do tělocvičny ztuhnu. Jsem si jistá, že jsem právě zachytila pach něčeho divného.

Proboha.

Trent je mrtvý.

Utíkám k Tannerovým dveřím a buším na ně, dokud se nerozlétnou. Tanner tam stojí v kalhotách od svého batmaního pyžama a v očích má výraz laně, oslněné reflektory auta. „Dělej!“ popadnu ho za paži a táhnu ven. „Musíš hned teď otevřít 1D!“

Tanner se mi brání celou vahou svého těla. „Počkej moment. Nemůžu jen tak otevřít…“

„Trent je asi mrtvý!“ vřískám.

To ho přiměje k pohybu. Čekám za jeho zády s neklidem v nohách, zatímco zápolí se svým obřím svazkem klíčů, ruce se mu třesou. Vadí mu to. Samozřejmě.

Když otevře dveře, protlačím se kolem něj, ani neuvažuju o tom, co tolik spěchám uvidět. Uvnitř je šero a uklizeno. Je to tam strohé. Nepoznala bych, že tu někdo bydlí, nebýt laptopu na psacím stole, Trentova tmavomodrého svetru přehozeného přes opěradlo pohovky a vůně jeho kolínské vznášející se ve vzduchu.

Tanner projde kolem mě a rychle zkontroluje ložnici a koupelnu. Otevře dokonce i dveře šatníku.

Když se ke mně vrátí, mračí se. „Proč přesně jsi mi říkala, že je Trent mrtvý?“ Polknu, uhnu pohledem. „Nevím.“

„Tak jo, padej odtud.“ Nepříliš jemně mě vede ke dveřím, ruku na mém rameni. Slyším, jak na odchodu brblá něco o drogách a hormonech.

Den třináctý.

Kop. Pěst. Otočka. Kop.

Pytel snáší mé rány bez námitek. Buším a mlátím do něj, ventiluju všechen svůj hněv a úzkost.

Trent vede v Rochesteru druhý život. Určitě je to tak. S nějakou opálenou, nezlomenou blondýnou. Patrně spolu mají dvě dokonalé dětičky, co říkají „prosím“ a „děkuju“ a nenaučily se nadávat jako námořníci, protože jejich matka ustavičně mluví sprostě. Určitě přijel do Miami, aby si tu odbyl milostný poměr v rámci krize čtvrtiny života. Nejsem nic než nějaká krize čtvrtiny života a skočila jsem na to jako slabomyslný blbeček.

Kop. Otočka. Otočka. Kop.

Je to příjemné.

Je mi, jako bych nad sebou zase získávala vládu.

Později u Storm sedím na pohovce a koukám s Miou na epizodu seriálu SpongeBob. Vedle mě

na polštáři leží tmavovlasá figurka Kena. Docela mi připomíná Trenta. Vážně uvažuju o tom, že bych ji ukradla, napsala jí na prsa „Trent“ a přiložila hořící zapalovač tam, kde by měla mít pohlavní ústrojí.

Den sedmnáctý.

„Byl vůbec opravdový?“ mumlám s pohledem upřeným na telefon ve své ruce. Tohle jsem si přece sama nekoupila, ne?

„Cože?“ vzhlédne ke mně překvapená Livie.

„Trent, byl opravdový? Chci říct, dokázala bych pochopit, kdyby nebyl opravdový. Kdo může být tak krásný a milý a dokonalý a přitom stát o někoho, kdo je tak v hajzlu jako já?“

Následuje dlouhá pauza, a když se na Livii podívám, civí na mě, jako bych spolkla pytlík rozbitého skla. Poznám, že má o mě strach. Storm má o mě taky strach. Myslím, že i Nate má strach.

Den dvacátý.

Kop. Rána. Rána. Kop.

Vybíjím si vztek na pytli.

Trent mě využil. Za jakým ujetým účelem, to nedokážu určit. Očividně má nějaký zvrácený fetiš.

Našel si porouchanou ženskou a zaměřil se na její slabost svými dolíčky a šarmem. Pronikl skrz mou ulitu, vlezl dovnitř a roztavil led na mém srdci. Pak mě opustil, když předtím zjistil, jak moc jsem ve skutečnosti v hajzlu. Ale předtím se se mnou vyspal, samozřejmě.

A já ho pustila dál. Je to moje vina! Jsem idiot.

Buším do desetikilového pytle s pískem. Miluju písek. Vstřebává bez odporu všechny moje emoce a nic ode mě nečeká.

„Zlobí tě něco?“

Otočím se a zjistím, že za mnou stojí Ben s rukama založenýma na hrudi a vědoucím úsměvem na tváři. Otočím se zpátky a provedu dokonalý kop. „Vůbec nic.“

Ben obejde pytel a chytí ho. Gestikuluje na mě, abych pokračovala, a přitom ho drží. „Kde je tvůj přítel?“

Majznu do pytle extra silně a způsobem, o němž vím, že ho Ben nečeká. Doufám, že ho trefí rovnou do koulí, už jen za to, že se zmínil o Trentovi. Netrefí, ale vyloudí z něj heknutí. „Jaký přítel?“

„Ten, co je pořád na baru.“

„Viděls ho poslední dobou na baru?“ Rána. Následuje dlouhá pauza. „Ne, nejspíš neviděl.“

„Tak teda, Právníčku, co bys z toho vydedukoval? Nebo to neumíš? V tom případě z tebe moc dobrý právník nebude.“

Další kop do pytle. Další heknutí od Bena.

„Tak jsi zase nezadaná?“

„Vždycky jsem byla nezadaná.“

„Jasně. Tak teda, co kdybychom si spolu dneska večer vyšli?“

„Jsem v práci.“

„Já taky. Dáme si někde brzkou večeři a půjdeme tam spolu.“

„Jasně, fajn. Beze všeho,“ řeknu bez přemýšlení. Nechce se mi přemýšlet. Ben zvedne obočí. „Vážně?“

Už přestanu kopat a předloktím si setřu vrstvu potu z čela. „Nechtěls to slyšet?“

„No jo, chtěl, ale čekal jsem, že mi odpovíš ‚chcípni‘.“

„To bych taky uměla.“

„Ne, ne!“ odpovídá rychle Ben a couvá ode mě. „Vyzvednu tě v šest?“

„Fajn,“ houknu a letím přitom vzduchem v dokonalém obloukovém kopu.

„Co jsem to slíbila?“ ptám se sama sebe, když stojím pod horkou vodou, upírám oči nahoru

na sprchovou hlavici a představuju si tam dalšího hada, který mě na smrt vyděsí. Kdybych řvala dost hlasitě, objevil by se tu Trent? Rozbil by zase dveře? Tentokrát bych mu nedovolila odejít. Ani náhodou.

V kuchyni narazím na Livii. Od hádky jsme spolu skoro nepromluvily. „Promiň, Livie,“ řeknu jenom.

Ovine mi paži kolem pasu. „Je to debil, Kacey.“

„Pitomej debil,“ zamumlám.

„Velkej pitomej debil,“ odpoví. Tuhle hru jsme hrávaly, když jsme byly mladší. Rodiče to štvalo.

„Velkej pitomej smradlavej debil.“

„Velkej pitomej smradlavej debil s hemeroidama.“

Plácnu se do čela. „Jé! A hemeroidy vyhrávají. Že mě to nenapadlo!“ Livie se hihňá. „Kam jdeš?“

Vyklouznu z jejího objetí, abych si obula lodičky. „Ven.“

„Jako na rande?“ rozzáří se Livie.

Napřáhnu ruku, abych ztlumila její nadšení. „Ben je jeden trouba z práce. Dojdem si na něco k jídlu a pak mě odveze do práce, a jestli si něco zkusí, rozflákám mu koule.“

Ozve se zaklepání na dveře. „Jeden trouba hlásí příchod!“ žertuju, když otevírám dveře a očekávám, že se mezi veřejemi bude tyčit Benova obří postava a zářit odporný úsměv.

Klopýtavě couvnu o dva kroky, jak mi to vyrazí dech. Je to Trent.

PATNÁCT

„Ahoj,“ pronese Trent a sundá si letecké sluneční brýle, aby mi předvedl ty krásné dvojtónové modré oči, ve kterých bych se dokázala utopit.

Zírám do nich a cítím, jak mi z těla uniká krev; přitom sleduju, jak se mu ve tváři střídají všechny možné emoce – úleva, provinilost, žal, trpkost a pak zase provinilost. Určitě je to směsice reakcí, které se zračí i v mém obličeji, jak tam jednoduše stojím, pusu otevřenou, vůbec neschopná promluvit.

Livie však o řeč nepřišla. To zdaleka ne. „Ty! Nepřibližuj se k ní!“ zavřeští a vrhne se kupředu. Probere mě z transu a jen taktak se mi podaří ji chytit, než napřaženými drápy sedře Trentovi deset vrstev pokožky.

„Dej nám minutku, Livie,“ vypravím ze sebe klidně. Ale v nitru mi hrozí, že mě smete příval bouřlivých pocitů. Dveře vedle mě se zhoupnou a já se usilovněji snažím nabírat vzduch do plic, tep se mi zrychluje. Trent se vrátil. Je to rána do břicha a zároveň teplo u srdce. Jako špatná závislost, vím, že je to chyba, ale krucinál, uspokojuje mě to.

Livie se otočí a dupe ke svému pokoji, ovšem předtím ještě vrhne poslední ledový pohled směrem k Trentovi. „Hemeroidy! Pamatuj si to, Kacey!“

Její náhlý výbuch proděraví můj záchvat paniky, jako když jehla propíchne balonek, a přistihnu se při smíchu. Bože, já tu holku miluju!

Možná je to můj smích, co Trenta uklidní a ponoukne, aby se mě dotkl – nevím. „Dovol, abych ti to vysvětlil,“ začne a zamíří rukama k mým.

Odtáhnu se, zase už vzteklá. „Neopovažuj se na mě sáhnout,“ zasyčím.

Drží ruce před sebou – dlaněmi ven – na znamení smíru. „Máš pravdu, Kace. Ale dej mi možnost to vysvětlit.“

Paže se mi samy od sebe založí na hrudi, pevně se objímám, abych se nezhroutila. Nebo abych ho neobjala. „Tak do toho. Vysvětluj,“ zavrčím a bojuju s nepřekonatelným nutkáním vrhnout se na jeho tělo, neposlouchat žádné výmluvy, protože na ničem z toho vlastně nezáleží. Je to minulost a teď zrovna záleží jen na tom, jak mi je v jeho blízkosti. Ale nemůžu to udělat. Nesmím být slabá.

Pootevře rty, aby promluvil, a mně se podlomí kolena. Panebože. Jestli před ním budu muset stát ještě jedinou vteřinu, prohraju celý svůj boj.

Na rohu se objeví Ben jako rytíř v zářivé zbroji.

„Čas vypršel,“ prohlásím trochu moc hlasitě. Proderu se kolem Trenta, zabouchnu dveře bytu.

„Ahoj, Bene!“ Každému, kdo mě zná, je jasné, že to všechno hraju. Takhle veselá nejsem nikdy. Nikdy nejsem veselá, tečka.

Ben se podívá na mě a pak na Trenta a já vidím, jak mu to v hlavě šrotuje. Pozná, že právě něco přerušil. Je to chytrý trouba. „Chceš, abych…“ Ukáže k východu, naznačuje, že by mohl odejít.

„Kdepak!“ Zaháknu se do něj a táhnu ho dopředu, držím hlavu vzhůru a Benovu paži těsně u těla, nechávám se pohánět svým hněvem.

Uvnitř mi je, jako by se na mě řítily zdi.

„Skoro ses těch těstovin ani nedotkla,“ poznamená Ben. Jsme v italské restauraci pět minut cesty od Penny’s.

„Dotkla jsem se jich ažaž,“ bručím a píchám do nich vidličkou. „Dotkla jsem se jich tolik, až jim

tvoje těstoviny závidí. Slyším, jak si povídají o špagetovém masakru.“

„Skoro jsi ty těstoviny nejedla,“ přeformuluje Ben a uculí se.

„Nemám hlad.“

„Je to kvůli tomu klukovi?“

Sedíme v téhle restauraci už pětačtyřicet minut a tohle je první otázka, již mi Ben položil. Jinak jsem poslouchala, jak brebentí o rozhašeném kolenu, které ho připravilo o fotbalové stipendium,

a o tom, jak chce být trestním právníkem ve Vegas, protože tam bydlí všichni ti bohatí všiváci. Nevím, jestli se mě na nic neptá, protože je narcista nebo protože si uvědomuje, že nerada odpovídám na otázky. Ať tak nebo tak, zcela mi to vyhovuje.

Vzdychnu, vytáhnu z kabelky dvacku a hodím ji na stůl. „Už bychom asi měli jít.“ Zamračí se a vrátí mi peníze. „Zvu tě.“

„Nebudu s tebou mít sex.“

„Proboha! Kdo tady mluvil o sexu? Jsem tu jen kvůli jídlu a příjemné společnosti.“ Dělá uraženého, ale záblesk v jeho očích mi sděluje, že je to v legraci. Unikne mi nehezké zachrochtání.

„Tak jo, fajn. Kvůli průměrné společnosti.“ Strčí si do pusy kousek chleba a dodá s úsměvem:

„Fešná prdelko.“

„A to už je zase Ben, kterého známe a milujeme,“ potvrdím s přehnaným kývnutím a trefím ho balíčkem cukru do čela.

„Ale vážně,“ začne Ben a vyškrabuje přitom ze svého talíře poslední sousto těstovin. Trpělivě čekám, až dožvýká a polkne. „Proč jsi se mnou šla? Očividně jsi toho druhého kluka ještě nepustila z hlavy, a i kdybys pustila, nejsem idiot. Nevím, co to bylo tenkrát v tělocvičně…“

Krucinál. Jsem děsně průhledná. Doufám ale, že ne pro Trenta. Nechci, aby mě tak snadno prokoukl. Pokrčím rameny. „Nepotřebuješ mě, Bene. Jsem jako sedm vrstev sraček a k tomu totální cvok.“

Usměje se, ale postřehnu v jeho očích smutek, když klade na stůl pár bankovek za jídlo. „To už dávno vím.“

„Tak tedy, proč jsi mě pozval na rande? Zvlášť po tom, co jsem ti udělala tenkrát v tělocvičně?“ Pokrčí rameny. „Čekám na další záchvat šílenství? Příště budu rychlejší. Šup sem, šup tam.“ Vybuchnu smíchem. Benova nestydatá upřímnost je vítaná úleva.

„Já nevím, Kace. Pohybuju se mezi spoustou šlapek a magorů. Ty jsi jiná. Jsi chytrá a zábavná.

A umíš připravit chlapa o sebevědomí jako žádná jiná holka, kterou jsem kdy poznal.“

„Myslela jsem, že o tu tvou namyšlenou hlavu tě nikdy nikdo nepřipraví, Bene.“ Arogantně se zazubí. „Přijde na to, o které hlavě mluvíš.“

„Trent je prý zpátky ve městě?“ pošeptá mi Storm, když nalévám pánské společnosti panáky tequily.

„Jo?“ zamumlám a sevřu rty. Nevím, co jiného říct. Nezapomněla jsem. Neuplyne ani minuta, aby mi v hlavě nenaskočilo jeho jméno, abych si nevzpomněla, jak neuvěřitelně působí jeho doteky na mé kůži, abych to všechno nechtěla zpátky tak, jak to bylo v tom krátkém, magickém období předtím, než mi vyrval srdce z hrudi a zahodil ho na chodník.

Nenávidím ho za ty pocity. Za to, že mi dal naději a pak zas ucuknul. Za to, že mě vytáhl nad vodu, pomohl mi zase dýchat a pak mi strčil hlavu zpátky pod hladinu.

Když tedy zjistím, že na mě chvíli před zavíračkou upřeně zírá přes bar, musím se opřít o pult, hněv a žal mě zasáhnou takovou silou, až mám co dělat, abych se udržela na nohou.

„Co chceš?“ zasyčím.

„Musím si s tebou promluvit.“

„Ne.“

„Prosím tě, Kacey.“ Ten tón, ten hlas! Cítím, jak hledá moje slabé místečko, místo, kam by se vetřel a podmanil si mě. Nedovolím to. Tentokrát ne.

„Měl jsi tři týdny na to, aby sis se mnou promluvil a… jo, počkej!“ Efektně se plácnu do čela. „Ty jsi kurva zmizel ze světa. To je ono. Málem jsem zapomněla.“

„Dej mi jen pět minut,“ prosí a naklání se ke mně.

„Prima! Jen do toho. Tohle je ideální čas a místo na kus řeči.“ Rozmáchnu přehnaně ruce na znamení, jak moc to není ideální čas a místo na kus řeči.

Trent zatne zuby. „Myslím to vážně, Kacey. Pět minut někde v soukromí. Musím ti něco vysvětlit.

Potřebuju… tě.“

„Ale, ty mě potřebuješ? Zajímavé.“ Cedím ta slova skrz zaťaté zuby. V nitru se lepidlo, které mě drží pohromadě, proti tomu slovu vzpírá. Potřebuje. Trent mě potřebuje. „Prima.“ Plácnu utěrkou

o bar a zahulákám: „Za pět minut jsem zpátky, Storm!“

Podívá se, uvidí Trenta, koukne po mně s obavou, ale pak přikývne.

„Pojď se mnou.“ Projdu kolem něj. Jsem si dobře vědoma, že Nate a Ben jsou nám v patách, ale nezastavím se. Pochoduju kolem Jeffa a Bryana, dvou buldočích vyhazovačů, kteří hlídají privátní pokoje. Nepokusí se mě zastavit. Určitě to má něco společného s mými strnulými zády a zamračeným výrazem, který říká „couvni, kurva, než tě udusím vlastním jazykem“.

Noha mi vyletí dopředu a rozkopne dveře volného pokoje. Otočím se na patě, zůstanu stát s pažemi založenými na hrudi a sleduju, jak se ke mně blíží Trentovo štíhlé tělo a úzkostlivý obličej. Škubnu hlavou do pokoje a zavelím: „Dovnitř.“

„Kacey…“

„Řekls v soukromí. O co větší soukromí můžeš mít než takovýhle privát?“ zeptám se ledově.

S poraženeckým povzdechem a mírným přikývnutím Trent vstoupí. Přes něj vidím, jak se Ben naklání k Nateovi a něco mu říká. Zdá se, že to udrží bestii na uzdě. Ben ke mně míří s ustaraným výrazem. „Dobrý, Kacey?“

„Co bys řekl, Bene?“

Zamyšleně svraští čelo. „Myslím, že tady zůstanu na stráži. Nepůjdu dovnitř. Ledaže bych uslyšel něco, co by znělo špatně – platí?“

„Platí.“ Pochvalně kývnu. Říkám si, že po nepříjemných událostech z minulosti jsme s Benem našli porozumění. Možná by se i dalo říct, že je to kamarád.

Vrazím do pokoje, zabouchnu za sebou dveře. Uvnitř je malý, tlumeně osvětlený prostor s černou lenoškou a náladovou hudbou, jinou, než je ta, co se hraje v hlavních prostorách klubu. Storm říká, že personál po odchodu každého klienta důkladně uklidí a vydezinfikuje pokoje. I kdyby to nebyla pravda, momentálně je mi to jedno.

Přistoupím k Trentovi a pozadu ho strčím do lenošky. Pak moje ruka zašátrá po postranním zipu sukně.

„Co to…“ začne se ptát Trent, ale slova mu odumřou na rtech, když si rozepnu zip a nechám sukni spadnout na zem. Vystoupím z ní a začnu si rozepínat průsvitnou blůzu odshora.

„Kacey, ne.“ Trent se předkloní.

Náraz mého osmicentimetrového podpatku do prsou ho vrátí na místo.

„Kvůli tomuhle jsi přišel, ne? Tohle potřebuješ?“ Můj tón je studený jako mrazák. „Tohle jsi

vždycky chtěl?“ Hodím košili na podlahu a mračím se na něj, oblečená jen v podprsence, kalhotkách a lodičkách na jehlách. „I kvůli tomuhle jsi mi říkal, jak jsem krásná. Tak to řekni. Řekni to, ať to máme za sebou, a pak můžeš zase zmizet.“ Hlas mi na konci trochu selže a sklapnu, protože si momentálně nevěřím.

„Ne, Kacey. Proboha.“ Trent sklouzne z křesla na kolena, jeho ruce si najdou cestu k mým stehnům a jemně je uchopí.

„Na holky se nesahá. Už jsi zapomněl pravidla?“ ušklíbnu se na něj.

Nespouští oči z mých a já v nich vidím příval nepopsatelných emocí, které hrozí rozpustit všechny mé obranné mechanismy. Musím odtrhnout oči a dívat se jinam. V hrdle mi roste knedlík, který nedokážu potlačit.

„Promiň. Nikdy jsem ti nechtěl způsobit větší bolest, než už jsi musela vytrpět.“

„Vážně? Nechat mi neurčitý vzkaz ráno potom, co byla Storm přepadená – potom, co jsme měli poprvé sex – a pak zmizet skoro na tři týdny, tomu ty říkáš nezpůsobit mi větší bolest?“ Hlas se mi zlomí, zatnu zuby. Nenávidím svůj hlas.

Hlava se mu skloní na moje bříško, ruce se sunou nahoru k bokům a pak zase zpátky na stehna. Jsou moc příjemné. Nechci, aby byly příjemné. Kruci, zrádná stehna. Bojuj s tím, Kacey. Bojuj.

„Kacey, udělal jsem chybu.“ Polknu. „Jakou?“

„Když jsem na tebe tak tlačil. Myslel jsem, že kdyby ses otevřela minulosti, mohl bych to nějak napravit. Neměl jsem na tebe tak tlačit.“ Zajíknu se, protože cítím, jak mi po bříšku putují vlahé rty. Ví, že tím potlačí moje obranné mechanismy. Nehraje fér. A co hůř, ani nechci, aby hrál jinak. „Měl jsem se prostě soustředit na to, abys byla šťastná. A bude to tak. Od nynějška, Kacey, to tak bude.

Zasvětím každý den až do naší smrti tomu, abys byla šťastná. Slibuju.“

Neskoč na to. Neskoč na to. „Tos už říkal. A pak jsi zmizel.“ Nezamlouvá se mi, jak mi selhává hlas, jako by mi bylo do pláče. Raz… dva… tři… čtyři…

Kurva. Není to k ničemu.

Sedne si na paty, zakloní se a jeho ruce mi zase sjedou po stehnech. Ale nepodívá se mi do očí, místo toho civí do země mezi námi. Když promluví, má čelist napjatou náznakem hněvu. „Kacey, nejsi jediná, kdo má problémy. Já jsem taky v hajzlu, víš? V mé minulosti jsou věci, o nichž nevím, jak ti povědět. Které ti nemůžu povědět.“

Jeho přiznání mě zaskočí. Trent s temnou minulostí? O tom jsem vůbec neuvažovala. Proč jsem

o tom neuvažovala? Byla jsem tak zabraná do vlastních problémů, že jsem ani nepomyslela na ty jeho, proto. Ale jak temné vůbec může být něco z jeho minulosti? Natáhnu roztřesený prst a jemně mu zvednu bradu, aby zaklonil hlavu, aby mě do sebe ty krásné modré oči mohly vtáhnout. Působí tak vyrovnaně, tak přizpůsobivě, tak dokonale.

„Ani jednou jsem na tebe netlačila, aby ses vytasil se svými kostlivci ve skříni,“ řeknu jemnějším tónem, beze zloby.

„Já vím. Já vím, Kace.“ Trent sevře moje stehna pevněji a přitáhne mě blíž k sobě. Prsty se mu sunou výš, drží mě za boky, palci mi klouže po pánevní kosti, rozněcuje jiskřičku touhy mezi všemi těmi emocionálními plameny, které už jasně hoří. Instinktivně sklouznu rukama dolů a položím je

na jeho.

Pokračuje. „Po té noci jsem… Říkal jsem si, že jsem to přehnal. Myslel jsem, že jsem zavinil to, co se stalo tu noc, kdy Storm napadl ten chlap.“

Otřesu se při té vzpomínce. Moje temná strana. Moje vražedná strana. „To jsi nezavinil, Trente. To jsem se konečně vymkla.“

„Já vím. Už to vím. Ale musel jsem odjet a přemýšlet. Musel jsem na chvíli odejít a…“

„Mohls mi poslat zprávu.“

„Já vím. Podělal jsem to. Promiň. Prostě jsem nevěděl, jak vysvětlit, proč utíkám. Vyděsil jsem se.“ Sklopím oči a vidím, že se mu do očí hrnou slzy. Všechen vztek mě opustí; všechny hradby se hroutí.

Nemůžu Trenta vidět takhle.

„Ne, to nic.“ Hladím ho jednou rukou vzadu po hlavě, jen samý soucit, nic víc, a druhou mu stírám slzu. Kdo to teď říká? Ne ta, co běhala po bytě a řečnila, hledala zprávy na internetu a klidně by zmrzačila plastového panáčka Kena.

„Moc se omlouvám, Kacey. Už na tebe nebudu tlačit. Konec řečí o minulosti. Nic. Jen budoucnost.

Prosím? Potřebuju tě.“

Zase to slovo potřebuju. Nemůžu ani promluvit. Jen přikývnu.

Ale Trentovi to stačí. Silné prsty, ohnuté na mých bocích, mě táhnou dolů. Ochotně klesnu

na kolena. Trent mě k sobě přitáhne, až se k sobě naše těla pevně tisknou. Teplé ruce hledají cestu po mých nahých zádech, aby mi rozepnuly podprsenku. Odhodí ji stranou a uchopí do dlaní má ňadra právě ve chvíli, kdy jeho ústa konečně najdou moje rty.

Dotek jeho rtů mi zaplaví celé tělo vlnou nepotlačitelného hladu. Tři týdny bez tohohle. Nevím, jak jsem to mohla přežít. Zápolím s jeho košilí. Chci ji sundat. Hned. Chci se dotýkat tělem jeho nahé kůže. Hned.

Jako by vycítil tu naléhavost, odtrhne se od mých úst na tak dlouho, než si strhne košili přes hlavu, a pak se vrhne zpátky, tiskne se ke mně hrudí a já k němu. „Kacey,“ šeptá, jeho rty dychtivě sjedou

k mé šíji a jedna ruka se mi sune po vnitřní straně stehna nahoru pod kalhotky. Zajíknu se, když se mě dotkne šikovnými prsty. „Už tě nikdy neopustím. Nikdy.“

Srdce mi uhání, houpu se dozadu a dopředu vstříc jeho ruce, šeptám jeho jméno, zápasím s jeho zipem a nechávám uplynulé tři týdny zmizet ve studni minulosti.

ŠESTNÁCT

„To jsem ti udělala já?“ Svraštím čelo a dotknu se prsty ze strany Trentovy tváře, kde se vytvořila rudá podlitina.

Ucukne. „Livie má krutej levej hák.“

„Vážně?“ Nadzvednu se, abych na zranění líp viděla. A na celého Trenta. Na celé jeho nahé tělo ležící na koberci v šeru V.I.P. salonku. Neslyším už pravidelné pulzování hudby z klubu. To asi znamená, že se podnik zavírá. Nevím, jak dlouho tu jsme. Ben nás ale neobtěžoval. Stejně bych si toho nevšimla.

Trent chce několikrát promluvit, a pokaždé se zarazí. „Když jsi odešla s tím blbcem, Livie se vyřítila ven a honila mě po dvoře, řvala na mě, že jsem ti zlomil srdce. Pak se rozmáchla a praštila mě a řekla mi, že bych měl koukat, abys byla zase šťastná. Navěky.“

Hlava mi žuchne na Trentovu nahou hruď, směju se. „Myslím, že se konečně nakazila mou vzteklostí.“ Přehrávám si v hlavě její slova a tulím se k němu, vdechuju jeho vůni. „Navěky je dlouhá doba.“

Trent mě stiskne v náručí. „Navěky s tebou nestačí.“

„Myslíš, že kdybych teď hned vyšel ven, Livie mě zase praští?“

„Všechno je možné. Ale já jsem momentálně hodně šťastná,“ šeptám a protahuju se ve své posteli.

Trent zvedne paže, složí si je pod hlavu, rty mu zvlní pyšný úsměv. „To teda doufám. Snažil jsem se ze všech sil. Včera v noci pětkrát, myslím? Jestli ti to nepomohlo…“

Zvednu se, přehodím mu jednu nohu přes tělo, zvednu obočí. „Jo, včera v noci mi to pomohlo.

Dneska, to už je jiný příběh.“

Dychtivé oči mi přejedou po těle a pak se usadí na obličeji. „Vážně?“ Pokrčím rameny a pak sugestivně mrknu.

Zachechtá se, rukama si prohrábne vlasy, až je divoce rozcuchá. „Slyšel jsem, že zrzky jsou bláznivé, ale páni, nikdo mě neupozornil na to, že jste sexuální maniačky.“

Z legrace ho cvrnknu do nosu. Zařve, převalí se a přimáčkne mě naznak, podepře se rukama, aby visel nade mnou, tak vysoko, abych měla kompletní výhled na celé jeho tělo. Se sarkastickým úsměvem mu přehodím nohy kolem pasu a stáhnu ho na sebe.

Týdny letí jako vítr a Trent zůstává. Spí teď většinu nocí v našem bytě. Pozdě večer je obvykle v klubu, sedí a tiše mě pozoruje tím upřeným, dráždivým pohledem, při kterém se mi podlamují kolena, protože vím, co mě čeká, až přijdu domů. Zůstává a já jsem šťastná. Tak šťastná jsem už

dlouho nebyla. V mnoha ohledech jsem tak šťastná nebyla nikdy. Umí mě rozesmát. Umí mě rozhihňat. Díky němu zase cítím. A v noci mě zbavuje nočních můr. Ne všech, ale už nejsou na denním pořádku. A když se probudím, zmáčená potem a lapající po vzduchu, Trent mě objímá a hladí mě po vlasech, ujišťuje mě, že už je po všem a že to, co spolu máme, je skutečné.

Každý den zapadají maličké kousky Kacey předtím na svá místa. Nebo vylézají z úkrytu. Možná byla Kacey Clearyová celou tu dobu zahrabaná někde hluboko uvnitř a jen čekala, až přijde ten pravý a vytáhne ji z hlubokých, temných vod.

Až ji zachrání před utonutím.

Zprvu si těch kousíčků nevšímám, ale Livie rozhodně ano. Každou chvíli ji přistihnu, jak mě

pozoruje – když si dělám sendvič, když uklízím, když nakupuju – s mírným úsměvem na krásných rtech. Když se jí zeptám, co se děje, jenom zavrtí hlavou a řekne: „Kacey je zpátky.“ A je šťastná.

Storm a Dan jsou v tom až po uši. Myslím, že Storm je možná zamilovaná, i když to nechce přiznat ze strachu, aby jejich vztah nepohnojila. Poznám, že Dan je do ní zamilovaný až po uši a do Mii taky, podle toho, jak je pozoruje a vždycky se přitom maličko usmívá.

A co Mia? No, jednou ráno se s Trentem probudíme a ona stojí nad naší postelí s kolozubým úsměvem a dvěma čtvrťáky v dlani. „Koukej, Trente! Včera večer jsem prodala zub!“ Musím se smát. Smát a připomenout si, abych koupila zámek na dveře, jinak se ode mě naučí víc než jen neslušná slova. Je to to nejšťastnější děcko, co jsem kdy viděla, protože ji obklopují lidé, kteří ji milují.

Storm měla pravdu, v Penny’s vydělávám tolik peněz, že by se mi o tom jinde ani nesnilo. Můj bankovní účet každý týden značně povyroste. Ještě dva roky a možná budu schopná zaplatit Livii školu. Livie je moc chytrá a moc hodná. A moc si to zaslouží.

Všechno je dokonalé.

„Proč musíme být v Penny’s o tři hodiny dřív?“ úpím a přitahuju si bundu k tělu před lehkým prosincovým chladem. Na tuhle roční dobu prý přechází přes Miami nezvykle chladná studená fronta. V porovnání s Michiganem je pořád ještě vlaho, ale současně mám husí kůži.

„Školení k prodeji alkoholu. Děláme to každý rok. Každý, kdo obsluhuje, musí projít kurzem,“ vysvětluje Storm.

„Tři hodiny školení, jak nalévat pití? Vážně?“

„Žádné strachy,“ buší na zadní dveře klubu. „Nechají tě i ochutnat.“

„Paráda. Než nám začne směna, budu už jen huhňat,“ bručím a letmo kývnu Nateovi, když procházím kolem něj. Uvnitř je tma a ticho. Ještě nikdy jsem nebyla v Penny’s, když je tam ticho.

„Kde jsou všichni? Naskakuje mi z toho husí kůže.“

„U baru,“ zaburácí za mnou Nate, jeho ruka mě postrčí dopředu. Ohlédnu se přes rameno a on otevře pusu a ukáže zářivě bílé zuby. Nemůžu uvěřit, že jsem se toho obřího plyšového medvěda kdysi bála.

Vyjdeme do šera hlavního klubového prostoru.

„Překvapení! Všechno nejlepší k narozeninám!“

Uskočím a vrazím do Natea, který mě volně ovine kládami svých paží, přičemž se jeho hluboký smích odráží až od stropu. Jsou tu všichni, stojí na jevišti ve světle reflektorů. Trent, Livie, Dan, Cain, Ben. Dokonce i Tanner.

A Mia! Opodál tančí dokolečka s Ginger a partou dalších zcela oblečených tanečnic, které nepoznávám.

„Jsi překvapená?“ chichotá se Storm, popadne mě za paži a táhne dopředu. „Livie nám řekla, že ti zítra bude jedenadvacet, a tak jsme tě chtěli překvapit. Cain se nabídl, že ti tady uspořádá malou oslavu.“

Jako na povel přistoupí Cain a obejme mě kolem ramen. „Doufám, že ti oslava narozenin v Penny’s nevadí. Napadlo nás, že to bude zaručeně překvapení.“

Zápasím se slovy, nevím, jak reagovat při pohledu na všechny ty lidi. „Samozřejmě že nevadí.

Děkuju.“

Podá mi obálku. „Jedenadvacet je ti jen jednou, zlatíčko. Jsi pracant a staráš se mi o Storm. Tady je něco málo ode všech. Užij si jídlo, víno. Všechno. Vem si dneska volno.“ Štípne mě do tváře a pak se otočí ke Storm. „Nepouštěj tu svou princezničku na pódium, slyšíš? Ať ji to ani nenapadne.“

Obrátí oči v sloup. „Jistě, Caine.“

Vrtím hlavou a sleduju ho, jak odchází. Je to divný pavouk. Slyšet od něj tohle potom, co zasvětil tomuhle podniku život a zaměstnává tolik tanečnic právě jen proto – aby byly na pódiu – to je opravdu nečekané.

Vidím, jak ke mně Trent míří se svůdným úsměvem a dvěma sklenkami šampaňského v rukou. „Víš přece, že nepiju, Trente,“ řeknu, když si od něj jednu beru.

Usmějeme se na sebe, ovine mi volnou paži kolem pasu, přitáhne mě k sobě a políbí na šíji. „Vyšel mi můj plán? Jsi šťastná?“ šeptá mi do ucha.

Dech se mi zadrhne. Jako vždycky, když je Trent nablízku. „Ani neumím popsat, jak moc.“ Chladným nosem mi přejede po tváři. „Zkus to.“

„No…“ Nakloním se a přitisknu se k němu. Nevím, jak je to možné, ale ty elektrické jiskry se ve mně zablýskají pokaždé, když se ho dotknu, jako by to bylo poprvé. „Ještě líp, co kdybych ti to ukázala, až budeme doma?“

Cítím, jak se mi jeho odpověď zarývá do břicha, a zahihňám se, pořád ještě šokovaná tím, že tenhle nádherný, milý, ďábelský kluk je jenom můj. Cinkne o sebe našimi sklenkami. „Tak na příštích osmdesát let,“ zaševelí a pak zvedne svou sklenici a napije se.

„Osmdesát? Bože, ty jsi optimista. Já počítala, že vydržíš ještě deset a pak tě budu muset vyměnit za mladší model.“

Skloní se, políbí mě na ústa a já cítím na jeho jazyku sladkost šampaňského. „To si zkus. Já nikam nejdu.“

Prsty mám propletené, když sedím na motorce za Trentem, večerní vánek mě štípe do tváří. I když jsem v pokušení nechat ruce trochu bloudit, vím, že ho nesmím rozptylovat, když řídí. Vydržím to až domů, ale jen taktak. Livie a Mia jsou v Danově autě, jedou za námi s šaty, ze kterých jsem se převlékla, hned jak jsem pochopila, že dneska nepracuju. Zaplaťpánbůh mi Livie vzala s sebou věci na převlečení, abych mohla jet domů s Trentem. Storm se rozhodla pracovat. Slíbila, že si zítra uděláme holčičí den.

Trent zaparkuje motorku a já slezu. Moc daleko se ale nedostanu, chytí mě vpředu za džíny u zipu a přitáhne si mě škubnutím zpátky k sobě. „Zůstaneme doma, nebo někam půjdeme?“ Jeho zuby mě lehce koušou do krku.

„Co takhle obojí? Nejdřív někam půjdeme a pak zůstaneme doma.“

„To nedává smysl.“ Zvuk jeho smíchu u ucha mi rozechvěje celé tělo.

Zachichotám se. Pak do něj prudce strčím, až se svalí na trávu. Dám se do běhu. „Jestli mě chytíš, můžeš si vybrat.“ Podaří se mi dostat klíč do zámku dřív, než mě dožene. Běžím přes dvůr k našim bytům, kvičím nedočkavostí, čekám, že mě každou chvíli popadnou silné ruce.

Když se to nestane, zpomalím a ohlédnu se. Trent stojí uprostřed dvorku jako zkamenělý, tvář popelavou, jako by uviděl mrtvolu.

„Trente?“ Vracím se k němu. Sleduju jeho upřený pohled a zjišťuju, že tři metry od nás stojí dobře oblečená starší dvojice a pozoruje nás. V šíleném úprku jsem ji minula.

Mužův vzhled je mi povědomý a rychle si uvědomím, že má Trentovy oči a ústa. Při pohledu na ženu, která má vlasy stažené do rafinovaného drdolu, poznávám Trentův úzký nos.

„Trente, to jsou tvoji rodiče?“ Žádná odpověď.

Potají umírám touhou poznat jeho rodiče. Jeho otec je prachatý právník na Manhattanu; matka vede

kreativní agenturu. Přihrává Trentovi spoustu pracovních zakázek. Tak získává klienty. Vím, že jsou rozvedení, a přesto tady jsou. Spolu. Projede mnou kopí strachu. Určitě jde o špatné zprávy, když se oba vydali až sem.

Trent se pořád ani nepohne, a už je to víc než trapné. Nevím, proč se tak chová. Nezdálo se, že by mezi nimi panovala zlá krev. Někdo musí něco udělat. Se zdvořilým úsměvem udělám krok dopředu a natáhnu ruku. „Dobrý večer, já jsem Kacey.“

Cítím, jak mě úsměv opouští, protože obličej Trentovy matky náhle naprosto zbledne. Zavře oči a pevně stiskne víčka jakoby bolestí. Když je zase otevře, třpytí se slzami. Otočí se k Trentovi

a polkne, její slova jsou sotva hlasitější než šepot a plná úzkosti. „Jak jsi mohl, Cole?“ To jméno.

Srdce mi úplně přestane bít.

Když se znovu rozběhne, je jeho rytmus pomalý, dunivý, nepravidelný. „Cože?“ zasípu. Otočím se a uvidím Trentovu tvář zkřivenou děsem a provinilostí, ale pořád to nechápu. „Co… Proč ti tak říká, Trente?“

Oči se mu lesknou, rty se pootevřou a zašeptají: „Jen jsem chtěl, abys byla zase šťastná, Kacey.

Jinak jsem to napravit nemohl.“

Stadium sedm

ZHROUCENÍ

Padám.

SEDMNÁCT

Padám pozadu do hluboké, tmavé vody. Přelévá se přese mě, do mě, teče mi do úst, do nosu, plní mi plíce, bere mi vůli dýchat, žít.

Přijímám ji. Vítám ji.

Z dálky slyším hlasy. Slyším lidi, jak mě volají jménem, ale nemůžu je najít. Jsou v bezpečí, nad vodou. V jiném světě. Ve světě živých.

Tam pro mě není místo.

„Kdy se probudí?“ ptá se Livie přes tiché rytmické pípání. Naposlouchala jsem se těch přístrojů svého času dost, abych poznala, co to je – nemocniční kapačka. I kdyby mi to dostatečně nenapovědělo, kde jsem, rozhodně mi to napoví odporný odér nemocnice.

„Až bude její mysl připravená,“ vysvětluje neznámý mužský hlas. „Kacey prošla těžkým psychickým šokem. Fyzicky je v pořádku. Jen dbáme na to, aby její tělo zůstalo hydratované a vyživované. Teď musíme čekat.“

„Je to normální?“

„Podle toho, co vím, tvoje sestra utrpěla před čtyřmi lety těžký traumatický zážitek a nikdy se z něj emocionálně nevzpamatovala.“

Hlasy umlknou na dost dlouho, abych se odvážila pootevřít víčka. Zamžené zorné pole mi zaplní bílé a žluté stěny.

„Kacey!“ Najednou se objeví Liviin obličej. Oči má napuchlé a pod nimi tmavé kruhy, jako by celé dny nespala, tváře jsou zrudlé a skvrnité od pláče.

„Kde to jsem?“ zeptám se chraplavě.

„V nemocnici.“

„Jak? Proč?“

Livie na okamžik otevře pusu, pak ji zase zavře a snaží se působit klidně. Pro mé dobro. Vím to.

Znám svou Livii. Vždycky tak nesobecká. Vždycky tak ohleduplná. „Bude to dobrý, Kacey.“ Hrabe se mi v přikrývkách, až najde mou ruku. Stiskne ji. „Pomůžou ti. Nedovolím, aby ti Trent ještě někdy ublížil.“

Trent. To jméno zaútočí na mé tělo jako tisíc špendlíků. Trhnu sebou. Trent je Cole.

Trent mi zničil život. Dvakrát.

Zčistajasna lapám po vzduchu, realita mi tiskne plíce jako svěrák. „Jak…“ začnu, ale nemůžu mluvit, protože nemůžu dýchat. Jak to, že Trent je Cole? Jak mě našel? Proč mě našel?

„Dýchej, Kacey.“ Livie mě svírá pevněji, vleze na postel a lehne si vedle mě a já si uvědomím, že hyperventiluju.

„Nemůžu, Livie!“ vykřiknu, slzy mě pálí na tvářích. „Topím se.“ Místnost se naplní jejími vzlyky.

Věděl to. Celou tu dobu, co předstíral, že se o mě stará a soucítí se mnou a neví o mé minulosti, byl ve skutečnosti její příčinou. Bylo to jeho auto, jeho kamarád, jeho opilecký mejdan, co mi ukradlo život.

„To nic, Kacey. Jsi v bezpečí.“ Livie mě k sobě tiskne v objetí, její váha na mně spočívá, aby se

mé tělo přestalo třást.

Zůstaneme tak několik minut. Hodin. Celý život. Nevím. Až do nemocničního pokoje vrazí Storm, prudce oddechuje, jako by právě zaběhla maraton, v očích zběsilost, jakou jsem ještě nikdy neviděla.

„Vím to, Kacey. Vím, co se ti stalo. Už vím všechno.“ Slzy jí tečou po tvářích. Vleze si na mou postel z druhé strany a popadne mě za ruce. Všechny tři tam ležíme jako sardinky.

Propletené, vzlykající sardinky.

Syčivý zvuk… Jasná světla… Krev…

Trentova krásná tvář, jeho ruce na volantu. Ukazuje na mě.

Směje se.

„Kacey!“ Něco mě ostře pleskne přes obličej. „Probuď se!“

Ještě pořád křičím, i když se přede mnou zaostří Liviiny vytřeštěné oči. Do tváře se mi zakusuje ostré pálení.

„Promiň, musela jsem tě plácnout, ale nemohla jsi přestat křičet,“ vysvětluje Livie skrz slzy. Noční můry jsou zpátky, jenomže ještě horší. Milionkrát horší.

„Nepřestávala jsi křičet, Kacey. Musíš přestat.“ Livie vzlyká, stočí se do klubíčka na pelesti mého lůžka, začne se houpat a mumlá si pro sebe: „Prosím, pomoz jí. Bože, prosím, pomoz jí.“

„Kteráže nemocnice to je?“ Už jsem tady dva dny a Storm a Livie se nehnuly od mého lůžka, leda aby použily koupelnu nebo přinesly vodu a jídlo.

Storm a Livie si vymění dlouhý, ostražitý pohled. „Specializovaná,“ pronese Livie pomalu.

„V Chicagu,“ dodá Storm a maličko zvedne bradu.

„Cože?“ Můj hlas nabere větší sílu, než jsem považovala za možné. Pracně se snažím posadit. Je mi, jako by mě přejel kamion.

Livie spěšně dodává: „Je tady blízko jedna klinika pro léčbu PSP. Údajně nejlepší v zemi.“

„No… co… jak…“ Konečně se s pomocí madel na posteli napřímím. „Odkdy pokrývá zdravotní pojištění nejlepší kliniku PSP v zemi?“

„Uklidni se, Kacey.“ Storm mě jemně stlačí zpátky do lehu. Nemám sílu s ní bojovat.

„Hm, ne, neuklidním se. Na tohle nemáme peníze…“ Zápolím s kapačkou, v duchu nadávám.

„Co to děláš?“ ptá se Livie, v hlase paniku.

„Vyrvu si tu zatracenou věc ze žíly a padám z tohohle nóbl kukaččího hnízda.“ Odrazím její ruku, jak se mě snaží zastavit. „Co to stojí, hm? Pět tisíc za noc? deset?“

„Pssst – s tím si nedělej starosti, Kace.“ Storm mě hladí po vlasech.

Teď pro změnu srazím její ruku. „Někdo si starosti dělat musí! Co budu sakra dělat? Zabydlím se natrvalo ve V.I.P. salonku v Penny’s, oblečená jen do chráničů kolen, abych mohla ten účet zaplatit?“

„Vidím, že naše pacientka je vzhůru?“ Neznámý tichý hlas z dřívějška přeruší můj záchvat. Otočím se a uvidím na pohled slušného staršího pána s ustupujícími vlasy a vlídnýma antracitovýma očima, podává mi ruku. Ani jsem neslyšela, že vstoupil dovnitř. „Zdravím, já jsem doktor Stayner.“ Mračím se na tu ruku, jako by byla pokrytá skvrnami a mokvala hnisem, dokud ji neodtáhne. „Ano, přesně tak. Váš problém s rukama.“

Můj problém s rukama? Zaškaredím se na Livii a ona odvrátí oči.

Jestli něco z toho doktorovi vadí, to nepoznám. „Kacey. O vašem případu mě informoval…“

„Dan,“ skočí mu do řeči Storm, očima těká mezi doktorem a Livií.

„Jasně. Dan.“ Odkašle si. „Myslím, že vám mohu pomoci. Myslím, že zase můžete vést normální život. Ale nemůžu vám pomoct, pokud si to nepřejete. Rozumíte?“ Zůstanu civět na toho muže, který si říká doktor, ale očividně jím být nemůže. Kterýpak doktor přijde do pokoje a říká takové věci?

Když neodpovídám, přikročí k zamřížovanému oknu a zadívá se z něj ven. „Chcete být zase šťastná, Kacey?“

Šťastná. To je to slovo. Myslela jsem, že jsem šťastná. A pak mě Trent zničil. Zase. Zamilovala jsem se do vraha své rodiny. Trávila jsem noc co noc po jeho boku, s ním, snila jsem o společné budoucnosti. Žluč mi při tom pomyšlení stoupá do hrdla.

„Požadavkem mých terapeutických sezení je, aby moji pacienti mluvili, Kacey,“ vysvětluje doktor Stayner beze stop sarkasmu či dotčenosti v hlase. „Takže se vás zeptám znovu. Chcete být šťastná?“

Bože, ten chlap je ale vlezlý! A chce mě donutit mluvit. O to tady jde. Proč všichni trvají na tom, že budou vytahovat na světlo minulost? Stalo se. Je po všem. Sebevíc mluvení to nikdy nezmění, nikoho nevzkřísí. Proč jsem jediná, kdo to chápe?

Ta uklidňující otupělost je zpět a zmocňuje se mých končetin i hrudi, vytváří mi na srdci tvrdý ledový povlak. Přirozená obrana mého těla. Otupělost zbavuje bolesti. „Nic takového jako štěstí pro mě neexistuje.“ Můj hlas je studený a tvrdý.

Otočí se zpátky ke mně, vlídné oči zbarvené lítostí. „Ale existuje, slečno Clearyová. Bude to těžký boj a já budu cestou ověřovat každý váš krok. Moje metody bývají nekonvenční. Budu s vámi dělat věci, které jsou kontroverzní. Možná mě budete občas nenávidět, ale spolu to dokážeme. Jen musíte chtít. Nepřestěhuju vás na svou kliniku, dokud s tím vším nebudete dobrovolně souhlasit.“

„Ne,“ zavrčím vzpurně. Už jen představa, že bych s tímhle šarlatánem někam odešla, je neslýchaná. Uslyším vedle sebe přidušený zvuk. Je to Livie, pracně se snaží zachovat klid. „Kacey, prosím,“

žadoní.

Tvrdohlavě zatnu zuby, i když mě pohled na ni bolí.

Ale zčistajasna jí v očích zaplane vzácný vztek. „Nejsi jediná, která přišla o rodiče, Kacey. Tady už nejde jenom o tebe.“ Seskočí z lůžka a tyčí se nade mnou, pěsti zaťaté. A pak zuří tak, jak jsem ji ještě nikdy zuřit neviděla. „Já už to nevydržím! Ty noční můry, hádky, odstup. Já to musela snášet čtyři roky, Kacey!“ Livie už je hysterická, slzy jí tryskají, křičí a já čekám, že sem každou chvíli vrazí ochranka. „Čtyři roky sleduju, jak vstupuješ do mého života a zase z něj odcházíš, uvažuju, jestli dneska je ten den, kdy tě najdu oběšenou v komoře nebo plavat v řece. Je mi jasný, žes byla v tom autě. Je mi jasný, že ses musela na to všechno dívat. Ale co já?“ Kucká, vztek ochabuje, zanechává ji vyčerpanou a nešťastnou. „Pořád tě ztrácím zas a znova, a já už to nevydržím!“

Její slova mě praští do hlavy jako kladivo.

Myslela jsem, že srdce už mám zlomené, ale nebylo to tak. Ne docela.

Až do nynějška.

„Vím, co se stalo tu noc, kdy Storm napadl ten chlap, Kacey. Vím to,“ říká Livie a sleduje mě významným pohledem. Storm. Vrhnu po ní pohled a Livie mě plísní a hrozí mi přitom prstem.

„Neopovažuj se trápit Storm, protože mi to řekla, Kacey Delyn Clearyová. Neopovažuj se. Storm mi to pověděla, protože tě má ráda a chce ti pomoct. Málem jsi zabila chlapa rozbitou láhví od piva. Už tě nebudeme tahat z bryndy, rozumíš?“ Livie si nepůvabně setře slzy. „Já už to dělat nebudu.“

Pořád jsem si opakovala, že to všechno je kvůli Livii. Všechno, co jsem dělala, mělo ochraňovat Livii. Když ji teď vidím, když vidím, s čím se musela vypořádat, ptám se v duchu, jestli nešlo jen

o to, abych ochránila sebe. Vím, že Livie ztratila rodiče. Vím, že svým způsobem ztratila i mě, ale uvažovala jsem někdy opravdu o tom, jak jí je? Pokusila jsem se představit si sebe v její kůži?

Domnívala jsem se, že ničí kůže není ani z poloviny tak zlá jako ta, kterou za sebou vleču jako betonové bloky. A Livie na sobě nikdy nedala nic znát. Vždycky byla tak silná a vyrovnaná. Vždycky to byla Livie – s rodiči i bez nich. Jen jsem si myslela…

Nemyslela jsem… Panebože! Nikdy jsem opravdu nezvažovala své činy, všechny své reakce a co to dělá s Livií. Prostě jsem se domnívala, že když stojím a dýchám, jsem tu pro ni. Pro Livii. Ale svým způsobem to tak nikdy nebylo.

Cítím, jak kývu hlavou, veškerý můj odpor mizí. Vždycky jsem si jen říkala, že chci ochránit sestřičku před bolestí, ale nešlo o její ochranu. Šlo o to ochránit sebe. Všeho všudy jí jen působím bolest. Všem ve svém životě působím bolest.

„Dobře.“ Doktor Stayner to bere jako souhlas. „Dám vám připravit pokoj. První část vaší terapie začne hned teď.“ Žasnu nad tím, jak rychle postupuje. Je praktický a věcný, ale současně jako tornádo, někam vletí a způsobí spoušť. Plavně kráčí ke dveřím a gestem zve někoho dovnitř.

Ne. Přikrčím se v posteli a zmáčknu Livii ruce, až tiše zakňourá. Dobrý bože, prosím… ne! To snad ne.

Do místnosti vstoupí starší verze Trenta, hezký obličej zhyzděný smutkem. Trentův otec.

Coleův otec.

Do prdele. Už ani nevím, jak mu mám říkat.

„Chci, abyste si poslechla, co má pan Reynolds na srdci. Nic víc. Jen poslouchat. Zvládnete to?“ zeptá se mě doktor Stayner.

Asi přikývnu, ale nevím to jistě. Příliš mě zaměstnává to, jak zírám tomu člověku do obličeje. Moc mi připomíná jeho obličej. Jeho oči, kterým jsem propadala den co den. Šťastná. Zamilovaná. Ano. Zamilovaná. Byla jsem zamilovaná do Trenta. Do vraha svého života.

„Budeme celou dobu tady s tebou,“ vezme mě Storm za volnou ruku. Trentův/Coleův otec si odkašle. „Zdravím vás, Kacey.“

Neodpovím. Sleduju, jak strká ruce do kapes a nechává je tam. Stejně jako to dělá jeho syn.

„Jmenuju se Carter Reynolds. Můžete mi říkat Carter.“ Tělem mi projede zachvění, když uslyším to příjmení.

„Chci se vám omluvit za všechno, čemu můj syn vystavil vás a vaši sestru. Snažil jsem se o to už před čtyřmi roky, ale policie vystavila zákaz přibližování. Moje rodina a já jsme respektovali vaše soukromí. Naneštěstí vám Cole… Trent od té doby znovu ublížil.“

Udělá pár kroků dál do místnosti, až stojí v nohách mé postele a vrhne přitom kradmý pohled

na doktora Staynera, který se na něj usměje. „Bylo to naše auto… moje auto… které Sasha řídil tu noc, kdy došlo k neštěstí.“ Obličejem mu přelétne mrak. „To jste ale asi věděla, že? Vyplynulo to

z podkladů od pojišťovny.“

Odmlčí se, jako by čekal, až potvrdím to, co řekl. Nepotvrdím.

„Po té havárii jsme Colea ztratili. Přestal existovat. Odešel z Michiganské státní univerzity, nechal fotbalu, přerušil veškeré kontakty s přáteli. Rozešel se po čtyřech letech s dívkou a úplně přestal pít. Změnil si jméno z Colea Reynoldse na Trenta Emersona – to bylo jeho prostřední jméno a maminčino

dívčí příjmení.“

Carter se odmlčí, svírá rty, mírně se mračí. „To neštěstí naši rodinu rozbilo. Jeho matka a já jsme se rok potom rozvedli.“ Ledabyle mávne rukou. „To je vedlejší. Chci jen, abyste věděla, že Cole… ehm… Trent se trápí. Dva roky po havárii jsem ho našel v garáži s nastartovaným autem a hadicí připojenou k výfuku. Tu noc jsme mysleli, že jsme o něj přišli nadobro.“ Carterovi se zlomí hlas pohnutím a já při té představě pocítím bezděčné bodnutí bolesti. „Brzy potom byl přijat do programu hospitalizovaných pacientů doktora Staynera pro osoby postižené posttraumatickou stresovou poruchou.“ Carter znovu pohlédne na doktora, který se usmívá a pokyvuje, aby pokračoval. „Když Trenta propustili, chválili ho. Byli jsme si jisti, že se uzdravil. Zase se smál a usmíval. Začal nás pravidelně navštěvovat. Zapsal se na školu grafického designu v Rochesteru. Jako by znovu žil.

Dokonce i navštěvoval ambulantní programy a terapeutické skupiny, aby pomáhal jiným překonat smutek.

Potom to před šesti týdny vypadalo, jako by došlo k relapsu. Objevil se na matčině prahu, mumlal něco o vás a jak mu nikdy neodpustíte. Přivezli jsme ho sem a doktor Stayner ho znovu přijal.“

Usilovně se snažím nedat na sobě znát šok. Takže celou tu dobu, co se Trent pohřešoval, byl tady v Chicagu. V nemocnici pro PSP, poruchu, na jejíž léčení naléhal u mě.

„Několik dní po propuštění už byl Trent zase v úplné extázi. Nedokázali jsme to pochopit. Říkali jsme si, že třeba trpí mánií nebo je na drogách. Doktor Stayner obojí vyloučil. Nemohl nám povědět, co se děje, protože byl vázaný lékařským tajemstvím.“

„A ani jsem nevěděl, co se děje, aby bylo jasno. Trent přede mnou během sezení zásadní informace tajil, protože věděl, že bych to neschvaloval,“ přeruší ho doktor Stayner.

„Přesně tak,“ přikývne souhlasně Carter. „Přišli jsme na to až před třemi dny, když tady jeho matka narazila na recepční a ta se jí zeptala, jestli už si Trent a Kacey všechno vyřešili. Nepřikládala tomu žádný význam, protože Trent se jí zmínil, že má přítelkyni jménem Kacey a že mají problémy. Nejspíš měl pocit, že když to poví recepční, nepředstavuje to žádné riziko.“

Carter vzdychne. „Když můj syn před dvěma roky ukončil hospitalizaci, věřil, že pokud dokáže napravit váš život, bude mu odpuštěna veškerá bolest, kterou způsobil.“ Upírá teď pohled na podlahu a obličejem mu přelétne stín hanby. „Můj syn vás dva roky pozoroval z dálky, Kacey. Čekal, až se

k vám bude moct přiblížit.“

Sotva vnímám, že se mi Liviiny prsty zarývají do předloktí. Trent mě sledoval? Šmíroval mě? Jen proto, že chtěl napravit to, co zničil? Chci, abys byla šťastná. Aby ses usmívala. Jeho slova se mi znovu přehrávají v hlavě. Už to všechno dává smysl. Opravdu to chtěl. Dal si za cíl všechno napravit.

„Jeho matka a já jsme o tom neměli ani zdání, Kacey. Na mou duši. Ale Trent vás měl dva roky na očích. Znal ve škole někoho, kdo uměl nabourat váš e-mail. Tak zjistil, že se stěhujete do Miami.

Netušili jsme, že opustil New York. Ale udělal to, opustil svůj byt i život a vydal se za vámi s představou, že pokud dokáže napravit váš život, bude mu odpuštěno. Každý den jsme s ním

komunikovali prostřednictvím e-mailu a hlasových schránek. Jednou dokonce i přijel za matkou na návštěvu.“

„Takže jsem byla projekt,“ zamumlám si pro sebe. Mírový projekt.

Nevolnost. Nic víc v téhle chvíli necítím. Hustá žluč mi stoupá do hrdla, jak mi to dochází. Vůbec mu o mě nešlo. Byla jsem krok v podělaném dvanáctistupňovém programu, který si vytvořil v hlavě.

„To je jedno.“ Můj hlas je prázdný. Opravdu je to jedno.

Všechno dobré, co Trent vnesl do mého života, umřelo. Tenhle člověk vlastně vůbec nežil.

Teď promluví Storm, poprvé od chvíle, kdy Carter vstoupil do pokoje. „Kacey, Dan chce, abys

na Trenta podala trestní oznámení. To, co udělal, je špatné a protizákonné a prostě zkurvené. Zaslouží si jít do vězení.“

V duchu se ušklíbnu. Storm nikdy nemluví sprostě. Musí být opravdu naštvaná.

„Ale přiměla jsem ho počkat s hlášením, dokud ti nebude líp, abys tam zavolala sama. Říkala jsem si, že bys to měla oznámit ty.“ Dodá s tlumeným zavrčením: „I když mám sto chutí střelit toho hajzla do hlavy.“

Zvolna přikývnu. Nahlásit Trenta. Obžalovat Trenta. Trent půjde do vězení.

„Jeho matka a já pochopíme, pokud chcete podat trestní oznámení,“ řekne Carter klidně, ale vidím, jak mu ramena poklesla při pomyšlení na ztrátu jediného syna.

„Ne.“ To slovo mě překvapí, když mi splyne ze rtů. Carter překvapeně zvedne obočí. „Ne?“

„Kacey, víš to jistě?“ ptá se Livie, tiskne mi ruku.

Podívám se na ni a kývnu. Netuším proč, ale vím, že to nechci. Jsem si jistá, že Trenta nenávidím.

Jsem si jistá, že ho musím nenávidět, protože je Cole, a vůči Coleovi nic než nenávist neznám.

Vzhlédnu ke Carterovi a představuju si, jak vytahuje bezvládné synovo tělo z auta, a není to nenávist, co právě teď cítím; je to lítost. Lítost vůči němu a vůči Trentovi, protože jsem důvěrně obeznámená s tím, jaká bolest člověka k něčemu takovému dožene. Takový konec mi v průběhu let taky párkrát vytanul v myšlenkách.

„Ne. Žádné oznámení. Žádná policie. Tím se nic nezmění.“

Carter na okamžik pevně zavře víčka. „Děkuju vám.“ Ta slova jsou chraptivá a plná pohnutí.

Odkašle si. Pohlédne na Livii a dodá: „Chápu, že je tu otázka Liviina poručnictví.“

„Ne, žádná otázka není. Její zákonný zástupce jsem já.“ Otočím se a zamračím se na Livii. Proč mu to pověděla?

„Volala jsem tetě Darle,“ vysvětluje tiše. „Na nějakou chvíli jsem nevěděla, jestli se z toho dostaneš. Prý by mě mohla odvézt k sobě domů a…“

„Ne! Ne! Nemůžeš mě opustit!“ zařvu zčistajasna, tep mi uhání jako zběsilý.

„Nikam neodejde, Kacey,“ slibuje Carter. „Leda zpátky do Miami, aby chodila do školy. Moje firma zařídí přípravu všech právních dokumentů. Poručnictví bude asi muset prozatím připadnout slečně Matthewsové, dokud se neuzdravíte nebo dokud Livie nebude dost stará.“

Otupěle kývnu. „D… díky.“ Pomáhá nám. Proč nám pomáhá?

Obdaří mě pevným úsměvem. „Taky jsem měl pohovor s vaším strýčkem.“ Oči má náhle chladné a tvrdé. „Ještě zbyly peníze z pojistky, Kacey. Nerozházel to všechno. Postarám se, aby bylo vše převedeno na účet váš a vaší sestry.“ Vytáhne něco z vnitřní kapsy kabátu. „Tady je moje firemní navštívenka, kdybyste někdy něco potřebovaly. Kdykoli, Kacey. Livie. Cokoli. Pomůžu vám všemi způsoby, jaké budou v mých silách.“ Položí papírek na stůl u zdi.

Pokyne doktoru Staynerovi a míří ke dveřím, ramena nahrbená, jako by nesl nějaké strašlivé břemeno. A nejspíš nese, po tom, co udělal jeho syn. Zastaví se s rukou na klice. „Jestli vám to k něčemu bude, nikdy jsem neviděl Trenta tak šťastného, jako když chodil s vámi. Nikdy.“

Zírám na velké dubové dveře kliniky. Velice kontrastují se sterilní bílou štukovou fasádou. Stejně je to ale hezká budova.

Nějakou dobu to bude můj domov.

Do mé dlaně vklouzne drobná ručička a já neucuknu. „Neboj se. Není to tak zlé, a když budeš

hodná, až tě pustí ven, půjdeme na zmrzlinu,“ pronese Mia s vážnou tváří. Ona a Dan trávili čas návštěvami chicagských zoologických zahrad a parků, zatímco Storm zůstávala u mě. Teď jsou tady, přišli mě vyprovodit. Zvedne volnou ruku s dvěma vztyčenými prstíky. „Tři kopečky!“

Storm stojí za ní, Dan jí visí na paži a směje se. „Přesně tak, Mio.“ Mrkne na mě.

„Připravená?“ zeptá se Livie a zahákne se do mě.

Zhluboka se nadechnu a znovu se podívám na budovu. „Vypadá to trošku snobsky.“

„Žádné strachy. Mám známého, co má známého… a ten má známé.“ Dan se zašklebí. Kdovíproč mu nevěřím. Mám pocit, že v tom má ty své pěstěné prsty Carter Reynolds. Možná jsem náhrada zdarma za to, že Stayner nevyléčil jeho syna. Vzhledem k výsledkům doktora Staynera nevím, proč se domnívají, že by mi mohl pomoci. Pro jednou se však nebráním.

Livie a já vykročíme kupředu, stejným krokem. „Děkuju, že to děláš, Kacey,“ šeptá a stírá si slzu, která se jí koulí po tváři.

Muž v bledě modré uniformě otevře dveře, natáhne ruku a nabídne se, že mi vezme tašku.

„Budu volat tak často, jak mě nechají,“ volá Livie a naposled mi stiskne předloktí, než mě pustí. Mrknu, nasadím kvůli ní statečnou tvář. „Uvidíme se nad vodou.“

Tohle nepřežiju.

Nemůžu to přežít.

OSMNÁCT

Jediné, co chtějí, je, abych mluvila. Mluvila a mluvila a mluvila. O svých pocitech, zlých snech, téměř vražedném útoku na muže, co napadl Storm, o svých mrtvých rodičích, o Jenny, o Billym,

o Trentovi. Pokaždé, když to všechno strčím zpátky do té temné, stísněné skříně, kam to patří, vtrhne tam doktor Stayner a vyvleče to zpátky ven jako umanutý šílenec, přičemž já kopu a řvu a věším se mu na šosy.

Nic z toho mi nepomůže.

Ani léky proti úzkosti. Po těch trpím únavou a nevolností. Doktor Stayner říká, že trvá nějakou dobu, než začnou působit.

Já mu říkám, že ho praštím do nosu. Nenávidím ho až do morku kostí.

A když večer zavřu oči, vítá mě Trent smíchem. Vždycky smíchem.

Jednoho dne to povím doktoru Staynerovi v jeho ordinaci, během každodenního soukromého sezení. „Myslíte, že se směje, Kacey?“ zeptá se.

„Právě jsem to řekla, ne?“

„Ne, řekla jste mi, že jste měla sen, jak se vám směje. Ale věříte, že se směje?“ Pokrčím rameny. „Nevím.“

„Nevěříte?“

Zamračím se na něj. Tenhle rozhovor zašel mnohem dál, než jsem očekávala. To mám z toho, že nedržím hubu. Za normálních okolností zůstávám zticha a odpovídám jednoduše „ano“ a „ne“. To mi zatím vycházelo. Nevím, proč mě napadlo, že tohle bude nevinné téma.

„Uvažujme o tom chvilku, ano, Kacey?“ Opře se v křesle dozadu a jen tak tam sedí a pozoruje mě. Uvažuje o tom? Myslí si, že já o tom uvažuju? Znervózňuje mě to. Bloumám očima po jeho ordinaci, abych se rozptýlila od trapného mlčení. Ordinace je malá a klinická. Stěny jsou plné knih, jako

u každého normálního cvokaře. Ale on se nepodobá nikomu z ostatních cvokařů, se kterými jsem se setkala. Nevím, jak ho popsat. Jeho hlas, jeho manýry – všechno je to nezvyklé.

„Trent je mladý vysokoškolák, který toho jednou v noci moc vypil – jako většina vysokoškoláků.

Pak udělal děsnou, pitomou chybu.“

Zatnu pěsti, předkloním se v křesle a představuju si, jak mi ze zubů tryská kyselina, která roztaví Staynerovi kůži. „Chybu?“ zasyčím. Nenávidím to slovo. Nenávidím, když někdo tím slovem označí tu noc. „Moji rodiče jsou mrtví.“

Prst doktora Staynera se zapíchne do vzduchu. „To je důsledek té děsné, pitomé chyby. To ale není jeho děsná, pitomá chyba, že ne?“ Když neodpovídám, příliš zaneprázdněná tím, jak se mračím na tmavomodře kostkovaný koberec na podlaze, ucítím, jak mě něco ťukne do čela. Podívám se dolů a uvidím v klíně svorku na papír.

„Vy jste na mě hodil svorku?“ zeptám se šokovaně.

„Odpovězte na otázku.“ Zatnu zuby.

„Co byla Trentova děsná, pitomá chyba?“ naléhá doktor Stayner.

„Jel autem domů,“ zabručím.

Do čela mě trefí další svorka na papír a doktor Stayner zběsile vrtí hlavou, o maličko zvýší hlas.

„Ne.“

„Dal svoje klíčky kamarádovi, aby jel autem domů on.“

„Bingo! Učinil rozhodnutí – v podroušeném stavu – rozhodnutí, které učinit vůbec neměl. Velmi špatné a velmi nebezpečné rozhodnutí. A když vystřízlivěl, dozvěděl se, že to rozhodnutí zabilo šest lidí.“ Následuje dlouhá pauza. „Vžijte se na okamžik do jeho situace, Kacey.“

„Nechci…“

Doktor Stayner to předvídá a umlčí mou námitku v zárodku. „Už jste byla opilá, viďte?“ Pevně stisknu rty.

„Byla?“

Bez velkého přemýšlení mi bleskne hlavou jedna noc. Šest měsíců před havárií jsme byly s Jenny na mejdanu a namazaly jsme se pivem a jägermeisterem. Byl to jeden z nejzábavnějších večerů, co jsem kdy zažila. Ráno potom, to už byla jiná.

„Přesně tak,“ pokračuje doktor Stayner, jako by mi četl myšlenky. Možná to umí. Možná je cvokař-supermagor. „Pravděpodobně jste udělala, řekněme, pár pitomostí.“

Nevraživě přikývnu.

„Jak opilá jste byla?“

Pokrčím rameny. „Já nevím. Byla jsem… opilá.“

„Ano, ale jak opilá?“

Zamračím se na něj. „Co to s vámi je? Proč jste tak vlezlý?“ Ignoruje mě. „Jela jste domů autem?“

„Hm, ne?“

„A proč ne?“

„Protože mi tenkrát bylo patnáct, vy chytráku!“ Prsty už mi bělí, jak pevně svírají područky křesla.

„Jasně,“ mávne ledabyle rukou. Ale zřejmě ještě nedomluvil. „A co váš přítel? Kamarádky? Jak přesně byli opilí?“

Pokrčím rameny. „Nevím. Opilí.“

„Dalo se to snadno poznat? Bylo tak zřejmé, že jsou opilí?“

Svraštím čelo a vzpomínám, jak Jenny tančila a zpívala na piknikovém stole za doprovodu Hannah Montany. Jak přesně byla opilá, to nemám zdání. Jenny by to udělala i úplně střízlivá. Nakonec pokrčím rameny, při té vzpomínce mi hrdlo svírá bolestivý knedlík.

„Co kdyby vám na konci oslavy kamarádky řekly, že přestaly pít už před několika hodinami a mohou řídit domů? Věřila byste jim?“

„Ne,“ odpovím hbitě.

Prst se zvedá a hrozí. „Uvažujte o tom chviličku, Kacey. Všichni jsme to zažili. Vyrazili jsme si

na pěkný mejdan, dali jsme si pár skleniček. Víte, že nemůžete řídit, ale opravdu automaticky nevěříte všem ostatním? Já sám to zažil.“

„Hledáte omluvu pro řízení v opilosti, pane doktore?“

Zuřivě vrtí hlavou. „To rozhodně ne, Kacey. Omluva neexistuje. Jen strašné následky, s nimiž musí lidé žít, když udělají jedno hloupé rozhodnutí.“

Chvilku mlčíme, doktor nepochybně pořád čeká na mou odpověď.

Zadívám se na své ruce. „Nejspíš se to může stát,“ přiznám mrzutě. Jo, když se nad tím zamyslím,

možná jsem párkrát vlezla do auta v domnění, že řidička je v pořádku, protože to říkala.

„Ano, může,“ přikývne vědoucně doktor Stayner. „A stalo se to. Coleovi.“

Okamžitě ve mně procitne vztek. „Co to sakra děláte? Jste na jeho straně?“ vyštěknu.

„Nejsem na ničí straně, Kacey.“ Jeho hlas už je zase klidný a vyrovnaný. „Když slyším váš příběh

– o té tragické nehodě – nemůžu se nevcítit do všech zúčastněných. Do vás. Do vaší rodiny.

Do chlapců, kteří zemřeli, protože neudělali něco tak jednoduchého, jako je zapnout si bezpečnostní pásy. A do Colea, do kluka, co někomu předal svoje klíčky. Když slyším jeho příběh, cítím…“

V tu chvíli vyrazím z ordinace doktora Staynera, jeho volání „empatii!“ mě pronásleduje chodbou až do mého pokoje, přičemž hledá způsob, jak mi zalézt do duše a trápit mě.

„Jak to tam pokračuje?“

Mám sto chutí sáhnout do telefonu a Livii obejmout. Už je to sedm dní a strašně se mi po ní stýská.

Takhle dlouho jsem bez ní ještě nikdy nebyla. I když jsem po bouračce ležela v nemocnici, navštěvovala mě skoro každý den.

„Doktor Stayner je rozhodně nekonvenční,“ zahučím.

„Proč?“

Rozhořčeně vzdychnu a pak jí povím, co určitě nechce slyšet. „Je to cvok, Livie! Řve, tlačí na mě, říká mi, co si mám myslet. Je přesně takový, jak cvokař nemá být. Nevím, do jaké šarlatánské školy chodil, ale chápu, proč od něj Trent vyšel zmagořenější, než když tam nastupoval.“

Trent. Žaludek se mi stáhne. Zapomeň na něj, Kace. Už není. Je pro tebe mrtvý.

Následuje pauza. „Ale funguje to? Bude to s tebou lepší?“

„Ještě nevím, Livie. Prostě nevím, jestli ještě někdy něco bude opravdu lepší.“

Jenny se hystericky směje, když nás na silnici míjí auto. „Vidělas, jak se Raileigh tvářil, když jsem spustila ,Super Freak‘? To byla klasika.“

Směju se spolu s ní. „Víš jistě, že můžeš řídit?“ Potom, co jsem seskočila z kapoty Georgeova náklaďáčku a srazila na zem jednoho z Billyho kamarádů, jsem pochopila, že ani omylem nejsem schopná sednout za volant, takže jsem jí předala své klíčky.

Ledabyle mávne rukou. „No jo. Přestala jsem pít, to už je kolik hodin! Já…“

Obě nás rozptýlí jasný záblesk světel. Jsou to reflektory a jsou blízko. Moc blízko.

Celá sebou trhnu, když tátovo audi do něčeho vrazí, bezpečnostní pás se mi silou zařízne do šíje a vzduchem exploduje ohlušující zvuk. Během pár vteřin je po všem a nezbývá nic než ticho

a zvláštní pocit, jako bych měla všechny smysly současně ochromené i přetížené.

„Co se stalo?“

Nic. Žádná odpověď.

Podívám se vedle sebe. Už je tma, ale vidím dost, abych poznala, že už nesedí za volantem.

A pochopím, že jsme v maléru. „Jenny?“ zavolám znovu, hlas se mi chvěje. Podaří se mi rozepnout pás a otevřít dveře na své straně. Existuje takové rčení „vystřízlivět strachy“. Vím, že mě to právě potkalo, když obcházím auto zepředu a pronikavě vnímám sykot motoru a kouř stoupající ze zprohýbané kapoty. Auto je na šrot. Ruce mi vjedou do vlasů, jak se ve mně zvedá panika.

„Proboha, táta bude…“

Pár sandálů na zemi mě naráz umlčí. Jsou to Jenniny sandály.

„Jenny!“ zaječím, peláším ke kusu trávníku, kde nehybně leží na břiše. „Jenny!“ Třesu s ní.

Nereaguje.

Potřebuju sehnat pomoc. Musím najít telefon. Musím… V té chvíli si všimnu druhé hromady plechu.

Druhého auta.

Je v daleko horším stavu než audina.

Žaludek mi poklesne. Slabě rozeznávám obrysy lidí uvnitř. Vstanu a začnu kolem sebe zběsile mávat rukama, bez rozmýšlení. „Pomoc!“ ječím. Nemá to smysl. Jsme na temné lesní cestě uprostřed ničeho.

Nakonec to vzdám, přelezu k autu, srdce mi buší v uších. „Haló?“ zašeptám. Nevím, jestli mě víc děsí představa, že něco uslyším, nebo že neuslyším vůbec nic.

Odpovědi se nedočkám.

Nakloním se blíž a mžourám, snažím se nahlédnout skrz rozbité sklo. Nevidím… Je moc tma…

Lup. Lup. Lup… Jako jevištní reflektory najednou zalije okolí příval světla, ozáří děsivou scénu uvnitř. Na předních sedadlech sedí shrbeně postarší dvojice a já musím odvrátit pohled, změť zkrvaveného masa je tak ohavná, že se to nedá snést.

Pro ně už je pozdě. Prostě to vím.

Ale někdo je i vzadu. Hrnu se tam a nakouknu dovnitř, abych uviděla rozbité tělo s havraními vlasy zaklíněné do zprohýbaných dveří.

„Panebože,“ zajíknu se, kolena se mi podlomí. Je to Livie.

Proč je sakra v tomhle autě?

„Kacey.“ Když uslyším své jméno, sevřou mi srdce ledově studené prsty. Nakouknu ještě dál

a uvidím vedle ní sedět vysokou, tmavou postavu. Trent. Je raněný. Těžce. Ale je vzhůru a dívá se na mě upřeným pohledem.

„Zavraždila jsi mi rodiče, Kacey. Jsi vrah.“

Noční sestra Sara vrazí do mého pokoje, právě když přicházím k sobě a řvu z plných plic. „To nic, Kacey. Pssst, to nic.“ Tře mi záda pomalými krouživými pohyby a já mám celé tělo zbrocené studeným potem. Pokračuje v tom, i když se svinu do klubíčka, objímám si kolena a pevně je tisknu

k hrudi. „Tentokrát to bylo nezvykle zlé, Kacey.“ Už tu párkrát byla během mých nočních epizod.

„O copak šlo?“ Všimnu si, že se mě neptá, jestli o tom chci mluvit. Předpokládá, že musím, ať už chci, nebo ne. Tak to tu chodí. Chtějí jen, abyste mluvili. A já chci jen zůstat zticha.

„Hmm, Kacey?“

Spolknu obrovský knedlík v krku. „O empatii.“

„Takže máte asi pravdu.“

Doktor Stayner tázavě zvlní obočí. „Jde o ten sen, co jste měla včera v noci?“ Můj zamračený výraz mu sděluje, že jde.

„Ano, Sara mi to říkala. Chtěla, abych to věděl pro případ, že bych měl důvod k obavám. To je její práce. Nezradila vás.“ Říká to, jako by tuhle větu opakoval každou chvíli. „Co přesně se stalo?“

Kdovíproč mu vyprávím celý sen od začátku až do konce, po těle mi běhá mráz, jak to znovu prožívám.

„A čím to bylo tak děsné?“

Nakloním hlavu ke straně a zamračím se na doktora. Očividně mě neposlouchal. „Jak to myslíte? Všichni byli mrtví. Jenny byla mrtvá, Trentovi rodiče byli mrtví. Zabila jsem Livii. Bylo to prostě…

příšerné!“

„Zabila jste Livii?“

„No ano. Je to moje vina.“

„Hmm…“ Přikývne, nic na sobě nedává znát. „Jak vám bylo, když jste tam viděla Jenny ležet mrtvou?“

Rukama si při té představě úzkostlivě stisknu břicho.

„Takže jste kvůli ní truchlila,“ odpoví za mě.

„Samozřejmě. Byla mrtvá. Nejsem sociopat.“

„Ale ona řídila auto, které nabouralo do Trentovy rodiny. Do Livie. Jak kvůli ní můžete truchlit?“

Brebentím rychleji, než přemýšlím. „Protože je to Jenny. Vůbec nechtěla nikomu ublížit. Neudělala to naschvál…“ Zarazím se, zaškaredím se na něj, dochází mi to. „Sasha není Jenny. Chápu, kam míříte.“

„A to kam?“

„Snažíte se mi ukázat Sashu a Trenta jako lidi, kteří se smějí a pláčou a mají svoje rodiny.“ Vševěd zvedne obočí.

„Není to to samé! Nenávidím je! Nenávidím Trenta! Je to vrah!“

Doktor Stayner vyskočí z křesla, běží ke knihovně a vytáhne největší slovník, co jsem kdy viděla.

Řítí se ke mně a hodí mi ho do klína. „Tak. Vyhledejte slovo ‚vražda‘, Kacey. Dělejte! Vyhledejte ho!“ Nečeká, až to udělám, nejspíš má pocit, že už svou debilní námitku prosadil. „Nejste hloupá, Kacey. Můžete se za to slovo schovávat, nebo se smířit se skutečností. Trent není žádný vrah a vy k němu necítíte nenávist. Víte, že obojí je pravda, tak mi přestaňte lhát, a co je ještě důležitější, přestaňte lhát sama sobě.“

„Ano, nenávidím ho,“ vyprsknu, ale můj hlas ztrácí něco ze své síly. Momentálně nenávidím doktora Staynera.

Nenávidím ho, protože v koutku duše vím, že má pravdu.

DEVATENÁCT

Doktor Stayner mě vede do malé bílé místnosti s oknem, které vede do jiné malé bílé místnosti. „To je jednostranně průhledné zrcadlo?“ zaklepu na ně.

„Ano, je, Kacey. Posaďte se.“

„Tak jo, doktore Diktátore,“ zabručím a žuchnu do nabízeného křesla.

„Děkuju, pacientko Prudilová.“

Ušklíbnu se. Někdy je to díky nekonvenčním metodám doktora Staynera méně bolestivé. Většinou ne, ale někdy ano.

„Jaké trápení pro mě chystáte na dnešek?“ zeptám se nonšalantně, když se dveře za zrcadlem otevřou. Tělo mi ztuhne a zhluboka se nadechnu, protože uvidím tvář toho, kdo vstupuje.

Je to Trent. Cole.

Trent.

Do prdele.

Už několik týdnů jsem ho neviděla. S těmi světle hnědými pocuchanými vlasy je krásný jako vždycky. To musím uznat. A moc nerada to přiznávám. Jenže teď nevidím na jeho tváři žádný úsměv. Žádné dolíčky. Nic, co by se podobalo tomu okouzlujícímu klukovi, do kterého jsem se zamilovala.

Zamilovala. Zatnu zuby, abych potlačila bolest, která se z toho poznání šíří.

Posadí se do křesla přímo přede mnou. Ani nemusím Trenta znát, abych poznala zjitřenou bolest v jeho očích. Ale protože ho znám, nebo aspoň kousek z něj, ta bolest na mě přímo řve.

Ruce doktora Staynera mi stlačí ramena vteřinu předtím, než stihnu vystřelit z místnosti. „Nevidí vás, Kacey. Neslyší vás.“

„Co tu dělá?“ zašeptám rozechvělým hlasem. „Proč mi tohle děláte?“

„Pořád říkáte, že Trenta nenávidíte, a oba víme, že to tak není. Je tady, abyste to sama sobě jednou provždy přiznala a šla dál. Ve vašem zotavování není místo pro lpění na nenávisti.“

Nemůžu od Trenta odtrhnout oči, i když popírám slova doktora Staynera. „Jste magor, ujetej dok…“

Doktor Stayner mě přeruší. „Víte přece, že je taky mým pacientem, Kacey. A potřebuje pomoc stejně jako vy. Také trpí PSP. Také se vemluvil do bludu, že může svou bolest pohřbít, místo aby se

s ní řádně vypořádal. Jen to udělal méně konvenčním způsobem. O tom teď nebudeme mluvit.“ Trhnu sebou, když mě poplácá po rameni. „Dnes trochu podvádím. Tohle je sezení pro dva.“

„Já to věděla.“ Namířím na něj vyčítavě prstem.

Doktor Stayner se usmívá, jako by moje reakce byla zábavná. Mně to vůbec zábavné nepřipadá.

V duchu se ptám, co tomu bude říkat lékařská komora, až ho udám.

„Tohle je pro Trentovo vyléčení, stejně jako pro vaše, Kacey. Budete sedět a poslouchat, co má

na srdci. Potom už ho neuvidíte. Po dnešku se vrátí domů. Vede si dobře, ale účinně ho léčit, když ví, že jste v téhle budově, je nemožné. Nemůžu riskovat, že byste na sebe vy dva narazili. Rozumíte?“

Místo odpovědi jen nesrozumitelně heknu. Trent je tady celou dobu a doktor Stayner mě nevaroval? Žaludek se mi svírá křečí z myšlenky, že bych zahnula za roh a znovu se s ním střetla tváří v tvář, nepřipravená.

Doktor Stayner se nakloní a cvakne spínačem vedle reproduktoru. Teď bych odtud mohla utéct.

Mohla bych. Patrně by mi to prošlo. Ale neudělám to. Jen sedím a civím na kluka, kterého znám tak dobře, a přitom vůbec ne, a v duchu se ptám, co by mohl mít na srdci, a i když napůl chci, nedokážu se přimět odvrátit pohled.

„Nevidí vás. Chtěl to tak. Je tam červené světýlko, které mu sděluje, že jeho mikrofon už je zapnutý,“ vysvětluje doktor Stayner a já za sebou uslyším tiché cvaknutí. Ohlédnu se a vidím, že opustil místnost a nechal mě čelit klukovi, který mě dvakrát zničil.

Čekám se zaťatými pěstmi a sevřeným žaludkem, zatímco Trent poposedne v křesle a přitáhne si ho ke mně, až se koleny dotýká skla. Předkloní se a opře si lokty o stehna, soustředí pohled na své prsty, ošívá se. Ty prsty, ty ruce – ještě nedávno byly mou spásou. Jak se může něco tak rychle změnit?

Pomalu, téměř bolestně Trent vzhlédne a je na stejné úrovni jako já, dívá se mi do očí, ty bledě modré duhovky s tyrkysovými skvrnkami na mně spočinou takovou silou, až jsem si jistá, že mě vidí. Zpanikařím, poposedávám nalevo napravo. Jeho zorničky mě nesledují. Fajn, tak Stayner možná nelže.

„Ahoj, Kacey,“ řekne Trent tiše.

Ahoj, zformuju ústy dřív, než se stihnu zarazit, zvuk jeho hlasu mi svírá útroby.

Trent promluví zřetelněji. „Je to trošičku divný, mluvit sám na sebe do zrcadla, ale je to jediná možnost, jak říct všechno, co říct potřebuju, to jsem pochopil, takže… Jsem rád, že jsi tady

s doktorem Staynerem. Je to skvělý doktor, Kacey. Věř mu. Škoda, že jsem mu nevěřil úplně. Pak bych ti možná všechno to trápení nezpůsobil.“ Sevře rty a odvrátí pohled. Jsem si jistá, že se mu oči zaleskly, ale když se otočí zpátky ke mně, zdají se normální.

„To, co se stalo tu noc před čtyřmi lety, bylo nejhorší rozhodnutí, které jsem kdy udělal, a budu ho litovat až do smrti. Kdybych mohl vrátit čas a zachránit tvou rodinu, svou rodinu, Sashu a Dereka, udělal bych to. Udělal. Udělal bych všechno, abych to změnil.“ Ohryzek mu poskočí, jak polkne.

„Sasha…“ Zase sklopí hlavu. Zavřu oči, když to jméno uslyším. Pořád to bolí, slyšet ho, ale už ne tolik. Po lekci z empatie od doktora Staynera už ne. Když otevřu oči, je Trent zase obrácený ke mně, po tvářích mu tečou slzy bolesti a ztráty.

To stačí. Tělo se mi křečovitě stáhne, když ho vidím tak rozrušeného, smaže to všechny obranné mechanismy, co mi ještě zbyly. Ruce mi vyletí k ústům, slzy mi vhrknou do očí dřív, než je stihnu zarazit. Stírám je jako šílená, ale prostě pořád tečou. I po tom všem mě bolí, když vidím Trenta trpět.

A to proto, že k němu necítím nenávist. Nejde to. Milovala jsem ho. Jestli mám být k sobě upřímná, asi ho pořád miluju. Dokonce mi ani nevadí, že mě v podstatě šmíroval. Nevím, proč mi to nevadí,

ale vím, že nevadí.

Tak, doktore Staynere. Přiznávám to. Aby vás čert vzal!

„Sasha byl dobrý kluk, Kacey. Nebudeš mi to věřit, ale měla bys ho ráda. Vyrůstal jsem s ním.“ Trent se teď smutně usmívá, vzpomíná. „Byl pro mě jako bratr. Nezasloužil si to, co se mu stalo, ale nějakým divným způsobem je to tak lepší. S takovou vinou by nevydržel ani deset minut. On…“ Trentovi se zlomí hlas, přejede si palcem po tvářích, stírá slzy. „Byl to dobrý kluk.“

Trentův pohled šmejdí po obvodu skleněného okna. „Vím, že mě asi nenávidíš, Kacey. Nenáviděla jsi Colea. Moc. Ale já nejsem Cole, Kacey. Ten kluk, to už nejsem já.“ Odmlčí se a zhluboka se nadechne. Když znovu promluví, má hlas klidný a vyrovnaný, oči jasnější, ramena drží o maličko výš. „Nemůžu napravit to, co jsem ti udělal. Můžu jen říct, že je mi to líto. A taky zasvětit svůj život tomu, abych sděloval všem ostatním, jak draho může taková chyba přijít. Jak moc to může bolet.“ Hlas mu vyzní do ztracena. „To můžu. Pro mě a pro tebe.“

Pomalým, opatrným pohybem zvedne roztřesenou ruku a přitiskne ji ke sklu. Drží ji tam. A já si nemůžu pomoct.

Přiložím své prsty přesně na jeho a představuju si, jaké by to bylo, cítit znovu dotek jeho pokožky, kdyby svíral mé prsty ve svých, kdyby mě přitáhl k sobě, ke svému teplu. Do svého života.

Zůstaneme tak, ruku proti ruce, dlouhou chvíli, a po tvářích se mi koulejí slzy. Pak mu ruka klesne zpátky do klína a hlas mu zněžní.

„Chtěl jsem ti říct osobně, že i když moje úmysly byly pochybné…“ Polkne, hlas mu zní ochraptěle. „Myslel jsem, že když se do mě zamiluješ, napraví se tím všechno ostatní, co jsem ti udělal. Myslel jsem, že tě dokážu udělat šťastnou, Kacey. Tak šťastnou, aby ti to nevadilo, kdyby ses o tom někdy dozvěděla.“ Svěsí hlavu do dlaní, chvilku si zakrývá obličej, než ho znovu zvedne.

Na rtech mu vytane smutný úsměv. „Je to hodně blbý?“

Následuje dlouhá pauza, příležitost, abych si ho prohlížela, abych vzpomínala na všechny ty dny smíchu a štěstí. Nemůžu uvěřit, že to bylo doopravdy. Připadá mi, jako by to bylo v jiném životě. „To, co jsem k tobě cítil, bylo skutečné, Kacey.“ Teď upírá do skla pohled plný žáru a emocí. Jeden z těch trentovských pohledů, při kterých se mi podlamují kolena. „Pořád je to skutečné. Jen už se toho nemůžu držet. Oba se potřebujeme uzdravit.“

Srdce mi vyskočí až do hrdla. „Pořád je to skutečné,“ potvrdím nahlas, i když tiše. Je to skutečné. Po tvářích mi zase stékají slzy, když pochopím, co se děje.

Trent se loučí.

„Doufám, že jednoho krásného dne se z toho všeho snad uzdravíš a někdo tě dokáže rozesmát. Máš moc krásný smích, Kacey Clearyová.“

„Ne,“ zašeptám najednou, svraštím čelo. „Ne!“ Obě ruce mi vyletí ke sklu, buším na něj. Nejsem připravená na loučení, uvědomuju si. Ne takhle. Ještě ne.

Možná nikdy.

Neumím to vysvětlit. Sakra jistě to tak nechci cítit. Ale cítím.

Zadržím dech, když vidím Trenta vstávat a vycházet z místnosti se strnulými zády. Pohled na dveře, které se zavírají – na Trenta, odcházejícího navždy z mého života – rozpoutá příval vzlyků.

DVACET

Prohlížím si tituly v knihovně doktora Staynera, zaměstnávám se, abych se nemusela dívat na opuchlý ret, který jsem mu způsobila po včerejším skupinovém sezení. Doplňuje monokl, který jsem mu udělala při sezení minulý týden. Od toho dne, kdy se Trent rozloučil, se cítím prázdná jako ještě nikdy. Nemůže být pochyb – Trent nebo Cole, chyba nebo vrah – ten člověk mě silně držel za srdce

a odnesl si ho kousek s sebou.

„Takže moji synové začali říkat středám ‚Dny, kdy táta dostává přes držku‘,“ oznamuje doktor Stayner.

No, když už je to venku, nemůžu se tomu dost dobře vyhnout. „Promiňte,“ mumlám, troufnu si kouknout na jeho obličej a leknu se.

Usmívá se. „To nemusíte. Vím, že jsem na vás patrně přitlačil trochu víc, než jsem měl.

Za normálních okolností přiměju své pacienty mluvit o jejich traumatech polehoučku. Napadlo mě, že u vás by mohl fungovat agresivnější přístup.“

„Jak jste na tu geniální myšlenku přišel?“

„Protože jste si zaškatulkovala emoce a bolest tak natvrdo, že bychom je asi museli rozbíjet dynamitem,“ žertuje. „Chci říct, podívejte se na sebe. Jste školená zápasnice. Patrně byste dokázala postavit moje syny do latě. Abych řekl pravdu, možná vás brzy pozvu na večeři, abyste z nich vytloukla duši.“

Obrátím oči v sloup nad svým nekonvenčním doktorem šarlatánem. „Tak daleko bych nezacházela.“

„Já ano. Vzala jste celou tu tragédii a ventilovala ji do pekelně tvrdého obranného mechanismu.“ Hlas mu změkne. „Ale každý obranný mechanismus se dá rozbít. Myslím, že o tom už jste se poučila.“

„Trent…“ Jeho jméno mi vyklouzne z pusy.

Přikývne. „O nehodě dnes mluvit nebudeme.“ Po té zprávě mi poklesnou ramena. Doktor Stayner obvykle o ničem jiném mluvit nechce. Čekám, zatímco si dělá v křesle pohodlí. „Budeme mluvit

o zvládání. O všech způsobech, jimiž člověk může něco zvládnout. O dobrých, zlých a ošklivých.“ Doktor Stayner prochází seznam zvládacích mechanismů, všechny odpočítává na prstech,

několikrát vystřídá ruce. „Drogy, alkohol, sex, anorexie, násilí…“ Sedím, poslouchám a v duchu se ptám, kam tím míří. „Posedlost ‚záchranou‘ nebo ‚nápravou‘ toho, co se polámalo.“ Vím, o kom mluví.

To byl Trentův zvládací mechanismus.

„Všechny ty mechanismy jako by v dané chvíli pomáhaly, ale nakonec zůstanete oslabená

a zranitelná. Nejsou zdravé. Nejsou trvalé. Žádný člověk nemůže vést zdravý, naplněný život s lajnami kokainu u postele. Zatím to dává smysl?“

Přikývnu. Já Trentovi neprospívám. To je to, co doktor Stayner říká. Proto se Trent rozloučil. Rána uvnitř je od toho dne ještě zjitřená, ale nepohřbívám bolest. Pohřbívat už jsem ji přestala. Nemá to smysl. Doktor Stayner ji hned vytáhne tam, kde se jí není možné vyhnout, jako zdechlině bizona natažené v jednosměrné uličce.

„Dobře. Teď tedy, Kacey, vám musíme najít metodu zvládání, která u vás funguje. Kickbox to není.

Ten vám pomáhá ventilovat vztek, ano. Ale hledejme způsob, jak ten hněv trvale vymazat. Chci, abyste uvažovala se mnou. Jaké jsou podle vás zdravé zvládací mechanismy?“

„Kdybych to věděla, používala bych je, ne?“

Obrátí oči v sloup. Profesionál obrací oči v sloup! „Ale jděte, jste chytrá holka. Vzpomínejte na všechno, co jste slyšela. Co doporučovali jiní lidé. Pomůžu vám. Jedním z těch mechanismů je mluvit o traumatu s ostatními.“

Teď obrátím oči v sloup já.

Doktor Stayner ledabyle mávne rukama. „Já vím, já vím. Věřte mi, vyjádřila jste se jasně. Ale mluvit o své bolesti a svěřit se s ní ostatním je jeden z nejsilnějších způsobů zvládání. Pomůže vám uvolnit bolest, nehromadit ji v sobě, dokud neexploduje. K dalším způsobům zvládání patří malování a četba, vytyčení cílů, vedení deníku o vašich pocitech.“

Hmmm. Ten deník, to bych mohla. Pořád ještě je to soukromá činnost.

„Taky jóga je fantastická. Pomáhá pročistit mysl, přiměje vás zaměřit se na dýchání.“

Dýchání. „Deset malých nadechnutí,“ zašeptám si spíš pro sebe než nahlas, cítím, jak se mi rty vlní ironií.

„Copak to?“ Doktor Stayner se předkloní, postrčí si jedním prstem na nose bifokální brýle Zavrtím hlavou. „Ne, nic. Něco, co říkávala maminka. ‚Udělej deset malých nadechnutí.‘“

„Kdy to říkala?“

„Pokaždé, když jsem byla smutná nebo rozčilená nebo nervózní.“

Doktor Stayner si mne prsty bradu. „Aha. A říkala ještě něco? Vzpomínáte si?“

Ušklíbnu se. Ovšemže si vzpomínám. Mám to vryté v mozku. „Říkala: ‚Jen dýchej, Kacey. Deset malých nadechnutí. Drž je. Vnímej je. Miluj je.‘“

Následuje dlouhá pauza. „A co tím podle vás myslela?“ Podrážděně se zamračím. „Říkala mi, abych dýchala.“

„Hmmm.“ Kutálí pero po desce psacího stolu, jako by byl hluboce zamyšlený. „A čím ta malá nadechnutí pomůžou? Proč malá? Proč nedýchat zhluboka?“

Plácnu rukama o jeho stůl. „To jsem se taky vždycky ptala. Teď chápete, proč mě to vždycky mátlo.“

Ale nechápe. Podle toho, jak lehce zkřiví rty, chápe něco jiného. Něco, co nechápu já. „Myslíte, že záleží na tom, jestli jsou ty nádechy mělké, nebo hluboké?“

Mračím se. Takovéhle hry nemám ráda. „Co tím myslela podle vás?“

„Co tím myslela podle vás?“

Mám sto chutí znovu praštit doktora Staynera přes pusu. Opravdu, opravdu mám sto chutí ho znovu praštit.

Jen dýchej, Kacey. Deset malých nadechnutí. Drž je. Vnímej je. Miluj je. Přehrávám si ta slova

v hlavě kolem dokolečka jako už tisíckrát, ale k ničemu to nevede; ležím a bdím ve své cele, která vlastně není cela. Je to hezký pokojík s vlastní koupelnou a stěnami žlutými jako slunce, ale já se tam stejně cítím stísněně.

Doktor Stayner hned věděl, co tím máma myslela. Poznala jsem to podle toho povýšeného úsměvu, co měl na tváři. Nejspíš musíte být superchytří. Doktor Stayner je zřejmě superchytrý. Já zřejmě ne.

Zhluboka se nadechnu, probírám si v duchu vzpomínku na rozhovor. Cože to říkal? Dýchání může být zvládací mechanismus. A pak se vyptával na malá nadechnutí. Ale nahlodal mě. On už odpověď znal. A odpověď je…

Raz… dva… tři… Počítám do deseti a doufám, že mě osvítí vyšší moudrost. Neosvítí.

Myslíte, že záleží na tom, jestli jsou ty nádechy mělké, nebo hluboké? – ptal se. No, jestli to

nejsou malá nadechnutí a nejsou to hluboká nadechnutí, pak jsou to prostě… nadechnutí. Pak prostě dýcháte jen kvůli… dýchání.

… Drž je. Vnímej je. Miluj je…

Prudce se vztyčím, tělem mi proudí divný uklidňující pocit, protože mi to došlo. Je to úplně jednoduché. Panebože, je to kurva úplně jednoduché.

Stadium osm

UZDRAVENÍ

DVACET JEDNA

O šest týdnů později. Skupinová terapie.

Raz… dva… tři… čtyři… pět… šest… sedm… osm… devět… deset.

Snažím se nepohrávat si s prsty, které mi leží složené v klíně. „Jmenuju se Kacey Clearyová. Před čtyřmi roky do našeho auta narazil opilý řidič. Maminka a tatínek, moje nejlepší kamarádka i můj přítel zahynuli. Musela jsem sedět v autě, držet ruku svého mrtvého přítele a poslouchat, jak maminka naposled vydechuje, než mě záchranáři vyprostili.“ Odmlčím se a polknu. Raz… dva… tři… Tentokrát se nadechuju zhluboka. Dlouze, zhluboka. Žádná malá nadechnutí. Jsou obrovská. Jsou monumentální.

„Nejdřív jsem topila bolest v alkoholu a drogách. Pak jsem přešla k násilí a sexu. Ale teď,“ – podívám se zpříma na doktora Staynera – „teď si prostě vážím toho, že můžu obejmout svou sestru a smát se s kamarádkami a chodit a běhat. Že jsem naživu. Že můžu dýchat.“

Jsem nad vodou.

A tentokrát zůstanu tam, kam patřím.

V Penny’s mě uvítá hlasitý potlesk, když tam vstoupím a zjistím, že na mě všichni čekají. Nate mě vítá jako první, shýbne se a zvedne mě do své obrovské medvědí náruče. Ani neucuknu před tělesným kontaktem. Naučila jsem se ho znovu naplno ocenit.

„Vždycky jsem věděl, že jsi totální magor!“ huláká odkudsi Ben. Otočím se právě včas, aby mě zvedl do výšky a pevně přitiskl k tělu. „A tvrdá jako hřebíky, když jsi to všechno přežila,“ dodá mi tiše do ucha. „Já bych brečel jako pětiletá holka. Je to dobrý?“

Poplácám ho po rameni. Postaví mě na zem. „Jde to. Mám před sebou fakt dlouhou cestu.“

„No, bez tebe to tu nebylo ono. To ti teda povím,“ řekne. Svraští čelo. „Hele, tamhleto je teda tvoje sestra?“ Kývne hlavou směrem k Livii, která stojí u Storm a Dana. „Protože jsem uvažoval, že bych ji pozval…“

„Je jí patnáct.“ Žertem ho plesknu po břiše. „Ještě jste ve škole nebrali zneužívání mladistvých, Právníčku?“

Vyvalí oči překvapením, zvedne ruce na znamení kapitulace. „Krucinál,“ slyším ho mumlat polohlasem; vrtí hlavou a přitom ještě jednou rychle přejede Livii pohledem.

Je těsně před otvíračkou a holky jsou oblečené v pracovním – nebo spíš neoblečené – takže Mia zůstala doma s chůvou. Livie nespouští oči ze Storm a Dana, bojí se zatoulat pohledem jinam. Je tu taky Tanner, pusu má nestydatě dokořán.

Ale největší překvapení? Je tu můj nekonvenční cvokař.

„Nevím, jestli tohle odpovídá předpisovému vztahu pacient-lékař,“ zažertuju a dloubnu ho do žeber.

Zachechtá se a obejme mě kolem ramen. „Mlátit doktora do obličeje taky ne… dvakrát, ale nechal jsem to být, tak jsme si kvit.“

Livii a Storm spadnou brady, zatímco Dan a Ben se ohýbají smíchy.

„Dá si někdo šampaňské?“ Cain připluje, poplácá mě po zádech a nese tác vysokých plných skleniček. Na okamžik zesmutním, když si vzpomenu, jak mi někdo naposled podával šampaňské. Byl to Trent.

Chybí mi. Stýská se mi po jeho očích, po jeho doteku, po tom, jak mi s ním bylo.

To je ono. Už si to umím přiznat bez pocitu viny, hněvu nebo zášti. Trent mi chybí. Chybí mi každý den.

Nějaká ruka mi vklouzne pod loket a stiskne ji. Je to Storm. Nějak vycítila můj vnitřní zmatek.

Chápe mě.

„Na nejtvrdší oříšek, co jsem kdy měl to potěšení rozlousknout,“ pronese doktor Stayner a všichni si ťukneme sklenkami a upijeme.

„Tak jsem tedy zdravá, pane doktore?“ zeptám se a vychutnávám v puse sladkou perlivou tekutinu.

Připomíná mi Trentova ústa, jak mě naposled políbil.

Mrkne. „Nikdy nepoužívám slovo ‚zdravá‘, Kacey. ‚Doléčená‘ je lepší výraz. Vašemu zotavování ale zbývá ještě jeden poslední obrovský krok, než bych řekl, že jste na cestě k pořádnému vyléčení.“

Zacukám obočím. „Nepovídejte? Jakýpak to je?“

„To vám nemůžu říct. Poznáte to, až k tomu dojde. Věřte mi.“

„Věřit cvokaři?“

„Velmi drahému cvokaři,“ dodá a mrkne.

A když už je o tom řeč… „Tak kdo je ten kamarád kamaráda Danova kamaráda, co mě k vám dostal? Patrně bych mu měla poděkovat,“ nadhodím nevinně.

Doktor Stayner zalétne pohledem ke Storm a pak rychle uhne k baru. „Jé, podívejte! Kaviár!“ Vytratí se prozkoumat mísu, která nepochybně neobsahuje kaviár. Tím se mi to víceméně potvrzuje, ale stejně hraju dál. „Livie?“

Vypadá jako ta příslovečná kočka, co spolkla kanárka. „Nenaštveš se?“ Čekám, tvářím se co nejpřívětivěji.

„Všechno to platil Trentův táta.“

Předstírám zajíknutí a zamračím se na ni, jak nejlíp dovedu.

Livie všechno kvapně vysvětluje, celá rozčilená a zrudlá. „Potřebovala jsi pomoc, Kacey, a je to fakt drahá pomoc. Nechtěla jsem tě dát do nějakého všivého státního programu, protože posledně ti tam nepomohli a seznam čekatelů byl moc dlouhý a…“ Do očí se jí hrnou slzy. „Carter tě dostal jako pacientku k doktoru Staynerovi ani ne za hodinu. Doktor Stayner je jejich přítel a je fakt dobrý a…“ Slzy už kanou. „Prosím tě, nerozčiluj se. Jde ti to moc dobře. Prosím tě, ne.“

„Livie!“ popadnu ji za ramena a zatřesu s ní. „To nic. Už mi to stejně došlo. A udělala jsi dobře.“

Polkne. „Vážně?“ Následuje pauza a pak mě praští pěstí do ramene, zamračí se. „Tys to věděla a nechalas mě, ať se plaším?“

Směju se a pevně ji objímám. „Ano, Livie. Vždycky uděláš všechno správně. Víš, pořád si myslím, že se o tebe musím starat, ale ve skutečnosti se staráš ty o mě. Vždycky ses starala.“

Tiše se směje a stírá si slzy hřbetem ruky.

Zarazím se, nevím, jestli se mám ptát, ale stejně se zeptám. „Mluvila jsi s Carterem o Trentovi?“ Livie přikývne a něžně se na mě usměje. Vyprávěla jsem jí o Trentově loučení. Jsem si dost jistá,

že jsem ji z telefonu slyšela plakat. Ani ona nedokáže Trenta nenávidět. „Carter mi volá každých pár týdnů, hlásí se. Trentovi se daří dobře, Kacey. Opravdu dobře,“ šeptá.

„To je prima,“ přikývnu s úsměvem. Víc nežádám. Je lepší, když zůstaneme od sebe; to vím. Ale stejně to uvnitř bolí. Bože, pořád to bolí. Ale city jsou v pořádku, říkám si. Nebude to bolet věčně.

„Tak, holky, musím vám něco povědět,“ přeruší nás Storm a podívá se po Danovi. Když kývne, oznámí: „Odcházím z Penny’s. Otevřu si akrobatickou školu!“

Livie a já určitě vypadáme jako zrcadlové odrazy, obě s pusou dokořán.

„Ale to není všechno. Dan právě koupil dům na pláži a požádal Miu a mě, abychom se k němu nastěhovaly, a já řekla ano. No,“ – obrátí oči v sloup – „Mia řekla ano, a co řekne Mia, to platí.“

Okamžik je ticho, pak Livie obejme Storm. „To je skvělé, Storm!“ Znovu se rozpláče. „Ach, tohle jsou slzy štěstí, vážně. Ale budete mi moc chybět.“

Zaplaví mě hořkosladká radost, když si Storm a já vyměníme pohled přes Liviino rameno. Bude mi chybět jejich sousedství. Všechno se mění. Všichni jdou dál.

„Počítala jsem s tím, protože“ – Storm na okamžik odstrčí Livii a zhluboka se nadechne, náhle nervózní – „ten dům je velký. Totiž obrovský. Dan zdědil peníze po babičce. Máme tam pět ložnic. A… no… vy dvě jste se staly moc důležitou částí našeho života a já chci, aby to tak zůstalo. Tak jsme si říkali, že byste se mohly nastěhovat k nám.“

Podívám se z Livie na Storm a pak na Dana. „Víš jistě, že ty nepotřebuješ terapii, Dane?“ zeptám se s veškerou vážností. Jen se zachechtá, přitáhne k sobě Storm.

Storm se lopotí dál. „Livie, ty se můžeš soustředit na to, aby ses dostala na Princeton. Kacey,“ – upře na mě přísný pohled, uchopí mě za ruce – „rozhodni se, co chceš v životě dělat, a jdi za tím. Budu tu pro tebe na každém kroku. Nikam neodejdu.“

Přikývnu, koušu se do rtu, abych se nerozplakala. Nefunguje to. Zanedlouho už ji skrz slzy nevidím. Skrz slzy štěstí.

„Rozhodně tu bez vás bude ticho,“ řekne Tanner a drbe se na hlavě, když usedá vedle mě na parkovou lavičku na dvoře. Je devět večer a tma. Ráno přijedou stěhováci pro naše věci.

„Hezky jsi to tady nazdobil, Tannere,“ řeknu při pohledu na maličká bílá vánoční světýlka

na šňůrách, natažených mezi čerstvě ostříhanými keři. Zahrada je vypletá a posečená a kvete tam několik maličkých fialových květin. Vedle piknikového stolu stojí nový gril a soudě podle přetrvávající vůně grilovaného masa ve vzduchu, řekla bych, že společný dvůr se konečně používá.

„To je všechno dílo tvé sestry,“ zamumlá Tanner. „Činila se, cos byla pryč.“ Opře se dozadu

a položí si zkřížené paže na mohutné břicho. „Takže teď mám tři prázdné byty. Váš, Stormin a 1D.“

Aniž bych to zamýšlela, ohlédnu se přes rameno na setmělé okno a pocítím smutek. „Ještě jsi ho nepronajal? Trent je pryč už kolik měsíců.“ Když vyslovím jeho jméno, vyschne mi v puse a v nitru se mi šíří prázdnota.

„Jo, já vím. Ale zaplatil za šest měsíců. A taky jsem doufal, že se třeba zase ukáže.“ Chvilku si mlčky prohlíží nehty. „Celé jsem to slyšel. Livie mi to pověděla. Obě to máte těžké.“

Zvolna přikývnu.

Tanner si natáhne nohy. „Už jsem ti povídal o svým bratrovi?“

„Hm… ne…?“

„Jmenoval se Bob. Jednou večer si vyšel s přítelkyní. Dal si o pivo víc, než měl. Myslel, že klidně může řídit. Hele, to se stává. Není to omluva, ale stává se to. Omotal auto kolem stromu. Přítelkyni zabil.“ Tiše čekám, až bude Tanner pokračovat, sleduju, jak šátrá rukama a podupává nohama. „Už pak nikdy nebyl jako dřív. Půl roku potom jsem ho našel oběšenýho v tátově stodole.“

„Já…“ Polknu, opatrně natáhnu ruku a pohladím Tannera po rameni. „To mě moc mrzí, Tannere.“ Nic víc ze sebe nevypravím.

Přikývne, přijímá mou kondolenci. „Je to strašné neštěstí na všech frontách. Pachatel. Oběti.

Všichni dost trpí, nemyslíš?“

„Ano, máš pravdu,“ odpovím ochraptěle a soustředím se na ta maličká vánoční světýlka a v duchu se ptám, jestli Tanner taky potřeboval dva měsíce intenzivní terapie, než dospěl k tomuto zjištění.

„No tak jo.“ Tanner vstane. „Doufám, že Bob už má klid. Zamlouvá se mi pomyšlení, že se v nebi setkal s Kimmy. Možná mu odpustila, co jí udělal.“ Tanner odkráčí s rukama v kapsách a já zůstanu hledět na setmělé okno v 1D.

A najednou vím, co musím udělat.

Sotva dokážu vytočit číslo doktora Staynera, jak se mi třesou ruce. Dal mi ho pro případ nouze.

Tohle je nouze.

„Haló?“ ozve se uhlazený hlas a já ho v duchu vidím, jak sedí v ušáku u krbu s brýlemi na nose a čte magazín Cvokaři dnes.

„Doktor Stayner?“

„Ano, Kacey? Jste v pořádku?“

„Ano, jsem. Doktore Staynere, chci vás požádat o laskavost. Vím, že je to patrně zneužití našeho vztahu a lékařského tajemství, ale…“

„Copak je, Kacey?“ slyším v jeho hlase trpělivý úsměv.

„Vyřiďte mu, že mu odpouštím. Všechno.“ Následuje dlouhá odmlka. „Doktore Staynere? Můžete to udělat? Prosím?“

„Rozhodně můžu, Kacey.“

Stadium devět

ODPUŠTĚNÍ

DVACET DVA

Vlny mi šplouchají u nohou, když jdu podél vody k domovu a pozoruju slunce, jak klesá k obzoru. Když Storm říkala „na pláži“, nevěděla jsem, že myslí nemovitost přímo na Miami Beach. A když říkala „velký dům“, nevěděla jsem, že myslí rozlehlé dvoupatrové sídlo s balkony po celém obvodu a samostatným křídlem pro Livii a pro mě. Babička Ryderová měla zjevně co do činění s naftovými poli a její jediné vnouče, strážník Dan, skončilo jako liška v kurníku.

Jsme tu skoro pět měsíců, a ještě jsem si docela nezvykla. Nevím, jestli proto, že je to příliš krásné, než aby to byla pravda, nebo jestli tu něco chybí.

Nebo někdo.

Každý večer se procházím sama po pláži, naslouchám klidným vlnám, jak pleskají o pobřeží, vážím si toho, že můžu chodit a běhat a dýchat. A miluju. A v duchu se ptám, kde je Trent. A jak se má. Jestli našel dobrý zvládací mechanismus, co mu pomáhá. Doktor Stayner už mi po tom telefonátu žádné čerstvé informace neposkytl. Věřím, že vzkaz předal; o tom nepochybuju. Můžu jen doufat, že díky němu dosáhl Trent určitého klidu.

Ale dál jsem nenaléhala. Nemám na to právo. Párkrát jsem se Livie zeptala, jestli neví něco

o Trentovi od Cartera. Carter jí volá každou druhou neděli, aby nás zkontroloval a zeptal se jí, jak jde škola. Myslím, že Livii se to opravdu zamlouvá. Je to, jako by jí do života vstoupila otcovská postava, která pomáhá vyplnit tu obrovskou díru, co zbyla po tom automobilovém neštěstí. Možná

s ním časem taky budu schopná mluvit. Nevím…

Pokaždé, když se zeptám na Trenta, mě však jen prosí, abych neubližovala jemu ani sobě otvíráním starých ran. Livie má samozřejmě pravdu. Livie vždycky ví, co je nejlepší.

Snažím se nemyslet na Trenta žijícího dál svůj život, i když to tak patrně je. Představa, jak objímá jinou, jen přiživuje hlubokou bolest v mé hrudi. Potřebuju víc času, než dokážu čelit realitě. A moje láska k němu – no, nevím, jestli někdy vymizí. Budu prostě žít dál, ale něco ve mně po něm bude vždycky toužit. Žít dál… To jsem nedělala od smrti mých rodičů.

Nohy mi zpomalí, civím na slunce klesající pod horizont, jeho poslední paprsky tančí nad tisíci vlnek a já děkuju bohu, že mi dal druhou šanci.

„Myslím, že tohle místo k setkání je hezčí než prádelna.“

Zvuk hlubokého hlasu mi zastaví srdce. Zajíknu se, otočím se na patě a uvidím modré oči a změť zlatohnědých vlasů.

Trent stojí přede mnou s rukama v kapsách. Tady, osobně.

Pracně se snažím nastartovat dech a srdce se mi znovu rozbuší. Padne na mě změť emocí a já stojím jako zkamenělá, snažím se je od sebe oddělit a jednu každou pochopit, abych se s nimi mohla vypořádat. Ne potlačit. Už žádné potlačování.

Cítím štěstí. Štěstí, že je Trent tady.

Touhu. Touhu po doteku jeho pokožky, po jeho ochranitelských pažích, po jeho ústech na svých.

Lásku. Ať se mezi námi stalo cokoli, bylo to opravdové. Vím, že to bylo opravdové. A miluju ho za to, že mě to nechal prožít.

Naději. Naději, že z tohohle tragického příběhu možná vzejde něco krásného. Strach. Strach, že nevzejde.

Odpuštění… odpuštění.

„Co tu děláš?“ vyhrknu bez přemýšlení, třesu se po celém těle.

„Livie mě pozvala.“

Livie! Vždycky mě překvapí. Trentův hlas je tlumený a vláčný. Mohla bych zavřít oči a poslouchat, jak mi vibruje v ušních bubíncích celou noc, ale neudělám to, protože mám strach, aby nezmizel. Tak na něj zírám, na jeho pootevřené oči, na tyrkysově modré duhovky, které mi šmejdí po obličeji.

„Nejspíš je přesvědčená, že už nestrkáš koťátka do bankomatů,“ vypravím ze sebe nakonec. Uchechtne se, v očích mu zajiskří. „Ne, to jí zřejmě ubralo jednu starost.“

Stojí jen půldruhého metru ode mě, tři kroky od mé náruče, a já tu vzdálenost nedokážu překonat. Chci, moc chci. Ale nemám na to právo. To štíhlé, silné tělo, ta tvář, ten úsměv, to srdce – nic z toho už mi nepatří jinde než ve snech. Z tohohle požehnání se bude těšit jiná. Možná už se těší. „Ví doktor Stayner, že jsi tady?“

Sleduju, jak se Trentovi zvedne a klesne hruď hlubokým nadechnutím. „Jo, řekl jsem mu to. Už před ním nic neskrývám.“

„Aha.“ Pevně si obejmu ramena rukama. „Tak jak se vede?“

Dlouhou chvíli na mě civí, než se usměje. „Mám se dobře, Kacey.“ Následuje pauza. „Ale ne skvěle.“

„Proč? Co se děje? Terapie nezabírá?“

„Co se děje?“ Trent zvedne obočí a udělá dva kroky dopředu, zdolá vzdálenost mezi námi, jeho ruce mě pevně uchopí v pase. Zajíknu se, jeho tělesná blízkost je znepokojivá a opojná zároveň.

„Děje se to, že každé ráno a každý večer ležím v posteli a ptám se, proč nejsi vedle mě.“

Nohy se mi začnou podlamovat. „Ty víš proč,“ odpovím tlumeným, poraženeckým hlasem. V duchu křičím a proklínám realitu.

„Ne, dřív jsem to věděl. Ale tys mě osvobodila, Kacey, pamatuješ?“

Odpustila jsem ti. Přikývnu a polknu. Zvedne ruku, aby mě pohladil po tváři.

„A není místo, kde bych byl radši než s tebou.“ Palcem mi přejede dolní ret.

Nemůžu chytit dech. Roztřesenou rukou si shrnu pramen vlasů za ucho. „Co tomu říká doktor Stayner? Není to chyba?“

„Ale Kace.“ Trentovy rty se zvlní a předvede mi ty nejhlubší dolíčky, co jsem kdy viděla, až jdu znovu do kolen. „Nic nikdy nebylo správnější.“

Nic víc slyšet nepotřebuju. Vrhnu se mu do náruče, moje ústa se spojí s jeho ústy. Držím ho. Vnímám ho. Miluju ho.

EPILOG

Lehký vánek vlní záhyby Storminých šatů, když s Danem pózují fotografovi s oceánem a západem slunce za zády. Je to nejkrásnější nevěsta, co jsem kdy viděla, i s tím těhotenským bříškem. Děťátko se má narodit už za tři měsíce a Mia mu říká „Mimozemšťánek“. Nevím, kam na to chodí. Nejspíš to má od Dana. Děťátko je zase holčička. Dan si dělá legraci, že je předem odsouzený ke zkáze, ale myslím, že potají postrádá ženskou společnost. V domě na pláži je poslední dobou o trochu míň estrogenu, když je Livie v New Jersey a já dělím svůj čas mezi něj, školu a Trentův byt, vzdálený od našeho pět minut cesty.

„Koho by napadlo, že na svatbě bude tolik sexy ženských?“ Trent se přisune ke mně, položí mi paži kolem ramen. Žaludek mi provede nervózní, tetelivé salto. Jako vždycky, když se mě Trent dotkne.

I po třech letech se mnou dovede pohledem dělat věci, které jsem dřív považovala za nemožné. Doufám, že to nikdy nepřestane.

„Tím tolik myslíš jednu, viď?“ zamumlám, zakloním hlavu a otřu se mu nosem o bradu. Zasténá. „Snažíš se mi navodit erekci před mými rodiči?“

Zasměju se, ohlédnu se a uvidím Cartera a Bonnii, jak nás pozorují z dálky a září. Během terapie jsem pochopila, že když jsem je po havárii nepustila do svého a Liviina života, neumožnila jsem jim uzdravit se jako rodina. Když jsme se Trent a já znovu dali dohromady, napsala jsem jim procítěný dopis a uvítala jsem je v našem životě. Nejdřív se u našich dveří objevila uslzená Bonnie, pak Carter. Jedno vedlo k druhému a teď jsou tady, ruku v ruce, zase jako rodina.

Vítr k nám přináší Liviin tichý smích. Je s Miou, která jí pilně ukazuje všechny nově narostlé zoubky. Livii přijali na Princeton, jak jsme všichni čekali, takže už se s ní moc nevídáme. Jsem na ni náramně hrdá. Vím, že táta by byl taky.

Ale šíleně se mi po ní stýská.

A myslím, že s někým chodí, i když si nejsem jistá. Dál se vyjadřuje neurčitě o tom, co se děje, což je obvykle známka toho, že je v tom nějaký muž. Doufám, že je. Livie si to zaslouží, a ještě mnohem víc.

Rozhlédnu se po davu přátelských tváří. Jsou tu všichni. Cain a Nate – v oblecích tak nádherní, jak jen dva chlapi můžou být. Tanner s přítelkyní, kterou poznal na internetu. Dokonce i Ben, zavěšený do blond sexbomby, právničky z firmy, kam právě nastoupil. Přistihne mě, jak po něm koukám, a mrkne. Nemůžu se ubránit smíchu. Ach, Bene!

„Nechceš jet příští týden do Vegas?“ zašeptá Trent a lehce mě kousne do ucha.

Zahihňám se. „Mám dvě zkoušky, zapomněls?“ Zrovna jsem dokončila první ročník psychologie na vysoké. Mám v plánu specializovat se na terapii posttraumatických stresových poruch a už mám parádní doporučení od renomovaného a neortodoxního doktora Staynera.

„Jen na otočku. Do kaple a zpátky.“

„Jo?“ Zakloním se a pohlédnu mu do modrých očí, abych zjistila, jestli nežertuje, ale nevidím tam nic než lásku.

Něžně mi přejede prsty po tváři. „No jo.“ Trent dodržel slib. Usmívám se každý den.