I. S. TURGENĚV

«ASJA»

(I)

Bylo mi tenkrát asi pětadvacet – začal N. N. Jak vidíte, příběh z dávných dob. Teprve nedávno jsem vylétl na svobodu a rozjel se do ciziny, nikoli proto, abych „zdokonalil své vychování“, jak se tehdy říkávalo, ale prostě jsem se chtěl podívat do světa. Byl jsem zdráv, mlád, vesel, vždy, při penězích, starosti mi dosud nenastaly, a tak jsem si žil, na nic nemyslel, dělal si, co chtěl, zkrátka jsem utěšeně vzkvétal. Ani na mysl mi tehdy nepřišlo, že člověk není rostlina a dlouho vzkvétat nesmí. Mládí mlsá marcipán a domnívá se, že to je ten pravý chléb vezdejší; až potom přijde čas, kdy škemrá o suchý krajíc. Ale nač o tom mluvit.

Cestoval jsem bez cíle, bez plánu. Zůstával jsem všude, kde se mi líbilo, a hned jsem se vydával na další pouť, kdykoli jsem zatoužil po nových tvářích. Ano, tvářích. Bavili mě jen a jen lidé. Nenáviděl jsem zajímavé památky a pozoruhodné sbírky, pouhý pohled na průvodce budil ve mně nudu a zlost, v drážďanském Grünes Gewölbe jsem div nezešílel. Příroda na mě působila úžasně, avšak nemiloval jsem takzvané její krásy, nesmírné hory, útesy ani vodopády. Neměl jsem rád, když se mi vnucovala, když mi překážela. Zato tváře, živé lidské tváře, lidský hovor, pohyby i smích – to bylo něco, bez čeho jsem nemohl žít. Uprostřed zástupu mi vždycky bylo zvlášť hezky a blaze. Zvesela jsem kráčel, kam šli druzí, křičel, když ostatní křičeli, a zároveň jsem se rád díval, jak ti ostatní křičí. Bavilo mě pozorovat lidi… Ba co dím, ani jsem je nepozoroval, spíš jsem si je bedlivě prohlížel pln radostné a dychtivé zvědavosti. Ale už zase odbočuji.

Nuže, před nějakými dvaceti lety jsem dlel v německém městečku S. na levém břehu Rýna. Hledal jsem samotu, bylť jsem nedávno zasažen do srdce jistou mladou vdovou, kterou jsem poznal v lázních. Byla velice hezká a chytrá, koketovala s kaž-

5$

dým, pohříchu i se mnou, zprvu mi dokonce dávala naději, ale pak mě krutě zranila, neboť mě obětovala růžolícímu bavorskému důstojníkovi. Po pravdě řečeno nebyla rána v mém srdci příliš hluboká. Ale pokládal jsem za svou povinnost oddat se na nějakou dobu smutku a samotě (ať se mládí vydovádí!) a přestěhoval se do S.

Líbila se mi poloha toho městečka na úpatí dvou vysokých kopců, jeho vetché hradby i věže; věkovité lípy, strmý most nad stříbropěnnou říčkou vtékající do Rýna, ale především tam měli dobré víno. Večer, sotva slunce zapadlo (bylo to v červnu), promenovaly úzkými ulicemi hezounké světlovlasé Němky, kdykoli se potkaly s cizincem, říkaly příjemným hláskem Guten Abend – a některé neodcházely ani potom, když nad lomenými střechami prastarých domů vyplouval měsíc a drobné kameny dlažby se ostře rýsovaly v nehybných paprscích. V takových chvílích jsem rád bloudíval městem. Měsíc na ně upřeně shlížel z čisté oblohy; a město cítilo ten pohled a leželo vnímavě a tiše, zaplaveno jeho světlem, tím poklidným a zároveň jemně vzrušivým světlem. Kohoutek na vysoké gotické zvonici se třpytil jako bledé zlato a praménky stejného zlata se vlnily na černé hladině řeky. Tenoučké svíce (Němci jsou šetrní!) skromně blikaly v úzkých oknech pod břidlicovými krovy. Vinná réva za kamennými zídkami tajemně vystrkovala zkroucené úponky. U starobylé kašny na třírohém náměstí přebíhal podivný stín, náhle zaznívala ospalá trubka ponocného, dobrácký pes tlumeně vrčel, vzduch se člověku zrovna lísal k tváři, lípy voněly tak sladce, že hruď bezděčně dýchala stále a stále hlouběji, a jméno Markétka – snad zvolání, snad otázka – se vám přímo dralo z úst. Městečko S. leží blízko Rýna. Často jsem se díval na majestátnou řeku, a oddávaje se s jistým úsilím snění o proradné vdově, vysedával jsem dlouhé hodiny na kamenné lavici pod obrovským osamělým jasanem. Soška Panny Marie s tváří skoro dětskou a s rudým srdcem proťatým meči smutně vyhlížela z jeho větví. Na druhém břehu bylo městečko L, o něco větší než to, v kterém jsem se usídlil. Jednou večer jsem seděl na své oblíbené lavičce a střídavě hleděl na řeku, na oblohu a na vinice. Kluci bělohlávci se šplhali po bocích loďky vytažené na břeh a překocené nadehtovaným trupem vzhůru. Po řece zvolna pluly lodičky s mírně vzdutými plachtami. Nazelenalé vlny klouzaly kolem, bobtnaly a mručely. Vtom ke mně dolétly zvuky hudby, i zbystřil jsem sluch. V L. hráli valčík.

6$

Basa trhaně bručela, housle nejasně trylkovaly, flétna čiperně pískala.

„Co to?“ zeptal jsem se starocha v plyšové vestě, v modrých punčochách a střevících s přezkami, který zrovna došel ke mně.

„To,“ odpověděl, když si přendal dýmku do druhého koutku úst, „přijeli páni studenti z B. na komers.“

Řekl jsem si, že se na ten komers půjdu podívat. Beztak jsem v L. ještě nebyl. Vyhledal jsem převozníka a vydal se na druhou stranu.

(II)

Možná že každý neví, co je to komers. Je to svérázný hodokvas, ke kterému se scházejí vysokoškolští studenti z jednoho kraje anebo spolku (Landsmannschaft). Téměř všichni účastníci komersu nosí odedávna předepsaný stejnokroj německých vysokoškoláků: husarské kabátce, velké holínky a malé čapky s okolky určitých barev. Studenti se scházejí obvykle k obědu za předsednictví seniora neboli starosty a hodují až do rána, popíjejí, zpívají písničky, Landesvater, Gaude?mus, kouří a spílají filistrům. Někdy si zjednávají kapelu.

Zrovna takový komers se konal v L. před menším hostincem se sluncem na vývěsním štítě, a to na zahradě vedoucí do ulice. Na hostinci a nad zahradou vlály prapory. Studenti seděli u stolů pod ostříhanými lipkami; pod jedním stolem ležel obrovský buldok. Kousek dál byli v břečťanovém altánu hudebníci, horlivě vyhrávali a vydatně se posilňovali, pivem. Před nízkým zahradním plotem se shluklo dost lidí, ježto ctihodní měšťané si nechtěli dát ujít podívanou na cizí hosty. Vmísil jsem se taky mezi zevlouny. Bylo mi veselo, když jsem tak pozoroval tváře studentů. Jejich objetí, volání, nevinná koketérie mládí, planoucí zraky, smích bez příčiny – nejlepší smích na světě – celý ten radostný kvas mladistvého svěžího života, ten prudký pohyb kupředu, kamkoli, ale vždy jen a jen kupředu, celá ta naivní nespoutanost mě dojímala a rozněcovala. Neměl bych snad jít k nim?

„Asjo, ještě tě to baví?“ náhle za mnou pravil mužský hlas rusky.

„Ještě chvilku,“ odvětil jiný, ženský hlas ve stejném jazyce. Rychle jsem se otočil. Můj zrak padl na hezkého mladého muže v čepici se štítkem a ve volném kabátě. Držel pod paží

7$

menší dívku v slaměném klobouku, který jí zakrýval celou horní část obličeje.

„Vy jste Rusové?“ uklouzlo mi bezděčně.

Mladý muž se usmál.

„Ano, jsme.“

„Toho bych se nenadál… V takové díře,“ začal jsem.

„My taky ne,“ přerušil mě. „Inu co? Tím lépe. Dovolte, abych se představil. Gagin, a tohle je má…,“ na okamžik se zarazil, „má sestra. A jaké je vaše ctěné jméno?“

Představil jsem se a dali jsme se do řeči. Zvěděl jsem, že Gagin cestuje pro zábavu stejně jako já, před týdnem přijel do L. a zůstal tu. Po pravdě řečeno jsem v cizině nerad navazoval známosti s Rusy. Poznával jsem je už zdálky podle chůze, střihu šatů a zejména podle výrazu obličeje. Výraz samolibý a pohrdavý, často pánovitý, mohl být zčistajasna vystřídán výrazem opatrnosti a bázně. Takový člověk byl znenadání všecek ve střehu, zrak mu nepokojně těkal… Propánakrále, snad jsem něco nepopletl? Nesměje se mi někdo? Tak, zdálo se, pravil ten zbystřený pohled. Uběhl okamžik, a tvářnosti se znova vracela vznešenost, tu a tam vystřídaná tupým údivem. Ano, Rusům jsem se vyhýbal, ale Gagin se mi zalíbil naráz. Jsou na světě šťastné tváře, které vždycky rádi vidíte, jako by vás hřály nebo hladily. A Gagin měl takový obličej, milý a laskavý, měl velké mírné oči a hebké kadeřavé vlasy. Mluvil tak, že jste mu ani nemuseli vidět do obličeje a z pouhého tónu jste tušili, že se usmívá.

Dívka, kterou označil za svou sestru, se mi na první pohled zdála velice půvabná. V rysech přisnědlého oválného obličeje s jemným nosíkem, skoro dětskými tvářičkami a jasnýma černýma očima bylo cosi svérázného, zvláštního. Měla ladnou postavu, ale ještě ne zcela vyvinutou. Bratrovi nebyla ani dost málo podobná.

„Nechcete se podívat k nám?“ navrhoval Gagin. „Myslím, že se nemusíme pořád dívat na Němce. Naši by ovšem rozbili okna a polámali židle, ale tihle se drží až moc zpátky. Co myslíš, Asjo, neměli bychom jít domů?“

Dívka souhlasně přikývla.

„Bydlíme za městem“ pokračoval Gagin, „v osamělém domečku vysoko na vinici. Je tam moc hezky, však uvidíte. Hospodyně nám slíbila, že nám nachystá kyselé mléko. Teď už se brzo setmí a vám se líp pojede přes Rýn při měsíčku.“

Vydali jsme se na cestu. Nízkou branou (byla ze všech stran

8$

obklopená starobylou kamennou zdí, ani všechny střílny se ještě nesesuly) jsme vyšli do polí, ušli asi sto kroků podle kamenné ohrady, až jsme se zastavili před úzkou brankou. Gagin ji otevřel a vedl nás po pěšince do srázného kopce. Po obou stranách rostla na teráskách vinná réva. Slunce zrovna zapadlo a jemné červené světlo leželo na zelené révě, na vysokých tyčkách, na suché zemi, hustě poseté velkým i drobným kamením, i na bílé zdi malého domku s černými šikmými trámci a čtyřmi světlými okénky, stojícího až docela nahoře na kopci, do kterého jsme stoupali.

„Tak tady bydlíme!“ zvolal Gagin, když jsme se blížili k domku. „A tady nám paní domácí nese mléko. Guten Abend, madame! Hned se dáme do jídla. Ale nejdřív,“ dodal, „se trochu rozhlédněte. Co říkáte té vyhlídce?“

Vyhlídka byla vskutku nádherná. Před námi ležel mezi zelenými břehy Rýn, celý stříbrný. Na jednom místě svítil purpurovým zlatem večerních červánků. Městečko přitulené k břehu vystavilo na odiv všechny své domy a ulice. Pole a pahorky se rozbíhaly do šíra. Dole bylo hezky, ale nahoře ještě krásněji. Zvlášť mě překvapila čistota a hloubka oblohy, a ten zářivě průzračný vzduch. Byl svěží a čerstvý a pomalu se čeřil a vlnil, vždyť jistě i on měl pré tady na výšině.

„Vybrali jste si skvělé ubytování,“ řekl jsem.

„To objevila Asja,“ odvětil Gagin. „No tak, Asjo,“ pokračoval, „dělej hostitelku. Nech nám to přinést sem. Budem večeřet venku. Je sem líp slyšet hudbu. Už jste pozoroval,“ obrátil se ke mně, „že některý valčík zblízka nestojí za nic, že jsou to hrubé, banální zvuky, ale zdálky – hotový zázrak? Zrovna ve vás rozechvívá všecky romantické struny.“

Asja (vlastně se jmenovala Anna, ale Gagin jí říkal Asjo a dovolte mi, abych jí říkal také tak), Asja šla do stavení a za chvíli se vrátila s hospodyní. Nesly velký podnos s krajáčem mléka, talíři, lžícemi, cukrem, jahodami a chlebem. Usedli jsme a pustili se do večeře. Asja si sundala klobouk; velké kadeře černých vlasů, chlapecky ostříhaných i učesaných, jí spadaly na šíji a uši. Zpočátku se mě ostýchala, ale Gagin jí řekl:

„Jen se neupejpej, Asjo! Však on nekouše.“

Usmála se a po chvíli se už se mnou sama dávala do řeči.

V životě jsem neviděl čilejší stvoření. Chvilku neposeděla klidně, vstávala, odbíhala do stavení a znovu přibíhala, tlumeně si prozpěvovala a často se smála. Byl to prazvláštní smích, vypadalo to, že se nesměje tomu, co slyší, ale různým myšlenkám,

9$

které ji napadají. Velké oči hleděly zpříma, jasně a směle, ale tu a tam přivírala víčka, a pak byl najednou její pohled hluboký a něžný.

Klábosili jsme dobré dvě hodiny. Den dávno uhasí a večer, zprvu ohnivě rezavý, pak jasný a rudý, potom bledý a matný, se zvolna rozplýval a vtékal do noci, ale naše rozprava pořád trvala, tichá a mírná jako vzduch kolem nás. Gagin dal přinést láhev rýnského a hezky pomalu jsme ji vypili. Hudba k nám stále doléhala a její zvuky byly snad ještě lahodnější a něžnější. V městě a nad řekou se rozsvěcovala světla. Asja náhle svěsila hlavu, až jí spadly kadeře do očí, umlkla a vzdychla, a potom nám řekla, že chce spát, a odešla do stavení. Ale viděl jsem, jak ještě dlouho stála potmě za zavřeným oknem. Konečně vyšel měsíc a zaskvěl se na Rýně. Vše se ozářilo a pak ztemnělo, vše se proměnilo, i víno v našich broušených sklenicích se zaperlilo v tajemném lesku. Vítr se ztišil, stáhl perutě a znehybněl. Země vydechovala vonné noční teplo.

„Už abych šel!“ zvolal jsem. „Nebo neseženu převozníka.“ „Ano, je pozdě,“ přisvědčil Gagin.

Vykročili jsme po pěšině dolů. Vtom se za námi začalo sypat kamení. Doháněla nás Asja.

„Ty nespíš?“ zeptal se jí bratr, ale neodpověděla mu ani slovem a přeběhla kolem nás. Poslední skomírající lampiónky, jak je studenti prve rozsvítili v restaurační zahradě, ozařovaly zespod listí stromů, a to jim dodávalo slavnostního vzhledu. Nalezli jsme Asju na břehu, kde rozmlouvala s převozníkem. Naskočil jsem do loďky a rozloučil se s novými přáteli. Gagin slíbil, že mě zítra navštíví. Stiskl jsem mu ruku a podával ruku Asje. Ale jenom na mě pohlédla a zavrtěla hlavou. Loďka odrazila a ujížděla po bystré řece. Převozník, čiperný děda, namáhavě nořil vesla do tmavé vody.

„Vjel jste do měsíčního sloupu! Vy jste ho rozbil!“ zavolala na mě Asja.

Sklopil jsem zrak. Kolem loďky se houpaly černé vlny. „Spánebohem!“ opět se ozval její hlas.

„Na shledanou zítra!“ volal Gagin.

Loďka přirazila k břehu. Vystoupil jsem a ohlédl se. Na protějším břehu už nikdo nebyl. Měsíční sloup se opět táhl přes celou řeku a tvořil zlatý most. Jako na rozloučenou se přihnaly zvuky starodávného Lannerova valčíku. Gagin měl pravdu, cítil jsem, jak se všechny struny mého srdce rozechvěly v odpověď na ten vemlouvavý nápěv. Bral jsem se domů

10$

ztemnělými poli, zvolna vdechoval voňavý vzduch a do svého pokojíku jsem vkročil všecek zjihlý slastnou mdlobou bezpředmětných nekonečných předtuch. Cítil jsem se šťasten. Ale proč jsem byl šťasten? Nic mi nechybělo, na nic jsem nemyslel … Byl jsem šťasten.

Bylo mi málem do smíchu z přemíry libých, laškovných pocitů, až jsem vklouzl do postele a už jsem chtěl zavřít oči, když mě napadlo, že jsem si za celý večer ani jednou nevzpomněl na svou krásnou ukrutnici… Co to má znamenat, tázal jsem se v duchu. Což nejsem zamilován? A po té otázce jsem tuším rázem usnul jako robě v kolébce.

(III)

Druhý den ráno (už jsem byl vzhůru, ale ještě jsem nevstával) se pod oknem ozvalo ťukání hůlky a hlas, ve kterém jsem ihned poznal hlas Gaginův, zanotoval:

{Spíš? Moje kytara vzbudí tě ze spánku…}

Honem jsem mu šel otevřít.

„Dobré jitro,“ řekl vcházeje dovnitř, „vyburcoval jsem vás hodně časně, ale jen se podívejte, jaké máme ráno. Svěží, plné rosy a skřivánčího zpěvu.“

I on byl se svým kadeřavým lesklým vlasem, odhalenou šíjí a růžovými tvářemi svěží jako to jitro.

Oblékl jsem se. Šli jsme na zahrádku, posadili se na lavičku, poručili si kávu a dali se do řeči. Gagin se mi svěřil se svými plány do budoucna. Jelikož měl slušné jmění a nebyl na nikom závislý, chtěl se cele věnovat malířství, jen litoval, že pozdě přišel k rozumu a zbytečně promarnil spoustu času. Také jsem se zmínil o svých předsevzetích a mimochodem jsem mu svěřil i tajemství své nešťastné lásky. Vyslechl mě shovívavě, ale pokud jsem pozoroval, s velkým porozuměním pro svou vášeň jsem se u něho nesetkal. Ze zdvořilosti opětoval asi dvakrát můj povzdech a pak mi navrhl, abych se šel k němu podívat na jeho studie. Ihned jsem souhlasil.

Asju jsme doma nezastihli. Dle slov hospodyně odešla na zříceninu. Nějaké dvě versty od L byly totiž trosky šlechtického hradu. Gagin mi ukázal všecky svoje kartóny. Jeho studie obsahovaly mnoho života a pravdy, jevila se v nich jistá svoboda a velkorysost. Ale žádná z nich nebyla dokončena

11$

a kreslířsky mi připadaly nedbalé a nepřesné. Upřímně jsem mu vyslovil svůj názor.

„Ano, ano,“ přitakal s povzdechem, „máte pravdu. Je to všecko moc špatné a nezralé, nic naplat! Pořádně jsem nestudoval a taky ta zpropadená slovanská nekázeň si přijde na své. Dokud člověk o práci jen blouzní, vznáší se jako orel a myslí si, že by pohnul zeměkoulí. Ale v praxi hned ochabne a za chviličku ho to přestává bavit.“

Chtěl jsem ho povzbudit, ale mávl rukou, popadl kartóny do náruče a hodil je na pohovku.

„Jestli budu mít dost trpělivosti,“ procedil skrz zuby, „něco ze mě bude. A když ne, zůstanu šlechtickým nedochůdčetem. Pojďte, radši půjdem hledat Asju.“

Šli jsme.

(IV).

Cesta ke zřícenině se vinula po svahu úzké zalesněné doliny. Na dně tekl potok, bublal a skákal přes kameny, jako by se už nemohl dočkat, kdy splyne s velkou řekou, pokojně svítící za temnou hrází ostře lomených horských hřebenů. Gagin mě upozornil na některé příznivě osvětlené partie; z jeho výroků se ozýval ne-li malíř, tedy jistě umělecký duch. Záhy se objevila zřícenina. Na vrcholu holé skály se tyčila čtyřhranná věž, celá černá, dosud pevná, ale jako rozťatá podélnou puklinou. K věži přiléhaly omšelé zdi, tu a tam se plazil břečťan, zkroucené stromečky visely z šedivých střílen a polozřícené klenby. Kamenitá stezka vedla k bráně, celkem uchované. Už jsme se k ní blížili, když se před námi mihla ženská postava, hbitě přeběhla hromadu trosek a usadila se na výčnělku zdi přímo nad propastí.

„Vždyť je to Asja!“ zvolal Gagin. „Zbláznila se!“

Prošli jsme branou a octli se na malém nádvoříčku, zpola zarostlém planými jabloněmi a kopřivami. Na výstupku opravdu seděla Asja. Otočila se čelem k nám a dala se do smíchu, ale nehnula se z místa. Gagin jí pohrozil, ale já jsem ji hlasitě pokáral za neopatrnost.

„Radši ji nechte,“ pravil mi Gagin šeptem, „nedrážděte ji. Vy ji neznáte, nakonec by ještě vylezla na věž. Tady se radši podivujte, jak jsou zdejší obyvatelé podnikaví.“

Ohlédl jsem se. V koutku se uvelebila v maličké dřevěné boudě stařenka. Pletla punčochu a šilhala po nás přes brýle. Pro—

12$

dávala turistům pivo, perníky a sodovku. Sedli jsme si na lavičku a popíjeli z těžkých cínových džbánků poměrně dost chlazené pivo. Asja pořád seděla bez hnutí, nohy skrčené pod sebe a hlavu ovinutou mušelínovou šálou; její ladný zjev se výrazně a půvabně rýsoval na jasné obloze. Díval jsem se však na ni nevraživě. Už včera jsem v ní postřehl jistou křečovitost, cosi nepřirozeného… Chce nás ohromit, říkal jsem si. Nač? Co je to za dětinství? Jako by uhádla mé myšlenky, najednou na mě vrhla rychlý, pronikavý pohled, opět se zasmála, dvěma skoky byla dole, šla ke stařence a požádala ji o sklenici vody.

„Myslíš, že chci pít?“ obrátila se k bratrovi. „Kdepak! Ale tady ty kytky po zdech potřebují zalít.“

Gagin jí neodpovídal. Šplhala se sklenicí v ruce po troskách, občas se zastavila, skláněla se a s komickou vážností ulévala několik kapek vody, jasně se třpytících v slunci. Její pohyby byly velice roztomilé, ale já jsem se na ni stále mrzel, i když jsem s bezděčným zalíbením pozoroval, jak je svižná a obratná. Na jednom nebezpečném místě naschvál vykřikla a pak se dala do smíchu… Dostal jsem ještě větší zlost.

„Skáče jako srnka,“ zabručela si pod nos stařenka a na okamžik nechala své punčochy.

Asja konečně vyprázdnila celou sklenici a rozdováděně se vrátila kolébavým krokem k nám. Podivný úsměv jí slabě škubal obočím, chřípím a rty. Tmavé oči se mhouřily zpola vyzývavě, zpola vesele.

Považujete mé chování za nevhodné, zdál se říkat její výraz, ale to máte jedno… Stejně vím, že se vám líbím.

„Moc hezky to umíš, Asjo, moc hezky,“ řekl Gagin polohlasem. Najednou se nějak zastyděla, sklopila dlouhé řasy a skromně a zkroušeně si k nám přisedla. Teď jsem si poprvé důkladně prohlédl její obličej, ten nejproměnlivější obličej, jaký jsem kdy viděl. Za několik okamžiků už docela zbledl a zaujal soustředěný, téměř smutný výraz; i její rysy mi teď připadaly hrubší, přísnější, prostší. Byla zticha jak myška. Obešli jsme zříceninu kolem dokola (Asja šla v patách za námi) a potěšili se krásnou vyhlídkou. Mezitím se blížila doba oběda. Když Gagin platil stařence, ještě si objednal džbánek piva a pak se otočil ke mně a zvolal s potutelným gestem:

„Na zdraví paní vašeho srdce!“

„Ale copak on… Copak vy máte takovou paní?“ vyhrkla Asja.

13$

„Kdopak by ji neměl ?“ ozval se Gagin.

Asja se na okamžik zamyslela; její tvář se zase proměnila, zas se v ní objevil vyzývavý, skoro impertinentní úsměv.

Na zpáteční cestě se smála a dováděla ještě víc. Ulomila si dlouhou větev, dala si ji přes rameno jako pušku, uvázala si na hlavu šálu. Vzpomínám si, že jsme potkali početnou rodinu škrobených plavovlasých Angličanů. Všichni jako na povel provázeli Asju s chladným údivem skelnými zraky, a ona se jako naschvál dala do hlasitého zpěvu. Po návratu domů se neprodleně odebrala do svého pokoje a přišla až k obědu, ustrojená do parádních šatů, pečlivě učesaná, sešněrovaná a v rukavičkách. U stolu se chovala velice obřadně, skoro upjatě, taktak že okusila jídlo a upila vody z malého kalíšku. Zřejmě chtěla přede mnou vystoupit v nové úloze, v úloze způsobné, vzorně vychované slečny. Gagin jí nebránil. Bylo patrno, že je zvyklý všecko jí trpět, jenom se na mě chvílemi dobromyslně díval a mírně krčil rameny, jako by chtěl říci: „Je to dítě, buďte shovívavý.“ Hned po obědě Asja vstala, udělala pukrle, a když si brala klobouk, zeptala se Gagina, zda smí k Frau Louise.

„Odkdy se dovoluješ?“ odvětil se svým nezbytným, tentokrát trochu rozpačitým úsměvem. „Copak se s námi nudíš?“

„To ne, ale slíbila jsem včera Frau Louise, že za ní přijdu. A pak jsem myslela, že budete radši sami, a pan N. (ukázala na mě) ti bude ještě povídat.“

Odešla!

„Frau Louise,“ začal Gagin, vyhýbaje se mému zraku, „je vdova po zdejším purkmistrovi, hodná, ale celkem omezená stará paní. Má Asju moc ráda. Asja má totiž zvláštní zálibu, ráda navazuje známosti s lidmi z nižších vrstev. Všiml jsem si, že příčinou je vždycky hrdost. Je notně zhýčkaná, jak vidíte,“ dodal po krátké pomlčce, „ale co se dá dělat? Neumím nikoho trestat, a ji teprve ne. Musím k ní být shovívavý.“

Neřekl jsem na to nic. Gagin obrátil řeč jinam. Čím lépe jsem ho poznával, tím jsem ho měl raději. Záhy jsem ho pochopil. Byla to pravá ruská duše, upřímná, poctivá, ale bohužel trochu mdlá, bez vehemence a vnitřního žáru. Mládí v něm nekypělo ani nevřelo, ale tiše světélkovalo. Byl velice milý a chytrý, avšak neuměl jsem si představit, co z něho bude, až zmužní. Chce být malířem… Bez vytrvalé klopotné práce není umělců… a pracovat, uvažoval jsem, když jsem tak hleděl na jeho jemné rysy a naslouchal pomalé řeči – ne, pracovat nebudeš,

14$

nedokážeš se soustředit. Ale člověk ho musel mít rád, srdce se k němu zrovna upínalo. Strávili jsme spolu asi čtyři hodiny, střídavě jsme seděli na pohovce anebo se pomalu procházeli před domem, a za ty čtyři hodiny jsme se sblížili dokonale. Slunce zapadlo a už jsem musel pospíšit domů. Asja se dosud nevracela.

„Vidíte ji, nezbednici!“ řekl Gagin. „Šel bych vás doprovodit, chcete? Stavíme se cestou u Frau Louise a zeptám se, jestli tam je. Není to tak velká zacházka.“

Šli jsme dolů do města, zabočili do úzké křivolaké uličky a zastavili se před třípatrovým domem o dvou oknech zšíři. První patro čnělo do ulice víc než přízemí, druhé a třetí přečnívalo nad prvním; celý dům se svým vetchým vyřezáváním, dvěma tlustými sloupy dole, s lomenou břidlicovou střechou a štítem tvaru zobanu vypadal jak obrovský shrbený pták.

„Asjo!“ zvolal Gagin. „Jsi tu?“

Osvětlené okénko v druhém poschodí bouchlo a otevřelo se, a spatřili jsme Asjinu tmavou hlavinku. Za ní vyhlížel bezzubý, poloslepý obličej staré Němky.

„Jsem tu,“ pravidla Asja, koketně se opírajíc lokty o okenní rám, „je mi tady hezky. Tu máš,“ dodala a hodila Gaginovi větvičku čapího nůsku, „mysli si, že jsem paní tvého srdce.“ Frau Louise se zasmála.

„Pan N. odchází,“ řekl Gagin, „a rád by se s tebou rozloučil.“ „Ale?“ pravila Asja. „Tak to mu dej ode mě kytičku a já hned přijdu.“

Zabouchla okno a myslím, že políbila Frau Louise. Gagin mi mlčky podal haluzku. Mlčky jsem ji dal do kapsy, došel k přívozu a jel na druhou stranu.

Vzpomínám si, že jsem cestou domů o ničem nepřemýšlel, jen mi ležela na srdci zvláštní tíha, až mě náhle zarazila prudká, známá, ale v Německu vzácná vůně. Zůstal jsem stát a uviděl při cestě záhonek konopí. Stepní vůně mi okamžitě připomněla domov a vzbudila v mém srdci vášnivý stesk. Rád bych se zase nadechl ruského vzduchu, chodil po ruské půdě. „Co tu pohledávám, proč se potloukám po cizí zemi, mezi cizími lidmi?“ zvolal jsem a mrtvolná tíha, kterou jsem pociťoval, vyústila náhle v trpké a palčivé rozechvění. Přišel jsem domů v náladě zcela jiné než minulý den. Byl jsem skoro rozzlobený a dlouho jsem se nemohl uklidnit. Jímala mě zlost, mně samému nepochopitelná. Konečně jsem usedl a ve vzpomínce na proradnou vdovu (oficiální vzpomínkou na tuto dámu končil

16$

každý můj den) jsem vytáhl jedno z jejích psaníček. Ale ani jsem je nerozložil. Mé myšlenky se vzápětí zatoulaly jiným směrem. Myslel… myslel jsem na Asju. Napadlo mě, že mi Gagin za řeči nadhodil cosi o nějakých překážkách, které mu brání v návratu do Ruska… „Je to vůbec jeho sestra?“ vyslovil jsem nahlas.,

Svlékl jsem se, ulehl a snažil se usnout. Ale hodinu poté jsem opět seděl na lůžku opřený loktem o polštář a znova přemýšlel o „rozmarné holčině s křečovitým smíchem…“ Má postavu jako malá Raffaelova Galateia ve Farnesině, šeptal jsem si. Ano, a není jeho sestra…

Vdovino psaníčko zatím klidně leželo na zemi a bělalo se v měsíčních paprscích.

Příští dopoledne jsem šel zase do L. Namlouval jsem si, že se chci setkat s Gaginem, ale vskrytu jsem se toužil podívat, co bude dělat Asja, zda bude „vyvádět stejně jako včera. Nalezl jsem je oba v salóně a – zvláštní věc! – snad proto, že jsem v noci a ráno hodně přemýšlel o Rusku, jevila se mi Asja jako dokonale ruské děvče, a to prosté děvče, div ne jako služebná. Měla na sobě stařičké šaty, vlasy sčesané za uši a seděla u okna, ani nedutala a vyšívala na bubínku, skromně a tiše, jako by celý život nedělala nic jiného. Skoro nemluvila, klidně si prohlížela svou práci a její tahy nabyly tak bezvýznamného, všedního výrazu, že mi bezděčně vytanuly v mysli naše domácky vychované Káti a Máši. Aby byla podoba úplnější, zanotovala polohlasně ,Má zlatá matičko‘. Pozoroval jsem tu ubledlou pohaslou tvářičku, vzpomínal na včerejší snění a bylo mi něčeho líto. Venku bylo nádherně. Gagin nám oznámil, že dnes půjde kreslit studii podle skutečnosti. Otázal jsem se, zda ho smím doprovodit, zda mu nebudu překážet. „Naopak,“ odpověděl, „můžete mi dobře poradit.“

Nasadil si širák ? la van Dyck, oblékl si halenu, vzal pod paži kartón a vykročil. Ploužil jsem se za ním. Asja zůstala doma. Gagin ji při odchodu prosil, aby si vzala na starost polévku, která neměla být příliš řídká. Asja slíbila, že v kuchyni dohlédne. Gagin zamířil do údolí, mně už známého, tam usedl na kámen a začal kreslit starý vykotlaný dub s rozložitými větvemi. Já jsem si lehl do trávy a vzal si knížku. Ale nepřečetl jsem ani dvě stránky a Gagin jenom zbytečně počmáral papír. Po-

(V)

17$

řád jsme spíš vykládali, pokud mohu posoudit, vykládali jsme si dost chytře a bystře, jak se má vlastně pracovat, čeho se máme vyvarovat, čím se řídit a v čem je vlastně význam umělce v dnešní době. Gagin si nakonec řekl, že dnes „není ve formě“, lehl si vedle mne, a pak už volně plynuly naše mladistvé řeči, vášnivé i dumavé, někdy ohnivé, ale skoro vždy mlhavé řeči, ve kterých se mnohý Rus tak rád rozplývá. Když jsme se dosyta vypovídali a naplnil nás pocit zadostiučinění, jako bychom byli cosi vykonali, v něčem uspěli, vrátili jsme se domů. Asja byla stejná, jako když jsem ji opustil. Ačkoli jsem se ji snažil bedlivě pozorovat – ani stín koketérie, nejmenší známku záměrně hrané role jsem na ní nepostřehl. Tentokrát se jí strojené chování nedalo vytknout.

„Ale!“ prohodil Gagin. „Uložila si půst a pokání.“

Kvečeru několikrát nelíčeně zívla a brzo odešla do svého pokoje. Také jsem se s Gaginem záhy rozloučil a po návratu domů jsem už nepropadal snění, neboť den uplynul ve střízlivých pocitech. Nicméně si vzpomínám, že jsem uléhaje ke spánku mimoděk prořekl nahlas:

„To děvče je učiněný chameleón!“ A po chvilce přemýšlení jsem dodal: „Ale stejně není jeho sestra.“

(VI)

Uběhlo celých čtrnáct dní. Navštěvoval jsem Gaginovy denně. Asja se mi zřejmě vyhýbala, ale už si nedovolila žádnou z těch nezbedností, které mě tak zarazily v prvním období naší známosti. Zdálo se, že se potajmu trápí anebo je zmatena. Taky se méně smála. Zvědavě jsem ji pozoroval.

Mluvila slušně francouzsky a německy. Ale ze všeho bylo zjevné, že od dětství nepoznala ženskou péči a že se jí dostalo zvláštní, neobvyklé výchovy, nemající nic společného s tím, jak byl vychován Gagin. Ten byl i ve svém klobouku ? la van Dyck a v haleně jemný, trochu zhýčkaný ruský šlechtic každým coulem, kdežto ona nevypadala na urozenou slečnu. Ve všech jejích pohybech byl zvláštní neklid. Pláně bylo naroubováno nedávno, víno dosud kvasilo. Byla svým založením stydlivá a plachá, na svou ostýchavost měla zlost a ze zlosti se násilně nutila do rozpustilosti a smělosti, což se jí vždycky nedařilo. Několikrát jsem s ní zapředl řeč o jejím životě v Rusku, o její minulosti. Odpovídala na mé dotazy nerada. Dověděl jsem se nicméně, že před odjezdem do ciziny žila

18$

dlouho na venkově. Jednou jsem ji zastihl nad knihou, byla sama. Hlavu podepřenou oběma rukama a prsty hluboko zabořené do vlasů, hltala řádky v knize.

„Bravo!“ zvolal jsem, když jsem k ní přistoupil. „Vy jste ale pilná.“

„Vy si myslíte, že se umím jenom smát,“ pravila vážně a chtěla odejít.

Pohlédl jsem na titul knihy. Byl to jakýsi francouzský román. „Ale vaši volbu pochválit nemohu,“ poznamenal jsem.

„Tak co mám číst!“ zvolala, hodila knihu na stůl a dodala: „To radši půjdu skotačit.“ A rozběhla se na zahradu.

Téhož večera jsem Gaginovi předčítal Hermana a Dorotku. Asja nejdřív jenom rejdila kolem nás, pak se náhle zarazila, zbystřila sluch, tichounce si sedla ke mně a poslouchala až do konce. Příští den jsem ji opět nepoznával, než jsem se dovtípil, co ji to zase napadlo. Chtěla totiž být domácká a vážná jako Dorotka. Zkrátka se mi jevila takřka záhadnou bytostí. Byla hrdá až přemrštěně, ale upoutávala mě, i když jsem se na ni zlobil. Jen jednou věcí jsem si byl stále víc jist, že totiž není Gaginova sestra. Nejednal s ní bratrsky, choval se k ní až příliš vlídně, příliš shovívavě a zároveň poněkud strojeně. Podivná náhoda zřejmě potvrdila mé pochyby.

Když jsem jednoho večera přicházel k vinici, kde Gaginovi bydleli, našel jsem vrátka zamčená. Bez dlouhého rozmýšlení jsem se odebral k místu, kde byl plot pobořen, čehož jsem si všiml už dříve, a přeskočil jsem jej. Opodál stál kousek od cesty malý akátový altán. Došel jsem k němu a už jsem chtěl jít dál… Vtom mě zarazil hlas Asji, horoucně a v pláči pronášející tato slova:

„Ne, nechci mít ráda nikoho než tebe, ne, ne, chci mít ráda jenom tebe, navždycky.“

„Přestaň, Asjo, uklidni se,“ říkal jí Gagin, „Víš, že ti věřím.“ Jejich hlasy zaznívaly z altánu. Uviděl jsem je oba řídkým pletivem větví. Nezpozorovali mě.

„Jen a jen tebe,“ opakovala, vrhla se mu kolem krku a s křečovitými vzlyky ho začala líbat a tisknout se mu k prsům. „Přestaň, přestaň,“ domlouval jí a jemně ji hladil po vlasech. Na okamžik jsem strnul… Vtom jsem sebou trhl. Mám jít k nim? Ani zanic, blesklo mi hlavou. Hbitě jsem se vrátil k plotu, přeskočil jej a divže jsem nepádil domů. Usmíval jsem se, mnul si ruce, podivoval se náhodě, jež nenadále potvrdila mé domněnky (ani na vteřinu jsem nepochyboval o je-19$

jich správnosti), ale přitom mi padla do duše velká hořkost. Věru se dovedou přetvařovat! Ale k čemu to? Proč mě balamutí! Toho jsem se od něho nenadál… A co mělo znamenat to dojemné vyznání?

(VII)

Spal jsem špatně a ráno jsem časně vstal, dal si tlumok na záda, oznámil bytné, že mě dnes nemá čekat, a vydal se pěšky do hor vzhůru po řece, na které leží městečko S. Ty hory, výběžky pohoří zvaného Psí hřbet (Hundsrück), jsou geologicky velmi zajímavé; zvlášť pozoruhodná je pravidelnost a čistota čedičových vrstev; jenže já jsem neměl náladu na geologické výzkumy. Nechápal jsem, co se to se mnou děje. Jen jedna věc mi byla jasná: že bych se nerad setkal s Gaginovými. Ujišťoval jsem se, že jedinou příčinou mé náhlé nepřízně je rozmrzelost na jejich lstivé jednání. Kdo je nutil, aby se vydávali za příbuzné? Koneckonců jsem se snažil na ně nemyslet. Neměl jsem nikam naspěch, bloudil jsem po horách a údolích, vysedával ve vesnických krčmách, kde jsem pokojně rozprávěl s hospodskými i s hosty, anebo jsem uléhal někde na prohřátý kámen a díval se, jak plují oblaka. Však taky bylo krásné počasí. V tom zaměstnání jsem strávil tři dny, a to s jistým požitkem, i když mě ještě tu a tam píchlo u srdce. Mé duševní rozpoložení bylo v souladu s poklidnou přírodou tamního kraje.

Cele jsem se poddal tiché hře náhod a náhlým dojmům. Zvolna, střídavě proplouvaly mou myslí a nakonec v ní zanechaly celkový pocit, ve kterém splynulo vše, co jsem viděl, procítil a slyšel za ty tři dni, všecko: jemná vůně pryskyřice v lesích, volání a klepání datlů, neumlkající žvatlání jasných potůčků s pestrými pstruhy na písčitém dně, nesmělé obrysy hor, chmurné skály, čisťounké vísky s úctyhodnými starými kostely a stromy, čápi na lukách, líbezné mlýny s klapajícími koly, dobrácké tváře vesničanů, jejich modré kamizoly a šedivé punčochy, pomalé skřípavé vozy tažené statnými koňmi nebo kravkami, vlasatí mladí pocestní na čistých silnicích, osázených jabloněmi a hrušněmi…

I dnes si rád vzpomenu na tehdejší dojmy. Zdravím tě, skromný koutku německé země, prostý a spokojený, na každém kroku nesoucí stopy pilných rukou, stopy trpělivé, byť i zdlouhavé práce… Zdravím tě a pokoj s tebou!

20$

Přišel jsem domů až koncem třetího dne. Zapomněl jsem ještě říci, že ve zlosti na Gaginovy jsem se pokusil vzkřísit ve své mysli podobu necitelné vdovy. Pamatuji se, když jsem se tak zasnil, uviděl jsem před sebou asi pětileté vesnické děvčátko s kulatým obličejem a nevinně vypoulenýma očkama. Dívala se na mě tak dětsky prostoduše… Zastyděl jsem se před jejím čistým pohledem, nechtěl jsem před ní lhát, a rázem jsem dal své bývalé lásce navždy vale.

Doma jsem našel psaní od Gagina. Divil se mému náhlému rozhodnutí, vyčítal mi, že jsem ho nevzal s sebou, a prosil, abych k nim přišel, jakmile se vrátím. S nelibostí jsem dopis přečetl, ale už druhý den jsem se vypravil do L.

(VIII)

Gagin mě přátelsky uvítal a zahrnul mě jemnými výčitkami. Zato Asja jako naschvál, sotvaže mě uviděla, zničehonic propukla v smích a podle svého zvyku hned utekla. Gagin přišel do rozpaků, zahučel za ní, že je blázen, a žádal mě, abych jí prominul. Abych se přiznal, velice jsem se na Asju mrzel. Nebyl jsem beztoho ve své kůži, a teď zase ten líčený smích, zase ty divné grimasy. Nicméně jsem se zatvářil, jako bych nebyl nic zpozoroval, a sdělil jsem Gaginovi podrobnosti svého krátkého cestování. Vyprávěl mi, co dělal za mé nepřítomnosti. Ale rozmluva vázla. Asja několikrát vešla do pokojíku a znova odbíhala. Nakonec jsem prohlásil, že mám neodkladnou práci a musím už domů. Gagin mě nejprve zdržoval, pak se na mne pronikavě podíval a nabídl se, že mě vyprovodí.

V předsíni ke mně znenadání přistoupila Asja a podala mi ruku. Lehce jsem jí stiskl prsty a nepatrně se uklonil. Přejeli jsme s Gaginem přes Rýn, a když jsme dorazili k mému oblíbenému jasanu se soškou Panny Marie, usedli jsme na lavičku, abychom měli vyhlídku do kraje. Zde mezi námi došlo k zajímavému rozhovoru.

Nejprve jsme vyměnili pár slov, potom jsme ztichli, hledíce na jasnou řeku.

„Řekněte,“ náhle začal Gagin se svým obvyklým úsměvem, „co si myslíte o Asje? Jistě vám musí připadat trochu zvláštní, viďte ?“

„Ano,“ odvětil jsem dost zaraženě. Nenadál jsem se, že začne o ní.

„Člověk ji musí moc dobře poznat, aby o ní mohl soudit,“

21$

pravil. „Má velice dobré srdce, ale ztřeštěnou hlavu. Je s ní těžké pořízení. Ale nemohu ji odsuzovat, a kdybyste znal její příběh…“

„Její příběh?“ skočil jsem mu do řeči. „Copak není vaše…“ Gagin na mě pohlédl.

„Snad si nemyslíte, že není moje sestra? Ne,“ pokračoval nedbaje mých rozpaků, „je opravdu má sestra, dcera mého otce. Vyslechněte mě. Cítím k vám důvěru a povím vám všecko.

Můj otec byl člověk velice hodný, moudrý, vzdělaný a – nešťastný. Osud s ním nenakládal hůř než s kdekým jiným, jenže otec nevydržel ani první ránu. Oženil se brzo a ženil se z lásky. Jeho žena, moje matka, záhy zemřela. Bylo mi tenkrát šest měsíců. Otec mě odvezl na venkov a celých dvanáct let se nehnul z domu. Sám se věnoval mé výchově a nikdy by se byl ode mě neodloučil, kdyby k nám na venkov nebyl přijel jeho bratr, můj strýc. Strýc bydlel trvale v Petrohradě a zaujímal dost význačné postavení. Přemluvil otce, aby mě svěřil jeho péči, poněvadž otec nechtěl za živý svět opustit venkov. Strýc mu vyložil, že pro chlapce v mých letech je nezdravé žít v naprostém osamění, že s takovým věčně smutným a zamlklým učitelem, jako je on, jistě zůstanu pozadu za svými vrstevníky a také povahově bych se mohl zkazit. Otec dlouho vzdoroval bratrovým domluvám, ale nakonec ustoupil. Při loučení s otcem jsem plakal. Měl jsem ho rád, třebaže jsem v jeho tváři nikdy nespatřil úsměv… Ale když jsem se octl v Petrohradě, brzo jsem na naše ponuré, neveselé hnízdo zapomněl. Vstoupil jsem na vojenskou akademii a odtamtud jsem přešel ke gardovému pluku. Každý rok jsem otce shledával pořád a pořád smutnějším, zahloubaným do sebe, zádumčivým, až bojácným. Chodil denně do kostela a skoro se odnaučil mluvit. Za jedné své návštěvy (bylo mi už přes dvacet) jsem v naší domácnosti poprvé uviděl hubenou, černovlasou, asi desetiletou holčičku Asju. Otec řekl, že je sirotek a že si ji vzal k sobě na stravu – přesně tak se vyjádřil. Nevěnoval jsem jí zvláštní pozornost. Byla plachá, mrštná a mlčenlivá, a kdykoli jsem vstoupil do otcova oblíbeného pokoje, obrovského nevlídného pokoje, kde zesnula moje matka a kde byly i ve dne rozsvěcovány svíce, Asja se honem schovávala za otcovo voltairovské křeslo nebo za knihovnu. V dalších třech čtyřech letech mi služební povinnosti zabránily, abych se podíval domů. Dostával jsem od otce každý měsíc stručné psaní. O Asje se zmiňoval málokdy, a to jen letmo. Bylo mu už přes padesát,

22$

ale ještě vypadal jako mladík. Představte si mé zděšení: najednou, aniž bych co tušil, dostanu od správce dopis, ve kterém mě uvědomuje o smrtelné nemoci mého otce a zapřísahá mě, abych přijel co nejdříve, chci-li se s ním rozloučit. Ujížděl jsem jako šílený a ještě jsem otce zastihl naživu, ale už byl v posledním tažení. Měl nesmírnou radost, že jsem přijel, objal mě vyhublýma rukama, dlouze se mi podíval do očí zvláštním, zpytavým a přitom úpěnlivým pohledem, a když jsem mu slíbil, že splním jeho poslední prosbu, poručil starému komorníkovi, aby přivedl Asju. Starý ji přivedl. Sotva stála na nohou a chvěla se po celém těle.

,Tady‘, vypravil ze sebe otec namáhavě, ,tady ti odkazuji svou dceru, tvou sestru. Dovíš se všecko od Jakova,‘ dodal a ukázal na komorníka.

Asja zaštkala a padla obličejem na lože. Půl hodiny poté otec skonal.

Dověděl jsem se toto. Asja byla dcera mého otce a bývalé panské mé matky, Taťjany. Živě se na onu Taťjanu pamatuji, vzpomínám si na její velkou ztepilou postavu i příjemný, přísný, moudrý obličej s velkýma tmavýma očima. Měla pověst dívky hrdé a nepřístupné. Pokud jsem mohl pochopit z Jakovových uctivých zámlk, sblížil se s ní otec za několik let po úmrtí mé matky. Taťjana už tenkrát nebydlela v panském domě, ale v chalupě u vdané sestry, děvečky od krav. Otec k ní mocně přilnul a po mém odjezdu z venkova se s ní chtěl dokonce oženit, ale ona sama se přes jeho prosby nechtěla stát jeho ženou.

Nebožka Taťjana Vlasjevna, vykládal mi Jakov, když tak stál s rukama za zády u dveří, ,byla moc rozšafná a nechtěla vašemu panu otci ublížit. Copak jsem žena pro vás? Copak jsem nějaká paní? Takhle to ráčila říkat, to jsem prosím slyšel na vlastní uši.‘ Taťjana se ani nechtěla přestěhovat k nám a dál bydlela s Asjou u sestry. V dětství jsem vídal Taťjanu jen o svátcích v kostele. Na hlavě tmavý šátek, přes ramena žlutou šálu, stála v zástupu u okna (její strohý profil se ostře rýsoval proti průzračnému sklu), pokorně, vážně se modlila a klaněla se po starodávnu až k zemi. Když si mě strýček odvezl, byly Asje teprve dva roky, a když jí bylo devět, ztratila matku.

Když Taťjana zemřela, vzal si otec Asju k sobě. Už dříve vyslovil přání mít ji u sebe, ale Taťjana mu i toto odepřela. Představte si tedy, co asi se s Asjou dělo, když ji dali k pánovi.

23$

Dodnes nemůže zapomenout na chvíli, kdy byla poprvé ustrojena do hedvábných šatů a kdy jí byla políbena ručka. Dokud byla naživu matka, držela ji hodně zkrátka. U otce se Asja těšila naprosté volnosti. Byl jejím učitelem a kromě něho se s nikým nestýkala. Nehýčkal ji, totiž nemazlil se s ní. Ale měl ji vroucně rád a jakživ jí nic nezakazoval. Měl za to, že se vůči ní provinil. Asja brzo poznala, že je v domácnosti hlavní osobou. Věděla, že pán je její otec. Ale stejně brzo si uvědomila, jak ošemetné je její postavení. Hrdost se v ní silně rozvinula, stejně tak nedůvěřivost, špatné zvyky se zakořeňovaly, prostota se vytratila. Asja chtěla (sama se mi k tomu jednou přiznala) přimět celý svět, aby zapomněl na její původ, styděla se za svou matku, styděla se i za svůj stud, a zároveň si na matce zakládala. Vidíte, že věděla a ví mnoho, co by ve svých letech vědět neměla… Ale může za to? Mladé síly se v ní rozbujely, krev se v ní vařila, ale neměla nablízku žádnou ruku, která by ji usměrnila. Úplná nezávislost ve všem! Ale dá se něco takového snadno vydržet? Nechtěla být horší než jiné šlechtické dcerky. Vrhla se na četbu. Co z toho mohlo povstat kloudného? Nesprávně započatý život se nesprávně utvářel, ale její srdce se nezkazilo, mysl zůstala uchráněna.

A tak já, pětadvacetiletý mladík, měl najednou na starosti třináctileté děvče! První dny po otcově smrti stačilo, aby uslyšela můj hlas, a už ji rozrážela zimnice, moje vlídnost v ní budila stesk a teprve pozvolna, ponenáhlu si na mě zvykla. Pak ovšem, když se přesvědčila, že ji vskutku uznávám za svou sestru a mám ji rád jako sestru, horoucně ke mně přilnula. Vždyť ona neumí být ve svých citech polovičatá.

Přivezl jsem ji do Petrohradu. I když loučení bylo bolestné, spolu jsme být nemohli. Dal jsem ji do jednoho z nejlepších penzionátů. Asja pochopila nezbytnost našeho odloučení; ale začala tím, že se rozstonala a málem zemřela. Potom si zvykla a strávila v penzionátě čtyři roky; avšak proti mému očekávání zůstala skoro stejná jako dřív. Ředitelka penzionátu si mi na ni často stěžovala. ,Člověk ji ani nesmí potrestat,‘ říkala, ,a vlídnost na ni taky neplatí’. Asja byla mimořádně bystrá, učila se výborně, nejlépe ze všech. Ale ani zanic se nechtěla přizpůsobit obecné úrovni, byla umíněná, mračila se jako bubák… Nemohl jsem jí to příliš zazlívat, neboť při svém postavení by musela buď podlézat, anebo se každému vyhýbat. Ze všech spolužaček se spřátelila jen s jednou, nehezkou, zakřiknutou chudobnou dívkou. Ostatní slečny, se kterými byla vychovává-

24$

na, vesměs z lepších rodin, ji neměly v lásce, popichovaly ji a rýpaly do ní na každém kroku. Asja jim nezůstávala nic dlužna. Jednou při náboženství se učitel rozhovořil o neřestech. ,Nejhorší neřesti jsou pochlebnictví a zbabělost,‘ hlasitě řekla Asja. Šla zkrátka vytrvale vlastní cestou. Jen způsoby měla vytříbenější, ačkoli myslím, že ani v tom daleko nepokročila.

Konečně jí bylo sedmnáct let. V penzionátě už nemohla zůstat. Byl jsem ve značných nesnázích, až mě najednou osvítila šťastná myšlenka. Co kdybych zažádal do výslužby, odjel do ciziny na rok či na dva a vzal Asju s sebou? Jak jsem si usmyslel, tak jsem udělal. A teď jsme oba na březích Rýnu, kde se snažím věnovat malířství, zatímco ona… dovádí a čtveračí jako dřív. Ale doufám teď, že ji nebudete posuzovat moc přísně. Sice se tváří, že jí na ničem nesejde, ale ve skutečnosti jí záleží na mínění každého člověka, a na vašem obzvlášť.“

A Gagin se opět usmál svým mírným úsměvem. Pevně jsem mu stiskl ruku.

„Je to všecko pravda,“ začal znova, „ale já s ní mám soužení. To víte, horká krev. Zatím se jí žádný nelíbil, ale běda, jestli se do někoho zamiluje! Někdy si s ní vůbec nevím rady. Co vám si onehdy vyvzpomněla: najednou mě začala ujišťovat, že k ní jsem chladnější než dřív a že má ráda jenom mne a celý život bude jenom mne mít ráda… A při tom se tak rozplakala…“ „Tedy tohle…,“ uklouzlo mi, ale včas jsem se zarazil.

„Ale řekněte mi,“ zeptal jsem se Gagina, „když už spolu mluvíme tak otevřeně – vážně se jí dosud žádný nelíbil? Přece se v Petrohradě setkávala s mladými muži?“

„Ti se jí vůbec nelíbili. Kdepak, Asja chce hrdinu, neobyčejného člověka, anebo půvabného pastýře z horské soutěsky. Ale já jsem se tu zapovídal a zdržel jsem vás,“ dodal vstávaje. „Poslyšte,“ začal jsem, „pojďme k vám, nechce se mi domů.“

„A co vaše práce?“

Neodpovídal jsem. Gagin se dobromyslně usmál a vrátili jsme se do L. Sotvaže jsem spatřil známou vinici a bílý domek na kopci, pocítil jsem neznámou slast, ano, slast u srdce, jako by mi tam někdo potají ulil medoviny. Po Gaginově vyprávění se mi ulevilo.

26$

(IX)

Asja nás přivítala už na prahu. Znova jsem očekával smích. Ale přišla k nám bledá, zamlklá, se sklopeným zrakem.

„Tady ho zas máme,“ pravil Gagin, „a považ, vrátil se na vlastní přání.“

Asja na mě tázavě pohlédla. Podal jsem jí ruku a tentokrát jsem jí pevně stiskl studené prstíky. Najednou mi jí bylo tuze líto. Teď už jsem chápal mnohé, co mě dřív u ní mátlo. Její vnitřní neklid, neznalost způsobů, touha blýsknout se – vše mi nyní bylo jasné. Nahlédl jsem jí do duše. Neustále na ní ležela tajná tíha, nezkušená hrdost se mátla a nepokojně se zmítala, avšak celá její bytost dychtila po pravdě. Pochopil jsem, proč mě to zvláštní děvčátko přitahuje. Nepřitahovala mě jen polodivošským půvabem, vyzařujícím z celého útlého těla, ne, měl jsem rád její duši.

Gagin se hrabal ve svých kresbách. Navrhl jsem Asje, abychom se šli projít na vinici. Ihned souhlasila, plna veselé a téměř pokorné ochoty. Sestoupili jsme do poloviny kopce a sedli si na širokou dlážku.

„A nestýskalo se vám po nás?“ začala Asja.

„A vám se po mně stýskalo?“ zeptal jsem se.

Asja po mně zašilhala.

„Ano,“ odpověděla. „Je v horách hezky?“ pokračovala vzápětí. „Jsou vysoké? Až nad oblaka? Povídejte, co jste všecko viděl. Bratrovi jste vyprávěl, ale já jsem z toho neslyšela nic.“ „Neměla jste chodit pryč,“ poznamenal jsem.

„Odešla jsem… protože… Ale teď už nikam nepůjdu,“ dodala s důvěřivou něhou. „Dneska jste se zlobil.“

„Já?“

„Ano, vy.“

„Ale proč, prosím vás…“

„To nevím, ale zlobil jste se a odešel jste rozzlobený. Moc mě mrzelo, že jste takhle odešel, a jsem ráda, že jste se vrátil.“ „Jsem taky rád, že jsem se vrátil,“ řekl jsem.

Asja zakroutila rameny, jak to často dělají děti, když je jim hezky.

„Ó já umím hádat!“ pokračovala. „Kolikrát jsem poznala podle toho, jak tatínek vedle v pokoji kašlal, jestli je se mnou spokojený nebo ne.“

Až dosud Asja se mnou nikdy nemluvila o svém otci. Byl jsem překvapen.

27$

„Měla jste ráda pana otce?“ pravil jsem a ke své velké rozmrzelosti jsem najednou cítil, jak rudnu.

Neodpovídala a taky se začervenala. Oba jsme ztichli. V dálce plul po Rýně dýmající parník. Dívali jsme se na něj.

„Proč nic nepovídáte?“ zašeptala Asja.

„Pročpak jste se dnes dala do smíchu, když jste mě uviděla?“ zeptal jsem se.

„Ani sama nevím. Někdy je mi do pláče, ale směju se. Nesmíte mě posuzovat… podle toho, co dělám. Ach, teď si vzpomínám, ta báje o Lorelei je krásná! Že je tamhle vidět její skálu? Nejdřív prý každého utopila, a když se zamilovala, sama pak skočila do vody. Ta báje se mi moc líbí. Frau Louise mi vypravuje všelijaké pohádky. Víte, Frau Louise má černého kocoura se žlutýma očima..

Asja zvedla hlavu a potřásla kadeřemi.

„Ach, mně vám je hezky,“ řekla.

V tom okamžení k nám dolétly přerývané jednotvárné zvuky. Na sta hlasů najednou a s pravidelnými přestávkami opakovalo nápěv modlitby. Dole po cestě se ubíralo procesí s kříži a korouhvemi.

„Kdybych tak mohla s nimi,“ řekla Asja, naslouchajíc výbuchům hlasů, postupně slábnoucím.

„To jste tak zbožná?“

„Kdybych tak mohla jít někam daleko na poutní místo nebo vykonat nějaký obtížný hrdinský čin,“ pokračovala. „Takhle dny utíkají, život uteče, a co jsme dokázali?“

„Jste ctižádostivá,“ prohodil jsem, „nechcete žít marně, chcete po sobě zanechat stopu..

„A copak to není možné?“

Není, málem jsem odpověděl… Ale pohlédl jsem jí do jasných očí a řekl pouze:

„Zkuste to.“

„Řekněte,“ opět promluvila Asja po krátké pomlce, za níž jí přelétly obličejem, mezitím už zbledlým, jakési stíny, „řekněte, moc se vám líbila ta dáma… Pamatujete, jak bratr připíjel na její zdraví na zřícenině druhý den po tom, co jsme se poznali?“

Rozesmál jsem se.

„Váš bratr žertoval. Žádná dáma se mi nelíbila, aspoň teď se mi žádná nelíbí.“

„A co se vám líbí na ženách?“ zeptala se Asja a s nevinnou zvědavostí zaklonila hlavu.

28$

„Zvláštní otázka!“ zvolal jsem.

Asja trochu upadla do rozpaků.

„Neměla jsem se vás na to ptát, viďte? Promiňte mi, jsem zvyklá breptat všecko, co mě zrovna napadne. A proto se bojím mluvit.“

„Jen mluvte, proboha, nebojte se,“ živě jsem jí vpadl do řeči, „jsem tak rád, že jste se konečně přestala ostýchat.“

Asja sklopila zrak a zasmála se tichým, laškovným smíchem. Ještě jsem ji neslyšel takto se smát.

„Tak povídejte,“ pokračovala, narovnávajíc si podolek šatů a přikryla si jimi nohy, jako by tu hodlala sedět dlouho, „povídejte anebo mi něco zarecitujte, jako jste nám recitoval z Oněgina, pamatujete…“ Náhle se zamyslela.

„Kde nyní kříž a větve pnou se nad mou matkou ubohou,“

řekla polohlasem.

„Puškin to má jinak,“ namítl jsem.

„A já bych chtěla být Taťjana,“ pokračovala stále tak přemítavě. „Povídejte,“ dodala živě.

Ale neměl jsem chuť povídat. Díval jsem se na ni, jak ji celou zaplavují sluneční paprsky, jak se všecka upokojila a zjihla. Vše kolem nás radostně zářilo, dole i nad námi, obloha, země i voda. I vzduch překypoval jasem.

„Podívejte, jaká je to krása!“ řekl jsem. Bezděčně jsem ztlumil hlas.

„Ano, je to krása!“ odpověděla stejně tiše, aniž na mě pohlédla. „Kdybychom tak byli ptáci, to bychom se vznesli, to bychom se rozlétli… Zrovna bychom se utopili v tom blankytu… Ale my nejsme ptáci.“

„Ale křídla nám mohou narůst,“ řekl jsem.

„lak to?“

„Časem to poznáte. Jsou city, které nás odpoutávají od země. Nemějte obav, budete mít křídla.“

„A vy jste je už měl?“

„Jak bych vám to řekl… Myslím, že jsem dosud nelétal.“

Asja se opět zamyslela. Mírně jsem se k ní nachýlil.

„Umíte valčík?“ zeptala se náhle.

„Umím,“ odpověděl jsem poněkud bezradně.

„Tak pojďte, půjdem. Řeknu bratrovi, aby nám zahrál valčík… Budem si myslet, že létáme, že nám narostla křídla.“ Rozběhla se ke stavení (mirv2). Utíkal jsem za ní – a za několik

29$

okamžiků jsme vířili v těsném pokojíku při sladkých tónech Lannerovy hudby. Asja tančila skvěle a s velkým zaujetím. Panensky přísný zjev náhle prostoupilo cosi jemného, ženského. Má ruka potom dlouho cítila dotyk její něžné postavy, ještě dlouho jsem slyšel její blízký zrychlený dech, dlouho jsem před sebou viděl tmavé, nehybné, skoro zavřené oči v bledé, ale oživené tváři, výrazně rámované kadeřemi.

(X)

Celý den se náramně vydařil. Dováděli jsme jako děti. Asja byla velice milá a prostá. Gagin z ní měl radost. Odešel jsem pozdě. Když jsme dojeli doprostřed Rýna, požádal jsem přívozníka, aby pustil loďku po proudu dolů. Starý vytáhl vesla, a už nás unášela velebná řeka. Rozhlížel jsem se kolem, naslouchal, vzpomínal, a vtom se mého srdce zmocnil záhadný neklid… Zdvihl jsem oči k obloze, leč ani tam nebylo pokoje – obloha posetá hvězdami se všecka třepetala, byla v pohybu, zachvívala se. Sklonil jsem se nad řekou… Ale i tam, v chladné temné hlubině se vlnily a třásly hvězdy. Všude jsem spatřoval nepokoj a ruch, a nepokoj rostl i ve mně. Opřel jsem se o kraj loďky. Šepot větru kolem mé hlavy i tiché bublání vody za zádí mě dráždilo, svěží dech vln mě nezchladil. Na břehu zaklokotal slavík a nakazil mě sladkým jedem svého zpěvu. Slzy mi vhrkly do očí, ale nebyly to slzy bezdůvodného nadšení. Nepociťoval jsem ony nejasné, ještě nedávné všeobsáhlé tužby, kdy se duše rozšiřuje a rozeznívá se, kdy snad všecko chápe a všecko miluje… Nikoli! Roznítila se ve mně touha po štěstí. Ještě jsem je neuměl pojmenovat. Ale prahl jsem po štěstí, chtěl jsem se dosyta nabažit štěstí, hynul jsem touhou po štěstí… A loďka stále klouzala po vodě, a starý přívozník seděl a klímal schýlen nad vesly.

(XI)

Když jsem se příští den chystal ke Gaginům, netázal jsem se v duchu, zda Asju miluji. Ale mnoho jsem o ní přemýšlel. Její osud mě zajímal, naše nenadálé sblížení mě těšilo. Tušil jsem, že teprve včera jsem ji poznal. Do té doby mi unikala. A když se mi teď konečně projevila, ozářilo její zjev tak čarovné světlo, viděl jsem jej tak nově, prosvítaly jím plaše takové skryté půvaby…

30$

Svižně jsem kráčel známou cestou a neustále pohlížel na domek bělající se zdálky. Nemyslel jsem na budoucnost, ba ani ne na zítřek. Bylo mi úžasně hezky.

Asja se zarděla, jakmile jsem vstoupil do pokoje. Všiml jsem si, že se opět vyšňořila, ale výraz obličeje se k šatům nehodil, byl smutný. A já jsem přišel v takové veselé náladě! Zdálo se mi dokonce, že užuž chtěla podle svého zvyku utéci, ale přemohla se a zůstala. Gagin byl v onom zvláštním stavu tvůrčího zápalu a běsnění, jehož prudký záchvat přepadává diletanty, kdykoli se domnívají, že se jím podařilo, jak říkají, trefit hřebík na hlavičku. Stál celý rozježený a umazaný od barev před napjatým plátnem, zeširoka se po něm rozháněl štětcem, pokynul mi téměř zuřivě, poodstoupil, přimhouřil oči a už se znova sápal na svůj obraz. Nechtěl jsem ho rušit, a posadil jsem se k Asje. Její tmavé oči se pomalu obrátily ke mně.

„Jste dnes nějak jiná, než jste byla včera,“ prohodil jsem, když jsem se předtím marně snažil vykouzlit úsměv na její rty.

„Ano, jsem,“ přisvědčila zvolna a temně. „Ale to nic není. Spatně jsem spala, celou noc jsem přemýšlela.“ „O čem?“

„O mnoha věcech. To jsem tak zvyklá odmalička, ještě když jsem byla u maminky

Namáhavě ze sebe vypravila to slovo, a potom opakovala: „Když jsem byla u maminky… přemýšlela jsem, proč žádný nemůže vědět, co se s ním stane. A někdy člověk vidí, že se blíží neštěstí, ale stejně se nemůže zachránit. A proč nikdy nemůžeme říct úplnou pravdu? Pak jsem myslela na to, že nic neznám a že bych měla studovat. Musím se převychovat, jsem hrozně špatně vychovaná. Neumím hrát na piano, neumím kreslit, a šiju taky bídně. Nemám žádné schopnosti, musí být se mnou hrozná nuda.“

„Jste k sobě nespravedlivá,“ odporoval jsem, „Hodně jste četla, jste vzdělaná a chytrá…“

„Jsem chytrá?“ opáčila s takovou naivní zvídavostí, že jsem se mimoděk rozesmál, ale ona se ani neusmála. „Bratříčku, jsem chytrá?“ obrátila se ke Gaginovi.

Neodpovídal a pracoval dál. Ustavičně střídal štětce a vysoko zdvíhal ruku.

„Někdy sama nevím, co to mám za nápady,“ pokračovala Asja stále tak zamyšleně. „Někdy se namouduši bojím sama sebe. Ach, já bych tak ráda… Je to pravda, že by ženy neměly mnoho číst?“

31$

„Mnoho ne, ale…“

„Povězte mi, co mám číst. Povězte, co mám dělat. Budu dělat všecko, co mi řeknete,“ obrátila se ke mně s bezelstnou důvěřivostí.

Nevěděl jsem, co bych jí řekl.

„Ale že se nebudete se mnou nudit?“

„Prosím vás…,“ začal jsem.

„Tak vám děkuji,“ řekla Asja, „a já už jsem si myslela, že byste se nudil.“

A její malá horká ručka vřele tiskla mou.

„No tak!“ zvolal v tom okamžiku Gagin. „Není to pozadí moc tmavé?“

Přistoupil jsem k němu. Asja vstala a odešla.

(XII)

Vrátila se za hodinu, zůstala stát ve dveřích a pokynula mi rukou.

„Poslyšte,“ řekla, „kdybych umřela, bylo by vám mě líto?“

„Co to dnes máte za nápady!“ zvolal jsem.

„Myslím si, že brzo umřu. Někdy se mi zdá, že se všecko kolem mě se mnou loučí. Lepší je umřít než žít tak… Och, nedívejte se tak na mě. Vážně se nepřetvařuju. Nebo se vás zase budu bát.“

„Copak jste se mě bála?“

„Jestli jsem taková divná, vážně za to nemůžu,“ odpověděla. „Vidíte to, už se ani neumím smát…“

Byla smutná a ustaraná až do večera. Něco se s ní dělo, čemu jsem nerozuměl. Její zrak Často ulpíval na mně, až mi srdce usedalo pod tím záhadným pohledem. Tvářila se klidně, ale jak jsem se tak na ni díval, nejraději bych jí řekl, aby se nerozrušovala. Zálibně jsem ji pozoroval, objevoval jsem dojemné kouzlo v tazích pobledlé tváře, v zpomalených pohybech, ale ona si z nějakého důvodu myslela, že mám špatnou náladu. „Víte,“ řekla mi krátce před tím, než jsme se loučili, „trápí mě pomyšlení, že mě považujete za lehkomyslnou… Napříště vždycky věřte všemu, co vám řeknu, ale buďte ke mně taky upřímný. A já vám budu vždycky říkat pravdu, dávám vám čestné slovo…“

To čestné slovo mě zase rozesmálo.

„Ach, nesmějte se,“ ozvala se živě, „nebo vám dnes řeknu, co jste včera vy řekl mně: Proč se smějete?“ A po krátké pomlce

32$

dodala: „Pamatujete, co jste včera říkal o křídlech? Křídla mi narostla, ale nemám, kam bych letěla.“

„Prosím vás, vždyť vám jsou všechny cesty otevřeny..

Asja mi pohlédla zpříma a upřeně do očí.

„Dnes si o mně nemyslíte nic pěkného,“ pravila se svraštělým obočím.

„Já? Že si nemyslím nic pěkného? O vás!“

„Copak jste oba jak opaření?“ skočil mi Gagin do řeči. „Chcete, zahraju vám valčík jako včera?“

„Ne, ne,“ odporovala a zaťala pěsti. „Dnes ani zanic!“

„Já tě nenutím, uklidni se…“

„Ani zanic,“ opakovala a zbledla.

Snad mě nemiluje? uvažoval jsem, když jsem se blížil k Rýnu, prudce valícímu temné vlny.

(XIII)

Snad mě nemiluje? tázal jsem se v duchu příští den, sotvaže jsem procitl. Nechtěl jsem nahlížet do vlastního nitra. Cítil jsem, že její zjev, zjev „dívky s křečovitým smíchem“, se mi vtiskl do duše a že se ho tak brzo nezbavím. Šel jsem do L. a zůstal tam celý den, ale Asju jsem viděl jen letmo. Nebyla zdráva, bolela ji hlava. Přišla na chvilku dolů, čelo obvázané, bledá a pohublá, s očima skoro zavřenýma. Mdle se usmála: „To přejde, to nic není. Všecko přejde, viďte?“ A hned zas odešla.

Bylo mi smutno. Taková truchlivá prázdnota. Ale přesto jsem se dlouho neměl k odchodu a vrátil jsem se pozdě, aniž jsem ji ještě spatřil. Příští dopoledne mi uběhlo v jakémsi polosnu, polovědomí. Chtěl jsem se dát do práce, a nešlo to. Chtěl jsem zahálet a na nic nemyslet. Ale ani to se mi nepodařilo. Bloudil jsem městem, vracel se domů a zase odcházel.

„Jste pan N.?“ náhle se za mnou ozval dětský hlas. Ohlédl jsem se. Stál přede mnou malý hošík. „Tohle vám posílá Fräulein Annette,“ doložil a podal mi psaníčko.

Otevřel jsem je a poznal Asjino nepravidelné, rychlé písmo. „Musím se s Vámi nutně setkat,“ psala mi. „Přijďte dnes ve čtyři hodiny ke kamenné kapličce na cestě u zříceniny. Dopustila jsem se dnes velké neopatrnosti. Přijďte, velmi Vás prosím, vše se dovíte. Řekněte poslíčkovi ano.“

„Vzkážete odpověď?“ ptal se mě chlapec.

„Vyřiď, že ano,“ odvětil jsem. Chlapec odběhl.

33$

(XIV)

Odebral jsem se do svého pokoje, sedl si a zamyslel se. Srdce mi prudce bušilo. Přečetl jsem si několikrát Asjino psaníčko. Pohlédl jsem na hodiny. Nebylo ještě ani dvanáct.

Dveře se otevřely a – vstoupil Gagin.

Byl zasmušilý. Chytil mě za ruku a pevně ji stiskl. Vypadal velmi rozrušeně.

„Co je vám?“ zeptal jsem se.

Gagin si vzal židli a usedl proti mně.

„Předevčírem,“ začal s nuceným úsměvem a zajíkavě, „jsem vás překvapil svým vyprávěním. Dnes vás udivím ještě víc. S někým jiným bych se neodvážil… tak přímo… Ale vy jste šlechetný člověk, jste můj přítel, viďte? Poslyšte, má sestra Asja se do vás zamilovala.“

Všecek jsem se zachvěl a napřímil se.

„Vaše sestra, říkáte

„Ano, ano,“ přerušil mě Gagin. „Říkám vám, je blázínek a já se z ní taky zblázním. Ale naštěstí neumí lhát a důvěřuje mi. Ach, to děvče je taková duše… jenže se zničí, určitě se zničí.“

„Ale vy se mýlíte,“ začal jsem.

„Ne, nemýlím se. Víte, včera ležela skoro celý den a vůbec nejedla; ačkoli si nestěžovala… Ona si nikdy nestěžuje. Neměl jsem žádné obavy, přestože kvečeru dostala slabou horečku. Dnes mě ve dvě hodiny v noci vzbudila naše domácí, ať se prý jdu podívat na sestru, že je jí nějak zle. Běžel jsem k Asje a našel jsem ji oblečenou, třásla se v zimnici, celá uplakaná. Hlava jí hořela, zuby cvakaly. Ptám se jí: Co je ti? Jsi nemocná? Skočila mi kolem krku a proboha mě prosila, abych ji odtud odvezl co nejdřív, chci-li, aby zůstala naživu. Nic nechápu, snažím se ji uklidnit, ale vzlyká ještě víc… Až jsem najednou mezi těmi vzlyky uslyšel… No zkrátka jsem uslyšel, že vás miluje. Ujišťuji vás, že my dva, lidé rozumní, si ani nedovedeme představit, jak hluboce cítí a jak silně se u ní city projevují. Přepadává ji to nečekaně a stejně prudce jako bouře. Jste velice milý člověk,“ pokračoval Gagin, „ale proč si vás tak zamilovala, to upřímně řečeno nechápu. Říká, že je to láska na první pohled. Proto onehdy plakala, když mě ujišťovala, že nechce mít ráda nikoho než mě. Myslí si, že jí opovrhujete, že asi víte, kdo je. Ptala se mě, zda jsem vám nepověděl její historii. Řekl jsem ovšem, že nikoli. Ale její citlivost je prostě hrozná. Přeje si jedinou věc: odjet, odjet ihned. Seděl

34$

t

jsem s ní až do rána. Musel jsem jí slíbit, že zítra už tu nebudem, a teprve pak usnula. Dost jsem se rozmýšlel, až jsem se rozhodl, že s vámi promluvím. Myslím, že Asja má pravdu, nejlépe bude, když odtud oba odjedem. A byli bychom jeli už dnes, kdyby mě nenapadla jedna věc, která mě zadržela. Možná že… kdo ví? Snad se vám sestra líbí? Jestliže je tomu tak, proč by odjížděla? A tak jsem odhodil veškerý stud a odhodlal se… Kromě toho jsem sám leccos pozoroval… Rozhodl jsem se… že se vás zeptám…“ Nebohý Gagin přišel do rozpaků. „Odpusťte mi prosím,“ dodal, „nejsem zvyklý na takové prekérní situace.“

Vzal jsem ho za ruku.

„Chcete vědět,“ řekl jsem pevně, „zda se mi vaše sestra líbí? Ano, líbí se mi…“

Gagin na mě pohlédl.

„Ale, vypravil ze sebe, „přece byste se s ní neoženil?“

„Co mám na takovou otázku odpovědět? Posuďte sám, zda mohu hned…“

„Vím, vím,“ přerušil mě Gagin, „nemám nejmenší právo žádat od vás odpověď a má otázka je vrchol nezpůsobu… Ale co mám dělat? S ohněm nejsou žerty. Neznáte Asju, může se rozstonat, uprchnout, dát si s vámi schůzku… Jiná by dovedla všecko zatajit a vyčkat, ale ona ne. Je to u ní poprvé, v tom to vězí! Kdybyste ji viděl, jak mi dnes plakala u nohou, pochopil byste mé obavy.“

Zamyslel jsem se. Gaginova slova „dát si s vámi schůzku“ mě bodla u srdce. Považoval bych za hanebné neopětovat jeho poctivou upřímnost.

„Ano,“ řekl jsem nakonec, „máte pravdu. Před hodinou jsem od vaší sestry dostal psaní. Tady je.“

Gagin si vzal psaníčko, rychle je proběhl a spustil ruce do klína. Výraz údivu v jeho obličeji byl velmi komický, jenže mně nebylo do smíchu.

„Opakuji znovu, jste šlechetný člověk,“ pravil, „ale co teď? Jakže? Chce odjet a přitom vám píše a vyčítá si neopatrnost. Kdypak to vůbec napsala? A co vám vlastně chce?“

Uklidnil jsem ho a jali jsme se pokud možná střízlivě uvažovat, co bychom měli podniknout.

Nakonec jsme se dohodli takto: pro jistotu jsem měl jít na schůzku a poctivě si s Asjou všecko říci. Gagin se zavázal, že zůstane doma a neprozradí, že o jejím psaníčku ví. A večer jsme se měli zase sejít.

36$

„Pevně ve vás doufám,“ řekl Gagin a stiskl mi ruku. „Mějte slitování s námi oběma. Ale zítra přece odjíždíme,“ dodal vstávaje, „protože si Asju stejně nevezmete.“

„Dejte mi do večera čas na rozmyšlenou,“ prosil jsem.

„Budiž, jenže vy si ji nevezmete.“

Odešel, a já jsem padl na pohovku a zavřel oči. Hlava mi šla kolem, nahrnulo se do ní příliš mnoho dojmů najednou. Zlobil jsem se na Gaginovu upřímnost, mrzel se na Asju, její láska mě těšila i mátla. Nemohl jsem pochopit, co ji přimělo, aby všecko řekla bratrovi. Nevyhnutelnost rychlého, takřka okamžitého rozhodnutí mě trýznila.

Vzít si sedmnáctileté děvčátko, při její letoře, copak je to možné! řekl jsem a vstal jsem.

(XV)

V určenou hodinu jsem se přeplavil přes Rýn a koho jsem na druhém břehu nepotkal jako chlapce, který byl u mě už ráno. Zřejmě na mě čekal.

„Tady vám posílá Fräulein Annette,“ řekl mi šeptem a odevzdal mi další psaníčko.

Asja mi sdělovala, že změnila místo naší schůzky. Měl jsem se za půl hodiny dostavit nikoli ke kapličce, ale k Frau Louise, dole zaklepat a jít do druhého poschodí.

„Zase ano?“ otázal se mě chlapec.

„Ano,“ opakoval jsem a dal se po břehu Rýna. Na návrat domů nebylo kdy, bloudit ulicemi jsem nechtěl. Za městskou hradbou byla malá zahrada s krytým kuželníkem a se stoly pro milovníky piva. Vešel jsem tam. Několik postarších Němců hrálo kuželky. Dřevěné koule se s rachotem kutálely, tu a tam se ozývaly pochvalné výkřiky. Hezounká služka s uplakanýma očima mi přinesla džbánek piva. Podíval jsem se jí do očí. Rychle se odvrátila a šla pryč.

„Ba, ba,“ pravil tlustý občan s červenými tvářemi, který tu seděl, „naše Hannchen je dnes tuze smutná. Odvedli jí milého na vojnu.“

Podíval jsem se na ni. Seděla schoulená v koutku a rukou si podpírala tvář, slzy jí kanuly po prstech jedna za druhou. Kdosi chtěl pivo. Donesla džbánek a opět se vrátila na své místo. Její zármutek na mě působil, přemýšlel jsem o nastávající schůzce, ale byly to myšlenky starostlivé a neveselé. Nešel jsem na schůzku s lehkým srdcem, neočekávaly mě radosti

37$

vzájemné lásky. Měl jsem dodržet dané slovo, dostát těžké povinnosti. S ní nejsou žerty – ta Gaginova slova se mi zaťala do duše jako šípy. Ale nehynul jsem ještě před třemi dny v té loďce unášené vlnami mučivou touhou po štěstí? Bylo teď na dosah – a já jsem váhal, odmršťoval je, musel jsem je odmrštit… Přišlo znenadání, a to mě zneklidňovalo. Sama Asja se svou horkou hlavou, se svou minulostí, výchovou, ta přitažlivá, ale podivná bytost mě, abych pravdu řekl, děsila. Dlouho ve mně zápasily různé city. Určená lhůta se blížila. Nemohu se s ní oženit, řekl jsem si nakonec, nedoví se, že ji mám také rád.

Vstal jsem, dal nešťastné Hannchen do ruky tolar (ani mi nepoděkovala) a ubíral se k domu Frau Louise. Vzduchem už pluly večerní stíny a úzký pás oblohy nad temnou ulicí se zardíval v odlesku červánků. Tiše jsem zaklepal na dveře; ihned se otevřely. Překročil jsem práh a octl se v naprosté tmě.

„Tudy, tudy,“ ozval se hlas staré ženy. „Jste očekáván.“

Poslepu jsem udělal dva kroky, až mě vzala kostnatá ruka za ruku.

„To jste vy, Frau Louise?“ otázal jsem se.

„Ano,“ odpovídal hlas, „to jsem já, vzácný mladý pane.“

Stará mě vedla nahoru po příkrých schodech a zůstala stát u odpočívadla ve druhém patře. V chabém světle, které padalo malým okénkem, jsem uviděl vrásčitý obličej vdovy po purkmistrovi. Nasládlý potutelný úsměv jí roztahoval vpadlé rty a krčil bezbarvá očka. Ukázala mi na malé dveře. Křečovitým pohybem ruky jsem je otevřel a přibouchl za sebou.

(XVI)

V malém pokojíku, do kterého jsem vstoupil, bylo dost šero, takže jsem Asju hned neviděl. Seděla na židli u okna, zahalená do dlouhé šály, hlavu měla odvrácenou a téměř schovanou, byla jako vyplašené ptáče. Prudce oddychovala a celá se třásla. Najednou mi jí přišlo nevýslovně líto. Přistoupil jsem k ní. Odvrátila hlavu ještě víc.

„Anno Nikolajevno,“ řekl jsem.

Náhle se celá vzpřímila, chtěla na mne pohlédnout – a nedokázala to. Uchopil jsem ji za ruku, byla chladná a ležela v mé dlani jako mrtvá.

„Ráda bych…,“ začala Asja a pokusila se o úsměv, ale bledé

38$

rty ji neposlouchaly, „chtěla jsem… Ne, nemohu…vypravila ze sebe a ztichla. Hlas jí opravdu selhával při každém slově. Usedl jsem vedle ní.

„Anno Nikolajevno,“ opakoval jsem a taky jsem nebyl s to nic dodat.

Nastalo ticho. Dosud jsem ji držel za ruku a díval se na ni. Pořád se choulila, těžce oddychovala a pomalu se kousala do dolního rtu, aby se nerozplakala, aby potlačila pláč, který měla na krajíčku. Díval jsem se na ni. V její bázlivé nehybnosti byla dojemná bezmocnost, jako by byla samou únavou taktak došla k židli a klesla na ni. Všecek jsem zjihl.

„Asjo,“ řekl jsem sotva slyšitelně.

Pomalu ke mně zdvihla oči… Ó pohlede milující ženy, kdo tě dokáže vylíčit? Ty oči úpěnlivě prosily, svěřovaly se, tázaly, vzdávaly se. Nemohl jsem odolat jejich kouzlu. Prudký žár mnou projel jako žhavé jehly. Sklonil jsem se a přitiskl rty na její ruku.

Ozval se plachý zvuk, snad přerývaný vzdech, a vtom jsem ucítil ve vlasech dotek slabé ruky, chvějící se jako list. Zvedl jsem hlavu a uviděl její tvář. Jak se náhle proměnila! Bázlivý výraz z ní zmizel, zrak se ponořil někam hluboko a vábil mě s sebou, rty se pootevřely, bledé čelo bylo jako mramor a kadeře spadaly dozadu jako odhozeny větrem. Zapomněl jsem na celý svět, přitáhl ji k sobě – a její poslušná ruka se podrobila, celé tělo spělo za rukou, šála se svezla z ramenou a hlava se položila na má prsa, položila se mi pod planoucí rty… „Jsem vaše…,“ zašeptala Asja sotva slyšitelně.

Mé ruce už klouzaly po jejím těle… Ale vzpomínka na Gagina náhle přede mnou vyšlehla jako blesk.

„Co to děláme!“ zvolal jsem a křečovitě ucouvl. „Váš bratr… vždyť on všecko ví… Ví, že jsme se tu sešli.“

Klesla na židli.

„Ano,“ pokračoval jsem. Vstal jsem a odešel na druhý konec pokoje. „Váš pan bratr všecko ví. Musel jsem mu to říci.. „Musel?“ hlesla nezřetelně. Patrně ještě nemohla přijít k sobě a špatně mi rozuměla.

„Ano, ano,“ opakoval jsem zatvrzele, „a je to vaše, jen a jen vaše vina. Proč jste prozradila své tajemství? Kdo vám říkal, že máte bratrovi všecko povědět? Byl dnes u mě a řekl mi, o čem jste spolu mluvili.“ Snažil jsem se nedívat na Asju a dlouhými kroky jsem měřil pokoj. „Teď je všecko ztraceno, všecko.“

39$

Chtěla vstát.

„Zůstaňte!“ zvolal jsem. „Zůstaňte, prosím vás. Máte před sebou poctivého člověka, ano, poctivého člověka. Ale co vás proboha tak rozrušilo? Copak jste na mně pozorovala nějakou změnu? Ale nemohl jsem vašemu bratrovi nic zamlčet, když dnes přišel ke mně.“

Co to mluvím, říkal jsem si v duchu a při pomyšlení, že jsem hanebný podvodník, že Gagin ví o naší schůzce, že všecko je zmařeno, odhaleno, při tom pomyšlení mi zrovna hučelo v hlavě.

„Nevolala jsem bratra,“ ozval se Asjin ustrašený šepot, „přišel sám.“

„Podívejte, co jste provedla,“ pokračoval jsem. „A teď byste chtěla odjet…“

„Ano, musím odjet,“ pravila stejně tiše, „a pozvala jsem vás sem jen proto, abych se s vámi rozloučila.“

„A vy myslíte, že loučení pro mě bude lehké?“

„Ale proč jste to bratrovi říkal?“ opakovala v údivu.

„Říkám vám, nemohl jsem jednat jinak. Kdybyste se nebyla sama prozradila…“

„Zamkla jsem se,“ vykládala prostomyslně, „a nevěděla jsem, že paní domácí má druhý klíč.“

Ta nevinná omluva z jejích úst, v takové chvíli, mě tenkrát málem rozhněvala, ale dnes se při vzpomínce neubráním pohnutí. Nešťastné, poctivé, upřímné dítě!

„A teď je konec všemu!“ začal jsem znova. „Konec. Teď se musíme rozloučit.“ Kradmo jsem pohlédl na Asju. Prudce se zardívala. Jímal ji, to jsem tušil, stud i strach. Sám jsem chodil a mluvil jako v horečce. „Nenechala jste rozvinout cit, který začínal uzrávat, sama jste rozbila náš vztah, neměla jste ke mně důvěru, pochybovala jste o mně.“

Zatímco jsem mluvil, nakláněla se stále víc a víc kupředu, a vtom padla na kolena, dala hlavu do dlaní a rozeštkala se. Běžel jsem k ní, pokoušel jsem se ji zdvihnout, ale vzpírala se. Nesnáším ženské slzy, hned ztrácím hlavu.

„Anno Nikolajevno, Asjo,“ opakoval jsem, „prosím vás, moc vás prosím, přestaňte proboha… Znova jsem ji vzal za ruku. Ale k mému vrcholnému úžasu náhle vyskočila, rychlostí blesku vyrazila ke dveřím a zmizela…

Když po chvíli přišla Frau Louise, ještě jsem tu stál uprostřed pokoje, jako když do mě hrom uhodí. Nechápal jsem, jak ta schůzka mohla tak hloupě skončit – skončit, když jsem nevy—

40$

slovil ani setinu toho, co jsem chtěl, co jsem měl vyslovit, když jsem ještě sám nevěděl, jak by mohla dopadnout.

„Slečna odešla?“ zeptala se mě Frau Louise a vytáhla žluté obočí až k paruce.

Podíval jsem se na ni jako bulík a šel jsem pryč.

(XVII)

Vyšel jsem z města a pustil se rovnou do polí. Zlost, zuřivá zlost mě sžírala. Zahrnoval jsem se výčitkami. Jak to, že jsem nepochopil, proč Asja změnila místo naší schůzky, že jsem neocenil, co jí dalo přemáhání, aby přišla k té bábě, proč jsem ji nezadržel! Mezi čtyřma očima v tom opuštěném, taktak osvětleném pokoji jsem měl dost sil, dost odvahy ji odmrštit, dokonce jí činit výčitky… Ale nyní mě její zjev pronásledoval, prosil jsem ji za odpuštění. Vzpomínky na tu bledou tvář, na ty bojácné zamžené oči, rozpuštěné vlasy na skloněné šíji, lehký dotek její hlavy na mé hrudi – ty vzpomínky mě pálily. „Jsem vaše…,“ stále a stále jsem slyšel její šepot. Jednal jsem podle nejlepšího svědomí, ujišťoval jsem se. Ne, není, není to pravda! Což jsem si opravdu přál takové rozuzlení? Což se s ní mohu rozejít? Mohu ji ztratit? Šílenče! Šílenče! opakoval jsem si vztekle.

Mezitím už se blížila noc. Rázně jsem vykročil k domku, kde Asja bydlela.

(XVIII)

Gagin mi šel v ústrety.

„Viděl jste sestru?“ volal na mne už zdálky.

„Copak není doma?“

„Ne.“

„Vůbec se nevrátila?“

„Ne. Musím se omluvit,“ pokračoval Gagin, „nedalo mi to, a proti naší úmluvě jsem šel ke kapličce. Nebyla tam. To vůbec nepřišla?“

„Nebyla u kapličky.“

„A vy jste se s ní nesešel?“

Nezbylo mi než se přiznat, že jsme se setkali.

„Kde?“

„U Frau Louise. Rozešli jsme se před hodinou,“ dodal jsem, „byl jsem přesvědčen, že se vrátila domů.“

41$

„Počkáme,“ řekl Gagin.

Šli jsme do stavení a posadili se. Mlčeli jsme. Na nás oba padala tíseň. Neustále jsem se ohlíželi, dívali se na dveře, pozorně naslouchali.

Nakonec Gagin vstal.

„To už přestává všecko!“ zvolal. „Hlava mi jde kolem. Ona mě namouduši přivede do hrobu… Pojďte ji hledat.“

Vyšli jsme z domu. Venku už se docela setmělo.

Gagin si narazil klobouk do očí. „O čem jste spolu mluvili?“ tázal se mě.

„Viděli jsme se jen chvilku,“ odpověděl jsem, „mluvil jsem s ní, jak jsme se dohodli.“

„Víte co?“ ozval se. „Radši půjdem každý jinudy, tak ji spíš potkáme. Ale v každém případě za hodinu přijďte sem.“

(XIX)

Hbitě jsem sestoupil z vinice dolů a pustil se do města. Rychle jsem obešel všecky ulice, všude jsem nahlédl, i k Frau Louise do oken, vrátil se k Rýnu a rozběhl se po břehu. Tu a tam jsem zahlédl ženskou postavu, ale Asja nikde. Už mě nesžírala zlost, ale tajný strach mě mučil, a nepociťoval jsem jen strach. Ne, byla to lítost, nejpalčivější lítost a láska, ano, nejvroucnější láska. Lomil jsem rukama, volal Asju v nastávající noční tmě, nejdřív potichu, pak stále hlasitěji. Stokrát jsem opakoval, že ji miluji, přísahal jsem, že ji nikdy neopustím. Byl bych dal všecko na světě, kdybych ji mohl zase držet za chladnou ruku, zase slyšet její tichý hlas, zase ji vidět před sebou… Tolik mi věřila, přišla ke mně plna odhodlání, v dokonalé nevinnosti srdce a citů, přinesla mi své panenské mládí… a já jsem ji k sobě nepřivinul, připravil jsem se o blahý pohled, jak by její milá tvář rozkvetla radostí a tichým nadšením. To pomyšlení mě přivádělo k šílenství.

„Kam asi šla, co si udělala?“ volal jsem v bezedném bezmocném zoufalství. Vtom se na samém břehu řeky mihlo cosi bílého. To místo jsem znal. Stál tam nad hrobem člověka, utonulého asi před sedmdesáti lety, kamenný kříž se starodávným nápisem, zpola propadlý do země. Srdce se mi sevřelo. Doběhl jsem ke kříži, ale bílá postava zmizela. Zavolal jsem: ,Asjo!“ Můj vlastní divoký hlas mě samotného polekal, ale nikdo se mi neozval.

Rozhodl jsem se, že se půjdu zeptat, zda ji nenašel Gagin.

42$

(XX)

Jak jsem rychle stoupal po pěšině na vinici, spatřil jsem světlo v Asjině pokoji. To mě trochu uklidnilo.

Došel jsem ke stavení. Dveře dole byly zamčené. Zaklepal jsem. Neosvětlené okénko v přízemí se opatrně otevřelo a ukázala se Gaginova hlava.

„Našel jste ji?“ zeptal jsem se.

„Už se vrátila,“ odpověděl šeptem. „Je ve svém pokoji a svléká se. Všecko je v pořádku.“

„Chválabohu!“ zvolal jsem v nevýslovném návalu radosti. „Chválabohu! Teď už bude všecko dobré. Ale víte, ještě si musíme spolu promluvit.“

„Až jindy,“ odvětil a zvolna k sobě přitáhl okenní rám. „Až jindy, a teď sbohem.“

„Na shledanou zítra,“ pravil jsem, „zítra se všecko vysvětlí.“ „Buďte sbohem,“ opakoval Gagin. Okno se zavřelo.

Měl jsem sto chutí na ně zaklepat. Chtěl jsem Gaginovi hned tenkrát říci, že žádám o ruku jeho sestry. Ale takové námluvy a v tuhle dobu… Až zítra, umiňoval jsem si. Zítra budu šťasten! Štěstí nezná zítřek. Nezná ani včerejšek. Nepamatuje se na minulost, nemyslí na budoucnost. Zná přítomnost, a ještě to není ani den, ale pouhý okamžik.

Nevím už, jak jsem došel do S. Nenesly mě nohy, nevezla mě loďka, unášela mě jakási široká, mocná křídla. Šel jsem kolem křoví, v kterém zpíval slavík. Zůstal jsem stát a dlouho jsem poslouchal, zdálo se mi, že opěvá mou lásku a mé štěstí.

(XXI)

Když jsem se nazítří dopoledne blížil k známému domku, zarazila mě jedna okolnost. Všechna okna byla otevřená, i dveře dokořán. Před prahem se povalovaly nějaké papírky. Za dveřmi se vynořila služka s koštětem. Přistoupil jsem k ní.

„Odjeli!“ pleskla, dřív než jsem se zmohl na otázku, zda je Gagin doma.

„Odjeli?“ opáčil jsem. „Jak to? A kam?“

„Jeli dnes ráno v šest a neřekli kam. Počkejte, nejste náhodou pan N.?“

„Ano, jsem N.“

„Máte u paní domácí psaní.“ Služka šla nahoru a vrátila se s dopisem. „Tady to je, prosím.“

43$

„Ale to není možné… Jak to?“ začal jsem. Služka se na mě tupě podívala a dala se do metení.

Otevřel jsem dopis. Psal mi Gagin; od Asji ani řádka. Začínal tím, že mě prosil, abych se na něho nehněval pro náhlý odjezd; byl přesvědčen, že po zralé úvaze jeho rozhodnutí schválím. Neviděl jiného východiska ze situace, která se mohla stát obtížnou i nebezpečnou. „Včera večer,“ psal mi, „když jsme oba mlčky čekali na Asju, přesvědčil jsem se definitivně, že rozloučení je nezbytné. Jsou předsudky, které chovám v úctě. Chápu, že se s Asjou nemůžete oženit. Všecko mi řekla. Pro její klid jsem byl nucen vyhovět jejím opětovným naléhavým prosbám.“ V závěru dopisu vyjadřoval politování, že naše známost tak brzo skončila, přál mi mnoho štěstí, přátelsky mi tiskl ruku a zapřísahal mě, abych se po nich nesnažil pátrat.

„Jaké předsudky?“ vzkřikl jsem, jako by mě mohl slyšet. „Takový nesmysl! Kdo by se opovážil mě o ni oloupit…“ Chytil jsem se za hlavu.

Služka začala hlasitě volat hospodyni. Její zděšení mě přimělo, abych se vzpamatoval. Posedla mě jediná myšlenka; najít je, najít stůj co stůj. Snést takovou ránu, smířit se s takovým rozuzlením nedokážu. Dověděl jsem se od paní domácí, že v šest ráno nastoupili na parník a jeli po Rýně dolů. Vydal jsem se do dopravní kanceláře. Tam mi řekli, že si, koupili lístky do Kolína. Šel jsem domů s úmyslem, že si honem sbalím zavazadla a pojedu parníkem za nimi. Musel jsem kolem domu Frau Louise.. Vtom slyším, že mě někdo volá. Zvedl jsem hlavu a v okně pokoje, v kterém jsem se včera setkal s Asjou, jsem uviděl vdovu purkmistrovou. Usmívala se tím svým odporným úsměvem a volala na mě. Otočil jsem se zády a málem jsem ji minul. Ale zavolala za mnou, že pro mě něco má. Ta slova mě zadržela – vstoupil jsem do domu. Jak mám vylíčit pocity, které se mě zmocnily, když jsem zase uviděl ten pokojík Vlastně,“ začala stará paní, ukazujíc mi malé psaníčko, „vlastně bych vám to měla dát teprve, až byste ke mně přišel sám, ale když vy jste takový milý mladý pán. Tu máte.“ Vzal jsem si psaníčko. Na malinkém kousku papíru byla tato slova, ve spěchu načrtnutá tužkou:

„Buďte sbohem, už se nikdy neuvidíme. Neodjíždím z hrdosti, ne, ale nemohu jinak. Včera, když jsem před Vámi plakala, kdybyste byl řekl jediné slovo, jedno jediné slovo – zůstala bych. Vy jste je neřekl. Asi je to tak lepší. Sbohem navždy!“

44$

Jediné slovo… Ó já šílený! To slovo… Včera jsem je opakoval se slzami v očích, házel do větru, pronášel je v pustých ulicích… Ale nevyřkl jsem je před ní, neřekl jsem jí, že ji miluji. Ani jsem tenkrát nemohl to slovo vyřknout. Když jsme se sešli v osudném pokojíku, ještě jsem si nebyl své lásky jasně vědom. To vědomí se neprobudilo ani tehdy, když jsem seděl s jejím bratrem v nesmyslném tíživém mlčení… Vzplanulo nezadržitelně až po chvíli, kdy jsem ji v obavách z možného neštěstí začal volat a hledat. Ale to už bylo pozdě. To není možné, mohlo by se mi namítnout. Nevím, zda je to možné, vím jenom, že je to pravda. Asja by nebyla odjela, kdyby v ní byl alespoň náznak koketérie a kdyby její postavení nebylo tak ošidné. Nemohla snést, co by každá jiná vydržela, a to jsem nepochopil. Můj zlý démon zadržel vyznání na mých rtech při posledním setkání s Gaginem pod ztemnělým oknem, a poslední nit, které jsem se ještě mohl zachytit, se mi vysmekla z rukou.

Téhož dne jsem se vrátil se sbaleným kufrem do L. a vyplul do Kolína. Vzpomínám si, že parník už odrážel a já jsem se v duchu loučil s těmi ulicemi, se všemi těmi místy, na která jsem už neměl nikdy zapomenout – když jsem najednou uviděl Hannchen. Seděla na lavičce u řeky. Obličej měla bledý, ale ne smutný. Vedle ní stál hezký mládenec a něco jí se smíchem vykládal. A moje malá madona na druhé straně Rýna stále tak truchlivě vyhlížela z temné zeleně starého jasanu.

(XXII)

V Kolíně jsem narazil na stopu. Zjistil jsem, že Gaginovi jeli do Londýna, pustil jsem se za nimi, ale v Londýně zůstalo všechno pátrání bezvýsledné. Dlouho jsem se nechtěl smířit, dlouho jsem si stavěl hlavu, až jsem se nakonec vzdal naděje, že je dostihnu.

A už jsem je nespatřil, nespatřil jsem Asju. O něm jsem se tu a tam doslechl nejasné pověsti, ale ona mi zmizela navždy. Ani nevím, je-li naživu. Několik let po tom jsem jednou v cizině letmo zahlédl v železničním voze ženu, jejíž tvář mi živě připomněla nezapomenutelné rysy… Ale patrně jsem se dal oklamat náhodnou podobou. Asja zůstala v mých vzpomínkách děvčátkem, jak jsem ji znal v nejkrásnějším období svého života, jak jsem ji viděl naposledy, schoulenou na nízké dřevěné židli.

45$

Musím se ostatně přiznat, že jsem pro ni dlouho netruchlil. Shledal jsem dokonce, že osud to dobře zařídil, že mě s ní nespojil. Chlácholil jsem se myšlenkou, že bych s takovou ženou asi nebyl šťastný. Byl jsem tenkrát mladý – a budoucnost, ta krátká, rychlá budoucnost neměla pro mě hranic. Nemohlo by se opakovat to, co bylo, říkal jsem si, v lepší, ještě krásnější podobě? Znal jsem i jiné ženy – ale cit, který ve mně vzbudila Asja, ten žhavý, něžný, hluboký cit se už neopakoval. Ne! Žádné zraky mi nenahradily ty oči, kdysi na mě láskyplně upřené, žádnému srdci přitulenému k mé hrudi neodpovídalo mé srdce tak radostnou a slastnou mdlobou! Odsouzen k staromládenecké samotě dožívám svá šedivá léta, ale střežím jako svátost její psaníčka a uschlou květinu, kterou mi kdysi hodila oknem. Květina dosud vydává slabou vůni, ale ruka, která mi ji dala, ta ruka, na kterou jsem mohl jen jedinkrát přitisknout rty, možná už dávno tlí v hrobě… A já sám – co se stalo se mnou? Co zbylo ze mne, co zbylo z těch blažených a nepokojných dnů, z okřídlených nadějí a snah? Takový lehký opar nad nepatrnou rostlinkou přežívá všechny radosti a žaly lidské – přežívá i samého člověka.

46$

«PRVNÍ LÁSKA»

Hosti se už dávno rozjeli. Hodiny odbily půl jedné. V pokoji zůstal jen hostitel, Sergej Nikolajevič a Vladimír Petrovič. Hostitel zazvonil a nařídil, aby odklidili zbytky večeře. „Tak tedy platí,“ pravil hostitel, usadil se hlouběji v křesle a zapálil si doutník, „každý bude vyprávět příběh o své první lásce. Je řada na vás, Sergeji Nikolajeviči.“

Sergej Nikolajevič, obtloustlý blondýn plných tváří, se nejdříve podíval na hostitele a potom se zahleděl ke stropu.

„Neměl jsem žádnou první lásku,“ pronesl konečně, „začal jsem rovnou s druhou.“

„Jak to?“

„Docela prostě. Bylo mi osmnáct let, když jsem byl poprvé zaujat jednou docela milou slečnou; ale ucházel jsem se o ni jen tak, jako by to pro mne nebylo nic nového; zrovna tak, jako jsem se později ucházel o jiné. Poprvé a naposled jsem se vlastně zamiloval asi v šesti letech do své chůvy; ale to už je moc a moc dávno. Podrobnosti těch vztahů se mi už vytratily z paměti, a i kdybych si je pamatoval, koho by to mohlo zajímat?“

„Tak jak tedy?“ navázal hostitel. „Ani na mé první lásce není nic tak zajímavého. Před svou známostí s Annou Ivanovnou, mou nynější ženou, jsem nebyl do nikoho zamilován a nám šlo všechno jako po másle; otcové nás zasnoubili, my jsme se brzo jeden druhému zalíbili

47$

a bez otálení jsme se vzali. Můj příběh lze vypovědět dvěma slovy. Přiznám se, pánové, když jsem nadhodil téma první lásky, spoléhal jsem na vás, nechci říct staré, ale také ne zrovna nejmladší staré mládence; a což vy, Vladimíre Petroviči, čím vy nás pobavíte?“

„Má první láska patří mezi ne docela obyčejné,“ odvětil s nepatrným zadrhováním v hlase Vladimír Petrovič, asi čtyřicetiletý prošedivělý brunet.

„Ale!“ zvolal hostitel i Sergej Nikolajevič současně. „Tím líp… – Vypravujte!“

„Milerád… nebo ne, nebudu vypravovat, nejsem výřečný, buď to dopadne stručně a suše, nebo rozvláčně a strojeně. Ale jestli dovolíte, zapsal bych všechno, nač si vzpomenu, do sešitku a pak bych vám to přečetl.“ Přátelé s tím nejprve nesouhlasili, ale Vladimír Petrovič trval na svém. Za čtrnáct dní se znovu sešli a Vladimír Petrovič splnil svůj slib.

Hle, co bylo v jeho sešitku:

(I)

Bylo mi tehdy šestnáct let. Odehrálo se to v létě roku 1833. Bydlel jsem v Moskvě u rodičů. Najímali na léto vilku u Kalužské brány, proti Něskučnému sadu. – Připravoval jsem se na univerzitu, ale studoval jsem velmi málo a beze spěchu.

Nikdo neomezoval mou svobodu. Dělal jsem si co jsem chtěl, zejména od té doby, co jsem se rozloučil se svým posledním vychovatelem, Francouzem, který se nijak nemohl smířit s pomyšlením, že spadl do Ruska „jako bomba“ (comme une bombe), a zarputile se válel celé dny na posteli. Otec se mnou jednal s lhostejnou laskavostí; matinka si mě téměř nevšímala, ačkoli kromě mne děti neměla. Pohlcovaly ji jiné starosti. Můj otec, člověk ještě mladý a velmi hezký, se s ní oženil z vypočítavosti; byla o deset let starší než on. Moje matinka měla smutný život; ustavičně se rozčilovala, žárlila, zlobila se, nikdy však v otcově přítomnosti; velice se ho

48$

bála, a on se choval chladně, odměřeně, s odstupem… Nepoznal jsem nikoho tak povzneseně klidného, sebevědomého a pánovitého.

Nikdy nezapomenu na první týdny strávené na letním bytě. Počasí bylo nádherné. Přestěhovali jsme se z města 9. května, zrovna na den sv. Nikolaje. Procházel jsem se buď v zahradě naší vilky, nebo po Něskučném, nebo za branou. Brával jsem si s sebou nějakou knihu – třeba Kajdanovovy přednášky, ale zřídkakdy jsem ji otvíral. Častěji jsem recitoval nahlas verše, jichž jsem znal velmi mnoho zpaměti. Krev ve mně kypěla a srdce se svíralo tak sladce a podivně; stále jako bych něco čekal, něčeho jsem se bál a všemu jsem se obdivoval, ustavičně jsem byl ve střehu, fantazie bujela a bystře kroužila kolem jedněch a týchž představ jako jiřičky zrána kolem zvonice; býval jsem zádumčivý, smutný, dokonce jsem i plakával, ale slzami a dojetím vyvolaným buď zpěvným veršem, nebo krásným večerem prostupoval jako jarní travička pocit mladého kypícího života.

Měl jsem jezdeckého koníka. Sám jsem si ho osedlával a vyjížděl samoten někam hodně daleko, jel jsem cvalem a představoval si, že jsem rytířem na turnaji (jak vesele mi při tom vítr fičel kolem uší), nebo jsem se díval k obloze a vnímal její zářící jas a blankyt rozdychtěnou duší.

Pamatuji se, že mi tenkrát představa ženy, přelud ženské lásky téměř nikdy nepřicházely na mysl v určitých

49$

obrysech, ale jako podvědomá, cudná předtucha něčeho nového, nevýslovně sladkého, ženského…

Tato předtucha, toto očekávání prolínalo celou mou bytostí, dýchal jsem jím, ono proudilo , v mých žilách, v každé kapce krve a bylo souzeno, že se brzo vyplní… Naše letní sídlo sestávalo z dřevěného panského domu se sloupy a ze dvou nízkých přístavků; v přístavku nalevo byla malá továrnička na výrobu laciných tapet; nejednou jsem se tam chodil dívat, jak asi deset hubených, rozcuchaných klučíků s vyzáblými obličeji co chvíli naskakuje v zamaštěných pláštích na dřevěnou páku, tlačí na čtyřhranné špalky lisu a tíhou svých vychrtlých tělíček tiskne pestré vzory tapet. Přístavek vpravo byl prázdný a byl k pronajmutí. Jednoho dne – asi tři neděle po 9. květnu – se okenice v oknech tohoto přístavku otevřely a objevily se v nich ženské osoby – usadila se tam nějaká rodina. Pamatuji se, že téhož dne se matinka při obědě ptala komorníka, kdo jsou naši noví sousedi, a když uslyšela jméno kněžny Zasekinové, řekla nejprve s nádechem úcty:

„Tak? kněžna…,“ ale pak dodala: „Jistě nějaká chudá.“ „Přijeli ve třech drožkách,“ poznamenal komorník, podávaje uctivě mísu, „vlastní ekvipáž nemají, a nábytek docela obyčejný.“

„No,“ namítla matinka, „ale přesto je lepší…“

Otec na ni chladně pohlédl, načež zmlkla.

Opravdu, kněžna Zasekinová nemohla být bohatá; přístavek, který si najala, byl tak chatrný, malý a nízký, že jen trochu zámožným lidem by nevyhovoval. Ostatně tehdy jsem tomu nevěnoval žádnou pozornost. Knížecí titul na mě působil pramálo, právě jsem totiž přečetl Schillerovy Loupežníky.

(II)

Mým zvykem bylo toulat se každý večer s puškou po naší zahradě a číhat na vrány. Odedávna jsem cítil nenávist k těmto obezřelým dravým a lstivým ptákům.

50$

Toho dne, o němž byla řeč, jsem též odešel do zahrady, a když jsem marně prošel všechny aleje (vrány mě poznaly a jen zdáli přerývaně krákaly), přiblížil jsem se mimoděk k nízkému plotu oddělujícímu vlastně naše území od úzkého pruhu zahrady za přístavkem vpravo a náležející k němu. Šel jsem se sklopenou hlavou. Pojednou jsem uslyšel hlasy; pohlédl jsem přes plot – a strnul jsem… Naskytla se mi divná podívaná.

Pár kroků ode mne stála na trávníku mezi zeleným maliním vysoká, urostlá dívka v proužkovaných šatech, s bílým šátečkem na hlavě. Obklopovali ji čtyři mladíci a ona je střídavě šlehala po čele drobnými šedými kvítky, jejichž jméno neznám, ale které tak dobře znají děti; tyto kvítky tvoří malé váčky a hlučně praskají, když se jimi udeří na něco tvrdého. Mladíci tak ochotně nastavovali čela – a v dívčiných pohybech (viděl jsem ji ze strany) bylo něco tak okouzlujícího, velitelského, mazlivého, rozmarného a milého, že jsem div nevykřikl údivem a radostí, a myslím, že bych byl dal hned všechno na světě za to, aby i mě pleskly ty rozkošné prstíky po čele. Puška mi sklouzla do trávy, na všechno jsem zapomněl a hltal pohledem tu ztepilou postavu, šíji a krásné ruce, půvabně rozcuchané světlé vlasy pod bílým šátečkem a to přimhouřené inteligentní oko, ty řasy a líbeznou tvář pod nimi….

„Mladíku, hej, mladíku,“ ozval se vedle mne něčí hlas, „cožpak se sluší dívat se takhle na cizí slečny?“

Leknutím jsem div neomdlel… Vedle mne stál za plo—

51$

tem jakýsi člověk s krátce ostříhanými černými vlasy a ironicky si mě měřil. V témž okamžiku se ke mně obrátila i dívka… Uviděl jsem její velké šedé oči v živém, bystrém obličeji a obličej se celý pojednou zachvěl, rozesmál, bílé zuby se jen zablyštěly, obočí se tak nějak laškovně povytáhlo… Zrudl jsem, popadl jsem ze země pušku, a pronásledován zvonivým, ale nikterak zlým smíchem, utíkal jsem do svého pokoje, vrhl jsem se na postel a zakryl si obličej rukama. Srdce mi jen bušilo. Hodně jsem se styděl, ale bylo mi i veselo: pociťoval jsem zvláštní rozechvění.

Když jsem se uklidnil, učesal jsem se, upravil a šel dolů k čaji. Zjev mladé dívky se vznášel přede mnou, srdce mi přestalo bušit, ale docela příjemně se svíralo.

„Co je s tebou?“ uhodil na mě otec, „zastřelil jsi vránu?“ Už už jsem mu chtěl všechno vypravovat, ale zdržel jsem se a jen jsem se v duchu usmál. Večer před spaním, sám nevím proč, jsem se třikrát otočil na jedné noze, napomádoval jsem se, ulehl a spal celou noc jako zabitý. Před úsvitem jsem na okamžik procitl, zdvihl jsem hlavu, rozhlédl jsem se nadšeně kolem sebe – a znovu jsem usnul.

(III)

Jak bych se s nimi seznámil? byla má první myšlenka, když jsem se ráno probudil. Před snídaní jsem odešel do zahrady, ale nešel jsem až k plotu a nikoho jsem neviděl. Po snídani jsem se prošel několikrát ulicí před naším domkem – a zdálky jsem se díval do oken… Zdálo se mi, že za záclonou je její obličej, a polekaně jsem se co nejrychleji vzdálil. Musím se s ní přece seznámit, uvažoval jsem a chodil jsem sem tam po písčitém plácku před Něskučným. – Ale jak? O to jde! Připomínal jsem si nejmenší podrobnosti včerejšího setkání; nevím, proč se mi zvlášť jasně zdálo, že se to smála mně… Ale zatímco jsem rozechvěn kul různé plány, osud se o mne postaral.

52$

Za mé nepřítomnosti dostala matinka od své nové sousedky dopis na šedém papíře, zapečetěný hnědým pečetním voskem, jakého se používá jen na poštovní oznámení nebo na zátky laciných vín. V dopise, napsaném nevypsaným a neúhledným rukopisem s pravopisnými chybami, prosila kněžna matinku o přímluvu; matinka se podle kněžniných slov znala s významnými lidmi, na nichž závisel osud její a jejích dětí, neboť vedla právě velké procesy: „Obracím se k vám,“ psala kněžna, „jako urozená dáma k urozené dámě, a přitom je mi příjemné použít této příležitosti.“ Zakončila prosbou, aby jí matinka dovolila navštívit ji. Zastihl jsem matinku rozladěnou; otec nebyl doma, a ona se neměla s kým poradit. Neodpovědět „urozené dámě,“ a ještě k tomu kněžně, nebylo možné, ale jak odpovědět, to matinka nevěděla. Napsat lístek francouzsky se jí zdálo nevhodné, a v ruském pravopisu si ani matinka nebyla dost jista, věděla to a nechtěla se blamovat. Zaradovala se, když jsem přišel, a hned mi nařídila, abych došel ke kněžně a ústně jí vyřídil, že matinka je kdykoli ochotna prokázat Její Jasnosti službu podle svých možností a prosí, aby ji poctila návštěvou k jedné hodině. Neočekávaně rychlé splnění mých přání mě potěšilo i polekalo. Avšak nedal jsem najevo rozrušení, jež mě ovládlo, a hned jsem šel do svého pokoje, abych si oblékl blůzu studentské uniformy a novou vázanku. Doma jsem chodil ještě v kazajce a v košili s ležatým límečkem, což jsem velmi těžce nesl.

53$

(IV)

V úzké a zakrámované předsíni přístavku, do níž jsem vstoupil s bezděčným chvěním po celém těle, mě přivítal starý šedivý sluha s temným obličejem měděné barvy, s mžouravýma prasečíma očkama a s tak hlubokými vráskami na čele a na spáncích, jaké jsem v životě neviděl. Nesl na talířku ohlodanou páteř sledě, a zavíraje nohou dveře do druhého pokoje, zhurta mě oslovil:

„Co chcete?“

„Je kněžna Zasekinová doma?“ zeptal jsem se. „Bonifáci!“ ozval se za dveřmi křaplavý ženský hlas. Sluha se mlčky otočil, přičemž mi ukázal notně odřená záda livreje s jediným zrezavělým knoflíkem s erbem, postavil talířek na podlahu a odešel.

„Na policii jsi byl ?“ opakoval tentýž ženský hlas. Sluha cosi zabručel. „Co… někdo přišel?“ bylo opět slyšet. „Mladý pán ze sousedství.“

„Ať jde dál!“

„Račte ’sím do salónu,“ vyzval mě sluha, když se znovu přede mnou objevil, a zdvihl talířek z podlahy.

Upravil jsem se a vešel do „salónu“. Octl jsem se v nevelkém, neuklizeném pokoji s obstarožným, jakoby narychlo rozestaveným nábytkem. U okna na židli s uraženým opěradlem seděla asi padesátiletá žena, prostovlasá a nehezká, v obnošených zelených šatech, s pestrým harasovým šátkem kolem krku. Upřeně se na mě zadívala malýma černýma očkama.

Přistoupil jsem k ní a pozdravil jsem.

„Mám čest mluvit s kněžnou Zasekinovou?“

„Já jsem kněžna Zasekinová, a vy jste syn pana V.?“ „Ano prosím. Přináším vám vzkaz od matinky.“

„Sedněte si, prosím. Bonifáci, kde mám klíče, neviděls je?“

Vyřídil jsem paní Zasekinové odpověď matinky na její lístek. Vyslechla mě a ťukala při tom tlustými červenými prsty na okenní rám, a když jsem domluvil, znovu na mne upřela zrak.

54$

„Velmi dobře. Určitě přijdu,“ řekla konečně. „A jaký jste ještě mladý! Dovolte, abych se zeptala, kolik je vám let?“

„Šestnáct,“ odpověděl jsem bezděčně se zajíkaje. Kněžna vytáhla z kapsy jakési popsané, umaštěné papíry, dala si je až k nosu a začala je přebírat.

„Krásný věk,“ pronesla znenadání, rozhlížela se a vrtěla sebou na židli. „Jen se prosím chovejte jako doma, u mě je všechno prosté.“

Až příliš prosté, pomyslil jsem si a s mimovolnou štítivostí jsem si prohlížel celou její nevzhlednou postavu.

V tom okamžiku se objevila dívka, kterou jsem viděl předešlý večer v zahradě. Podala mi ruku a na obličeji se jí mihl úsměv.

„No, tady je má dcera,“ pravila kněžna a ukázala na ni loktem. „Zinočko, syn našeho souseda, pana V. Jak se jmenujete, s dovolením?“

„Vladimír,“ vstal jsem a rozčilením jsem šeptal.

„A po tatínkovi?“

„Petrovič.“

„Vida. Měla jsem známého policejního ředitele. Také se jmenoval Vladimír Petrovič. Bonifáci! Nehledej klíče! Mám je v kapse.“

Mladá dívka se stále na mne dívala s úsměvem, trošinku mhouřila oči a nachýlila hlavinku poněkud na stranu.

„Já už jsem monsieura Valdemara viděla,“ začala. (Stříbřitý zvuk jejího hlasu mnou prochvěl jako příjemný vánek.) „Dovolíte, abych vám tak říkala?“

55$

„Jen račte,“ zabreptal jsem.

„Kdepak?“ zajímala se kněžna.

Komtesa matce neodpověděla.

„Jste teď nějak zaneprázdněn?“ ptala se nespouštějíc ze mne oči.

„Vůbec ne.“

„Pomohl byste mi navinout vlnu? Pojďte sem ke mně.“ Pokynula mi hlavou a vyšla ze salónu. Šel jsem v patách za ní.

V pokoji, do kterého jsme vešli, byl nábytek, o něco slušnější a rozestaven velmi vkusně. Ostatně v té chvíli jsem nebyl s to něčeho si všimnout, pohyboval jsem se jako ve snách a pociťoval jsem každičkým svým nervem jakési až k zhloupnutí vystupňované blaženství. Mladá kněžna si sedla, vytáhla přadeno červené vlny, ukázala mi na židli naproti sobě, pečlivě rozvázala přadeno a navlékla mi je na ruce. Všechno to dělala mlčky, s jakousi komickou loudavostí a s týmž jasným a šibalským úsměvem na rtech nepatrně pootevřených. Navíjela vlnu na přeloženou kartu a pojednou mě ozářila takovým laskavým a bystrým pohledem, že jsem mimoděk sklopil oči. Když oči, většinou trochu přimhouřené, otevřela v celé jejich velikosti, obličej se jí docela změnil; jako by se po něm rozlilo světlo.

„Co jste si o mně včera pomyslil, monsieur Valdemar?“ zeptala se po chvilce. „Jistě jste mě odsuzoval?“

„Já… komteso… nic jsem si nemyslil… jak bych mohl… namítal jsem rozpačitě.

„Poslyšte,“ řekla. „Neznáte mě ještě. Jsem podivínská, vyžaduji, aby mi každý říkal jen pravdu. Vám je, jak jsem slyšela, šestnáct let a mně jedenadvacet. Vidíte, jsem o moc starší než vy, a proto mi musíte vždycky říkat pravdu… a poslouchat mě,“ dodala. „Dívejte se na mě – proč se na mě nedíváte?“

Zrozpačitěl jsem ještě víc, avšak přece jsem se na ni podíval.

Usmála se, ale ne už jako prve, nýbrž jako by mé jednání schvalovala.

56$

„Dívejte se na mě,“ říkala, snižujíc něžně hlas, „není mi to nepříjemné… Mně se váš obličej líbí, tuším, že budeme přáteli. A já se vám líbím?“ dodala potutelně. „Komteso..začal jsem.

„Za prvé, říkejte mi Zinaido Alexandrovno. A za druhé, jaký to mají děti (opravila se) mladí lidé zvyk, neříkat rovnou to, co cítí? To ať dělají dospělí. Líbím se vám přece, ne?“

Bylo mi sice příjemné, že se mnou mluví tak upřímně, ale přece jsem se trochu urazil. Chtěl jsem jí ukázat, že nemá co dělat s nějakým chlapečkem, tvářil jsem se co možná nenuceně a řekl jsem upjatě:

„Jistě, velice se mi líbíte, Zinaido Alexandrovno, nezapírám.

Pokývala pomalu hlavou. „Máte ještě vychovatele?“ zeptala se pojednou.

„Ne, už dávno vychovatele nemám.“

Lhal jsem. Neuplynul ještě ani měsíc, co jsem se rozloučil se svým Francouzem.

„Ach ano, vidím, jste už velký.“

Lehounce mě pleskla po prstech.

„Držte ruce rovně!“ A vytrvale se dál zaměstnávala navíjením klubka.

Použil jsem toho, že se nedívala, a začal jsem si ji prohlížet, nejdříve kradmo, potom stále odvážněji a odvážněji. Její obličej mi připadal ještě půvabnější než předešlého dne; tak na něm vše bylo jemné, oduševnělé a milé. Seděla zády k oknu zastřenému bílou stórou;

57$

sluneční paprsek prodírající se stórou ozařoval měkkým světlem její načechrané zlatisté vlasy, její nevinnou šíji, svislá ramena a něžná, klidná ňadra. Díval jsem se na ni – a stala se mi tak drahá a blízká! Zdálo se mi, že ji znám už dávno a že jsem nic neznal a neprožil před ní… Měla na sobě tmavé, obnošené už šaty se zástěrkou a já bych věru rád polaskal každý záhyb těch šátečků a zástěrky. Špičky střevíčků jí vykukovaly zpod šatů; jak vroucně bych se sklonil k těm střevíčkům… No a vida, sedím před ní, pomyslil jsem si, seznámil jsem se s ní… jaké štěstí, můj bože! Div jsem nadšením neseskočil ze židle, jen jsem nohama trochu zaklátil jako dítě, když dostane na něco chuť.

Bylo mi dobře jako rybě ve vodě, nejraději bych nikdy neodešel z tohoto pokoje, neopustil toto místo.

Klidně zvedla víčka a zase přede mnou laskavě zazářily její jasné oči a znovu se usmála.

„Jak se to na mě díváte…,“ promluvila zvolna a pohrozila mi prstem.

Začervenal jsem se… Všechno chápe, nic jí neujde, problesklo mi hlavou. Jak by nechápala a neviděla! Pojednou cosi zarachotilo v sousedním pokoji, zařinčela šavle.

„Zino!“ volala ze salónu kněžna. „Bělovzorov ti přinesl koťátko.“

„Koťátko!“ zvolala Zinaida a prudce se zvedla ze židle, hodila mi klubko do klína a vyběhla ven.

Vstal jsem také, položil jsem přadeno vlny i klubíčko na okno, přešel jsem do salónu a zůstal jsem stát v rozpacích; uprostřed pokoje leželo s roztaženými tlapkami žíhané kotě; Zinaida klečela před ním a opatrně mu zdvíhala tlamičku. Vedle kněžny jsem spatřil světlovlasého a kučeravého švarného husara s ruměným obličejem a vykulenýma očima, zakrývajícího téměř celou stěnu mezi okny.

„Jak je směšné!“ říkala Zinaida, „a oči nemá šedé, ale zelené a jaké velké uši! Děkuji vám, Viktore Jegoryči! Jste moc milý.“

58$

Husar, v němž jsem poznal jednoho z mladých lidí, jež jsem viděl předešlého dne, se usmál a uklonil se, přičemž zařinčel ostruhami a cvakl rukojetí šavle. „Projevila jste včera přání, že byste měla ráda mourovaté kotě s velkýma ušima… tak jsem vám je, prosím, opatřil. Vaše přání je mi rozkazem.“ A zase se uklonil. Kotě slabě zamňoukalo a začalo očichávat podlahu.

„Má hlad!“ zvolala Zinaida. „Bonifáci, Soňo, přineste mléko!“

Pokojská ve starých žlutých šatech s vybledlým šátečkem na krku vešla s miskou mléka v ruce a postavila ji před kotě. Kotě se otřáslo, zamhouřilo oči a dalo se do pití.

„Jaký má růžový jazýček,“ všimla si Zinaida a s hlavou téměř až u země si prohlížela jeho čumáček.

Kotě se nasytilo, zapředlo a upejpavě přešlapovalo na tlapkách. Zinaida vstala, obrátila se k pokojské a lhostejně nařídila:

„Odnes je…“

„Za kotě mi – podejte ruku,“ pravil husar, zašklebil se a vypjal mohutná prsa, pevně utažená do nové uniformy. „Obě,“ odpověděla Zinaida a podala mu ruce. Zatímco je líbal, dívala se na mne přes jeho rameno.

Stál jsem nehnutě na místě a nevěděl jsem, mám-li se zasmát nebo něco říci nebo raději mlčet. Náhle mi otevřenými dveřmi do předsíně padla do očí postava našeho lokaje Fjodora. Dával mi znamení. Mimoděk jsem vyšel k němu.

59$

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Maminka mě pro vás poslala,“ zašeptal. „Hněvá se, že se nevracíte s odpovědí.“

„Což jsem tu tak dlouho?“

„Přes hodinu.“

„Přes hodinu!“ opakoval jsem bezděčně, vrátil jsem se do salónu, přešlapoval jsem a začal jsem se poroučet. „Kampak?“ zajímala se mladá kněžna a podívala se na mne přes husara.

„Musím domů. Řeknu tedy,“ dodal jsem, obraceje se k stařeně, „že k nám ráčíte přijít po jedné hodině.“

„Tak to vyřiďte, můj milý!“ řekla, spěšně vytáhla tabatěrku a tak hlasitě zašňupala, že jsem se až zachvěl.

„Tak to vyřiďte,“ opakovala a mžikala uslzenýma očima, hekajíc při tom.

Ještě jednou jsem se uklonil, obrátil jsem se a vyšel z pokoje s pocitem neohrabanosti v zádech, jaký zakouší mladý, nezkušený člověk, když ví, že se za ním někdo dívá.

„Přijďte k nám zas někdy, monsieur Valdemar!“ zvolala Zinaida a znovu se rozesmála.

Proč se pořád směje? myslil jsem si, když jsem se vracel domů doprovázen Fjodorem, který sice nic neříkal, ale šel za mnou s výrazem nelibosti. Matinka mě hubovala a divila se, co jen jsem mohl tak dlouho u té kněžny dělat. Neodpovídal jsem jí a šel jsem do svého pokoje. Pojednou mi bylo velmi smutno… Měl jsem co dělat, abych se nerozplakal… Žárlil jsem na husara.

(V)

Kněžna navštívila matinku podle slibu a neudělala na ni dobrý dojem. Nebyl jsem při jejich setkání, ale při obědě matinka vypravovala otci, že ta kněžna Zasekinová je podle všeho „une femme tr?s vulgaire“ [& velice vulgární žena (franc.)] že se jí zprotivila prosbami o přímluvu u knížete Sergeje, že má

60$

nějaké soudy a peněžní nesnáze – „des vilaines affaires ďargent“ [& špinavé finanční záležitosti] – a že je asi pořádná pletichářka. Přesto ale dodala, že ji pozvala s dcerou na zítřek na oběd (jak jsem zaslechl ,s dcerou‘, sklonil jsem se nad talířem) – je to přece jen sousedka a má jméno. Nato otec řekl matince, že teď už si připomíná, kdo je ta paní; že v mládí znal zesnulého knížete Zasekina, člověka velmi dobře vychovaného, ale prázdného a hloupého; že mu ve společnosti říkali „le Parisien“ [& Pařížan], protože dlouho žil v Paříži, a že byl velmi bohatý, ale všechno své jmění prohrál; nu a oženil se, nikdo neví proč, docela možná, že pro peníze. „Ostatně mohl si vybrat něco lepšího,“ dodal otec a chladně se usmál. „Oženil se s dcerou jakéhosi úředníčka a po svatbě se dal do spekulací a přišel úplně na mizinu.“

„Ještě si bude chtít vypůjčit peníze,“ poznamenala matinka.

„To je docela možné,“ klidně pravil otec. „Mluví francouzsky?“

„Špatně.“

„Hm. No, na tom nezáleží. Řeklas, že jsi pozvala i její dceru. Slyšel jsem, jaká je to milá a vzdělaná dívka.“ „Tak? To tedy není po matce.“

„Ani po otci,“ dodal otec. „Ten byl sice vzdělaný, ale hloupý.“

61$

Matinka povzdychla a zamyslila se. Otec umlkl. Mně bylo za jejich rozmluvy velmi trapně.

Po obědě jsem odešel do zahrady, ale bez ručnice. Dal jsem si slovo, že se nepřiblížím k zahradě Zasekinových, ale neodolatelná síla mě k ní vábila. A ne nadarmo. Sotva jsem se přiblížil k plotu, už jsem spatřil Zinaidu. Tentokrát byla sama. Držela v rukou knížku a pomalu kráčela po pěšince. Nezpozorovala mě.

Už jsem ji málem nechal projít mimo. Ale pojednou jsem se vzchopil a zakašlal jsem.

Obrátila se, ale nezastavila se, odhodila rukou dlouhou bledě modrou stuhu svého širokého slamáku, podívala se na mne a znovu se zahloubala do knížky.

Smekl jsem, zůstal jsem chvíli rozpačitě na místě a odešel jsem s těžkým srdcem. „Que suis je pour elle,“ [& Čím jsem jí?] pomyslil jsem si – bůh sám ví proč – francouzsky.

Za mnou se ozvaly povědomé kroky, ohlédl jsem se – šel to ke mně svou typickou rychlou a lehkou chůzí otec.

„To je mladá kněžna?“ ptal se mě.

„Ano, to je ona.“

„Což ty ji znáš?“

„Viděl jsem ji dnes ráno u kněžny.“

Otec se zastavil, prudce se obrátil na podpatcích a šel zpátky. Když došel až k Zinaidě, zdvořile ji pozdravil. Ona mu poněkud překvapena poděkovala též pozdravem a přestala se dívat do knihy. Viděl jsem, jak ho provází očima. Můj otec se oblékal vždycky velice vybraně, elegantně a prostě; ale nikdy se mi jeho postava nezdála urostlejší, nikdy mu šedý klobouk neseděl lépe na nepatrně prořídlých kučerách než tenkrát.

Vykročil jsem k Zinaidě, ale ona na mne ani nepohlédla, znovu se zadívala do knihy a vzdálila se.

62$

(VI)

Celý večer i příští ráno jsem byl jaksi nesvůj a zamlklý. Pamatuji se, že jsem se snažil studovat, dal jsem se do Kajdanova, ale nadarmo se přede mnou míhaly rozházené řádky a stránky výborné učebnice. Desetkrát po sobě jsem četl slova: „Julius Caesar se vyznamenal vojenskou chrabrostí“ – nevnímal jsem nic a knihu jsem odhodil. Před obědem jsem se znovu napomádoval a oblékl jsem si blůzu a kravatu.

„Proč to?“ vyčítala mi matinka. „Ještě nejsi na univerzitě a bůhví, jestli uděláš zkoušku. A kazajku máš nedávno ušitou, nemůžeš ji ještě odložit.“

„Přijdou hosti,“ zašeptal jsem téměř zoufale.

„Hlouposti! Takoví hosti!“

Musel jsem se podrobit. Vzal jsem si kazajku místo kabátku, ale kravatu jsem si nechal. Kněžna s dcerou přišla půl hodiny před obědem; stařena si přehodila přes zelené, známé už šaty žlutou šálu a oblékla si staromódní čepec s ohnivými stuhami. Hned začala mluvit o svých směnkách, vzdychala, stěžovala si na svou chudobu, „fňukala“, ale nic ze sebe nedělala; docela hlasitě si šňupla tabáku, nenuceně se otáčela sem tam a vrtěla sebou na židli, jako by si ani neuvědomovala, že je kněžna. Zato Zinaida se chovala velmi upjatě, téměř pyšně jako opravdová komtesa. Na jejím obličeji se objevila chladná strnulost a vznešenost – nepoznával jsem ji, nepoznával jsem její pohledy, její úsměvy,

63$

ačkoli i takto mi připadala půvabná. Měla na sobě lehké delénové šaty s bledě modrým vzorečkem, vlasy jí splývaly v dlouhých loknách podle anglické módy podél tváří, tento účes se velmi hodil k chladnému výrazu jejího obličeje. – Můj otec seděl při obědě vedle ní a bavil svou sousedku s klidnou zdvořilostí jemu vlastní. Občas se na ni podíval – a ona se též na něho občas podívala, a to tak podivně, téměř nevraživě. Rozmlouvali spolu francouzsky. Pamatuji se, že mě překvapila čistá Zinaidina výslovnost. Kněžna se při jídle vůbec neostýchala, zrovna tak jako dříve, hodně jedla a chválila jídla. Matinka ji zřejmě těžce snášela a odpovídala jí s jakýmsi unylým pohrdáním, otec občas sotva postřehnutelně vraštil obočí. Ani Zinaida se matince nezalíbila.

„To je nějaká hrdopýška,“ říkala druhý den. „Ráda bych věděla, nač je asi pyšná – ,avec sa mine de grisette‘!‘„[& Když vypadá jako grisetka!] „Zřejmě jsi grisetky neviděla,“ poznamenal otec. „Bohudíky!“

„To se rozumí, že bohudíky… jenomže jak je potom můžeš posuzovat?“

Mne si Zinaida nevšímala. Kněžna se brzo poroučela. „Spoléhám na vaši přímluvu, Marie Nikolajevno a Petře Vasiljiči řekla zpěvavě matince a otci. „Co se dá dělat! Byly lepší časy, ale jsou ty tam. No a tak jsem – Její Jasnost,“ dodala s nepříjemným smíchem, „ale titulu se člověk nenají.“

Otec se jí uctivě poklonil a doprovodil ji ke dveřím předsíně. Stál jsem tam také ve své krátké kazajce a díval jsem se do země, jako by byl nade mnou vyřčen ortel smrti. Zinaidino chování mě docela zdrtilo. Jak jsem se však podivil, když mi spěšně a s dřívějším laskavým výrazem v očích, jak šla kolem mne, zašeptala: „Přijďte k nám v osm hodin, slyšíte, určitě… Jen jsem rozhodil rukama, ale ona už odešla, přes hlavu přehozenou bílou šálu.

64$

(VII)

Přesně v osm hodin jsem vešel v kabátku a s načesanou kšticí do předsíně přístavku, ve kterém bydlela kněžna. Starý sluha se na mne nevlídně podíval a neochotně se zdvihl z lavice. Ze salónu se ozývaly veselé hlasy. Otevřel jsem dveře a ustoupil jsem překvapen. Uprostřed pokoje stála na židli mladá kněžna a držela před sebou pánský klobouk. Kolem židle se tísnilo pět mužů. Snažili se dosáhnout rukama klobouku, a ona jej zdvíhala výš a mávala jím. Když mě uviděla, vzkřikla:

„Počkejte, počkejte, nový host musí také dostat lístek,“ seskočila lehce ze židle a vzala mě za manžetu u rukávu. „No pojďte,“ řekla, „proč stojíte? Messieurs, dovolte, abych vás seznámila: to je monsieur Valdemar, syn našeho souseda. A to je,“ dodala, obracejíc se ke mně a ukazujíc po řadě na hosty, „hrabě Malewski, doktor Lušin, básník Majdanov, kapitán ve výslužbě Nirmackij a Bělovzorov, husar, kterého jste už viděl. Prosím, věnujte jim náklonnost a přízeň.“

Byl jsem v takových rozpacích, že jsem se nikomu ani neuklonil; v doktorovi Lušinovi jsem poznal téhož snědého muže, který mě tak nemilosrdně zahanbil v zahradě, ostatní jsem neznal.

„Hrabě,“ pokračovala Zinaida, „napište pro monsieura Valdemara lístek!“

„To je nespravedlivé,“ namítl s lehkým polským přízvukem hrabě, hezký a švihácký oblečený brunet s výraz—

65$

nýma hnědýma očima, úzkým bílým nosíkem a tenkými knírky nad malými ústy. „Nehrál s námi na fanty.“

„To je nespravedlivé,“ přidal se k němu Bělovzorov i pán, který mi byl představen jako kapitán ve výslužbě, člověk asi čtyřicetiletý, strašlivě poďobaný od neštovic, kudrnatý jako negr, přihrblý, s křivýma nohama a oblečený do rozepjaté vojenské blůzy bez nárameníků. „Napište lístek, povídám vám,“ opakovala mladá kněžna. „Proč ta vzpoura? Monsieur Valdemar je s námi poprvé a dnes nepodléhá pravidlům. Zbytečně reptáte, pište, přeji si to tak!“

Hrabě pokrčil rameny, ale sklonil poslušně hlavu, vzal do bílé, prsteny ozdobené ruky pero, utrhl kousek papíru a začal na něm psát.

„Dovolte aspoň, abych panu Valdemarovi vysvětlil, oč jde,“ začal posměšně Lušin, „vždyť je úplně popletený. Vidíte, mladý muži, hrajeme na fanty; komtesa má pokutu a ten, kdo si vytáhne šťastný los, bude mít právo políbit jí ruku. Pochopil jste, co jsem řekl?“

Jen jsem se na něj podíval a stál jsem dál jako zmámený, a mladá kněžna znovu vyskočila na židli a znovu mávala kloboukem. Všichni se po něm natáhli a já s nimi.

„Majdanove,“ řekla mladá kněžna vysokému mladému muži s pohublým obličejem, malinkýma přisleplýma očkama a neobyčejně dlouhými černými vlasy, „vy jako básník budete velkodušný a postoupíte svůj lístek Valdemarovi, aby měl dvě šance místo jedné.“

Ale Majdanov zavrtěl odmítavě hlavou a potřásl vlasy. Až po ostatních jsem vložil ruku do klobouku a vytáhl jsem si složený lístek… Panebože, co se se mnou dělo, když jsem na něm uviděl slovo: polibek.

„Polibek!“ vzkřikl jsem mimoděk.

„Výborně! Vyhrál,“ zajásala mladá kněžna. „Jak jsem ráda!“ Sestoupila ze židle a pohlédla mi tak vlídně a sladce do očí, že mi až srdce poskočilo. „Jste také rád?“ obrátila se ke mně.

„Já…?“ zamumlal jsem.

66$

„Prodejte mi svůj lístek,“ syčel mi do ucha Bělovzorov. „Dám vám sto rublů.“

Odpověděl jsem husarovi tak zdrcujícím pohledem, že Zinaida zatleskala do dlaní a Lušin zvolal: „Chlapík!“ „Ale,“ pokračoval, „já jako ceremoniář jsem povinen dohlédnout, aby se dodržovala všechna pravidla. Monsieur Valdemar, poklekněte na jedno koleno! Takový je u nás zvyk.“

Zinaida si stoupla přede mne, naklonila trochu hlavu na stranu, jakoby proto, aby si mě lépe prohlédla, a vážně mi podala ruku. Zatmělo se mi před očima; chtěl jsem si kleknout na jedno koleno, upadl jsem na obě a dotkl jsem se ústy Zinaidiných prstů tak neobratně, že jsem si trochu odřel nos o její nehet.

„Dobře!“ zvolal Lušin a pomohl mi vstát.

Hra na fanty pokračovala. Zinaida mě posadila vedle sebe. Jaké jen tresty vymýšlela! Měla například představovat „sochu“ a za podstavec si zvolila ošklivého Nirmackého, nařídila mu, aby si lehl tváří k zemi a ještě aby přitiskl obličej na prsa. Smích se neutišoval ani na okamžik. Mně, chlapci vychovanému osaměle a zdrženlivě, vyrostlému v panském, vznešeném domě, všechen tento hluk a křik, tato nenucená, téměř bujná veselost, tato neobyklá zábava s neznámými lidmi přímo stouply do hlavy. Byl jsem zrovna jako opilý. Začal jsem se smát a brebentit hlasitěji než ostatní, takže dokonce stará kněžna, která seděla ve vedlejším pokoji s nějakým úředníčkem od Iverské brány, pozvaným na pora-67$

du, vyšla se na mne podívat. Ale já jsem se cítil tak šťasten, že jsem si z toho vůbec nic nedělal a bylo mi naprosto jedno, že se mi někdo vysmívá, nebo na mne křivě hledí. Zinaida mě i nadále vyznamenávala a nepouštěla mě od sebe. Při jednom trestu jsem měl sedět vedle ní pod jedním hedvábným šátkem a měl jsem jí říci své tajemství. Pamatuji se, jak se naše hlavy octly v dusné, napolo průzračné, voňavé mlze, jak v této mlze blízce a mírně zářily její oči a horce dýchala její otevřená ústa, bělaly se její zoubky a konečky jejích vlasů mě lechtaly a pálily. Mlčel jsem. Usmívala se tajemně a potutelně a konečně mi zašeptala: „Nu, tak co?“ a já jsem se jen červenal a smál, odvracel jsem se a dech se mi zatajil. Fanty nás omrzely, začali jsme hrát ,na peška‘. Můj bože! Jakou jsem pocítil radost, když jsem se opozdil a dostal od ní silnou a ráznou ránu přes prsty, a jak jsem se potom úmyslně tvářil, jako bych lelkoval, a ona mě škádlila a nevšímala si nastavených rukou!

Co všechno jsme ten večer nevyváděli! Hráli jsme na klavír a zpívali, tančili jsme a představovali cikánský tábor. Nirmackého jsme oblékli za medvěda a dali mu pít slanou vodu. Hrabě Malewski nám předváděl různá kouzla s kartami a nakonec zamíchal karty a rozdal si do whistu všechny trumfy, k čemuž mu Lušin „uctivě blahopřál“.

Majdanov nám deklamoval úryvky ze své básně Vrah (děj se odehrával v době rozkvětu romantismu), kterou hodlal vydat v černé vazbě s rudým titulem. Úředníkovi od Iverské brány jsme vzali z kolen čepici a přinutili ho, aby jako výkupné zatančil kozáčka; starému Bonifácovi jsme nasadili čepec a mladá kněžna si vzala pánský klobouk … Ani si na všechno nevzpomínám. Jediný Bělovzorov se držel stranou, zakaboněný a nahněvaný… Občas se mu oči zalily krví, zrudl a vypadal, jako by se na nás na všechny chtěl vrhnout a rozmetat nás jako třísky na všechny světové strany; ale mladá kněžna se na něho podívala, pohrozila mu prstem a on se znovu stáhl do kouta.

68$

Nakonec jsme byli se svými silami u konce. Kněžna, která jak se sama vyjádřila, už leccos snesla, kterou obvykle žádné křiky nevyvedly z míry, už byla také tím povykem unavena a chtěla si odpočinout. Před půlnocí se podávala večeře sestávající z kousku starého suchého sýra a jakýchsi studených pirožků se šunkovou náplní, které mi chutnaly víc než sebelepší paštika; vína byla všehovšudy jedna láhev, a i ta nějaká podivná; tmavá, s vypouklým hrdlem a víno v ní bylo narůžovělé. Ostatně nikdo je nepil. Unaven a bezmezně šťasten jsem odešel z přístavku; při loučení mi Zinaida silně stiskla ruku a opět se záhadně usmála.

Noc dýchala do mého rozpáleného obličeje těžce a vlhce; zdálo se, že se chystá k bouřce; černé mraky mohutněly, ploužily se po nebi a zřetelně měnily své tvárné obrysy. Větřík se neklidně zachvíval v tmavých stromech a někde daleko za obzorem, jakoby pro sebe, hněvivě a temně duněl hrom.

Zadním vchodem jsem se dostal do svého pokoje. Můj osobní sluha spal na podlaze a musel jsem ho překročit. Probudil se, uviděl mě a oznámil mi, že matinka se na mne zas hněvala a chtěla pro mne poslat, ale že ji otec zadržel. (Nikdy jsem si nelehl, aniž jsem se rozloučil s matinkou a poprosil ji o požehnání.) Co se dalo dělat! Řekl jsem sluhovi, že se svléknu a ulehnu sám – a zhasil jsem svíčku… Ale nesvlékl jsem se a nelehl jsem si. Sedl jsem si na židli a seděl jsem dlouho jako začarovaný … Seděl jsem bez hnutí, zvolna jsem dýchal a jen

69$

občas jsem se buď mlčky usmál při nějaké vzpomínce, nebo zas jsem trnul při pomyšlení, že jsem zamilován a to že je ona, ta láska. Zinaidin obličej tiše plynul přede mnou v mlze – plynul a neuplýval; její ústa se stále tak záhadně usmívala, oči na mne hleděly trochu ze strany, tázavě, zádumčivě a něžně… jako v tom okamžiku, když jsem se s ní loučil. Konečně jsem vstal, po špičkách šel k posteli a opatrně, nesvléknuv se, položil jsem hlavu na polštář, jako bych se bál prudkým pohybem vyplašit to, čeho jsem byl plný.

Lehl jsem si, ale ani oka jsem nezamhouřil. Brzo jsem zpozoroval, že mi do pokoje ustavičně vnikají jakési slabé záblesky… Nazvedl jsem se a podíval jsem se do okna. Okenní rámy se jasně rýsovaly na tajemně a matně se bělajícím skle. ,Bouře‘, pomyslil jsem si, a opravdu byla bouřka, ale někde daleko, že ani nebylo slyšet hřmění; jen na obloze vyšlehávaly co chvíli nejasné, dlouhé, jakoby rozvětvené blesky; ani nevyšlehávaly, spíš se zachvívaly a trhaly sebou jako křídlo umírajícího ptáka. Vstal jsem, přistoupil jsem k oknu a prostál tam do rána… Blýskání nepřestávalo ani na okamžik. Bylo to, jak se říká, blýskání na časy. Hleděl jsem na němé písčité pole, na tmavou houštinu Něskučného parku, na nažloutlé fasády vzdálených budov, jež jako by se také chvěly při každém vzplanutí… Díval jsem se a nemohl jsem se odtrhnout; zdálo se, jako by ty němé blesky, to utajené blýskání, bylo v souladu s těmi tajnými vzněty, které také tak ve mně vyšlehávaly. Už svítalo; červánky se objevovaly jako rudé skvrny. Jak stoupalo slunce, blesky bledly a krátily se. Zachvívaly se stále řidčeji a řidčeji a zmizely konečně zaplaveny vystřízlivělým a neúprosným světlem nadcházejícího dne.

I ve mně se ztišily mé blesky. Pocítil jsem velkou únavu a klid… Ale Zinaidin zjev se vznášel vítězně nad mou duší. Jen on, tento obraz se zdál uklidněný; jako labuť, jež odletěla od bažin, se oddělil od rušivých postav, a já usínaje, naposled jsem se k němu přimkl na rozloučenou a s oddaným zbožňováním…

70$

Ó vy něžné city, lahodné zvuky, dobroto a ztišení dojaté duše jihnoucí radostí z tklivosti první lásky, kde jste, kde jste?

Druhý den ráno, když jsem přišel k snídani, matinka mě hubovala – avšak méně, než jsem očekával – a musel jsem jí vypravovat, jak jsem strávil předešlý večer. Odpovídal jsem jí dosti stručně, mnohé podrobnosti jsem vynechával a snažil jsem se dodat všemu zdání nevinnosti.

„Přece jen to nejsou lidé comme il faut,“ poznamenala matinka, „neměl bys k nim chodit, ale připravovat se raději ke zkoušce a učit se.“

Protože jsem věděl, že se matinčiny starosti o mou zkoušku omezí na těchto několik slov, nepovažoval jsem za nutné odporovat jí, ale po snídani mě otec vzal pod paží, odešel se mnou do zahrady a přiměl mě, abych mu vypravoval o všem, co jsem u Zasekinových viděl.

Otec měl na mne podivný vliv – a podivné byly i naše vztahy. O mou výchovu se téměř nezajímal, ale nikdy mě neurážel; respektoval mou svobodu – byl dokonce, možno-li tak říci, ke mně zdvořilý… jenom mě však nepouštěl blízko k sobě. Měl jsem ho rád a obdivoval

71$

jsem se mu, zdál se mi vzorem muže – a můj bože, jak vroucně bych byl k němu přilnul, kdybych byl stále necítil jeho odmítavou ruku! Zato když chtěl, uměl téměř okamžitě, jediným slovem, jediným pohybem vzbudit ve mně neomezenou důvěru k sobě. Moje duše se otvírala – já si s ním povídal jako s moudrým kamarádem, jako se shovívavým vychovatelem… potom mě zrovna tak náhle opouštěl – a jeho ruka mě opět odmítala, laskavě a mírně, ale odmítala.

Někdy měl záchvat veselosti a tehdy byl ochoten skotačit a dovádět se mnou jako chlapec (měl rád prudký tělesný pohyb); jednou – všehovšudy jen jednou – se se mnou pomazlil tak něžně, že jsem div nezaplakal… Ale i jeho veselost i něžnost zmizely beze stopy a to, co se odehrálo mezi námi, mi nedávalo žádné naděje do budoucna – jako by se mi to všechno jen zdálo. Někdy jsem si pozorně prohlížel jeho inteligentní, hezký, otevřený obličej… srdce se mi chvělo a celá má bytost se vzpínala k němu… on, jako by tušil, co se ve mně děje, mimochodem mě poplácal po tváři – a buď odešel, nebo se něčím začal zabývat, nebo najednou všecek ochladl, jak jen on uměl ochladnout, a já jsem se také hned schoulil do sebe a také jsem zchladl. Občasné „záchvaty“ jeho vlídnosti ke mně nebyly nikdy vzbuzeny mými němými, ale výmluvnými prosbami; přicházely vždy neočekávaně. Když jsem později přemýšlel o povaze svého otce, došel jsem k závěru, že jsem ho ani já, ani rodinný život nezajímal; měl rád něco jiného a to dovedl vychutnat dokonale. „Sám ber všechno, co můžeš, jen sám sebe nevydávej; nezpronevěřit se sám sobě

– v tom je všechno umění života,“ řekl mi jednou. Kdysi jsem se jako mladý demokrat pustil v jeho přítomnosti do úvah o svobodě (on byl toho dne, jak jsem tomu říkal „hodný“, tehdy se s ním mohlo mluvit o čemkoli).

„Svoboda,“ opakoval, „víš ty, co činí člověka svobodným?“

„Co?“

72$

„Vůle, vlastní vůle skýtá dokonce i moc, která je lepší než svoboda. Uměj chtít – a budeš svobodný, i ostatní budeš ovládat.“

Můj otec chtěl především a nade všechno žít… a žil; patrně cítil, že nebude dlouho moci užívat „umění“ života; umřel ve dvaačtyřiceti letech.

Vypravoval jsem otci dopodrobna o své návštěvě u Zasekinových. Poslouchal mě zpola pozorně, zpola roztržitě, seděl při tom na lavičce a kreslil bičíkem v písku. Občas se usmál, tak nějak jasně a pobaveně se na mne díval – a povzbuzoval mě krátkými otázkami a poznámkami. Zpočátku jsem se neodvažoval jméno Zinaidino ani vyslovit, ale nezdržel jsem se a začal jsem ji vychvalovat. Otec se pořád usmíval. Potom se zamyslil, protáhl se a vstal.

Vzpomněl jsem si, jak potom, když vycházel z domu, poručil, aby mu osedlali koně. Byl výborný jezdec – uměl mnohem dříve než pan Rerry zkrotit i nejdivočejšího koně.

„Smím jet s tebou, tatínku?“ dovoloval jsem se ho.

„Ne,“ odpověděl a jeho obličej měl obvyklý, lhostejně laskavý výraz. „Jeď sám, máš-li chuť, a kočímu řekni, že já nepojedu.“

Obrátil se ke mně zády a rychle odešel. Provázel jsem ho očima – zmizel za brankou. Viděl jsem, jak se jeho klobouk nadnáší podél plotu; vešel k Zasekinovým. Nezůstal u nich ani hodinu, ale hned potom se vypravil do města a vrátil se domů až k večeru.

73$

Odpoledne jsem šel sám k Zasekinovým. V salóně jsem zastihl jen starou kněžnu. Když mě uviděla, podrbala se na hlavě pod čepcem koncem jehlice a najednou se mě zeptala, přepsal-li bych jí nějakou žádost.

„Milerád,“ odpověděl jsem a sedl jsem si na okraj židle. „Jenom pište, prosím vás, větším písmem,“ řekla kněžna, když mi podávala počmáraný list, „a bude to možné ještě dnes, mladý pane?“

„Ještě dnes to přepíšu, prosím.“

Dveře sousedního pokoje se pootevřely – a v nich se objevil Zinaidin obličej – bledý, smutný, s vlasy nedbale sčesanými dozadu.

Podívala se na mě velkýma očima lhostejně a zavřela tiše dveře.

„Zino, haló, Zino!“ volala ji stařena. Zinaida se neozvala. Odnesl jsem stařeninu žádost a proseděl jsem nad ní celý večer.

(IX)

Od toho dne začala moje „láska“. Pamatuji se, že jsem tehdy pocítil něco podobného tomu, co prožívá člověk, když vstupuje do zaměstnání. Přestal jsem být pouhým chlapcem; byl jsem zamilován. Napsal jsem, že od toho dne začala má láska. Mohl bych dodat, že i má trýzeň začala toho dne. V Zinaidině nepřítomnosti jsem se soužil; nic mi nešlo do hlavy, všechno mi padalo z rukou a celé dny jsem usilovně o ní přemýšlel… Soužil jsem se… ale ani v její přítomnosti mi nebylo lehčeji. Žárlil jsem, uvědomoval jsem si svou nicotnost, hloupě jsem se mračil a hloupě se ponižoval – a přece mě k ní vábila neodolatelná síla – a pokaždé jsem s mimovolným chvěním z pocitu štěstí překračoval práh jejího pokoje. Zinaida se hned dovtípila, že jsem se do ní zamiloval, mne však ani nenapadlo tajit to. Bavila se mou vášní, tropila si ze mě šašky, dobírala si mě a trápila mě. Je sladké být jedinečným pramenem, nevyčerpatelným, nevysychajícím zdrojem radosti pro jednoho a nejhlub-74$

šího hoře pro druhého, a já byl v Zinaidiných rukou měkký jako vosk. Ostatně nebyl jsem do ní zamilován sám. Všichni muži, kteří navštěvovali její dům, ztráceli hlavu a ona je všechny držela jako na provázku – u svých nohou. Bavilo ji vzbuzovat v nich hned naději, hned zas obavy, zahrávat si s nimi podle rozmaru (říkala tomu mávat s nimi) a oni ani nepomyslili na to, aby se bránili, ale rádi se jí podrobovali. V celé její bytosti, živoucí a krásné, byla jakási svůdná směs lstivosti a lehkovážnosti, strojenosti a prostoty, mírnosti a bujnosti; všechno, co dělala, co říkala, každý její pohyb obestíral jemný, lehký půvab, ve všem se projevovala zvláštní hravá síla. I její obličej se ustavičně měnil a také hrál; vyjadřoval téměř současně posměvačnost, zádumčivost i vášnivost. Nejrůznorodější city, lehké, měnivé jako stíny mraků za slunečního větrného dne, ustavičně přebíhaly po jejích očích a ústech.

Každého ze svých ctitelů potřebovala. Bělovzorov, kterého někdy nazývala „mé zvíře“, a jindy prostě „můj“, byl by pro ni do ohně skočil. Nespoléhaje příliš na své rozumové schopnosti ani na jiné své přednosti, nabídl jí sňatek, narážeje na to, že druzí jen žvaní. Majdanov uspokojoval poetickou stránku její duše; byl to člověk poněkud chladný jako téměř všichni spisovatelé a usilovně přesvědčoval ji a možná i sebe, že ji zbožňuje, opěvoval ji v nekonečných verších a četl jí je pak s nepřirozeným a zároveň upřímným nadšením. Trochu s ním měla soucit a trošinku se mu i posmívala; nevěřila

75$

mu, a když se dosyta naposlouchala jeho výlevů, nutila ho, aby deklamoval Puškina, aby se, jak říkala, pročistil vzduch. Lušin, posměvačný a v řeči cynický doktor, ji znal nejlépe ze všech a miloval ji ze všech nejvíc, přestože ji huboval za zády i do očí. Ona si ho vážila, ale v ničem ho neušetřila – někdy mu se zvláštním zlomyslným potěšením dávala pociťovat, že i on je úplně v jejích rukou. „Jsem koketka bez srdce, mám hereckou krev,“ řekla mu jednou v mé přítomnosti; „a je to dobře! No, podejte mi ruku, píchnu vás špendlíkem, budete se stydět před tím mladíkem, bude vás to bolet, ale vy, pane, vy, správný člověče, račte se teď přesto smát!“ Lušin se začervenal, odvrátil se, sevřel rty, ale přece jí nakonec nastavil ruku. Píchla ho a on se opravdu začal smát… ona se smála též, bodala ho špendlíkem dost hluboko a dívala se mu do očí, kterými marně těkal sem tam…

Nejméně jsem chápal vztahy mezi Zinaidou a hrabětem Malewským. Byl to hezký, obratný a bystrý člověk, ale zdálo se mi, že je v něm něco pochybného, něco falešného, co jsem i já, šestnáctiletý chlapec, vyciťoval, a divil jsem se, že Zinaida to nepozoruje. A možná že ona tuto faleš pozorovala, ale nevadila jí. Nesprávná výchova, podivné známosti a zvyky, ustavičná matčina přítomnost, chudoba, nepořádek v domě, všechno, počínajíc volností, jíž se mladá dívka těšila, a vědomí, že vyniká nad ostatní, v ní vypěstovalo jakousi poněkud pohrdavou lhostejnost a nenáročnost. Ať se stalo cokoliv, třeba přišel Bonifác oznámit, že není cukr, nebo vznikl nějaký špinavý klep, nebo se hosté pohádali, ona jen pohodila kučerami a řekla: „Hlouposti!“ – a nelámala si s tím hlavu.

Zato ve mně se bouřila krev, když k ní přistoupil Malewski, úlisně se kroutil jako liška, elegantně se opřel o lenoch židle a šeptal jí do ucha se samolibým a pochlebným úsměvem a ona se na něho pozorně dívala se zkříženýma rukama na prsou, usmívala se a pokyvovala hlavou.

76$

„Proč vlastně toho pana Malewského zvete?“ zeptal jsem se jí jednou.

„No, má takový hezký knírek,“ odpověděla. „Ale tomu vy nerozumíte!“

„Snad si nemyslíte, že ho miluji,“ řekla mi jindy. „Ne, lidi, na které pohlížím svrchu, nemohu milovat. Potřebuji člověka, který by si mě podmanil… ale ani na něho nenaletím, bůh chraň! Nepadnu nikomu do tenat, kdepak!“

„Vy se tedy nikdy nezamilujete?“

„A co vy? Cožpak vás nemiluji?“ řekla a pleskla mě po nose cípem rukavice.

Ano, Zinaida si ze mě tropila blázny. Po tři týdny jsem ji vídával denně – a co všechno se mnou nevyváděla! K nám chodila zřídkakdy a já jsem toho nelitoval. V našem domě se měnila v mladou dámu, v komtesu, a já se jí stranil. Bál jsem se, abych se před matinkou neprozradil. Nebyla Zinaidě příliš nakloněna a nevlídně nás pozorovala. Otce jsem se tak nebál. On jako by mě neviděl a s ní mluvil málo, ale jaksi zvlášť rozšafně a významně. Přestal jsem se učit, číst a dokonce jsem přestal chodit po okolí i jezdit na koni. Jako brouk přivázaný za nožičku jsem se ustavičně točil kolem milovaného přístavku. Nejraději bych tam byl zůstával pořád… ale to bylo nemožné, matinka mě hubovala a někdy mě vyháněla sama Zinaida. Tehdy jsem se zavíral ve svém pokoji nebo jsem šel až na konec zahrady, vylezl jsem na trosky vysokého kamenného skleníku, spustil jsem

77$

nohy ze zdi k cestě a seděl tak celé hodiny a díval se a díval a nic jsem neviděl. Vedle mne lenivě poletovali bílí motýli po zaprášených kopřivách; čiperný vrabec si sedl nedaleko na vydrolenou cihlu a vyzývavě cvrlikal, vrtěl ustavičně celým tělíčkem a rozčepýřil ocásek; vrány, pořád ještě nedůvěřivé, občas krákaly, sedíce vysoko, vysoko na holém vršku břízy; slunce a vítr si tiše pohrávaly v jejích řídkých větvích; občas ke mně doléhalo klidné a tesklivé vyzvánění zvonů z Donského kláštera a já jsem seděl a díval se a poslouchal – všecek naplněn jakýmsi nevyslovitelným pocitem, v němž bylo vše: smutek i radost, předtucha budoucnosti i touhy a strach ze života. Ale tehdy jsem ničemu z toho nerozuměl a nebyl bych mohl pojmenovat nic z toho, co ve mně háralo, nebo bych to byl nazval jediným jménem – jménem Zinaidiným.

A Zinaida si se mnou pohrávala jako kočka s myší. Buď se mnou koketovala – a já byl vzrušen a jihl jsem, nebo mě najednou odmítala – nesměl jsem se k ní přiblížit, nesměl jsem na ni ani pohlédnout.

Pamatuji se, jak několik dní za sebou byla ke mně velmi chladná; byl jsem úplně skleslý a zbaběle jsem běhal k nim do přístavku a snažil jsem se pobýt u staré kněžny, přestože zrovna v té době velice láteřila a křičela; její směnečné záležitosti se nedařily, měla už dvakrát oplétačky s policií.

Jednou jsem šel kolem známého plotu a uviděl jsem Zinaidu; podepřena o obě ruce seděla v trávě a ani se nehnula. Chtěl jsem se nenápadně vzdálit, ale ona náhle zvedla hlavu a velitelsky mi pokynula. Zůstal jsem stát na místě jako zkamenělý: nepochopil jsem ji hned. Opakovala svůj pokyn. Okamžitě jsem přeskočil plot a radostně jsem k ní běžel; ale ona mě zastavila pohledem a ukázala na pěšinku vzdálenou dva kroky. V rozpacích jsem nevěděl, co počít, klekl jsem si na kraj stezky. Zinaida byla tak bledá, každý rys jejího obličeje jevil tak hořký zármutek, tak velkou sklíčenost, že se mi sevřelo srdce – a mimoděk jsem zamumlal:

78$

„Co je vám?“

Zinaida natáhla ruku, utrhla jakousi bylinku, ukousla ji a odhodila daleko.

„Máte mě hodně rád?“ zeptala se. „Ano?“

Neodpovídal jsem – proč bych také měl odpovídat. „Ano,“ opakovala a dívala se stále na mě. „Právě tak. Zrovna takové oči,“ dodala, zamyslila se a zakryla si obličej rukama. „Všechno mě omrzelo,“ zašeptala, „odešla bych na konec světa, nemohu to snést, nemohu se přes to přenést… A co mě čeká…! Ach, jak je mi těžko… můj bože, jak těžko!“

„Proč?“ zeptal jsem se plaše.

Zinaida neodpověděla, jen pokrčila rameny. Stále jsem klečel a díval jsem se na ni s hlubokým zármutkem. Každé její slovo se mi zařezávalo do srdce. Zdálo se mi, že bych byl v té chvíli ochoten položit svůj život, jen aby ona nebyla nešťastna. Hleděl jsem na ni – a přece jsem nechápal, proč je jí těžko, živě jsem si představoval, jak najednou v záchvatu neudržitelného zármutku odešla do zahrady a padla na zem jako skosená. Kolem bylo vše jásavé a zelené; vítr šelestil v listí stromů, občas zachvíval dlouhou větvičkou maliní nad Zinaidinou hlavou. Kdesi vrkali holubi a včely bzučely, přeletujíce nízko po řídké trávě. Nad tím vším se mile modrala obloha, ale mně bylo tak smutno.

„Zarecitujte mi nějaké verše,“ požádala mě polohlasně a opřela se o loket. „Ráda vás poslouchám, když recitujete verše. Recitujete trochu zpěvavě, ale to nic, to je

79$

mládím. Zarecitujte ,Na výšinách Gruzie’! Ale napřed si sedněte!“

Usedl jsem a recitoval jsem „Na výšinách Gruzie“.

„Že nemůže nemilovat,“ opakovala Zinaida. „Vida, proč je poezie krásná: říká nám to, co není a co je nejenom hezčí než to, co je, ale co je dokonce podobnější pravdě… Že nemůže nemilovat, a chtěl by, ale nemůže!“ Znovu se odmlčela a najednou se vzchopila a vstala. „Pojďme! U maminky sedí Majdanov, přinesl mi svou báseň a já ho tam nechala. Taky je roztrpčen… co mám dělat! Někdy se dovíte… jen mi to nezazlívejte!“ Spěšně mi stiskla ruku a běžela napřed. Vrátili jsme se do přístavku. Majdanov se hned dal do recitování svého právě vydaného ,Vraha’, ale já jsem ho ani neposlouchal. Vyrážel zpěvavě čtyřstopé jamby, rýmy se střídaly a zvonily jako rolničky prázdně a hluše a já stále hleděl na Zinaidu a marně jsem se snažil pochopit význam jejích posledních slov.

{Či možná sok můj tajný

tě nečekaně pokořil?,}

zahuhňal náhle Majdanov a mé oči se setkaly se Zinaidinýma. Sklopila je a trochu se začervenala. Všiml jsem si toho a zamrazilo mě úlekem. Už dříve jsem na ni žárlil, ale teprve v tomto okamžiku mi projela hlavou myšlenka, že ona někoho miluje. Můj bože, miluje někoho!

(X)

Od toho okamžiku mi nastala opravdová trýzeň. Lámal jsem si hlavu, přemýšlel, uvažoval, ale ustavičně, přitom však pokud možno nenápadně jsem Zinaidu pozoroval. Stala se s ní změna – to bylo zřejmé. Chodívala sama na dlouhé procházky. Někdy se neukazovala, ani když přišli hosti, celé hodiny seděla ve svém pokoji. To dříve nedělávala. Začal jsem být – , alespoň mi připadalo, že jsem – neobyčejně prozíravý. To bude on, nebo snad

80$

tenhle? ptával jsem se v duchu a vzrušeně jsem probíral jednoho jejího ctitele po druhém. Hrabě Malewski (přestože jsem se hanbil za Zinaidu přiznat to) se mi zdál ze všech nejnebezpečnější.

Při své pozorovatelské schopnosti jsem si neviděl ani na špičku vlastního nosu a mé tajnůstkářství patrně neoklamalo nikoho; aspoň doktor Lušin mě brzo prohlédl. Ostatně i on se v poslední době změnil, pohubl, smával se zrovna tak hodně, ale jaksi hluše, zle a krátce – bývalá lehká ironie a předstíraný cynismus byly u něho vystřídány nervovou podrážděností.

„Co sem pořád chodíte, mladý muži,“ řekl mi jednou, když se mnou osaměl v salónu u Zasekinových. (Mladá kněžna se ještě nevrátila z procházky a ječivý hlas staré kněžny se ozýval zdola; plísnila pokojskou.) „Měl byste studovat, pracovat, pokud jste mladý – a co vy děláte?“

„Nemůžete vědět, jestli nepracuji doma,“ namítal jsem poněkud povýšeně, ale také trochu rozpačitě.

„Jakápak to může být práce! Vaše myšlenky jsou jinde. Nu, nic ve zlém… Ve vašich letech je to docela na místě. Jenže vaše volba je naprosto nevhodná, což nevidíte, jaká je to rodina?“

„Nerozumím vám,“ poznamenal jsem.

„Nerozumíte? Tím hůř pro vás. Považuji za svou povinnost varovat vás. Našinec, starý mládenec, sem může chodit. Co se mně může stát? My už jsme ostřílení, nás se hned tak něco nechytne, ale vy máte jemnou kůžičku,

81$

tady je pro vás nebezpečný vzduch – věřte mi, můžete se nakazit.“

„Jak to?“

„No tak! Což jste teď zdráv? Což jste v normálním stavu? Cožpak to, co vy cítíte – je vám prospěšné, zdravé?“

„Ale co, buďte tak laskav, cítím?“ bránil jsem se přiznávaje si v duchu, že doktor má pravdu.

„Ach mladý muži, mladý muži,“ pokračoval doktor s takovým výrazem, jako by se v těchto dvou slovech skrývalo něco pro mě velmi urážlivého, „mne neobelstíte. Vždyť na vašem obličeji se ještě bohudík pozná, co máte v srdci. A ostatně, co o tom budeme mluvit! Já bych sem sám nechodil, kdybych (doktor zaťal zuby)… kdybych nebyl zrovna takový blázínek. Čemu se jen divím, cožpak vy s vaším rozumem nevidíte, co se kolem vás děje?“

„A co se děje?“ chytil jsem ho rychle za slovo a zbystřil jsem pozornost

Doktor se na mě podíval s jakýmsi posměšným soucitem.

„Jsem to pěkný,“ pravil jakoby pro sebe. „Nač mu to říkám! Zkrátka,“ dodal zvýšeným hlasem, „opakuji vám, zdejší atmosféra vám nesvědčí. Vám je tady příjemně, ale to není všechno. Ve skleníku to také příjemně voní

– ale bydlet se v něm nedá. Poslechněte mě a dejte se raději do Kajdanova!“

Vešla stará kněžna a začala si doktorovi naříkat na bolest zubů. Potom přišla Zinaida.

„Tak,“ dodala kněžna, „vyhubujte jí, pane doktore! Celý den pije vodu s ledem, cožpak je to pro ni zdravé, vždyť má tak slabé plíce!“

„Proč to děláte?“ ptal se jí Lušin.

,A co se mi může stát?“

„Co? Můžete se nachladit a umřete.“

„Opravdu? Jistě? Tak to je zrovna dobře!“

„To je pěkné,“ zabručel doktor.

Stará kněžna odešla.

82$

„To je pěkné,“ opakovala Zinaida. „Jaký je tohle život,? Jen se podívejte kolem… Co je na tom pěkného? Či myslíte, že to nechápu, necítím? Mně působí potěšení pít vodu s ledem – vy mi vážně tvrdíte, že tenhle život stojí za to, abych ho neriskovala za okamžik potěšení – o štěstí už nemluvím.“

„No to se rozumí,“ poznamenal Lušin, „rozmary a nezávislost – tato dvě slova vás charakterizují. V těch dvou slovech jste celá vy.“

Zjnaida se nervózně zasmála.

„Šlápl jste vedle, milý doktore. Mýlíte se, jste špatný pozorovatel. Nasaďte si brýle. Nemám totiž náladu na rozmary, tropit si blázny z vás, ze sebe… k čemu! A co se týče nezávislosti… Monsieur Valdemar,“ dodala pojednou a dupla nožkou, „netvařte se tak melancholicky. Nemohu vystát, když mě někdo lituje.“

Nato rychle vyšla.

„Škodí vám, škodí zdejší ovzduší, mladý muži,“ řekl mi ještě jednou Lušin.

(XI)

Téhož dne večer se u Zasekinových sešli obvyklí hosté: byl jsem mezi nimi. Mluvilo se o Majdanovově básni. Zinaida ji upřímně chválila.

„Ale víte co?“ řekla mu. „Kdybych já byla básníkem, zvolila bych si jiné náměty. Možná že je to hloupost, ale někdy mě napadají podivné myšlenky, zvlášť když ne—

83$

spím, k ránu, když nebe začíná růžovět a šednout. Já bych například… Nebudete se mi smát?“

„Nebudem, nebudem!“ vykřikli všichni najednou.

„Já bych vylíčila,“ mluvila dál, zkřížila ruce na prsou a dívala se stranou, „společnost mladých dívek v noci ve velké loďce – na tiché řece. Měsíc svítí a dívky jsou všechny v bílém, na hlavě mají věnečky z bílých květů, a zpívají, víte, něco na způsob hymnu.“

„Rozumím, rozumím, pokračujte,“ pravil Majdanov významně a zasněně.

„Najednou – hluk, smích, pochodně, bubínky na břehu. To běží skupina bakchantek s písněmi a s křikem. Pak už je na vás, vylíčit ten výjev, pane básníku… jenom bych chtěla, pochodně budou rudé, budou hodně čadit a oči bakchantek aby zářily pod věnečky a věnečky musí být tmavé. Nezapomeňte také na tygří kůže a na poháry – na zlato, hodně zlata.“

„Kde má být zlato?“ zajímal se Majdanov, odhazuje dozadu rovné vlasy a rozšiřuje chřípí.

„Kde! Na pažích, v zápěstí, na nohou, všude. Za dávných dob prý nosily ženy zlaté náramky na kotnících. Bakchantky k sobě volají dívky z loďky. Dívky přestaly zpívat hymnus – ale zůstávají na loďce; řeka je unáší ke břehu. A tu pojednou se jedna tiše zvedá… To se musí krásně vylíčit, jak tiše vstává v měsíčním svitu a jak se její družky lekají… Překročila okraj loďky, bakchantky ji obstoupily a prchly do noci, do tmy… Tady zobrazte kotouče kouře a jak se všechno promísilo. Je slyšet jen jejich pištění a dívčin věneček zůstal na břehu.“

Zinaida umlkla. (Och, miluje někoho! pomyslil jsem si opět.)

„To je všechno?“ zeptal se Majdanov.

„Všechno,“ odpověděla.

„To nestačí jako námět pro celou báseň,“ poznamenal Majdanov důležitě, „ale pro lyrickou báseň vaší myšlenky použiji.“

„V romantickém duchu?“ zeptal se Malewski.

84$

„Zajisté, v romantickém duchu, v byronském.“

„Podle mého názoru Hugo je lepší než Byron,“ prohodil nedbale mladý hrabě, „zajímavější.“

„Hugo je vynikající spisovatel,“ souhlasil Majdanov, „i můj přítel Tonkošejev ve svém španělském románě ,El Trovador‘…“

„Ach, to je ta kniha s obrácenými otazníky?“ přerušila’ ho Zinaida.

„Španělé je tak píší. Chtěl jsem říct, že Tonkošejev… „Tak zase se budete přít o klasicismu a o romantismu,“ opět ho přerušila Zinaida. „Pojďme si raději hrát..

„Na fanty?“ chytl se návrhu Lušin.

„Ne, na fanty ne, to je nudné, na přirovnávání.“ (Tuto hru si vymyslila sama Zinaida. Pojmenoval se nějaký předmět a každý se jej snažil k něčemu přirovnat a ten, kdo našel nejlepší přirovnání, vyhrál.) Přistoupila k oknu. Slunce právě zapadlo, vysoko na obloze se táhla dlouhá rudá oblaka.

„Čemu se podobají ta oblaka?“ zeptala se Zinaida a nevyčkavši naší odpovědi, pravila: „Řekla bych, že se podobají těm rudým plachtám, které byly na zlaté Kleopatřině lodi, když jela naproti Antoniovi. Pamatujete, Majdanove, nedávno jste mi o tom vypravoval.“

Všichni jsme jako Polonius v Hamletovi usoudili, že oblaka připomínají právě ty plachty a že nikdo z nás nenajde lepší přirovnání.

„A kolik let bylo tehdy Antoniovi?“ zeptala se Zinaida. „Jistě byl mladý,“ poznamenal Malewski.

85$

„Ano, byl mladý,“ potvrdil Majdanov,

„Promiňte!“ vzkřikl Lušin, „bylo mu přes čtyřicet let.“ „Přes čtyřicet let,“ opakovala Zinaida a rychle se na něj podívala.

Brzo jsem odešel domů. „Miluje někoho,“ šeptaly mimoděk mé rty… „Ale koho?“

(XII)

Dny míjely. Zinaida byla stále podivnější, stále nepochopitelnější. Jednou jsem k ní vešel a zastihl jsem ji, jak sedí v proutěném křesílku s hlavou přitisknutou k ostré hraně stolu. Narovnala se… obličej měla zalit slzami.

„Á, to jste vy!“ řekla s krutým úsměvem. „Jen pojďte blíž.“ Přistoupil jsem k ní; položila mi ruku na hlavu a pojednou mě chytla za vlasy a začala mě za ně krákat. „To bolí,“ zakňoural jsem.

„Tak, bolí vás to? A mne to nemá bolet, nemá?“ říkala. „Jéje!“ vykřikla náhle, když uviděla, že mi vytrhla malý chumáček vlasů. „Co jsem to provedla! Chudáčku, monsieur Valdemar!“

Opatrně urovnala vytržené vlasy, omotala si je kolem prstu a smotala je do kroužku.

„Uložím si vaše vlasy do medailónku a budu je nosit,“ řekla a v očích se jí třpytily slzy. „To vás možná trochu utěší… ale teď sbohem!“

Vrátil jsem se domů a stal jsem se svědkem nepříjemnosti. Matinka měla výstup s otcem; něco mu vyčítala a on podle svého zvyku chladně a zdvořile mlčel a brzo nato odjel. Neslyšel jsem, o čem matinka mluvila, ani mě to nezajímalo. Pamatuji se jen, že potom, když bylo po výstupu, přikázala, aby mě zavolali do jejího kabinetu, a s velkou nelibostí se vyjádřila o mých častých návštěvách u kněžny, která podle jejích slov byla ,une femme capable du tout.‘ [& Žena všeho schopná] Přistoupil jsem k ní a políbil jí

86$

ruku (to jsem dělal vždycky, když jsem chtěl ukončit rozmluvu) a odešel jsem do svého pokoje. Zinaidiny slzy mě přivedly docela z míry, naprosto jsem nevěděl, co si mám myslit, nejraději bych byl sám plakal; byl jsem přece jen dítě přes svých šestnáct let. Na Malewského už jsem přestal myslet, přestože Bělovzorov byl den ze dne zuřivější a díval se na prohnaného hraběte jako vlk na ovci, ano, nemyslel jsem už na nikoho a na nic. Byl jsem úplně zmaten různými dohady a vyhledával jsem samotu. Zejména jsem si oblíbil zbořený skleník. Vylézal jsem na vysokou zeď, sedal jsem si na ni a seděl jsem tam tak nešťastný a smutný, že jsem sám sebe litoval – a tyto žalostné pocity mi byly útěchou, opájel jsem se jimi…!

Jednou tak sedím na zdi, hledím do dáli a poslouchám hlahol zvonů… Pojednou něco mnou zachvělo, ani ne jako větřík nebo jako rozechvění, ale přímo jako nápor větru, živý pocit něčí blízkosti… Podíval jsem se dolů a tam po cestě šla rychle v lehkých šedých šatech, s růžovým slunečníkem přes rameno – Zinaida. Uviděla mě, zastavila se, poodhrnula okraj slaměného klobouku a pozvedla ke mně své sametové oči.

„Co tam děláte, v takové výšce?“ zajímala se s jakýmsi podivným úsměvem. „Tak,“ pokračovala, „pořád mě ujišťujete, že mě milujete – skočte ke mně na cestu, milujete-li mě doopravdy!“

Ještě ani nedomluvila a já už jsem letěl dolů, jako by mě byl někdo zezadu postrčil. Zeď byla vysoká dobré

87$

dva sáhy. Dopadl jsem na zem nohama, ale náraz byl tak prudký, neudržel jsem se a upadl na všechny čtyři; pozbyl jsem na okamžik vědomí. Když jsem přicházel k sobě, neotevřel jsem hned oči a pocítil jsem vedle sebe Zinaidu.

„Můj milý chlapče,“ říkala a naklonila se nade mnou – a v jejím hlase se ozýval strach a něha zároveň, „jak jsi to mohl udělat, jak jsi mohl poslechnout…? Vždyť tě mám ráda… vstaň!“

Její ňadra dýchala u mých prsou, její ruce se dotýkaly mé hlavy a znenadání – její měkké svěží rty zasypaly můj obličej polibky… dotkly se mých rtů… Ale tu Zinaida patrně uhodla podle výrazu mého obličeje, že jsem už přišel k sobě, ačkoli jsem neotvíral oči, rychle se zvedla a řekla:

„Tak vstávejte, nezbedo, blázínku, co ležíte v prachu?“ Vstal jsem.

„Podejte mi slunečník,“ řekla, „tamhle jsem ho hodila… Či jste se popálil o kopřivy? Povídám vám, nedívejte se tak na mě… Vždyť on nevnímá, nereaguje,“ dodala jakoby pro sebe. „Jděte domů, monsieur Valdemar, očistěte se – ale neopovažujte se jít za mnou, nebo se rozzlobím a už víckrát…“ Nedořekla, hbitě se vzdálila a já jsem si sedl na cestu… neudržel jsem se na nohou. Ruce jsem měl popálené od kopřiv, v zádech mi trnulo, hlava se mi točila, ale pocit blaha, jaký jsem tehdy zakusil, se už v mém životě neopakoval. Cítil jsem jej jako sladkou bolest v celém těle a nakonec jsem jej projevil jásavými skoky a výkřiky. Vskutku, byl jsem ještě děcko.

(XIII)

Byl jsem po celý ten den tak veselý a pyšný a tak živě jsem si na tváři uchovával pocit Zinaidiných polibků a s tak slastným rozechvěním jsem vzpomínal na každé „její slovo, tak jsem hýčkal své nečekané štěstí a tak jsem se o ně strachoval, že jsem ji raději ani vidět ne-88$

chtěl, ji, původkyni oněch nových pocitů. Zdálo se mi, že nelze žádat od osudu víc, že teď nezbývá než „slastně si povzdechnout a umřít. Zato když jsem se příští den chystal jít do přístavku, zakoušel jsem velké rozpaky, které jsem se marně snažil skrýt pod maskou mírné rozpustilosti, vlastní člověku, jenž chce dát najevo, že umí zachovat tajemství. Zinaida mě přijala velmi nenuceně, bez jakéhokoli vzrušení; jenom mi pohrozila prstem a zeptala se, nemám-li modřiny. Všechna má mírná rozpustilost a tajnůstkářství okamžitě zmizely a zároveň s nimi i mé rozpaky. Nečekal jsem ostatně nic zvláštního, ale Zinaidin klid na mne působil jako ledová sprcha; pochopil jsem, že jsem v jejích očích dítětem – a bylo mi velmi těžko. Zinaida chodila sem tam po pokoji a pokaždé, jak jen se na mne podívala, letmo se usmála; myšlenkami byla však jinde, to jsem dobře poznal… Mám promluvit sám o včerejší příhodě? pomyslil jsem si, mám se jí zeptat, kam tak spěchala, abych konečně poznal…? ale jen jsem mávl rukou a sedl jsem si do koutku.

Vešel Bělovzorov; zaradoval jsem se z jeho příchodu. „Nenašel jsem pro vás klidného jezdeckého koně,“ řekl drsným hlasem. „Freitag mi za jednoho ručí, ale já si jím nejsem jist. Mám strach.“

„Z čeho máte strach?“ ptala se Zinaida. „Dovolte, abych se zeptala.“

„Z čeho? Vždyť neumíte jezdit. Nedej bůh, aby se něco stalo! Co jste si to vlastně najednou zamanula!“

89$

„To je moje věc, monsieur ,mé zvíře’. Tak tedy požádám Petra Vasiljeviče.“ (Můj otec se jmenoval Petr Vasiljevič. Podivil jsem se, že tak samozřejmě a klidně vyslovila jeho jméno, jako by byla přesvědčena, že jí velice rád vyhoví.)

„To tedy,“ opáčil Bělovzorov, „to tedy vy si chcete vyjet s ním?!“

„S ním nebo s někým jiným, to vás nemusí zajímat. Jenom ne s vámi.“

„Jenom ne se mnou,“ opakoval Bělovzorov. „Jak je vám libo. Co se dá dělat. Koně vám opatřím.“

„Jen dbejte, aby to nebyla nějaká herka. Upozorňuji vás, že chci opravdu jezdit.“

„Jezděte si, jak račte. Snad nebudete nakonec jezdit s Malewským?“

„Pročpak ne s ním, vojáku? No, uklidněte se,“ dodala, „a neblýskejte očima! Vezmu i vás. Víte, že Malewski je mi lhostejný!“ Potřásla hlavou.

„Říkáte to, abyste mě potěšila,“ zabručel Bělovzorov. Zinaida přimhouřila oči.

„To vás těší…? Oh… oh… oh… vojáku!“ řekla konečně, jako by nenašla jiné slovo. „A co vy, monsieur Valdemar, jel byste s námi?“

„Nerad… ve větší společnosti…,“ zabrumlal jsem nezdvíhaje oči.

„Vy raději t?te ? t?te…? Inu, každý podle svého,“ pravila s povzdechem. „Jděte, Bělovzorove, vynasnažte se! Potřebuji koně na zítřek.“

„Jo, ale kde vezmem peníze?“ vmísila se do řeči stará kněžna.

Zinaida svraštila obočí.

„Neprosím se vás o ně, Bělovzorov mě založí.“

„Založí, založí…,“ zabručela stará kněžna a najednou z plna hrdla zavolala: „Duňaško!“ „Mamá, darovala jsem vám zvonek,“ podotkla komtesa. „Duňaško!“ opakovala stařena.

Bělovzorov se odporoučel, odešel jsem zároveň s ním… Zinaida mě nezdržovala.

90$

(XIV)

Příštího rána jsem vstal brzo, uřízl jsem si hůl a vydal se za bránu. Projdu se trochu, řekl jsem si, a zaženu svůj smutek. Byl překrásný den, jasný a nepříliš horký; veselý, čerstvý vítr se proháněl nad zemí a mírně šuměl, pohyboval vším, avšak ničím necloumal – dlouho jsem se toulal po kopcích, po lesích; necítil jsem se šťasten, vyšel jsem z domu s úmyslem oddat se zármutku; ale mládí, pěkné počasí, svěží vzduch, požitek z rychlé chůze, rozkoš z nerušeného poležení v husté trávě zvítězily; vzpomínky na ona nezapomenutelná slova, na ony polibky se mi opět vplížily do duše. Bylo mi krásně při pomyšlení, že Zinaida přec jen musí spravedlivě ocenit mou pohotovost a mou odvahu… Ti druzí jsou pro ni lepší než já, uvažoval jsem, ať! Ale oni jen říkají, že něco vykonají, kdežto já jsem vykonal… A co všechno bych pro ni byl ještě schopen udělat! – Mé představy se rozehrály. Představoval jsem si, jak ji zachráním z rukou nepřátel, jak zbrocen krví ji vysvobodím ze žaláře, jak zemřu u jejích nohou. Vzpomněl jsem si na obraz visící v našem salóně. Málek Ad?le unáší Matildu… a hned nato mě zaujal velký datel, jak se kvapně šplhal vzhůru po tenkém kmeni břízy a ulekaně vykukoval hned vpravo, hned zas vlevo jako basista za krkem basy.

Potom jsem si zazpíval „Nejsou sněhy bílé“ a zpíval jsem dál až ke známé tehdy romanci „Očekávám tě, až

91$

zefýr hravý“; potom jsem recitoval nahlas Jermakův monolog ke hvězdám z Chomjakovovy tragédie; pokoušel jsem se složit sám něco v sentimentálním duchu, vymyslel jsem dokonce verš, kterým se měla zakončit celá báseň: „Ó Zinaido, Zinaido!“ Ale nic z toho se nedařilo a zatím už byl čas k obědu. Sešel jsem do údolí; vedla jím do města úzká písčitá stezka. Dal jsem se tou stezkou… Ozval se za mnou dunivý dusot koňských kopyt. Ohlédl jsem se, mimoděk jsem se zastavil a sundal čepici: spatřil jsem svého otce a Zinaidu. Jeli vedle sebe. Otec jí něco říkal, nakloněn k ní celým tělem a opřen rukou o šíji koně; usmíval se. Zinaida ho poslouchala mlčky, s vážně sklopenýma očima a sevřenými rty. Nejdřív jsem uviděl jen je; až za chvíli se ze zatáčky údolí na zpěněném vraníku objevil Bělovzorov v husarské uniformě s pláštíkem. Dobrý kůň pohazoval hlavou, frkal a vzpínal se. Jezdec ho zadržoval a bodal ostruhami. Ustoupil jsem s cesty. Otec vzal do rukou opratě, odvrátil se od Zinaidy, ona na něho zvolna pohlédla – a oba klusem odjeli… Bělovzorov projel rychle za nimi řinče šavlí… Je rudý jako rak, pomyslil jsem si, a ona… Proč je tak bledá? Jezdila celé dopoledne na koni a je bledá, proč?

Zrychlil jsem kroky a stačil jsem přijít domů právě k obědu. Otec už seděl převlečený, umytý a svěží vedle matčina křesla a četl jí svým obvyklým klidným a jasným hlasem feuilleton ze „Journal des Débats“, ale matinka ho poslouchala roztržitě, a když mě uviděla, zeptala se, kde jsem se celý den toulal, a dodala, že nemá ráda, když courám bůhví kde a bůhví s kým. Procházel Jsem se přece sám, chtěl jsem odpovědět, ale podíval jsem se na otce a nevím proč jsem umlkl.

(XV)

Během příštích asi pěti šesti dní jsem Zinaidu téměř neviděl; vzkazovala, že je nemocná, což však ostatním návštěvníkům přístavku nevadilo, aby nepřicházeli, jak

92$

říkávali, konat službu – všichni kromě Majdanova, který jakmile neměl proč být u vytržení, hned klesal na mysli a trápil se. Bělovzorov seděl zamračený v koutě, všecek upjatý a rudý; na jemném obličeji hraběte Malewského stále těkal jakýsi nedobrý úsměv; upadl skutečně u Zinaidy do nemilosti a byl přepjatě úslužný k staré kněžně, jel s ní v drožce ke generálnímu gubernátorovi; ostatně tato cesta byla bezvýsledná, a Malewskému se dokonce přihodila nepříjemnost; připomněli mu jakousi příhodu s nějakými ženijními důstojníky a on musel potom na svou obhajobu říci, že byl tenkrát naprosto nezkušený! Lušin přijížděl dvakrát denně, ale nezdržel se dlouho; bál jsem se ho trochu po naší poslední rozmluvě a zároveň jsem k němu cítil upřímnou náklonnost. Jednou se mnou šel na procházku do Něskučného parku, byl tenkrát velmi laskavý a milý, seznamoval mě s názvy a vlastnostmi různých bylin a květin a najednou, jak se říká – zčistajasna – vykřikl a uhodil se do čela: „A já bloud jsem se domníval, že je koketka! Jak je vidět, obětovat se pro jiné je sladké.“ „Co tím chcete říct?“ zeptal jsem se.

„Vám nechci říct nic,“ odbyl mě úsečně Lušin.

Mně se Zinaida vyhýbala; když jsem se u nich objevil – nemohl jsem to nepozorovat – nebylo jí to příjemné. Mimoděk se od mne odvracela… mimoděk; to bylo trpké, to právě mě trápilo, ale nedalo se nic dělat – jen jsem se snažil nepřicházet jí na oči a pouze zdálky jsem ji vyhlížel, což se mi vždy nedařilo. Zas jako dříve se

93$

s ní dělo něco nepochopitelného; v obličeji se změnila, celá byla jako vyměněná. Zvlášť mě překvapila její proměna jednou za tichého teplého večera. Seděl jsem na nízké lavičce pod rozložitým keřem černého bezu; bylo to mé oblíbené místečko; bylo odtud vidět okno Zinaidina pokojíku. Seděl jsem a nad hlavou se mi v potemnělém listoví neklidně hnízdil malý ptáček; šedá kočka protáhla hřbet a opatrně se kradla do zahrady; první chrousti tiše bzučeli ve vzduchu ještě průzračném, ale už ne jasném. Seděl jsem a díval se na okno a čekal, neotevře-li se; opravdu – otevřelo se a v něm se objevila Zinaida. Měla na sobě bělavé šaty a ona sama, její obličej, ramena, ruce byly bílé jako plátno. Zůstala chvíli bez hnutí a dlouho hleděla napjatě vpřed se svraštělým obočím. Neznal jsem u ní takový pohled. Potom pevně zaťala pěsti, zdvihla je ke rtům a k čelu, náhle roztáhla prsty, odhodila vlasy z uší, potřásla jimi a s jakousi rozhodností přikývla hlavou a zabouchla okno.

Asi za tři dny mě potkala na zahradě. Chtěl jsem odbočit, ale ona mě zastavila.

„Podejte mi ruku,“ vyzvala mě tak mile jako dříve, „dávno jsme si spolu nepopovídali.“

Podíval jsem se na ni; oči jí tiše zářily a obličej se usmíval jako za závojem.

„Pořád ještě churavíte?“ zajímal jsem se.

„Ne, už to přešlo,“ odpověděla a utrhla malou rudou růži. „Jsem trochu unavená, ale i to přejde.“

„A budete zas taková jako dřív?“ zeptal jsem se.

Zinaida pozvedla růži k obličeji a mně se zdálo, jako by odraz jasných plátků padl na její tváře.

„Což jsem se změnila?“ otázala se.

„Ano, změnila jste se,“ pronesl jsem polohlasně.

„Byla jsem k vám chladná, vím,“ začala Zinaida, „ale neměl jste na to dbát… nemohla jsem jinak… Ale nač o tom mluvit!“

„Nechcete, abych vás miloval – to je to!“ zvolal jsem ponuře s bezděčným vzrušením.

„Ne, mějte mě rád, ale ne tak jako dříve.“

94$

„A jak?“

„Buďme přáteli – tak!“ řekla a dala mi přivonět k růži. „Poslyšte, vždyť já jsem mnohem starší než vy – mohla bych být vaší tetičkou, opravdu; no tetičkou ne, ale starší sestrou. A vy…“

„Já jsem pro vás dítě,“ přerušil jsem ji.

„Nu ano, dítě, ale milé, hodné, rozumné, které mám velmi ráda. Víte co? Jmenuji vás odedneška svým pážetem, ale pamatujte si, pážata se nesmějí vzdalovat od svých paní. Tu máte odznak své nové hodnosti,“ dodala a vsunula mi růži do knoflíkové dírky kabátku, „na znamení naší milosti k vám.“

„Dříve jsem od vás dostával jiné milosti,“ zabrumlal jsem.

„Ale?“ podotkla Zinaida a pohlédla na mne ze strany. „Máte vy to paměť! Nu což! jsem i teď ochotna…“

A sklonila se ke mně a vtiskla mi na čelo čistý, klidný polibek.

Jen jsem na ni pohlédl, ale ona se odvrátila a vyzvala mě: „Pojďte za mnou, mé páže!“, a šla k přístavku. Kráčel jsem za ní – a pořád jsem nechápal. ,Což‘, uvažoval jsem, Je tato mírná, rozvážná dívka tatáž Zinaida, jak jsem ji znal? I její chůze mi připadala tišší a celá její postava vznešenější a ztepilejší.

Ach můj bože! S jakou novou silou ve mně planula láska!

95$

(XVI)

Odpoledne se v přístavku znovu sešli hosté a komtesa přišla mezi ně. Byla tam pohromadě táž společnost jako onoho prvního, pro mne nezapomenutelného večera. Dokonce i Nirmackij se objevil; Majdanov přišel tentokrát první – přinesl nové básně. Hrálo se zase na fanty, ale bez dřívějších podivných výstředností, bez hloupostí a rámusu – cikánský ráz zmizel. Zinaida určila naší společnosti nový ráz. Po právu pážete jsem seděl vedle ní. Mimo jiné navrhla, aby ten, na koho padne los, vypravoval svůj sen. Sny byly buď nezajímavé (Bělovzorovovi se zdálo, že nakrmil svého koně karasy a že kůň měl dřevěnou hlavu), nebo nepřirozené, vymyšlené… Majdanov nás počastoval celou povídkou; byly v ní hrobky i andělé s lyrami, květiny, které mluvily, i zvuky nesoucí se z dáli… Zinaida ho nenechala ani dokončit.

„Když jsme se dali do vymýšlení,“ řekla, „ať každý něco vypravuje, něco opravdu smyšleného.“

První měl vyprávět zas Bělovzorov.

Mladý husar přišel do rozpaků.

„Nedovedu si nic vymyslet!“ namítal.

„Hlouposti!“ pomohla mu Zinaida. „Představte si třeba, že jste ženatý, a vypravujte nám, jak byste trávil čas se ženou. Zavřel byste ji?“

„A seděl byste u ní?“

„Určitě bych u ní seděl.“

„Výborně. No a kdyby ji to omrzelo a ona vám byla nevěrná?“

„Zabil bych ji.“

„A kdyby utekla?“

„Dohonil bych ji a stejně bych ji zabil.“

„Tak. No a řekněme, že bych vaší ženou byla já, co byste pak dělal?“

Bělovzorov se odmlčel.

„Zabil bych se sám.“

Zinaida se zasmála.

96$

„Jak vidím, vaše historka je krátká.“

Podruhé padl los na Zinaidu. Pohlédla ke stropu a zamyslila se.

„Tak poslechněte,“ začala konečně, „co jsem si vymyslila. Představte si nádherný sál, letní noc a krásný ples. Ples pořádá mladá královna. Všude samé zlato, mramor, křišťál, hedvábí, světla, diamanty, květiny, kadidlo, přepych, jaký si jen můžete představit.“

„Máte ráda přepych?“ přerušil ji Lušin.

„Přepych je krásná věc,“ řekla, „mám ráda vše krásné.“ „Víc než nádheru?“ zeptal se.

„To je nějaká chytačka, nerozumím. Nepřerušujte mě! Tak tedy ples je skvělý. Je tam mnoho hostí, všichni jsou mladí, hezcí, odvážní, všichni jsou po uši zamilovaní do královny.“

„To tam nejsou žádné jiné ženy?“ zajímal se Malewski. „Ne… nebo počkejte, jsou.“

„Jen samé nehezké?“

„Jsou půvabné. Ale všichni muži jsou zamilovaní do královny. Je velká a vnadná… na černých vlasech má malou zlatou čelenku.“

Podíval jsem se na Zinaidu – a v té chvíli se mi zdálo, že nás všechny převyšuje, na jejím bílém čele, v jejím nehybném obočí se zračila jasná mysl a taková majestátnost, že jsem si pomyslil: Tys ta královna!

„Všichni se tlačí kolem ní,“ pokračovala Zinaida, „všichni jí říkají nejroztomilejší lichotky.“

„A ona si potrpí na lichotky?“ zeptal se Lušin.

97$

„To je protiva! Pořád nám skáče do řeči… Kdopak by neměl rád lichotky?“

„Ještě jednu otázku, poslední,“ ozval se Malewski, „má královna muže?“

„Na to jsem nepomyslila. Ne, nač muže?“

„To se rozumí,“ vpadl Malewski, „nač muže?“

„Silence!“ [& Ticho!] okřikl je Majdanov, který mluvil špatně francouzsky.

„Merci,“ [& děkuji] poděkovala mu Zinaida. „Tak tedy královna naslouchá těm řečem, poslouchá hudbu, ale na nikoho z hostí se nedívá. Šest oken od stropu až k podlaze je otevřeno dokořán a je vidět tmavé nebe a mohutné stromy. Královna se dívá do parku. Tam mezi stromy je fontána; bělá se v mlze, tryská vysoko, je jako přízrak. Královna slyší mezi hovorem a hudbou tiché šplouchání vody; dívá se a je zamyšlená. Vy všichni, pánové, jste vznešení, moudří, bohatí, obklopili jste mne, vážíte si každého mého slova, jste ochotni zemřít u mých nohou, ovládám vás… a tam, u fontány, u té šplouchající vody, stojí a čeká mě ten, kterého já miluji, který ovládá mne. Nemá ani honosný šat, nemá drahokamy, nikdo ho nezná, ale on mě čeká a je si jist, že přijdu – a já přijdu a není moci, která by mě zadržela, až se mi zlíbí jít k němu a zůstat s ním a zmizet s ním v temnotě parku, v šumění stromů a v šplouchání fontány…“

Zinaida umlkla.

„To je… výmysl?“ potměšile se zeptal Malewski. Zinaida na něho ani nepohlédla.

„A co bychom udělali my, pánové,“ promluvil pojednou Lušin, „kdybychom byli hosty a věděli o onom šťastném člověku tam u fontány?“

„Počkejte, počkejte,“ nenechala ho domluvit Zinaida. „Sama vám řeknu, co by každý z vás udělal. Vy, Bělovzorove, byste ho vyzval na souboj; vy, Majdanove, byste na něho napsal epigram – ostatně, ne, vy neumíte

98$

psát epigramy! Složil byste na něho dlouhou báseň v duchu Barbi?rově a uveřejnil byste své dílo v ,Telegrafu‘. Vy, Nirmackij, byste si od něho vypůjčil… vy byste mu půjčil peníze na úroky; vy, doktore…“ Odmlčela se… No, o vás nevím, co byste udělal.“

„Z titulu osobního lékaře,“ odpověděl Lušin, „bych královně poradil, aby nepořádala plesy, když nemá na hosty náladu.“

„Máte možná pravdu. A vy, hrabě…?“

„A já?“ opáčil se svým nepěkným úsměvem Malewski. „Vy byste mu nabídl otrávený bonbón.“ Malewského obličej se lehce zkřivil, vypadal v tom okamžiku trochu židovsky, ale hned se zase zasmál.

„Co se týče vás, Valdemare…,“ pokračovala Zinaida, „ostatně dost; pojďte, budeme hrát nějakou jinou hru.“ „Monsieur Valdemar by královně, jako její páže, držel vlečku, až by běžela do parku,“ jízlivě poznamenal Malewski.

„Nikdy jsem nedávala Vaší Jasnosti právo, abyste byl drzý, a proto vás prosím, abyste odešel.“ Ukázala mu na dveře.

„Ale promiňte, komteso,“ zamumlal Malewski a celý zbledl.

„Komtesa má pravdu,“ přidal se Bělovzorov a též se zvedl.

„Namouvěru, netušil jsem,“ mluvil dál Malewski, „podle mě nebylo v mých slovech nic takového… neměl jsem v úmyslu urazit vás… Promiňte.“

99$

„Zůstaňte tedy,“ řekla s nedbalým mávnutím ruky Zinaida. „Nač se budem s monsieurem Valdemarem rozčilovat. Dělá vám dobře být kousavý… jen si poslužte!“ „Odpusťte mi,“ znovu opakoval Malewski. A já jsem při vzpomínce na Zinaidino gesto opět pomyslil, že opravdová královna by nemohla ukázat drzounovi dveře důstojněji.

Po tomto nepatrném výstupu nepokračovala hra na fanty dlouho. Všem bylo trapně nejen pro tuto scénu, ale pro jakýsi neurčitý, nepříjemný pocit, nikdo o něm nemluvil, ale každý si jej uvědomoval u sebe i u svého souseda. Majdanov ještě recitoval své verše – a Malewski je vychvaloval s přemrštěným zápalem.

„Chce teď budit dobrý dojem!“ zašeptal mi Lušin.

Brzy jsme se rozešli. Zinaidu přepadla najednou melancholie. Stará kněžna vzkázala, že ji bolí hlava. Nirmackij si začal stěžovat na svůj revmatismus.

Nemohl jsem dlouho usnout; Zinaidino vyprávění mě rozrušilo.

Skrývala se v něm snad narážka? ptal jsem se sám sebe; a na koho či na co narážela? Je-li v něm opravdu narážka, jak mám jednat…? Ne, ne, to není možné, šeptal jsem převraceje se z jedné rozpálené tváře na druhou. Ale připomínal jsem si výraz Zinaidina obličeje, když vypravovala… vzpomněl jsem si na varování, jež vyletělo Lušinovi z úst v Něskučném, na náhlé změny v jejím chování ke mně a nevěděl jsem, jak si to vše vysvětlit. „Kdo je to?“ Tato slova mi stála před očima, rýsovala se v mlze, jako nízký zlověstný mrak visela nade mnou a já cítil jeho tíži – a čekal jsem, že se už už protrhne. Zvykl jsem si v poslední době na mnohé věci, mnoho jsem toho viděl u Zasekinových; jejich nepořádek, oharky lojových svíček, polámané nože a vidličky, nerudný Bonifác, otrhané pokojské, nezpůsoby staré kněžny – celý ten podivný život už mě nepřekvapoval… Ale tomu, co se mi teď tak mlhavě jevilo, že je v Zinaidě, tomu jsem přivyknout nemohl Dobrodružka,“ řekla o ní jednou moje matka. Dobrodružka –

100$

ona, má vroucně milovaná, má zbožňovaná! Toto nařčení mě pálilo a já se snažil utéci před ním ukrývaje se do podušek; byl jsem pohoršen, ale zároveň nač jen na všechno bych byl přistoupil, co všechno bych za to dal, jen kdybych byl tím šťastlivcem u fontány…!

Krev ve mně kypěla a vřela. – Park… fontána… pomyslil jsem si… dobrá, půjdu do sadu. Rychle jsem se oblékl a vyklouzl ven. Noc byla tmavá; stromy tiše šuměly; z nebe se snášel mírný chládek, ze zeleninové zahrady se táhla vůně kopru. Prošel jsem všemi alejemi; lehký zvuk mých kroků mě děsil i posiloval; zastavoval jsem se, čekal a naslouchal, jak mi tluče srdce – mocně a rychle. Konečně jsem se přiblížil k plotu a opřel se o tenkou tyčku. Pojednou – či jsem měl vidění? – několik kroků ode mne se mihla ženská postava… Upřeně jsem se díval do tmy – a zatajil dech… Co to? Slyším to kroky, nebo mi to zas tak tluče srdce? „Kdo je tu?“ zamumlal jsem sotva slyšitelně. Co je to zas? Snad přidušený smích? Nebo šelest listí…? Nebo vzdech přímo u mého ucha? Bylo mi strašně… „Kdo je tu?“ opakoval jsem ještě tišeji.

Větřík na okamžik zavanul; na nebi zazářil ohnivý proužek; padala hvězda. „Zinaida?“ chtěl jsem se zeptat, ale zvuk mi odumřel na rtech. A pojednou zas všechno kolem náhle ztichlo, jak to bývá často uprostřed noci… I kobylky přestaly ve stromech cvrkat, jenom okénko kdesi zařinčelo. Postál jsem chvíli a vrátil jsem se do svého pokoje, do své vychladlé postele. Cítil

101$

jsem podivné vzrušení; jako bych byl šel na schůzku – a zůstal sám a prošel kolem cizího štěstí.

(XVII)

Druhý den jsem Zinaidu jen zahlédl. Jela někam drožkou se starou kněžnou. Zato jsem viděl Lušina, který mě sotva pozdravil, a Malewského. Mladý hrabě se ušklíbl a přátelsky se mnou promluvil. Ze všech návštěvníků přístavku on jediný se dovedl vetřít do našeho domu a mamince se zalíbil. Otec ho neviděl rád a jednal s ním urážlivě zdvořile.

„Ach monsieur ,le page‘,“ začal Malewski, „jsem velmi rád, že vás vidím. Co dělá vaše krásná královna?“

Jeho svěží, hezký obličej mi byl v té chvíli tak protivný

– a on se na mne díval tak pohrdavě a zároveň šibalsky, že jsem mu vůbec neodpověděl.

„Vy se ještě hněváte?“ pokračoval. „Zbytečně. Vždyť já jsem vás pážetem nejmenoval, královny přece mívají pážata. Ale dovolte, abych vás upozornil, že konáte svou povinnost špatně.“

„Jak to?“

„Pážata mají být stále u svých velitelek; mají vědět o všem, co ony dělají, ba mají je hlídat,“ dodal sníženým hlasem, „ve dne i v noci.“

„Co tím chcete říct?“

„Co chci říct? Myslím, že se vyjadřuji jasně. Ve dne i v noci. Ve dne to ještě jakž takž ujde; ve dne je světlo a jsou tu lidé; ale v noci – to se může ledacos dít. Radím vám, nespěte v noci a dávejte dobrý pozor. Vzpomeňte si – v parku, v noci, u fontány – vidíte, kde máte hlídat. Pak mi poděkujete.“

Malewski se zasmál a obrátil se ke mně zády. Nepřikládal patrně tomu, co říkal, zvláštní význam; měl pověst skvělého mystifikátora a slynul uměním dělat si na maškarních zábavách z lidí blázny, při čemž mu pomáhala jeho takřka bezděčná prolhanost, kterou byla prosáknuta celá jeho bytost… Chtěl mě možná jen pozlobit,

102$

ale každé jeho slovo nalévalo jedu do mých žil. Krev mi stoupla do hlavy… Á! Takhle tedy! řekl jsem si. Dobře! Netáhlo mě to nadarmo do parku. „Tak to se tedy nestane!“ zvolal jsem hlasitě a uhodil jsem se pěstí do prsou, přestože jsem vlastně nevěděl, co že se nestane. Přijde-li Malewski sám do parku, pomyslil jsem si (třeba se podřekl, je na to dost drzý), nebo někdo jiný (plot naší zahrady byl nízký, snadno se dal přelézt), běda tomu, kdo mi padne do rukou! Neradím nikomu, aby se tu se mnou setkal…! Dokážu celému světu i jí, zrádkyni (opravdu jsem ji nazval zrádkyní), že se dovedu mstít.

Vrátil jsem se do svého pokoje, vyndal ž psacího stolu nedávno koupený zavírací nožík, zkusil jsem ostří a se svraštěným obočím jsem si ho chladně strčil do kapsy, jako by pro mne nebylo nic zvláštního dělat takové věci a jako bych to nedělal poprvé. Srdce mi zlostí vzkypělo a“ zkamenělo; až do noci jsem se svraštělým obočím a sevřenými rty chodil sem tam, tiskl rukou nůž zahřátý v kapse a předem jsem se připravoval k něčemu strašnému. Nové, nebývalé pocity mě tak zaujaly a dokonce mi působily radost, že jsem vlastně na Zinaidu myslil málo. Ustavičně se mi míhal před očima Aleko, mladý cikán. „Kam běžíš, ty můj krasavče? Lež!“ a potom: „Hleď, vždyť jsi celý zkrvavělý! Ó, cos to učinil?“ „Já? Nic!“ S jak krutým úsměvem jsem opakoval: „Nic!“ Otec nebyl doma, matinka, která od jisté doby byla téměř trvale podrážděná, si všimla mého sveřepého vze-103$

zření a řekla mi při večeři: „Co se tak škaredě mračíš, jako by ses najedl blínu?“ Místo odpovědi jsem se na ni jen shovívavě usmál a pro sebe jsem si pomyslil: ,Kdybyste tak věděli!‘ Odbilo jedenáct hodin; odešel jsem do svého pokoje, ale nesvlékl jsem se; vyčkával jsem půlnoc; konečně i ta odbila.

„Je čas!“ procedil jsem skrze zuby, zapjal jsem se ke krku, vyhrnul rukávy a odešel jsem do zahrady.

Už dříve jsem si našel místo, kde budu hlídat; na konci zahrady, tam, kde plot rozdělující naše pozemky od Zasekinových končil společnou zdí, stála osamělá jedle; když jsem stál pod jejími nízkými hustými větvemi, mohl jsem, pokud to dovolovala noční tma, dobře vidět, co se děje kolem; vinula se tu pěšinka, která mi vždycky připadala tajemná; vinula se jako had pod plotem, na němž byly v tom místě stopy nohou od přelézání, a vedla k okrouhlé akátové besídce. Došel jsem k jedli, přitiskl se k jejímu kmeni a dal se do hlídkování.

Noc byla zrovna tak tichá jako předešlého dne, ale na obloze bylo méně mraků a obrysy keřů, ba i vysokých květin byly zřetelnější. První chvíle očekávání byly úmorné, téměř hrozné. Byl jsem odhodlán ke všemu, jen jsem uvažoval, co bych měl udělat. Mám zvolat: „Kam jdeš? Stůj! Přiznej se – nebo smrt!“ anebo prostě zasáhnout… Každý zvuk, každý šelest se mi zdál podezřelý, neobvyklý… Připravoval jsem se… Nachýlil jsem se dopředu… Ale uplynulo půl hodiny, uplynula hodina; krev se mi tišila, chladla; vědomí, že to všechno dělám nadarmo, že jsem dokonce poněkud směšný, že Malewski si ze mne vystřelil, se mi vkrádalo do duše. Opustil jsem svůj úkryt a obešel jsem celou zahradu. Jako naschvál, neozval se nikde ani sebemenší šelest; všechno odpočívalo, ba i náš pes, zkroucený do klubíčka, spal u branky. Vylezl jsem na trosky skleníku a při pohledu na pole v dálce jsem si vzpomněl na Zinaidu a zamyslil jsem se…

Trhl jsem sebou… zaslechl jsem vrznutí dveří, potom lehké zapraštění přišlápnuté větvičky… Dvěma skoky

104$

jsem byl dole ze skleníku – a ztuhl jsem na místě. Rychlé, lehké, ale opatrné kroky se zřetelně rozléhaly na zahradě… Blížily se ke mně. ,Tady je… tady je… konečně!‘ proběhlo mi srdcem. Křečovitě jsem vytáhl z kapsy nůž, křečovitě jsem jej otevřel – v očích mi zajiskřilo, strachem a zlostí se mi zježily vlasy… Kroky mířily přímo ke mně – sehnul jsem se, jako bych jim šel vstříc… Objevil se člověk… můj bože! Byl to můj otec!

Hned jsem ho poznal, přestože byl celý zahalen do tmavého pláště a klobouk měl stažený do obličeje. Po špičkách prošel mimo mne. Nezpozoroval mě, ačkoli mě nic neskrývalo, ale byl jsem tak skrčený a schoulený, jako vrostlý do země. Žárlivý, k vraždě připravený Othello se náhle změnil v žáčka… Tak jsem se polekal nečekaného zjevu otcova, že jsem si v první chvíli ani nevšiml, odkud přišel a kam zmizel. Narovnal jsem se a teprve, když vše kolem zase ztichlo, pomyslil jsem si: ,Pročpak otec chodí v noci po zahradě?‘ Strachy jsem upustil nůž do trávy, ale ani jsem ho nehledal; bylo mi hanba. Rázem jsem vystřízlivěl. Když jsem se vracel domů, přece jen jsem došel ke své lavičce pod černým bezem a podíval se na okénko Zinaidiny ložnice. Malá, trochu vypouklá skla se matně modrala při slabém světle noční oblohy. Pojednou se jejich barva začala měnit… Za oknem – viděl jsem to jasně – se opatrně a tiše spouštěla bělavá roleta, spustila se až po okenní rám a zůstala tak nepohnutá.

105$

„Proč to?“ pronesl jsem mimoděk téměř nahlas, když jsem se už octl ve svém pokoji. „Zdání, náhoda, či.. Domněnky, které mě náhodou napadly, byly tak nové a podivné, že jsem se ani neodvážil podlehnout jim.

(XVIII)

Ráno jsem vstal s bolestí hlavy. Včerejší rozčilení zmizelo. Změnilo se v nepříjemné rozpaky a v jakýsi dosud nepocítěný smutek – jako by ve mně něco umíralo.

„Co se díváte jako králík, kterému amputovali polovinu mozku?“ řekl mi při setkání Lušin. Při snídani jsem se kradmo díval tu na otce, tu na matku; on byl klidný jako obvykle; ona se jako obvykle tajně hryzla. Čekal jsem, nepromluví-li se mnou otec přátelsky, jak se někdy stávalo … Ale on mě ani nepolaskal svou obvyklou chladnou něžností. Mám vše říci Zinaidě? pomyslil jsem si… Vždyť už je všechno jedno – stejně je mezi námi konec. Zašel jsem k ní, ale nejenže jsem jí nic nevypravoval, ale ani se mi nepodařilo pohovořit si s ní, jak bych byl chtěl. Ke staré kněžně přijel z Petrohradu její syn, dvanáctiletý kadet; Zinaida mi hned bratra svěřila. „Tady máte,“ řekla, „milý Voloďo“ (oslovila mě tak poprvé), „kamaráda. Jmenuje se také Voloďa, mějte ho rád. Je to ještě divoch, ale má dobré srdce. Ukažte mu Něskučnyj sad, choďte s ním, vezměte ho pod svou ochranu. Viďte, že to uděláte? Vy jste také takový hodný!“ Vlídně mi položila obě ruce na ramena a já jsem úplně ztratil hlavu. Příchod tohoto chlapce i mě změnil v chlapce. Díval jsem se mlčky na kadeta, který na mne též němě upřel zrak. Zinaida se rozesmála a strčila nás k sobě.

„Tak se obejměte, děti!“ Objali jsme se.

„Chcete, dovedu vás do zahrady?“ zeptal jsem se ho. „Račte, ’sím,“ odpověděl sípavým, vskutku kadetským hlasem

Zinaida se opět rozesmála… Všiml jsem si, že ještě nikdy neměla tak hezoučkou barvu obličeje. Odešli

106$

jsme s kadetem. V naší zahradě byla stará houpačka. Posadil jsem ho na tenounké prkýnko a rozhoupal jsem ho. Seděl strnule v nové uniformě ze silného sukna se širokými zlatými prýmky a pevně se držel za provazy. „Rozepněte si přece límec,“ vybídl jsem ho.

„To nic, jsem na to zvyklý,“ namítl a odkašlal si. Byl podobný sestře; zejména v očích měl její podobu. Působilo mi radost prokazovat mu úsluhy a zároveň mě tajně svíral tíživý smutek. ,Teď jsem opravdu dítě,‘ pomyslil jsem si, ,kdežto včera..!‘ Vzpomněl jsem si, kde jsem v noci upustil nožík, a našel jsem ho. Kadet si ho ode mne vypůjčil, ulomil silnou větvičku černého bezu, vyřezal z ní píšťalku a začal pískat. Othello pískal též. Ale zato večer, jak plakal tento Othello v náručí Zinaidy, když ho vyhledala v koutku zahrady a ptala se ho, proč je tak smutný. Slzy mi vytryskly tak prudce, že se až polekala.

„Co je vám, co je vám, Voloďo?“ opakovala, a když viděla, že jí neodpovídám a ani nepřestávám plakat, napadlo ji políbit mě na vlhkou tvář. Já se však od ní odvrátil a zašeptal jsem mezi vzlyky;

„Všechno vím; proč jste si se mnou zahrávala? K čemu vám byla má láska?“

„Jsem vinna, Voloďo…,“ pravila Zinaida. „Ach, velice jsem se provinila…,“ řekla a sevřela ruce. „Je ve mně tolik špatného, nedobrého, hříšného… Ale teď si s vámi nezahrávám, mám vás ráda, ani nevíte, proč a jak… Ale… co vlastně víte?“

107$

Co jsem jí mohl říci? Stála přede mnou a dívala se na mne, a já jsem jí zcela náležel od hlavy až k patám, jak se jen na mne dívala… Čtvrt hodiny poté už jsem zas běhal o závod s kadetem a Zinaidou; neplakal jsem, smál jsem se, ačkoli z opuchlých víček mi mezi smíchem kanuly slzy; na krku jsem měl místo kravaty uvázanou Zinaidinu stuhu a vykřikl jsem radostí, když se mi podařilo chytnout ji v pase. Dělala si se mnou co chtěla.

(XIX)

Přišel bych do značných rozpaků, kdybych měl vypravovat, co se se mnou dělo v tom týdnu po mé nezdařilé noční výpravě. Bylo to podivné horečnaté období, zmatek, v němž se jako ve víru zmítaly protichůdné city, myšlenky, podezření, naděje, radosti i utrpení; bál jsem se zahledět do sebe, bál jsem se uvědomit si celou situaci; prostě snažil jsem se prožít nějak den od rána do večera; zato v noci jsem spal… Dětská lehkomyslnost mi pomáhala. Nechtěl jsem vědět, má-li mě někdo rád, nechtěl jsem sám sobě přiznat, že mě nikdo nemá rád. Otci jsem se vyhýbal, ale Zinaidě jsem se vyhýbat nedokázal … Její přítomnost mě rozohňovala… neptal jsem se, jaký je to oheň, v němž hořím a taji, neboť mi bylo úžasně sladko jihnout a planout… Oddával jsem se všem svým dojmům a klamal jsem sám sebe, zapuzoval jsem vzpomínky a zavíral oči před tím, co jsem už předem tušil. Toto trápení by asi dlouho netrvalo… hromová rána rázem všemu udělala konec a vrhla mě na novou kolej.

Když jsem se jednou vrátil k obědu z dosti dlouhé procházky, podivil jsem se nad zprávou, že budu obědvat sám, otec že odjel a matince že není dobře, nebude jíst a zavřela se ve své ložnici. Z výrazu tváří lokajů jsem se dovtípil, že se stalo něco neobvyklého… Vyptávat se jich jsem se neodvážil, ale měl jsem přítele, mladého lokaje Filipa, velkého milovníka básní a umělce ve hře na kytaru – na toho jsem se obrátil. Dozvěděl jsem se

108$

od něho, že mezi otcem a matinkou došlo k ošklivému výstupu (v ženském čeledníku bylo slyšet každé slovo; mnoho se toho sice říkalo francouzsky, ale pokojská Máša bydlela pět let u francouzské švadleny a všemu rozuměla), že matinka vytýkala otci nevěru, jeho styky se sousední slečnou, otec že jí to zpočátku vymlouval, ale potom vzplanul a také řekl matince nějaká hrubá slova, „jako něco o jejích letech“, a matinka se kvůli tomu dala do pláče; že matinka se také zmínila o směnce jakoby podepsané staré kněžně a velice nepěkně se o ní vyjadřovala a o slečně také, a tu že jí otec pohrozil. „A všechna ta nepříjemnost,“ pokračoval Filip, „vznikla z anonymního dopisu; kdo ho napsal, to se neví; jak jinak ta věc mohla vyjít najevo, vždyť nikdo neměl na tom zájem.“

„A bylo tu něco?“ s námahou jsem ze sebe vypravil, zatímco ruce i nohy mi zledovatěly a něco se zachvělo v hloubi mé duše.

Filip významně přikývl.

„Bylo. Tyhle věci se nedají utajit; přestože váš tatíček je v tom ohledu velice opatrný – ale je zapotřebí například najmout drožku nebo něco jiného… bez lidí se zkrátka neobejdeš.“

Propustil jsem Filipa – a vrhl jsem se na postel. Nezavzlykal jsem, neoddal jsem se zoufalství, neptal jsem se, kdy a jak se všechno zběhlo; nedivil jsem se, že jsem se dříve, vlastně už dávno nedovtípil – dokonce jsem ani otci nic nezazlíval… To, co jsem se dozvěděl, bylo nad

109$

mé síly, nenadálé odhalení mě zdrtilo… Všemu byl konec. Všechny mé květy byly rázem vytrhány a ležely kolem mne rozházené a pošlapané.

(XX)

Matinka příštího dne prohlásila, že se odstěhujeme do města. Ráno k ní otec vešel do ložnice a dlouho s ní byl sám. Nikdo neslyšel, co jí řekl, ale matinka už neplakala. Uklidnila se a požádala o jídlo, avšak neukázala se a své rozhodnutí nezměnila. Pamatuji se, že jsem protoulal celý den, ale do zahrady jsem nešel a na přístavek jsem se ani jednou nepodíval a večer jsem byl svědkem neobvyklé příhody; otec vyvedl hraběte Malewského pod paždí ze salónu do předsíně a v lokajově přítomnosti mu chladně řekl: „Nedávno ukázali Vaší Jasnosti v jednom domě dveře a já vám dnes nebudu nic vysvětlovat, ale mám čest oznámit vám, že poctíte-li mě ještě jednou svou návštěvou, vyhodím vás oknem. Mně se vaše písmo nelíbí.“ Hrabě sklopil zrak, zaťal zuby, shrbil se a zmizel.

Začaly přípravy na přesídlení do města, na Arbat, kde jsme měli dům. Otec sám jistě už také nemínil zůstávat na letním bytě, ale zřejmě uprosil matinku, aby záležitost neztěžovala. Všechno se dělo tiše, beze spěchu, matinka dokonce nařídila pozdravovat starou kněžnu a vzkázala jí, že bohužel se s ní před odjezdem už neuvidí, protože jí není dobře. Toulal jsem se jako pominutý a jen jsem si přál, aby se to všechno co nejrychleji skončilo. Jediná myšlenka mi nedávala pokoje: jak se mohla ona, mladá dívka a k tomu komtesa, odhodlat k takovému činu, věděla přece, že můj otec není volný, a měla možnost provdat se, třeba za Bělovzorova. Več doufala? Že se nebála zkazit si celý život? Ano, pomyslil jsem si, to je – láska, to je – vášeň, to je – oddanost … a připomněl jsem si Lušinova slova: obětovat se pro jiné je sladké. Náhodou jsem uviděl v jednom okně přístavku bledou skvrnu… Není to Zinaidina tvář? na-110$

padlo mě… Ano, byla to její tvář. Neovládl jsem se. Nedokázal jsem se s ní rozejít, aniž jsem jí řekl poslední sbohem. Vystihl jsem vhodný okamžik a vypravil jsem se do přístavku.

V salónu mě přivítala stará kněžna obvyklým nedbale lhostejným pozdravem.

„Co že se, můj milý, vaši tak najednou splašili?“ podivila se a cpala si tabák do obou nosních dírek. Při pohledu na ni se mi ulehčilo. Slovo „směnka“ vyřčené Filipem mě hnětlo. Neměla ani nejmenší tušení, aspoň se mi to tehdy tak zdálo. Zinaida vyšla z vedlejšího pokoje v černých šatech, bledá, s rozpuštěnými vlasy; mlčky mě vzala za ruku a vedla za sebou.

„Zaslechla jsem váš hlas,“ začala, „a hned jsem přišla. Tak lehce jste nás mohl opustit, vy zlý chlapče?“ „Přišel jsem se rozloučit, komteso,“ odpověděl jsem, „pravděpodobně navždy. Snad jste už slyšela, odjíždíme.“

Zinaida se na mě upřeně zadívala.

„Ano, slyšela jsem. Děkuji vám, že jste přišel. Už jsem myslela, že vás neuvidím. Nevzpomínejte na mě ve zlém. Někdy jsem vás trápila; nejsem ale taková, za jakou mě máte.“ Odvrátila se a opřela se o okno.

„Opravdu, nejsem taková. Vím, máte o mně špatné mínění.“ „Já?“

„Ano, vy… vy.“

„Já?“ opakoval jsem smutně a srdce se mi zachvělo

111$

jako dříve silou jejího neodolatelného, nevýslovného půvabu. „Já? Věřte, Zinaido Alexandrovno, ať byste dělala cokoli, kdybyste mě sebevíc trápila, budu vás milovat a zbožňovat co živ budu.“

Rychle se ke mně obrátila, rozevřela široce ruce, objala mi hlavu a vroucně a vřele mě políbila. Bůh ví, komu patřil ten dlouhý polibek na rozloučenou, ale já jsem dychtivě vychutnával jeho slast – a věděl jsem, že se už nikdy nebude opakovat.

„Sbohem, sbohem,“ opakoval jsem.

Vytrhla se mi a odešla. I já jsem odešel. Nejsem s to vylíčit pocit, s jakým jsem odcházel. Nepřál bych si, aby se někdy opakoval; ale považoval bych se za nešťastného, kdybych jej nebyl zakusil.

Přestěhovali jsme se do města. Nezotavil jsem se tak brzo z toho, co jsem právě prožil, nedal jsem se tak hned do práce. Rána se mi zacelovala pomalu; ale k otci jsem nepěkné city vlastně nechoval. Naopak – jakoby v mých očích ještě vyrostl… nechť psychologové vysvětlí tento protiklad jak umějí.

Jednou jsem šel po bulváru a ke své nepopsatelné radosti jsem potkal Lušina. Měl jsem ho rád pro jeho přímou, nepokryteckou povahu a k tomu mi byl ještě drahý pro vzpomínky, které ve mně probouzel. Běžel jsem k němu.

„Podívejme se!“ zvolal a svraštil obočí. „To jste vy, mladý muži? Ukažte se mi! Pořád jste ještě žlutý, ale přece jen už nemáte ten nedobrý výraz v očích. Vypadáte teď jako člověk, ne jako pokojový psík. Tak se mi to líbí. Nu, a co robíte? Pracujete?“

Povzdychl jsem si. Lhát jsem nechtěl a pravdu říci jsem se styděl.

„No to nic,“ pokračoval Lušin, „neztrácejte kuráž! Hlavně nepodléhat svodům a nepoddávat se prudkým citům. K čemu to? Necháme-li se unést, nic dobrého z toho nevzejde. Ať si člověk stojí třeba na kamení, ale ať stojí na vlastních nohou. Já například kašlu… Slyšel jste, co se stalo s Bělovzorovem?“

112$

„Neslyšel, copak?“

„Zmizel beze stopy. Odjel prý na Kavkaz. To je pro vás poučení, mladý muži! Háček je v tom, že se lidé nedovedou včas rozejít, zpřetrhat pouta. Vy jste z toho vyvázl, jak se zdá šťastně. Jen dejte pozor, abyste se zas do něčeho nedostal. Buďte zdráv!“

„Nedostanu se už do ničeho,“ řekl jsem si v duchu, „ji už víckrát neuvidím.“ Bylo mi však souzeno spatřit Zinaidu ještě jednou.

(XXI)

Můj otec jezdíval každý den na koni; měl plnokrevného anglického grošáka s dlouhou úzkou šíjí a s vysokýma nohama, neúnavného a zlého. Jmenoval se Elektrik. Nikdo kromě otce na něm nemohl jezdit. Jednou ke mně přišel tatínek v dobré náladě, což se už dávno nestalo. Chystal se, že si vyjede, a už měl ostruhy. Prosil jsem ho, aby mě vzal s sebou.

„Pojď, budeme si raději hrát ,na kozla‘,“ namítl otec, „ty bys na svém klusáku nestačil.“

„Stačím, vezmu si také ostruhy.“

„Tak dobrá!“

Vyjeli jsme. Měl jsem vraného kosmatého koníka, pevného v nohou a dosti bujného. Pravda, musel běžet ze všech sil, když Elektrik šel klusem, ale přesto jsem nezůstával pozadu. Neviděl jsem lepšího jezdce, než byl můj otec. Seděl na koni pěkně a nenuceně, zdálo se, že

113$

i kůň pod ním to cítí a pyšní se jím. Projeli jsme všemi bulváry, projeli jsme se po Děvičím poli, přeskočili jsme několik plotů (zpočátku jsem se bál skákat, ale otec bojácnými lidmi pohrdal – přestal jsem se tedy bát), dvakrát jsme přejeli řeku Moskvu a už jsem myslel, že se vracíme domů, neboť i otec si všiml, že můj kůň je už unavený, když pojednou odbočil směrem ke Krymskému brodu a jel po břehu. – Pustil jsem se za ním. U vysoké hromady složených starých klád seskočil hbitě z Elektrika, mě vyzval, abych slezl, dal mi otěže svého koně a řekl, abych na něho počkal tady u klád, a sám zabočil do úzké uličky a zmizel mi z očí. Chodil jsem sem tam po břehu a vodil za sebou koně; Elektrika jsem huboval, že pořád pohazuje hlavou, trhá sebou, frká a řehtá; když jsem se zastavoval, hrabal kopyty, s řehotem hryzal mého klusáka do šíje, zkrátka choval se jako rozmazlený ,pur sang‘[& plnokrevník] Otec se nevracel. Od řeky táhlo nepříjemné vlhko; tichý drobný déšť kropil malinkými tmavými skvrnami protivně nudné šedavé klády, kolem kterých jsem chodil. Čekání mě omrzelo a otec nikde. Přišel ke mně hlídač, Čuchonec, také celý šedý, s ohromnou starou čákou ve tvaru hrnce na hlavě a s halapartnou (co asi měl na práci na břehu řeky Moskvy?!), obrátil ke mně stařecký svraštělý obličej a řekl: „Copak tu děláte s koňmi, mladý pane? Dejte mi je, podržím vám je.“

Neodpovídal jsem mu; požádal mě o tabák. Abych se ho zbavil (už jsem také ztrácel trpělivost), vykročil jsem tím směrem, kudy šel otec; prošel jsem až na konec uličky, a za rohem jsem se zastavil. Asi čtyřicet kroků ode mne stál na ulici u otevřeného okna dřevěného domku zády ke mně můj otec. Opíral se prsy o okenní rám a za oknem, skryta částečně za záclonou, seděla žena v tmavých šatech a rozmlouvala s otcem. Byla to Zinaida.

Užasl jsem. Přiznám se, tohle jsem věru nečekal. Nej—

114$

dříve jsem chtěl prchnout. Otec se ohlédne, pomyslil jsem si, a bude zle… Ale záhadný pocit, pocit silnější než zvědavost, silnější dokonce než žárlivost, silnější než strach – mě zastavil. Díval jsem se na ně a snažil se něco zaslechnout. Vypadalo to, že otec o něco usiluje. Ona nesouhlasila. Jako teď vidím její smutný, vážný, krásný obličej s nevylíčitelnými stopami oddanosti, zármutku, lásky a plný beznaděje – nedovedu najít jiný výraz. Odporovala mu jednoslabičně, zrak měla sklopený a jen se usmívala – pokorně a zároveň umíněně. Podle toho úsměvu jsem poznal svou bývalou Zinaidu. Otec pokrčil rameny, upravil si na hlavě klobouk – což u něho svědčilo o netrpělivosti… Potom jsem zaslechl: „Vous devez vous séparer de cette…“ [& Musíte se… odloučit od té…] Zinaida se vzpřímila a natáhla ruku. Tu se před mými zraky odehrálo něco neuvěřitelného; otec zvedl bičík, kterým až dosud střásal prach ze šosů svého žaketu, a ozvalo se ostré švihnutí po ruce obnažené po loket. Stěží jsem se zdržel, abych nevykřikl, a Zinaida se zachvěla, beze slova pohlédla na mého otce, pomalu zvedla ruku k ústům a políbila rudý naběhlý pruh, který se jí objevil na ruce. Otec odhodil bičík, vyběhl rychle po schodech a vrazil do domku… Zinaida se obrátila – vztáhla ruce, pohodila hlavou a vzdálila se od okna.

Se stísněným srdcem a s trapnými rozpaky jsem se obrátil, proběhl uličkou, div jsem Elektrika nepustil,

115$

a vrátil jsem se k řece. Nic z toho mi nešlo na rozum. Věděl jsem, že na mého chladného a zdrženlivého otce přicházejí někdy záchvaty zuřivosti, ale to, co jsem teď viděl, jsem nedovedl pochopit… jen jsem věděl, že nikdy v životě nedokážu zapomenout na Zinaidino gesto, na její pohled a úsměv a věděl jsem, že její obraz, tento nový obraz, který, se pojednou přede mnou objevil, se navždy vtiskl do mé paměti. Díval jsem se bezmyšlenkovitě na řeku a ani jsem si neuvědomoval, že mi po tváři tečou slzy. Bije ji, uvažoval jsem…, bije… bije… „Tak co je s tebou – dej mi koně!“ ozval se za mnou otcův hlas.

Mechanicky jsem mu podal uzdu. Vsedl na Elektrika… prokřehlý kůň se postavil na zadní nohy a skočil půl druhého sáhu kupředu… ale otec ho brzy zkrotil; zabodl mu ostruhy do boků a uhodil ho pěstí po šíji…

„Eh, nemám bič,“ zamumlal.

Vzpomněl jsem si na nedávné zasvištění a ránu bičem

– a trhl jsem sebou.

„Kams ho dal?“ zeptal jsem se po chvíli.

Otec mi neodpověděl a předjel mě. Dohnal jsem ho. Mermomocí jsem mu chtěl vidět do obličeje.

„Nudil ses beze mne?“ procedil skrz zuby.

„Trochu. Kde jsi tedy ztratil bič?“ zeptal jsem se ho znovu.

Otec na mne rychle pohlédl.

„Nikde,“ řekl, „zahodil jsem ho.“

Zamyslil se a sklonil hlavu… a tehdy jsem poprvé a snad naposledy uviděl, kolik něhy a soucitu mohou vyjádřit jeho tvrdé rysy.

Znovu se rozjel a už jsem ho nestačil dohnat. Domů jsem přijel o čtvrt hodiny později.

To je opravdová láska, říkal jsem si, když jsem seděl v noci u psacího stolu, na němž se už začaly kupit knihy a sešity, to je vášeň! Nevzepřít se, snést ránu i z té nejmilovanější ruky! Je to možné, jak je vidět, milujeme-li… A já… a já jsem si představoval…

Za poslední měsíc jsem velice zestárnul – i má láska se

116$

vším vzrušením a trápením se mně samému zdála něčím nicotným, dětským a ubohoučkým vedle něčeho jiného, neznámého, co jsem mohl jen tušit a co mě děsilo jako nějaká neznámá, krásná, ale hrozná tvář, kterou se marně snažíme v přítmí rozeznat…

Té noci se mi zdál podivný a děsný sen. Zdálo se mi, že vcházím do nízkého tmavého pokoje… Otec stojí s bičíkem v ruce a dupe nohama; v koutě se tiskne Zinaida a má rudý pruh ne na ruce, ale na čele… a za nimi stojí zpříma Bělovzorov celý zakrvácený, otvírá bledá ústa a hněvivě hrozí otci.

Za dva měsíce nato jsem vstoupil na univerzitu a za půl roku otec zemřel (raněn mrtvicí) v Petrohradě, kam jsme se s matkou přestěhovali. Pár dní před smrtí dostal z Moskvy dopis, který ho neobyčejně rozrušil… Šel o něco prosit matinku a prý i plakal, on, můj otec! Právě ráno toho dne, kdy ho ranila mrtvice, začal mi psát francouzsky dopis: „Můj synu,“ psal mi, „boj se ženské lásky, boj se toho štěstí, toho jedu…“

Matinka poslala po jeho smrti do Moskvy dosti značnou peněžitou částku.

(XXII)

Uplynuly asi čtyři roky. Absolvoval jsem právě univerzitu a nevěděl jsem dobře, co počít, do čeho se pustit; prozatím jsem se jen tak nečinně potuloval. Jednoho krásného večera jsem se setkal v divadle s Majdano—

117$

vem. Už se oženil a nastoupil místo; ale nepozoroval jsem, že by se změnil. Stejně jako dřív se dovedl zničehonic nadchnout a zrovna tak náhle klesal na duchu. „Víte,“ řekl mi mimochodem, „že je tu paní Dolská?“ „Která paní Dolská?“

„Což jste zapomněl? Bývalá komtesa Zasekinová, do které jsme byli všichni zamilováni, však vy také. Pamatujete se, na letním bytě u Něskučného.“

„Je provdána za Dolského?“

„Ano.“

„A je tady v divadle?“

„Ne, je v Petrohradě. Nedávno přijela; chystá se do ciziny.“

„Kdo je její muž?“ zajímal jsem se.

„Výborný chlapík, bohatý. Je to můj moskevský kolega. Chápete – po té aféře… jistě to všechno dobře víte… (Majdanov se významně usmál) pro ni nebylo lehké dobře se provdat; byly tu následky… ale s jejím důvtipem to šlo. Navštivte ji, ráda vás uvidí. Ještě zkrásněla.“ Majdanov mi dal Zinaidinu adresu. Ubytovala se v hotelu Dehmut. Staré vzpomínky ožily… Dal jsem si slovo, že příštího dne svou ,lásku’ navštívím. Ale zaujaly mě jiné záležitosti; minul týden, druhý, a když jsem se konečně vypravil do hotelu a ptal se po paní Dolské – dozvěděl jsem se, že před čtyřmi dny náhle zemřela, po porodu.

Bylo mi, jako by mi někdo vrazil dýku do srdce. Myšlenka, že jsem ji mohl uvidět, a neuviděl a že už ji nikdy neuvidím, ta hořká myšlenka se do mne zahryzla jako neodčinitelná výčitka. Zemřela, opakoval jsem a hleděl jsem tupě na vrátného, tiše jsem vyšel na ulici a šel, sám nevěda kam. Celá minulost náhle přede mnou oživla. A čím se všechno skončilo, kam spěchal ten mladý, vroucí, zářivý život! Uvažoval jsem a představoval jsem si ty drahé rysy, ty oči, ty kučery - v těsné truhle, ve vlhké podzemní tmě – tady nedaleko mne, dosud živého, možná několik kroků od mého otce… O tom jsem přemýšlel, napínal své představy, a zatím:

118$

{…já ze rtů lhostejných jsem slyšel smrti zvěst a sám ji přijal bez vzrušení….}

znělo mi v duši. Ó mladosti! mladosti! Tobě na ničem nezáleží, jako by ti patřily všechny poklady všehomíra, ba i smutek tě těší, dokonce i zármutek ti sluší, jsi sebevědomá a domýšlivá, říkáš: Jen já žiji – dívejte se! A dny ti letí, mizí beze stopy a bez účtování a všechno v tobě taje jako vosk na slunci, jako sníh… A možná že celé tajemství tvého půvabu tkví nikoli v možnosti všechno vykonat, ale v možnosti domnívat se, že všechno vykonáš – tkví zejména v tom, že pouštíš své síly, jichž bys k ničemu jinému použít neuměla, do větru – v tom, že každý z nás se beze žertu považuje za marnotratníka a je vážně přesvědčen, že má právo říci: Ó, co jsem mohl udělat, kdybych byl marně neplýtval časem!

Tak i já… co všechno jsem čekal, co všechno si sliboval, jak bohatou budoucnost jsem před sebou viděl, když jsem sotva pouhým povzdechem, pouhým smutným pocitem vyvolal na okamžik vzniklý přelud první lásky?

A co ze všeho toho, več jsem doufal, se uskutečnilo? A teď, když se už na můj život kladou první večerní stíny, co ve mně zůstalo dražšího, svěžejšího než vzpomínky na tu prudkou jitřní jarní bouři?

Ale zbytečně se pomlouvám. Ani tenkrát, v té době lehkomyslného mládí, nezůstal jsem hluchý k smutnému

119$

hlasu, jenž se ke mně obracel, k velebnému zvuku, který ke mně dolétl ze záhrobí. Vzpomínám, jak několik dní poté, co jsem se dozvěděl o Zinaidině smrti, hnán neodolatelnou touhou, byl jsem při umírání chudé stařenky, která bydlela v našem domě. Pokryta hadry na neotesaných prknech, s pytlem pod hlavou, dlouho a těžce umírala. Prožila celý život v ustavičné nouzi, nepoznala radosti, neokusila medu štěstí, řeklo by se, proč že by se neměla těšit na smrt jako na vysvobození. Avšak pokud její vetché tělo ještě odolávalo, pokud se její hruď dmula pod chladnoucí rukou, která se na ni položila, pokud ji neopustily poslední síly, stařenka se pořád křižovala a ustavičně šeptala: „Bože, odpusť mi mé hříchy!“ Teprve s poslední jiskrou vědomí zmizel z jejích očí výraz strachu a děsu před smrtí… A pamatuji se, že u úmrtního lože této stařenky mě pojala úzkost za Zinaidu a zatoužil jsem pomodlit se za ni, za otce – i za sebe.

120$

«FAUST»

Povídka o devíti dopisech

ENTBEHREN SOLLST DU, SOLLST ENTBEHREN?

[& Jen odříkat se máš! Jen strádat! (něm. – přeložil O. Fischer)]

Faust, díl I.

PAVEL ALEXANDROVIČ B. SEMJONOVI NIKOLAJEVIČI V.

LIST PRVNÍ V M. dne 6. června 1850

Před dvěma dny jsem přijel sem, milovaný příteli, a podle slibu se chápu pera a píši Ti. Od rána drobně mží, takže se nedá jít ven. A beztak mám chuť si s Tebou popovídat. Jsem tedy opět ve svém starém hnízdě, ve kterém jsem nebyl – ó hrůzo – plných devět let. Co vše se za těch devět let nepřihodilo! Opravdu, když tak na to pomyslím, skoro je ze mne jiný člověk. Baže jiný! Pamatuješ na to malé tmavé zrcátko v salóně, zrcátko po mé prababičce, s těmi zvláštními kudrlinkami v rozích – vždycky jsi uvažoval, co asi vidělo před sto lety? Jakmile jsem přijel, šel jsem k němu a bezděčně jsem se zarazil. Najednou jsem viděl, jak jsem za poslední dobu zestárnul a změnil se. Ačkoli jsem nezestárnul jenom já. Můj domeček, už dávno chatrný, se nyní sotva drží, nachýlil se, propadává se do země, moje zlatá Vasilisa, klíčnice (jistě se na ni pamatuješ, však sis vždycky pochutnával na její zavařenině), je docela vyschlá a shrbená. Když mě uviděla, ani nedokázala vykřiknout a nerozplakala se, jen zahekala a rozkašlala se, vysílena klesla na židli a zamávala rukou. Starý Terentij se ještě nese

121$

jako mladík, pořád se drží hezky zpříma a v chůzi kroutí nohama, navlečenýma do těch věčných nankinových pantalónů a obutýma do vrzavých kozinkových bot s vysokým nártem a mašličkami, nad kterými jsi byl nejednou u vytržení… Ale můj ty bože, jak se ty pantalóny dnes plandají na jeho hubených nožičkách! Jak mu zbělely vlasy! A obličej má docela svraskalý, že by se vešel do hrsti. Ale když se dal se mnou do řeči, když začal všecko obstarávat a udílet vedle v pokoji rozkazy, přišlo mi to k smíchu a zároveň mi ho bylo líto. Vypadaly mu všecky zuby, a teď šišlá a syká. Zato zahrada úžasně zkrásněla, skromné keříky bezu, akátů a zimolezu (pamatuješ, sázeli jsme je spolu) se rozrostly v nádherné husté křoví. Břízy a javory se vytáhly a rozvětvily se. Lipové aleje jsou teď zvlášť pěkné. Mám rád ty aleje, miluji něžnou šedozelenou barvu a jemnou vůni vzduchu pod jejich klenbou. Mám rád pestrou síť světlých kroužků na tmavé půdě – písek tu nemám, jak víš. Z mého oblíbeného doubku už je mladý dub. Včera jsem seděl přes hodinu na lavičce v jeho stínu. Bylo mi velice hezky. Tráva kolem mne tak vesele kvetla; na všem leželo zlaté světlo, silné a hebké; proniklo i do stínu… A toho ptačího zpěvu! Pamatuješ si doufám, že ptactvo je má záliba. Hrdličky cukrovaly bez přestání, tu a tam zahvízdala žluva, pěnkava mile trylkovala, drozdové se škádlili a švitořili, v dálce se ozývala žežulka a najednou se bláznivě, pronikavě rozkřikl datel. Poslouchal jsem a poslouchal ten jemný, splývavý šum, ani jsem se nechtěl hnout, na srdci línou mdlobu. Nebo to bylo dojetí? Ale nevyrostla jen zahrada. Co chvíli potkávám statné, mohutné chasníky a nechci ani věřit, že to jsou někdejší známí kluci. Z Tvého favorita Timoši je dnes takový Timofej, že si to ani neumíš představit. Tenkrát ses obával o jeho zdraví a prorokoval jsi mu úbytě. Ale kdybys dnes viděl ty jeho obrovské červené ruce, jak čouhají z uzoučkých rukávů nankinového kabátu, a jaké má oblé a silné svaly! Šíji zrovna býčí a hlavu samý zlatý prstýnek – učiněný Herkules Farneský! Ale v obličeji se změnil méně než ostatní, skoro bych řekl, že se ten obličej o mnoho nezvětšil, a veselý, jak jsi říkával, „zívající“ úsměv je pořád stejný. Přijal jsem ho za komorníka. Dřívějšího petrohradského jsem nechal v Moskvě, protože mě zesměšňoval a rád vystavoval na odiv svou převahu; pokud jde o velkoměstské způsoby. Ze svých psů jsem nenašel ani jednoho, všichni už vzali zasvé. Nefka žila nejdéle ze všech, ale přece se mě nedočkala, jako se Argos dočkal Odyssea.

122$

Už nespatřila bývalého pána a druha v honbě svýma pohaslýma očima. Ale Pinčlík ještě existuje, a pořád sípavě štěká a má zdrápáné ucho a oháňku samý bodlák, jak se sluší a patří. Nastěhoval jsem se do Tvého bývalého pokojíku. Sice sem praží slunce a je tu spousta much, ale zas to zde tolik nečiší starým domem jako v ostatních pokojích. Zvláštní věc! Ta zatuchlá, nakyslá a mdlá vůně mocně působí na mou obrazotvornost. Netvrdil bych, že je mi nepříjemná, naopak. Avšak budí ve mně smutek, a nakonec malomyslnost. Stejně jako Ty velice miluji staré bachraté prádelníky s měděnými štítky, bílá křesla s oválnými lenochy a křivýma nožkama, skleněné lustry plné mušinců a s velkým vejcem z fialového plechu uprostřed – zkrátka veškeré zařízení zděděné po předcích. Ale dívat se na to ustavičně, to nedokážu, protože pak se mě zmocňuje jakási neklidná nuda (tak, a nejinak). V mém nynějším pokoji je nábytek docela obyčejný, domácká výroba. Nicméně jsem v koutě nechal úzkou, dlouhou skříň s poličkami, na kterých se slabě rýsuje pod vrstvami prachu různé starožitné nádobí z modrého a zeleného foukaného skla. A na zeď jsem dal pověsit ženskou podobiznu, vzpomínáš si, tu v černém rámu, které jsi říkával portrét Manon Lescaut. Za těch devět let podobizna trochu ztmavěla. Ale oči hledí stále stejně zádumčivě, laškovně i něžně, ústa se usmívají stále tak lehkomyslně a smutně zároveň, a zpola otrhaná růže stále tak pomalu padá z jemných prstů. Mnohé potěšení mi skýtají stóry v mém pokoji. Kdysi byly zelené, ale na slunci zežloutly. Jsou na nich černou barvou namalovány výjevy z Poustevníka. Na jedné stóře tento poustevník s dlouhatánským vousem, vykulenýma očima a v sandálech unáší do hor jakousi rozcuchanou slečnu. Na druhé probíhá zuřivá rvačka mezi čtyřmi reky v baretech a s pufničkami na rukávech; jeden leží en raccourd [& v perspektivě (Franc.)] zabitý – zkrátka jsou tu předvedeny všecky možné hrůzy, a vůkol panuje takový božský klid a samy stóry vrhají na strop tak nesmělý odraz… Od té doby, co jsem se tu usídlil, jsem duševně nějak v závětří. Do ničeho se mi nechce, nikoho nechci vidět, snít nemám o čem, jsem líný myslet. Ale na přemýšlení nejsem líný, vždyť to jsou dvě rozdílné věci, jak sám dobře víš. Nejdřív mě přepadly vzpomínky z dětství… Na každém kroku, ať jsem pohlédl na cokoli, hrnuly se na mne odevšad, byly jasné, do nejmenších podrobností jasné a nějak

123$

nehybné ve své výrazné určitosti. Pak byly tyto vzpomínky vystřídány jinými, pak… pak jsem se pomalu otočil k minulosti zády a jenom mi zůstala na prsou jakási dřímotná tíha. Představ si, jak jsem tak seděl na hrázi pod jívou, najednou jsem se dal zničehonic do pláče a byl bych přes svůj pokročilý věk plakal dlouho, kdybych se nebyl zastyděl před kolemjdoucí vesničankou, která se na mne zvědavě podívala, pak se mi hluboce uklonila, aniž ke mně otočila obličej, a šla dál. Velice rád bych zůstal v tomto rozpoložení (plakat už ovšem nebudu) až do svého odjezdu, to jest do září, a velice by mě zarmoutilo, kdyby si někdo ze sousedů vzpomněl a chtěl mě navštívit. Ačkoli toho se snad nemusím obávat, ani tu poblíž sousedy nemám. Jsem přesvědčen, že mě pochopíš. Víš z vlastní zkušenosti, jak často působí samota blahodárně. Nyní ji po všelikém putování potřebuji.

Ale nudit se nebudu. Přivezl jsem si několik knih, a i tady mám pěknou knihovnu. Včera jsem otevřel všecky skříně a dlouho se hrabal ve zplesnivělých knihách. Našel jsem hodně zajímavých věcí, které jsem kdysi nechal bez povšimnutí: Candida v rukopisném překladu z let sedmdesátých; noviny a časopisy z téže doby; Triumfujícího chameleóna (totiž Mirabeaua), le Paysan perverti [& Prostopášný venkovan] atd. Přišly mi do ruky dětské knížky, mé vlastní i mého otce, mé báby a dokonce, jen považ, knížky po mé prabábě. Na staré, prastaré francouzské gramatice v pestré vazbě je napsáno velkými písmeny „Ce livre appartient ? m-lle Eudoxie de Lavrine“ s udáním roku 1741. Uviděl jsem knihy, které jsem kdysi dovezl z ciziny, mimo jiné Goethova Fausta. Snad ani nevíš, že jsem kdysi uměl Fausta zpaměti (první díl ovšem) slovo od slova. Nemohl jsem se ho tenkrát nabažit… Ale jiné dny – jiné sny, a v posledních devíti letech jsem Goetha sotva vzal do ruky. S jakým nevysvětlitelným pocitem jsem spatřil útlou, tak dobře mi známou knížku (bídné vydání z roku 1828)! Odnesl jsem si ji, lehl si do postele a dal se do čtení. Jak na mne zapůsobila celá ta velkolepá první scéna! Objevuje se Duch Země. Jeho slova (pamatuješ: „Prouděním života, vichrem dění vzhůru a dolů sem a tam“) [& přeložil O. Fischer] vzbudila ve mně chvějivé, až mrazící nadšení, jaké jsem už dávno nepoznal. Vzpomněl jsem si na vše: na Berlín a studentské časy, na slečnu Kláru Stichovou i na Seidelman-124$

na v úloze Mefista, na hudbu Radziwillovu a všecko ostatní… Nemohl jsem usnout. Přišlo za mnou mé mládí a vyvstalo přede mnou jako přízrak. Jeho jedovatý žár mi proběhl žilami, srdce mi překypovalo a nechtělo se uklidnit, cosi udeřilo do jeho strun a touhy vzplanuly…

Takovým přeludům se oddával Tvůj bezmála čtyřicetiletý přítel o samotě ve svém dřevěném baráčku! Co kdyby mě tak někdo přistihl? Inu, co na tom. Ani dost málo bych se nestyděl. Stud je rovněž známkou mládí. Ale víš, jak jsem poznal, že stárnu? Hned uslyšíš. Dnes se snažím sám před sebou zveličovat své veselé pocity a krotit smutek, kdežto v mládí jsem činil pravý opak. To si člověk střežil svůj smutek jako poklad a styděl se za každý projev veselí…

Ale přece si myslím, že přes veškerou mou životní zkušenost je na světě ještě něco, příteli Horacio, co jsem nezakusil, a toto „něco“ je málem nejdůležitější.

Vida, kam až jsem zabrousil! Buď zdráv, příště na shledanou. Co děláš v Petrohradě? Abych nezapomněl, můj vesnický kuchař Savelij Tě dává pozdravovat. Také zestárnul, ale ne příliš, je o něco tlustší a trochu odulý. Pořád dělá stejně dobře slepičí polévku s vařenou cibulí, tvarohové koláče s ozdobným okrajem i okurkovou polévku, tuto chloubu stepní kuchyně, po které jazyk zbělá a zdřevění na celý den. Zato pečínku dokáže usušit stejně jako kdysi, můžeš jí tlouci o talíř, hotová podrážka. Ale už končím!

Tvůj P. B.

LIST DRUHÝ

V M. dne 12. června 1850

Musím Ti sdělit dosti důležitou novinu, rozmilý příteli. Slyš! Včera před obědem jsem se chtěl trochu projít, ale ne na zahradě. Vydal jsem se po cestě vedoucí do města. Jít docela bez cíle rychlým krokem po dlouhé, rovné cestě je velmi příjemné. Jako když máš něco důležitého před sebou, jako když někam spěcháš. Dívám se, ejhle, proti mně jede kočár. Snad ne ke mně? To jsem si řekl v tajné obavě. Ale ne. V kočáře sedí pán s knírem, neznám ho. Uklidnil jsem se. Ale když kočár dojel ke mně, najednou ten pán káže kočímu, aby zastavil, uctivě smeká čepici a ještě uctivěji se táže, zda nejsem ten

125$

a ten – a vyslovuje mé jméno. Zůstávám také stát a s šibeničním humorem odsouzence, předváděného k výslechu, odpovídám: „Ano, to jsem já.“ A přitom zírám na pána s knírem jako telátko na nová vrata a v duchu si říkám: Vždyť jsem ho už někde viděl!

„Nepoznáváte mě?“ praví pán, a už vystupuje z kočáru.

„Ne prosím.“

„Ale já jsem vás hned poznal.“

Slovo dalo slovo, a z pána se vyklubal Prijimkov, pamatuješ se, náš bývalý kolega na univerzitě. „A tohle má být ta veledůležitá novina?“ říkáš si v tomto okamžiku, rozmilý Semjone Nikolajiči. „Prijimkov, pokud se pamatuji, byl mládenec dost bezvýznamný, i když nebyl zlý ani hloupý.“ To je všecko pravda, kamaráde, ale vyslechni pokračování rozmluvy.

„Měl jsem velkou radost, když jsem slyšel, že jste přijel na svůj statek, jsme přece sousedé. Nebyl jsem konečně sám, kdo měl radost.“

„Že jsem tak smělý,“ zeptal jsem se, „kdo byl ještě tak laskav…“

„Moje paní.“

„Vaše paní?“

„Ano, moje paní, vaše stará známá.“

„A smím vědět, jak se vaše paní jmenuje?“

„Jmenuje se Věra Nikolajevna. Je rozená Jelcovová…“

„Věra Nikolajevna!“ zvolal jsem bezděčně.

A to je ta důležitá novina, o které mluvím na začátku dopisu. Ale snad ani na tom neshledáváš nic důležitého. Musím Ti leccos povědět o své dávné, pradávné minulosti.

Když jsme tenkrát roku 183* absolvovali univerzitu, bylo mi třiadvacet let. Tys vstoupil do zaměstnání. Já jsem měl, jak víš, namířeno do Berlína. Ale dříve než v říjnu jsem tam neměl co pohledávat. Zatoužil jsem strávit léto v Rusku, na venkově, ještě naposledy si pohovět, a pak už se vážně pustit do práce. Nakolik se uskutečnil tento poslední záměr, o tom dnes nemá smysl se šířit… Ale kde jsem měl strávit léto? K nám na vesnici se mi nechtělo. Otec mi nedávno zemřel, blízké příbuzné jsem neměl, bál jsem se samoty, nudy… A proto jsem s radostí přijal nabídku jednoho vzdálenějšího příbuzného, strýčka, který mě zval k nim na statek do T-é gubernie. Byl to člověk zámožný, dobrý a prostý, žil si jako pán a měl velkopanský dům. Usadil jsem se u něho. Strýček měl početnou rodinu, dva syny a pět dcer. Kromě toho bydlila v domě

126$

spousta lidí. Hosté si tu podávali dveře – a přece tu nebylo veselo. Dny ubíhaly v stálém ruchu, člověk nebyl ani chvilku sám. Vše se konalo společně, všichni se snažili nějak rozptýlit, něco si vymyslit, a na sklonku dne byli všichni strašně unaveni. Ten život zaváněl nějakou plytkostí. Už jsem začínal toužit po odjezdu a jenom jsem čekal, až bude po strýčkově svátku, ale právě v ten den jsem na plese poznal Věru Nikolajevnu Jelcovovou – a zůstal jsem.

Bylo jí tehdy šestnáct roků. Žila se svou matkou na malém statečku nějakých pět verst od strýčkovy usedlosti. Její otec

– prý vynikající člověk – záhy dosáhl hodnosti plukovníka a byl by to přivedl ještě dál, ale zahynul v mladém věku, byv nešťastnou náhodou zastřelen na lovu svým kolegou. Věra Nikolajevna osiřela jako malé dítě. Její matka byla rovněž nevšední žena, mluvila několika jazyky, hodně znala. Byla o sedm nebo osm let starší než muž, za kterého se provdala z lásky; unesl ji z domova. Přetěžce nesla jeho ztrátu a až do smrti chodila jen v černých šatech (to mi říkal Prijimkov, zemřela brzo po dceřině svatbě). Živě si vybavuji její obličej, výrazný a snědý, husté prošedivělé vlasy, velké, přísné, jako pohaslé oči a tenký rovný nos. Její otec – jmenoval se Ladanov – strávil kdysi asi patnáct roků v Itálii. Matka Věry Nikolajevny se narodila z prosté vesničanky z Albana, kterou druhý den po porodu zabil její bývalý ženich, jemuž ji Ladanov odloudil. Případ natropil svého času mnoho povyku. Po návratu do Ruska Ladanov už nevyšel z domu, vlastně neopouštěl ani svou pracovnu, zabýval se chemií, anatomií, kabalistikou, chtěl prodloužit lidský život, domníval se, že lze navazovat spojení s duchy, vyvolávat zesnulé… Sousedé ho pokládali za čaroděje. Měl nesmírně rád svou dceru, sám ji vyučoval, ale útěk s Jelcovem jí neodpustil, nesměla mu na oči ani ona, ani její muž, oběma jim prorokoval smutný život a zemřel v osamění. Když paní Jelcovová ovdověla, věnovala všechen volný čas výchově dcery a téměř s nikým se nestýkala. Když jsem se s Věrou Nikolajevnou seznámil, ještě nikdy v životě (jen si představ) nebyla v žádném městě, ani v jejich okresním.

Věra Nikolajevna byla jiná než obyčejné ruské slečny, měla pozoruhodný klid v každém pohybu i v řeči. Snad si ani nepřipouštěla žádnou starost, nerozčilovala se, odpovídala prostě a rozumně, poslouchala pozorně. V obličeji měla výraz upřímný a pravdivý jako dítě, ale trochu chladný a jednotvárný,

127$

i když nebyl zádumčivý. Veselá bývala málokdy, a jinak než jiní. Průzračná nevinnost duše, útěšnější než veselost, světélkovala v celé její bytosti. Byla menší, měla velmi hezkou, poněkud útlou postavu, pravidelné něžné rysy, krásné hladké čelo, nazlátlé rusé vlasy, nos rovný po matce a dosti plné rty; šedé oči hrající do černá hleděly pod hebkými zatočenými řasami nějak až moc zpříma. Měla malé, ale nepříliš hezké ruce, lidé nadaní nějakým talentem takové ruce nemívají… a Věra Nikolajevna vskutku nevynikala žádnými vlohami. Její hlas zněl jako hlásek sedmiletého děvčátka. Byl jsem na plese u strýčka představen její matce a po několika dnech jsem jel poprvé k nim.

Paní Jelcovová byla žena velice zvláštní, zásadová, houževnatá a soustředěná. Na mne měla silný vliv; vážil jsem si jí a přitom jsem se jí trochu bál. Všecko se u ní dálo systematicky, i dceru vychovávala systematicky, ale neomezovala její svobodu. Dcera ji milovala a slepě jí věřila. Stačilo, aby jí paní Jelcovová dala knížku a řekla „tady tu stránku nečti“ – a dcera by byla spíše vynechala i stránku předchozí, ale jistě by nenahlédla do té zakázané. Ale paní Jelcovová měla své utkvělé představy, své koníčky. Například se bála jako čert kříže všeho, co může působit na obrazotvornost. A proto její dcera až do svých sedmnácti let nepřečetla jedinou povídku, jedinou báseň, kdežto v zeměpise, dějepise, ba i přírodopise dosti často přiváděla do úzkých mne, kandidáta, a to kandidáta ne zrovna posledního, jak si možná pamatuješ. Pokusil jsem se jednou promluvit s paní Jelcovovou o její libůstce, ačkoli se s ní dal těžko zapříst rozhovor, neboť byla málomluvná. Jenom zavrtěla hlavou;

„Vy říkáte,“ pravila konečně, „že četba poetických děl je jak užitečná, tak příjemná… Domnívám se, že si musíme už předem vybrat pro život buď užitečné, anebo příjemné, a takto se rozhodnout už jednou provždy. Také jsem kdysi chtěla spojit obojí… Je to nemožné a vede to buď ke zkáze, anebo k povrchnosti.“

Věru, ta žena byla pozoruhodná bytost, bytost čestná a hrdá, a přitom nebyla prosta fanatismu a svému druhu pověrčivosti. „Bojím se života,“ řekla mi jednou. A vskutku se ho bála, bála se tajemných sil, které utvářejí život a které se zřídka, ale znenadání prodírají na povrch. Běda tomu, nad kým se rozpoutají. U Jelcovové se ty síly projevily strašlivě, jen si vzpomeň na smrt její matky, muže, otce… Zastrašilo by to kdeko-128$

ho. Neviděl jsem, že by se někdy usmála. Jako když se uzavřela na zámek a klíč hodila do studny. Asi v životě prožila mnoho zármutku a nikdy jej nikomu nesvěřila, všecko zatajila v sobě. Byla tak zvyklá nedávat průchod svým citům, že se dokonce ostýchala dát najevo svou horoucí lásku k dceři. Jakživa ji přede mnou nepolíbila, jakživa jí neřekla zdrobnělým jménem, vždycky jen Věro. Vzpomínám si na jeden její výrok. Řekl jsem jí jednou, že my dnešní lidé jsme všichni nalomení. „Být nalomený je k ničemu,“ pravila, „člověk se musí zlomit celý, přemoci se, anebo s tím nemá vůbec začínat.“

K paní Jelcovové chodilo pramálo lidí. Ale já jsem ji navštěvoval často. V skrytu jsem si uvědomoval, že mi přeje, a Věra Nikolajevna se mi velice líbila. Rozprávěli jsme spolu, chodili jsme na vycházky… Matka nám nevadila; dcera byla nerada bez ní, a pokud jde o mne, také jsem nebažil po nějaké důvěrné rozmluvě. Věra Nikolajevna měla zvláštní zvyk myslit nahlas; v noci ze spánku hlasitě a zřetelně mluvila o tom, co ji zaujalo ve dne. Jednou se na mne pozorně zadívala, podle svého zvyku si zvolna podepřela tvář a řekla: „Myslím, že pan B. je dobrý člověk. Ale není na něho spolehnutí.“ Náš vzájemný vztah byl nanejvýš přátelský a vyrovnaný; jen jednou se mi zdálo, že jsem postřehl kdesi tam daleko, až v hloubi jejích světlých očí cosi zvláštního, jakousi něhu a zjihlost… Ale možná jsem se mýlil.

Zatím čas plynul, a už bych se měl chystat k odjezdu. Ale pořád jsem otálel. Kdykoli jsem na to pomyslil, kdykoli jsem si vzpomněl, že už brzo neuvidím to milé děvče, ke kterému jsem tolik přilnul – vždy na mne padla úzkost. Berlín pozbýval své přitažlivé síly. Neodvážil jsem se sám sobě přiznat, co se se mnou děje; ani jsem dobře nechápal, co je to, nějaká mlha opřádala mou mysl. Konečně mi jednoho jitra bylo. náhle všecko jasné. Co ještě hledat, řekl jsem si, oč usilovat? Vždyť pravda mi stejně nespadne do klína. Neměl bych raději zůstat zde a oženit se? A představ si, myšlenka na sňatek mě tehdy ani dost málo neděsila. Naopak jsem jí byl rád. Nejen to, ještě týž den jsem oznámil svůj úmysl, ale nikoliv Věře Nikolajevně, jak by se dalo očekávat, nýbrž přímo Jelcovové. Stará paní se na mne podívala.

„Ne,“ řekla, „můj milý, jeďte do Berlína, ještě se trochu nalomte. Jste hodný, ale Věra potřebuje jiného muže.“

Sklopil jsem zrak, zrudl, a co Tě možná překvapí ještě víc, v duchu jsem rázem dal paní Jelcovové za pravdu. Za týden

130$

jsem odjel a od té doby jsem už neviděl ani ji, ani Věru Nikolajevnu.

Vylíčil jsem Ti svá dobrodružství stručně, jelikož vím, že nemiluješ rozvláčnost. Když jsem přijel do Berlína, velice brzo jsem na Věru Nikolajevnu zapomněl. Ale abych se přiznal, nenadálá zpráva o ní mě vzrušila. Ohromilo mě pomyšlení, že je tak nablízku, že je mou sousedkou, že ji v nejbližších dnech uvidím. Minulost jako by přede mnou ze země vyrostla, zrovna se na mne valila. Prijimkov mi řekl, že mě navštívil proto, abychom obnovili naši starou známost, a prý doufá, že mě co nejdřív uvítá ve své domácnosti. Sdělil mi, že sloužil u jízdy, šel do výslužby jako poručík, koupil si statek osm verst od mé vsi a hodlá se věnovat hospodářství, že měli tři děti, ale dvě zemřely a zůstala jim pětiletá dcera.

„A vaše paní se na mě pamatuje?“ zeptal jsem se.

„Ano, pamatuje,“ odpověděl trochu váhavě. „To víte, tenkrát ještě byla skoro dítě. Ale její matinka vás vždycky moc chválila a víte přece, jak dá na každé nebožčino slovo.“

V paměti se mi vynořila slova Jelcovové, že se pro její Věru nehodím… Ty ses tedy hodil, pomyslil jsem si, jak jsem tak úkosem pozoroval Prijimkova. Strávil u mne několik hodin. Je to velmi hodný, milý chlapík, mluví tak skromně a tak dobrácky se dívá… Ale jeho duševní obzor se nijak nerozšířil od těch dob, co jsme ho znali. Jistěže k němu pojedu, snad už zítra. Jsem nesmírně zvědav, jaká je dnes Věra Nikolajevna. Ty, ničemo, si Teď asi trůníš za svým ředitelským stolem a směješ se mi. Ale přesto Ti napíšu, jaký na mne udělala dojem. Na shledanou v příštím dopise!

Tvůj P. B.

LIST TŘETÍ

V M. dne 16. června 1850

Tak jsem byl, hochu, u ní, viděl jsem ji. Především Ti musím sdělit úžasnou věc! Věř mi nebo nevěř, jak chceš, ale skoro vůbec se nezměnila ani v obličeji, ani postavou. Když mě přišla uvítat, docela jsem žasl. Sedmnáctileté děvčátko, namouduši! Jenom oči nemá jako děvčátko, ačkoli vlastně už v mládí měla oči nedětské, příliš světlé. Ale pořád stejný klid, táž otevřenost, stejný hlas a na čele ani jednu vrásku, jako by byla

131$

celá ta léta proležela někde ve sněhu. A to jí je osmadvacet roků a měla tři děti. Něco nepochopitelného! Jenom si prosím Tě nemysli, že přeháním ze zaujatosti. Naopak, ta „neměnnost“ se mi na ní vůbec nelíbila.

Osmadvacetiletá žena, manželka a matka, nemá vypadat jako děvčátko. Přece snad nežila marně! Uvítala mě velice přívětivě, ale Prijimkovovi jsem svým příchodem doslova udělal radost, ten dobrák pořád jenom hledá, ke komu by se mohl připoutat. Mají velice útulný a čistý domov. Věra Nikolajevna byla ustrojená také jako děvčátko, celá v bílém, s blankytným pásem a tenkým zlatým řetízkem na krku. Její dcerka je velice roztomilá a jí není ani trochu podobná. Připomíná svou babičku. Nad pohovkou v salóně visí úžasně výstižná podobizna té zvláštní ženy. Padla mi do očí, hned jak jsem vstoupil. Zdálo se mi, že se na mne přísně a pozorně dívá. Posadili jsme se, zavzpomínali na staré časy a pomalu se řeč rozproudila. Co chvíli jsem mimoděk vzhlédl k ponuré podobizně paní Jelcovové. Věra Nikolajevna seděla přímo pod ní, je to její oblíbené místo. Představ si můj údiv: Věra Nikolajevna dodnes nepřečetla jediný román, jedinou báseň, zkrátka ani jeden, jak tomu říká, vymyšlený spis! Ta nepochopitelná lhostejnost k ušlechtilým duševním požitkům mě rozhořčila. Od ženy moudré, a pokud mohu soudit, jemně cítící, je to trestuhodné. „Co tedy,“ zeptal jsem se, „vytkla jste si za pravidlo nikdy takové knihy nečíst?“

„Nedostala jsem se k tomu,“ odpověděla, „neměla jsem kdy.“ „Neměla jste kdy! Zvláštní! Aspoň vy byste měl,“ pokračoval jsem, obrátiv se k Prijimkovovi, „zapůsobit na svou paní.“ „Milerád…,“ začal Prijimkov, ale Věra Nikolajevna ho přerušila:

„Jen se nepřetvařuj, však ty taky o verše moc nestojíš.“

„O verše moc ne, to je pravda. Ale například romány…“

„Ale co děláte, čím se zabýváte po večerech?“ zeptal jsem se. „Hrajete snad karty?“

„Někdy hrajeme,“ odpověděla, „a copak se najde málo způsobů jak se zaměstnat? Také čteme, přece existují pěkné knížky i mimo básně.“

„Proč jste tak zanevřela na básně?“

„Nezanevřela jsem na ně, jenom jsem od dětství zvyklá nečíst ty vymyšlené spisy. Maminka si to přála a já se čím dál víc přesvědčuji, že maminka ve všem, co dělala nebo říkala, měla pravdu, svatou pravdu.“

132$

„Inu jak myslíte, ale nemohu s vámi souhlasit. Jsem přesvědčen, že byste se neměla ošizovat o ten nejčistší, zcela oprávněný požitek. Přece nezavrhujete hudbu nebo malířství. Proč tedy zavrhujete poezii?“

„Já ji nezavrhuji, jenom jsem se s ní dosud neobeznámila, to je to celé.“

„Tak se do toho pustím já! Snad vám paní matka nezakázala díla krásné literatury doživotně?“

„Ne, když jsem se vdala, odvolala maminka všecky zákazy. Ale samotnou mě nenapadlo číst… jak jste to říkal? No zkrátka, číst romány.“

Poslouchal jsem Věru Nikolajevnu s údivem. Něčeho takového jsem se nenadál.

Dívala se na mne svým klidným zrakem. Takto se dívají ptáci, když se nebojí.

„Přinesu vám knihu!“ zvolal jsem. (V hlavě mi probleskl Faust, kterého jsem si nedávno znova přečetl.)

Věra Nikolajevna tiše vzdychla.

„A… nebude to George Sandová?“ zeptala se dost nesměle. „Ale! Tedy jste o ní slyšela? No, i kdyby, copak by to vadilo? Ne, přinesu vám jiného autora. Přece jste nezapomněla němčinu?“

„Ne, nezapomněla.“

„Mluví jako Němka,“ přitakal Prijimkov.

„Tak výborně! Přinesu vám… však uvidíte, jakou úžasnou věc vám přinesu.“

„No dobře, uvidím. Ale teď půjdem do zahrady, Nataša už nemá stání.“

Nasadila si kulatý slaměný klobouček, dětský klobouček, úplně stejný, jaký si vzala její dcera, jen trochu větší, a vydali jsme se do zahrady. Šel jsem po jejím boku. Na čerstvém vzduchu ve stínu vysokých lip se mi její tvář zdála ještě roztomilejší, zvláště když se mírně pootáčela a zakláněla hlavu, aby na mne lépe viděla zpod střechy klobouku. Nebýt Prijimkova, který kráčel za námi, nebýt děvčátka poskakujícího před námi, věru bych si mohl myslit, že mi není sedmatřicet, ale třiadvacet, že se teprve chystám do Berlína, tím spíš, že i zahrada se značně podobá zahradě na Jelcovových statku. Neodolal jsem a sdělil svůj dojem Věře Nikolajevně.

„Všichni mi říkají, že jsem se zevnějškem málo změnila,“ odvětila. „Ačkoli i duševně jsem pořád stejná.“

Došli jsme k čínskému pavilónku.

133$

„Takovýhle pavilónek jsme v Osinovce neměli,“ pravila, „ale na to nekoukejte, že je takový oprýskaný a omšelý, uvnitř je hezky, je tam chládek.“

Vešli jsme do pavilónku.

Rozhlédl jsem se.

„Víte co, Věro Nikolajevno,“ řekl jsem, „než zas přijdu, dejte sem donést stůl a několik židlí. Je tu opravdu nádherně. Přečtu vám tady… Goethova Fausta. Ano, tuhle věc vám přečtu.“ „Ano, tady nejsou mouchy,“ poznamenala naivně, „a kdy byste přišel?“

„Pozítří.“

„Dobře, zařídím to.“

Nataša, která vešla do pavilónku s námi, najednou vykřikla a celá bledá uskočila.

„Co je?“ zeptala se Věra Nikoljevna.

„Ach mamá,“ vyhrklo děvčátko, ukazujíc prstem do kouta, „heleď, ten hrozný pavouk!“

Věra Nikolajevna se podívala do kouta. Velký strakatý pavouk tam pomalu lezl po zdi.

„Čeho se bojíš?“ řekla. „Vždyť nekouše, jen se podívej.“

A než jsem ji mohl zadržet, vzala ohyzdný hmyz do ruky, nechala si jej proběhnout po dlani a odhodila jej pryč.

„Vy jste ale kurážná!“ zvolal jsem.

„Jakápak kuráž? Tenhle pavouk není jedovatý.“

„Zřejmě se pořád vyznáte v přírodopise. Ale já bych to do ruky nevzal.“

„Toho se nemusíme bát,“ opakovala Věra Nikolajevna.

Nataša se mlčky podívala na nás oba a usmála se.

„Ta je tak podobná vaší paní matce!“ prohodil jsem.

„Ano,“ odpověděla Věra Nikolajevna se spokojeným úsměvem, „mám z toho velkou radost. Kéž jí nebude podobná jen v obličeji!“

Byli jsme zavoláni k obědu a po obědě jsem odjel. A propos, oběd byl velice dobrý a chutný, to dodávám pod čarou pro Tebe, žroute! Zítra jim přinesu Fausta. Mám strach, abychom to se starým Goethem neprojeli. Vylíčím Ti pak všecko podrobně.

No a teď, co soudíš o všech těch „událostech“? Asi, že na mne udělala velký dojem, a že jsem na nejlepší cestě se zamilovat atd.? Nesmysl, chlapče! Nic se nesmí přehánět. Už jsem se navyváděl dost hloupostí, stačí. V mých letech se život nedá začínat znova. Kromě toho se mi takové ženy ani dřív nelíbi-134$

ly… A jaké ženy se mi vlastně líbily!!! Stydím se do krve za své bývalé modly.

Tak či onak mě to sousedství těší, těší mě, že se mohu stýkat s moudrým, prostým a upřímným stvořením. A co bude dál, dovíš se časem.

Tvůj P. B.

LIST ČTVRTÝ

V M. dne 20. června 1850

Předčítání se konalo včera, kamaráde, a jak, o tom viz následující body. Především Ti musím honem sdělit: byl to nečekaný úspěch. Totiž „úspěch“ není to pravé slovo… Nuže, poslouchej. Přijel jsem k obědu. U stolu nás bylo šest. Ona, Prijimkov, dcerka, vychovatelka (bezvýznamná bílá osůbka) a starý Němec v krátkém hnědém fráčku, čistý a vyholený, ošumělý, ten nejmírnější a nejpoctivější zjev s úsměvem bezzubých úst a s vůní cikorkové kávy. Všichni staří Němci takhle voní. Byli jsme si představeni, je to jistý Schimmel, učitel němčiny u Prijimkovových sousedů, knížat Ch. Věra Nikolajevna je mu patrně nakloněna a pozvala ho, aby si šel také poslechnout. Obědvali jsme a dlouho jsme nevstávali od stolu, pak jsme šli na procházku. Venku bylo krásně. Ráno pršelo a hučel vítr, ale kvečeru se počasí uklidnilo. Já a ona jsme vyšli na prostorný palouk. Přímo nad paloukem se lehce vznášel velký růžový oblak; táhly se přes něj šedé pruhy jako dým; docela na kraji se chvěla hvězdička, vynořovala se a zase mizela; a opodál bylo vidět bílý srpek měsíce na znachovělém azuru. Upozornil jsem Věru Nikolajevnu na ten oblak.

„Ano,“ řekla, „je to krása. Ale podívejte se sem.“

Ohlédl jsem se. Obrovský temně modrý mrak stoupal vzhůru a zacláněl zapadající slunce. Vypadal jako sopka, široký snop na vrcholku se prostíral po obloze, celé mračno ovíjel výrazný lem zlověstného purpuru a na jednom místě, přesně uprostřed, prorážel jeho těžký kolos, jako by se chtěl vydrat z rozžhaveného jícnu.

„Přijde bouřka,“ poznamenal Prijimkov.

Ale odbočuji od hlavní věci. Zapomněl jsem Ti v posledním psaní sdělit, že jsem po návratu od Prijimkovů litoval, že jsem zvolil právě Fausta. Napoprvé by se daleko lépe hodil Schil—

135$

ler, když už se začalo u Němců. Zvlášť mi naháněly strach první scény, než se Faust seznámí s Markétkou. Pokud jde o Mefista, také mi dělal starosti. Avšak byl jsem pod vlivem Fausta a nic jiného bych nemohl přednést s takovou chutí. Když se už docela setmělo, odebrali jsme se do čínského pavilónku, který byl den předtím dán do pořádku. Přímo proti dveřím stál před pohovkou kulatý stůl, pokrytý přehozem; kolem byly rozestavěny židle a křesla; na stole svítila lampa. Usedl jsem na pohovku, vyňal knížku. Věra Nikolajevna se usadila do křesla opodál, blíž ke dveřím. Ve tmě za dveřmi se rýsovala zelená akátová větev osvětlená lampou a mírně se kývala. Občas vtrhl dovnitř proud nočního vzduchu. Prijimkov se posadil ke stolu blízko mne, Němec vedle něho. Vychovatelka zůstala doma s Natašou. Přednesl jsem stručný úvod: zmínil jsem se o staré pověsti o doktoru Faustovi, o postavě Mefista, o Goethovi samém a požádal jsem posluchače, aby mě přerušili, kdyby se jim něco zdálo nesrozumitelné. Pak jsem si odkašlal… Prijimkov se mě zeptal, zda si nepřeji vodu s cukrem, a podle všeho byl velice spokojen sám se sebou, že mi tu otázku položil. Odmítl jsem. Zavládlo hluboké mlčení. Začal jsem číst, ani jsem nezdvihl zrak; byl jsem nesvůj, srdce mi bušilo a hlas se mi třásl. První výkřik obdivu se vydral Němci, a po celý přednes on jediný porušoval ticho. „Úžasné! Vzletné!“ opakoval a tu a tam dodával: „A tohle je hluboká myšlenka.“ Prijimkov, jak jsem pozoroval, se nudil. Rozuměl německy dost špatně a sám se přece přiznával, že verše nemá rád. Inu, kdo chce kam, pomozme mu tam! Chtěl jsem u stolu naznačit, že by se čtení obešlo i bez něho, ale pak jsem si netroufl. Věra Nikolajevna se nehýbala. Asi dvakrát jsem na ni kradmo pohlédl, pozorně upírala oči přímo na mne. Zdála se mi bledá. Po prvním Faustově setkání s Markétkou se odklonila od lenochu křesla, založila ruce a zůstala takto bez hnutí až do konce. Tušil jsem, že Prijimkovovi se dělá nanic, a to mě zpočátku zchlazovalo, ale poznenáhlu jsem na něho zapomněl, rozohnil jsem se a četl se zápalem, s nadšením… Četl jsem jen pro Věru Nikolajevnu, protože vnitřní hlas mi pravil, že Faust na ni působí. Když jsem skončil (intermezzo jsem vynechal, neboť ta věc svou náplní náleží až k druhému dílu, a také z Valpuržiny noci jsem leccos přeskočil) … když jsem tedy skončil, když zaznělo poslední „Jindro!“ – řekl Němec s pohnutím: „Bože, to je krása!“ Prijimkov jakoby potěšen (chudák!) vyskočil, vzdychl a začal mi

136$

děkovat za umělecký požitek. Neodpovídal jsem mu, díval jsem se jen na Věru Nikolajevnu, chtěl jsem slyšet, co řekne ona. Vstala, váhavě došla ke dveřím, na prahu zůstala chvilku stát a pak vyšla pomalu na zahradu. Vyřítil jsem se za ní. Už poodešla o několik kroků; její šaty se slabě bělaly v hustém stínu.

„Copak?“ zvolal jsem. „Nelíbilo se vám to?“

Zůstala stát.

„Mohl byste mi tu knihu půjčit?“ ozvala se.

„Dám vám ji, Věro Nikolajevno, když si ji přejete mít.“ „Děkuji vám!“ odpověděla a zmizela.

Prijimkov a Němec došli až ke mně.

„Je tak úžasně teplo,“ prohodil Prijimkov, „skoro dusno. Ale kam šla manželka?“ „Asi domů,“ odvětil jsem.

„Myslím, že už bude čas k večeři,“ pokračoval. „Přednášíte opravdu skvěle,“ dodal po chvíli.

„Věře Nikolajevně se Faust asi líbil,“ řekl jsem.

„Bezpochyby!“ zvolal Prijimkov.

„Ó zajisté!“ přisvědčil Schimmel.

Vešli jsme do stavení.

„Kde je paní?“ zeptal se Prijimkov služebné, která nám přišla do cesty.

„Milostivá je v ložnici.“ Prijimkov se ubíral do ložnice.

Vyšel jsem na terasu spolu s Schimmelem. Staroch pozvedl oči k nebi.

„Těch hvězd!“ řekl zvolna a šňupl si. „A jsou to samé světy,“ dodal a šňupl si podruhé.

Nepovažoval jsem za nutné mu odpovídat a jen jsem mlčky pohlédl vzhůru. Tížila mě skrytá nejistota… Zdálo se mi, že hvězdy na nás vážně shlížejí. Za nějakých pět minut se objevil Prijimkov a pozval nás do jídelny. Brzo přišla i Věra Nikolajevna. Zasedli jsme ke stolu.

„Podívejte se na Věrušku,“ řekl mi Prijimkov.

Pohlédl jsem na ni.

„Nic nepozorujete?“

Skutečně jsem zpozoroval v jejím obličeji změnu, ale přesto jsem – nevím proč – odpověděl:

„Ne, nic.“

„Má červené oči,“ pokračoval Prijimkov.

Mlčel jsem.

137$

„Představte si, přijdu k ní nahoru a vidím, že pláče. To už se jí dávno nestalo. Mohu vám říct, kdy plakala naposled: když nám umřela Sáša. Vidíte, co jste způsobil vaším Faustem!“ dodal s úsměvem.

„Věro Nikolajevno,“ začal jsem, „teď vidíte, že jsem měl pravdu, když…“

„Něco takového jsem nečekala,“ přerušila mě, „ale ještě není jisto, že máte pravdu. Možná že mi maminka zakazovala číst takové knihy právě proto, že věděla…“

Věra Nikolajevna se zarazila.

„Co věděla?“ opáčil jsem. „Dopovězte.“ „K čemu? Beztak je mi hanba. Proč jsem vlastně plakala? Ale stejně si ještě pohovoříme. Mnoho věcí jsem tak docela nepochopila.“

„A proč jste mě nepřerušila?“ „Rozuměla jsem všem slovům i jejich významu, ale…“ Nedomluvila a zamyslila se. V tom okamžiku dolehl ze zahrady šum listí, náhle rozkolébaného útočným větrem. Věra Nikolajevna se zachvěla a otočila se tváří k otevřenému oknu. „Vždyť jsem to říkal, že přijde bouřka,“ zvolal Prijimkov. „Ale Věruško, co se tak třeseš?“

Pohlédla na něho beze slova. V dálce se slabě zablýsklo a blesk se tajemně odrazil v jejím nehybném obličeji.

„To všecko ten Faust,“ pokračoval Prijimkov. „Po večeři se musí hned na kutě… Nemám pravdu, pane Schimmel?“

„Po duševním požitku je tělesný odpočinek blahodárný i prospěšný,“ ozval se dobrák Němec a vypil kalíšek vodky.

Hned po večeři jsme se rozešli. Na dobrou noc jsem stiskl Věře Nikolajevně ruku, ta ruka byla studená. Šel jsem do svého pokoje a dlouho jsem stál u okna, než jsem se svlékl a ulehl do postele. Prijimkovova předpověď se splnila, nakonec se přihnala a rozpoutala se bouřka. Poslouchal jsem, jak hučí vítr, jak bubnuje a šplíchá déšť, hleděl jsem, jak se blízký kostel nad jezerem střídavě černá na bílém pozadí, bělá se na černém, a zas je pohlcován tmou. Ale mé myšlenky se toulaly daleko. Myslil jsem na Věru Nikolajevnu, přemýšlel jsem, co mi řekne, až si sama přečte Fausta, myslil jsem na její pláč, vzpomínal jsem, jak poslouchala.

Bouřka se už dávno přehnala, zatřpytily se hvězdy, všechno vůkol ztichlo. Neznámý pták zpíval na několik hlasů a několikrát po sobě opakoval stejný trylek. Osamocený zvonivý hlas zněl podivně v hlubokém tichu. A já jsem dosud neulehl…

138$

Nazítří ráno jsem přišel dolů do salónu první a stoupl si před podobiznu Jelcovové. Teď to máš, myslil jsem si s tajným pocitem výsměšného triumfu, vidíš, přečetl jsem tvé dceři zakázanou knihu! Najednou se mi zdálo… Jistě jsi pozoroval, že oči en face se vždycky zdají upřené na diváka. Ale tentokrát jsem měl opravdu vidění, že stará je vyčítavě obrátila ke mně.

Otočil jsem se, přistoupil k oknu a uviděl Věru Nikolajevnu. Kráčela zahradou, slunečník přes rameno a na hlavě lehký bílý šátek. Honem jsem vyšel ven a přál jí dobré jitro.

„Celou noc jsem nespala,“ řekla mi. „Bolí mě hlava. Teď jsem šla trochu na vzduch, snad to přejde.“

„Snad to nebylo po včerejším čtení?“ otázal jsem se. „Ovšemže, vždyť na to nejsem zvyklá. V té vaší knize jsou věci, kterých se pořád nemohu zbavit. To snad ony mi zrovna pálí v hlavě,“ dodala a přiložila si ruku na čelo.

„Znamenitě!“ prohlásil jsem. „Ale jedno mi vadí. Mám strach, aby vás ta nespavost a bolest hlavy neodradila od takových knih.“

„Myslíte?“ ozvala se a v chůzi utrhla větev planého jasmínu. „Bůh ví! Mám dojem, že kdo se jednou dá touhle cestou, už se nevrátí zpátky.“

Náhle odhodila větev.

„Pojďte si sednout tady do altánu,“ pokračovala, „a prosím vás, dokud nezačnu sama, nezmiňujte se mi… o té knize.“ (Jako když se bála vyslovit Faustovo jméno.)

Vešli jsme do altánu a posadili se.

„Nebudu vám nic říkat o Faustovi,“ začal jsem, „ale vy mi snad dovolíte, abych vám blahopřál a řekl vám, že vám závidím.“ „Vy nezávidíte?“

„Ano. Čeká vás, jak jsem vás teď poznal, při vašem duševním založení tolik požitků! Existují ještě jiní velcí básníci kromě Goetha: Schiller, Shakespeare… i náš Puškin. S tím se také musíte seznámit.“

Mlčela a kreslila slunečníkem do písku.

Semjone Nikolajiči, kamaráde! Kdybys mohl vidět, jak byla v tom okamžiku milá: bledá až průsvitně, trošku schýlená, unavená, vnitřně rozháraná, a přece jasná jak nebe! Mluvil jsem, dlouho a dlouho jsem mluvil, pak jsem se odmlčel a takto mlčky seděl a díval se na ni.

Nezdvihla oči a jen kreslila slunečníkem do písku, a co nakreslila, zas smazávala. Vtom se ozvaly hbité dětské kroky.

140$

Do altánu vběhla Nataša. Věra Nikolajevna se vztyčila, vstala a k mému údivu v jakémsi prudkém návalu něhy objala dceru… To nemívá ve zvyku. Potom se objevil Prijimkov. Schimmel, to šedovlasé, leč svědomité děcko, odjel před svítáním, aby nezmeškal hodinu. Šli jsme k snídani.

Ale už jsem unaven, už abych skončil. Dopis Ti jistě bude připadat nejapný a zmatený. I já jsem zmaten. Jsem nesvůj. Nevím, co se se mnou děje. Co chvíli se mi zjevuje pokojík s holými zdmi, lampa, otevřené dveře, vůně a svěžest noci, a tam u dveří pozorná mladá tvář, lehký bílý šat… Chápu teď, proč jsem se s ní chtěl oženit. Zřejmě jsem nebyl před svou cestou do Berlína tak hloupý, jak jsem si dosud myslil. Baže, Semjone Nikolajiči, Váš přítel je v prapodivném duševním stavu. Vím, všecko to přejde… A nepřejde-li, co na tom, tedy nepřejde. Ale stejně mám ze sebe radost. Za prvé jsem prožil úžasný večer; a za druhé, jestliže jsem probudil tu duši, kdo by mi to mohl zazlívat? Stará Jelcovová je připoutána ke zdi a musí mlčet. Ta stará! Neznám její život do detailů. Ale vím, že uprchla z domova, darmo neměla matku Italku. Chtěla uchránit svou dceru… Uvidíme.

Odkládám pero. Ty, posměváčku, si o mně můžeš myslit, co chceš, ale jen se mi v dopisech nevysmívej. Jsme staří přátelé a musíme k sobě být shovívaví. Buď sbohem.

Tvůj P. B.

LIST PÁTÝ

V M. dne 26. července 1850

Už dávno jsem Ti nepsal, milý Semjone Nikolajiči. Hádám, že přes měsíc. Sice jsem měl o čem psát, ale zmohla mě lenora. Po pravdě řečeno jsem si na Tebe za celou tu dobu skoro ani nevzpomněl. Ale z Tvého posledního dopisu jsem dospěl k závěru, že o mně vyslovuješ domněnky, které nejsou oprávněny, totiž nejsou oprávněny zcela. Domníváš se, že jsem zamilován do Věry (je mi nějak trapné říkat jí Věra Nikolajevna). Mýlíš se. Ovšem, často se vídáme, líbí se mi… A komu také by se nelíbila? Rád bych Tě viděl na mém místě. Úžasné stvoření! Pohotový bystrozrak vedle nezkušenosti dítěte, zdravý rozum a vrozený smysl pro krásu, neustálá touha po

141$

pravdě, po ideálu, pochopení pro všecko, i co je špatné, ba směšné – a nad tím vším, jako bílé andělské perutě, tichý ženský půvab… Ale jaképak řeči! Během toho měsíce jsme spolu hodně četli, hodně jsme rozprávěli. Číst s ní je rozkoš, jakou jsem dosud nepoznal, je to jako objevování nových krajů. Nad ničím neprojevuje nadšení, každý halas je jí vzdálen, jen tiše září, když se jí něco líbí, a její obličej nabývá takového ušlechtilého a dobrotivého, ano, dobrotivého výrazu. Od nejútlejšího dětství Věra nevěděla, co je to lež. Zvykla pravdě, pro pravdu žije, a proto se jí i v poezii jen pravda jeví přirozenou. Rázem ji bez námahy a vypětí postřehne jako známou tvář… Veliká to výsada a štěstí! Za to nelze než vzpomenout v dobrém její matky. Kolikrát jsem si při pohledu na Věru myslíval: ano, Goethe má pravdu, že „dobrý člověk ve svém temném vření přec o jediné pravé cestě ví“ [& Prolog v nebi, Faust díl I; Přeložil O. Fischer]. Jen jedno mě mrzí. Manžel se pořád motá kolem nás. (Jenom se prosím Tě hloupě nesměj, neposkvrňuj ani v myšlenkách naše čisté přátelství.). Je schopen rozumět poezii asi tak, jako já mám sklon ke hře na flétnu, ale nechce zůstat pozadu za ženou, taky se chce vzdělat. Ona mě taky někdy přivádí z míry, najednou to na ni sedne a nechce číst ani si povídat, vyšívá na bubínku, točí se kolem Nataši, baví se s klíčnicí, najednou odbíhá do kuchyně anebo prostě sedí se založenýma rukama a vyhlíží z okna, nebo začne hrát s chůvou karty. Všiml jsem si, že v takových případech je lepší nechat ji na pokoji a počkat, až přijde sama, dá se do řeči nebo se chopí knížky. Samostatná je ažaž, a z toho mám velkou radost. Pamatuješ, jak třeba za našich mladých let nějaká dívenka člověku kolikrát opakovala jeho vlastní slova, a my jsme byli nadšeni tou ozvěnou a možná jsme se jí i kořili, dokud jsme nepřišli věci na kloub. Ale tahle… ó ne, ta je svébytná. Hned tak něčemu na slovo neuvěří, autoritou ji nezastrašíš, nebude se hádat, ale také se nevzdá. O Faustovi jsme spolu hovořili víckrát. Ale – zvláštní věc! – o Markétce sama nic neříká, jen poslouchá, co jí řeknu já. Mefisto ji neděsí jako ďábel, ale jako „něco, co může být v každém člověku“. To jsou její vlastní slova. Začal jsem jí vykládat, že toto „něco“ nazýváme reflexí. Ale nepochopila slovo reflexe v německém významu, zná jen francouzskou réflexion a zvykla si považovat ji za užitečnou. Náš

142$

vztah je skutečně zvláštní. Po jisté stránce mohu říci, že mám na ni velký vliv a jaksi ji vychovávám. Ale i ona, ačkoli to sama nepozoruje, mne v lecčems přetváří k lepšímu. Její zásluhou jsem například teprve nedávno objevil, jaká spousta konvencí a rétoričnosti je obsažena v mnoha skvělých, proslulých básnických dílech. Co ji zanechává chladnou, k tomu pojímám podezření. Ano, jsem nyní lepší, upřímnější. Být jí nablízku, stýkat se s ní a zůstat přitom dřívějším člověkem je holá nemožnost.

Co z toho všeho bude, otážeš se. Ale opravdu nic, myslím. Velice příjemně mi uběhne čas až do září, a pak odjedu.

V prvních měsících mi bude život připadat šedivý a nudný… Však si zvyknu. Vím, jak nebezpečný je každý vztah mezi mužem a mladou ženou, jak nenápadně bývá jeden cit vystřídán jiným… Dovedl bych se odpoutat, kdybych si nebyl vědom, že jsme oba dokonale klidní. Ačkoli jednou se nám stala divná věc. Nevím už, jak a proč – pokud se pamatuji, četli jsme si z Oněgina – políbil jsem jí ruku. Odsedla si a upřela na mne zrak (u nikoho jiného jsem neviděl takový pohled, je v něm zádumčivost i pozornost, i jakási přísnost). Najednou zrudla, vstala a odešla. Toho dne se mi nepodařilo zůstat s ní o samotě. Vyhýbala se mi a čtyři hodiny v jednom kuse hrála s mužem, vychovatelkou a chůvou dudáka! Druhý den dopoledne mě vybídla, abych s ní šel na zahradu. Prošli jsme ji celou až k jezeru. Pojednou, aniž se ke mně otočila, tiše zašeptala: „Prosím vás, už to víckrát nedělejte!“ A honem mi začala cosi vykládat…

Byl jsem velice zahanben.

Musím se přiznat, že její zjev mi nejde z hlavy, a nejspíš jsem Ti začal psát proto, abych měl možnost uvažovat a hovořit o ní. Už slyším, jak frkají a dupou koně. Za chvíli budu mít připraven kočár. Jedu k nim. Můj kočí se už ani neptá, kam má jet, kdykoli nasednu do kočáru, a veze mě rovnou k Prijimkovům. Dvě versty před jejich vesnicí se v prudké zatáčce náhle vynořuje za březovým hájem usedlost… Zmocňuje se mě pokaždé radost, jakmile se v dálce zalesknou její okna. Schimmel (ten neškodný děda je občas navštěvuje, s knížaty Ch. se bohudík sešli pouze jednou), Schimmel nadarmo neříká svým skromně slavnostním způsobem o domě, ve kterém bydlí Věra: „Toť sídlo míru!“ A v tom domě opravdu sídlí anděl míru.

Ale už dosti. Nebo si ještě pomyslíš bůhvíco. Na shledanou

143$

příště. Copak Ti příště asi napíšu? Buď zdráv! Á propos, ona nikdy neřekne „buďte zdráv“, ale vždycky „no, tak buďte zdráv“. Hrozně se mi to líbí.

Tvůj P. B.

P. S. Už se nepamatuji, zda jsem Ti říkal, že ví, že jsem se o ni ucházel.

LIST ŠESTÝ

V M. dne 10. srpna 1850

Jen se přiznej, čekáš ode mne dopis buď zoufalý, nebo plný nadšení. Chyba lávky. Můj dopis bude jako všechny ostatní. Nic nového se nepřihodilo a ani se myslím přihodit nemůže. Onehdy jsme se projížděli na lodičce po jezeře. Vylíčím ti tu projížďku. Byli jsme tři: ona, Schimmel a já. Nechápu, že ji to baví, zvát toho starého tak často. Knížecí rodina se na něho zlobí, že prý teď zanedbává vyučování. Tentokrát s ním byla ale docela zábava. Prijimkov s námi nejel, bolela ho hlava. Bylo hezké slunné počasí. Velké cáry bílých oblaků na modrém nebi, všude plno jasu, šumění stromů, šplouchání a pleskot vody u břehu, hbitá zlatá háďata na vlnách, svěžest a slunce! Zpočátku jsme s Němcem veslovali, pak jsme napjali plachtu, a už jsme uháněli. Příď se vynořovala a zase mizela, a za zádí se táhla syčící pěnivá rýha. Věra si sedla ke kormidlu a řídila. Měla na hlavě uvázaný šátek, klobouk by jí odnesl vítr; kadeře se jí draly zpod šátku a měkce vlály ve větru. Pevně třímala kormidlo osmahlou ručkou a usmívala se, když jí občas stříkla voda do obličeje. Schoulil jsem se na dně loďky blízko u jejích nohou. Němec vytáhl dýmku, pokuřoval svůj knastr a – představ si to – zanotoval dosti příjemným basem. Nejdřív zazpíval starodávnou písničku Freut euch des Lebens, [& Radujte se ze života (něm.)] potom árii z Kouzelné flétny, pak píseň pod názvem Abeceda lásky – Das A-B-C der Liebe. V té písni se probírá

– se slušnými průpovídkami ovšem – celá abeceda počínajíc „A, B, C, D – Wenn ich dich seh“ [& Když tě vidím] a končíc „U, V, W, X – Mach einen Knicks!“ [& Udělej pukrte!]. Přezpíval všecky sloky a dělal při tom

144$

sentimentální obličej. Ale měl bys ho vidět, jak lišácky nakonec přimhouřil levé oko při slovo „Knicks“. Věra se dala do smíchu a pohrozila mu prstem. Poznamenal jsem, že pan Schimmel byl asi svého času šikovný chlapík. „Ó ano, na mne si hned tak někdo nepřišel!“ odpověděl důstojně, vyklepal si popel z dýmky do dlaně, a potom strčil prsty do pytlíku s tabákem a furiantsky skousl ze strany troubel. „Když jsem studoval,“ dodal, „och jé!“ Nic jiného neřekl. Ale to „och jé“ stačilo. Věra ho požádala, aby zazpíval nějakou studentskou, dal tedy k lepšímu Knaster, den gelben [& Žlutý tabáček], ale poslední notu vzal falešně. To už se dostal příliš do ráže. Mezitím vítr zmohutněl, vlny se vzedmuly dost vysoko a loďka se trochu naklonila; vlaštovky poletovaly nízko kolem nás. Přehodili jsme plachtu a začali jsme lavírovat. Pojednou se vítr přehoupl, a než jsme loďku vyrovnali, pleskla přes ni vlna a loďka notně nabrala vrchem. I teď se Němec projevil jako statečný muž. Vytrhl mi lano a dal plachtu správně, přičemž podotkl: „Tak se to dělá v Cuxhavenu!“ So macht man’s in Cuxhaven!

Věra se asi polekala, neboť zbledla, ale podle svého zvyku ani nehlesla, podkasala si sukni a opřela se špičkami střevíců o příčku. Najednou mě napadly Goethovy verše (od jisté doby jsem jím posedlý), vzpomínáš si: „Na vlnách září tisíce chvějivých hvězd,“ a hlasitě jsem je přednesl. Když jsem došel k verši „Mé oči, proč jste sklopeny?“ – tu pozvedla zrak (seděl jsem níž než ona, takže její pohled na mne dopadal shora) a dlouho se dívala do dálky a mžourala proti větru. Vtom se mírně rozpršelo, až na vodě poskakovaly bubliny. Nabídl jsem jí svůj plášť; přehodila si jej přes ramena. Přistáli jsme u břehu – nikoli v přístavišti – a domů jsme došli pěšky. Vedl jsem ji pod paží. Byl bych jí rád něco řekl, ale mlčel jsem. Jenom si vzpomínám, že jsem se jí zeptal, proč doma vždycky sedí pod obrazem paní Jelcovové jako ptáče pod ochrannými mateřskými křídly.

„Vaše přirovnání je velice správné,“ odpověděla, „chtěla bych pod těmi ochrannými křídly být neustále.“

„Nechtěla byste se osvobodit?“ zeptal jsem se opět. Neodpověděla.

Nevím, proč jsem Ti vyprávěl o tom výletě, snad proto, že mi utkvěl v paměti jako jedna, z nejradostnějších událostí minulých dní, ačkoli jakápak vlastně událost? Byla to taková po—

145$

hoda a tiché veselí, a slzy, slzy smavé, slzy štěstí se mi zrovna draly do očí.

Abych nezapomněl. Představ si: když jsem šel druhý den kolem altánu v zahradě, najednou slyším, jak nějaký příjemný, jasný ženský hlas zpívá Freut euch des Lebens. Nahlédl jsem do altánu. Byla to Věra! „Bravo!“ zvolal jsem, „ani jsem nevěděl, že máte takový pěkný hlas!“ Přišla do rozpaků a zmlkla. Docela vážně, má nádherný silný soprán. Ale myslím ani netušila, že má hezký hlas. Kolik nedotčených pokladů se v ní ještě skrývá! Nezná sama sebe. Ale nemám pravdu, že taková žena je v dnešní době vzácností?

Dne 12. srpna

Včera jsme měli prazvláštní rozhovor. Nejdřív přišla řeč na přízraky. Jen považ, ona v ně věří a tvrdí, že k tomu má své důvody. Prijimkov, který seděl s námi, sklopil oči a potřásl hlavou jako na potvrzení jejích slov. Začal jsem se jí vyptávat, ale brzo jsem zpozoroval, že je jí ta rozmluva nepříjemná. Rozhovořili jsme se o obrazotvornosti, o síle obrazotvornosti. Vyprávěl jsem, že jsem zamlada ve svých hojných snech o štěstí (obvyklé to zaměstnání lidí, kteří v životě měli nebo mají smůlu) snil mimo jiné o tom, jaké blaho by bylo strávit ve společnosti milované ženy několik týdnů v Benátkách. Myslil jsem na to tak často, zejména za nocí, že se mi pozvolna utvořil v mysli celý obraz, který jsem si mohl libovolně vybavit, stačilo zavřít oči. Co se mi zjevovalo: noc, měsíc, bílý a něžný měsíční svit, vůně… myslíš citroníku? Nikoli, vanilky, vůně kaktusu, širá vodní hladina, plochý ostrov porostlý olivami. Na ostrově na samém břehu mramorová vila s otevřenými okny. Neznámo odkud zaznívá hudba. V domě palmy s tmavými listy a světlo zpola zastřené lampy. Z jednoho okna visí těžký sametový přehoz se zlatými třásněmi a leží jedním koncem ve vodě. Opřeni o přehoz sedí vedle sebe On a Ona a hledí tam do dáli, kde se rýsují Benátky. Vše vyvstávalo přede mnou tak živě, jako bych to všecko viděl na vlastní oči. Vyslechla mé blábolení a řekla, že se také často zasní, jenže její snění je jiného rázu. Představuje si, že buď je v afrických pouštích s nějakým cestovatelem, anebo že pátrá po stopách Franklinových v Ledovém moři; živě si představuje všechny útrapy, kterým je vystavena, všechny nesnáze, které musí překonávat …

146$

„To máš ze svých cestopisů,“ poznamenal její muž.

„Možná,“ odpověděla. „Ale když už chceme snít, tedy k čemu blouznit o něčem neuskutečnitelném?“

„A proč ne?“ vpadl jsem jí do řeči. „Co je na těch nešťastných neuskutečnitelných snech zlého?“

„Špatně jsem se vyjádřila. Chtěla jsem říci, k čemu to je, snít jen o sobě, o svém štěstí? O štěstí se nemá přemýšlet. Když nepřichází, nač se po něm pachtit! Štěstí je jako zdraví. Když ho nepozorujeme, znamená to, že je tady.“

Ta slova mě překvapila. Tato žena má velkou duši, věř mi… Z Benátek přešla řeč na Itálii a Italy. Prijimkov odešel a my dva jsme osaměli.

„Ve vašich žilách také koluje italská krev,“ prohodil jsem. „Ano. Chcete, ukážu vám babiččinu podobiznu?“

„Buďte tak laskava.“

Odešla do svého salónku a za chvíli odtamtud přinesla dosti velký zlatý medailón. Když jsem jej otevřel, spatřil jsem znamenitě provedené miniaturní portréty otce paní Jelcovové a jeho ženy, vesničanky z Albana. Věřin děd mě překvapil podobou s dcerou. Jen jeho rysy, orámované bílým oblakem paruky, se zdály ještě’ přísnější, ostřejší a výraznější, a z malých žlutých očí hleděla jakási ponurá umíněnost. Ale obličej té Italky? Rozkošnický, otevřený jako rozkvetlá růže, s velkýma, vypoulenýma zamženýma očima a ješitně se usmívajícími rudými rty. Zdálo se, že tenké smyslné chřípí se chvěje a rozšiřuje jako po nedávných polibcích; snědé tváře zrovna sršely zdravím a žárem, nádherou mládí a ženské čaromoci. Ta hlava nikdy nemyslila, a zaplať pánbůh za to! Je vyobrazena v lidovém kroji, malíř (vskutku mistr!) jí vložil révovou snítku do kovových havraních vlasů a ta bakchantská ozdoba znamenitě sluší jejímu obličeji. A víš, co mi ten obličej připomněl? Mou Manon Lescaut v černém rámečku. A co je nejpodivuhodnější, při pohledu na obrázek jsem si uvědomil, že přes naprostou nepodobnost tahů u Věry tu a tam probleskne cosi podobného tomu úsměvu, tomu pohledu…

Ano, opakuji: ani ona sama, ani žádný jiný na světě dosud nezná vše, co se v ní tají.

A ještě něco. Když měla Věra před svatbou, pověděla jí Jelcovová o celém svém životě, o smrti své matky atd., nejspíš pro ponaučení. Na Věru zvlášť zapůsobilo to, co slyšela o dědovi, o tajemném Ladanovovi.

Snad nevěří v přízraky proto? Zvláštní věc! Ona sama je tak

147$

čistý a jasný zjev, a přitom se bojí všeho pochmurného, podsvětního, a věří tomu.

Ale už dost. Nač to všecko psát? Poněvadž už je to napsáno, budiž Ti i posláno.

Tvůj P. B.

LIST SEDMÝ

V M. dne 22. srpna

Chápu se pera za deset dnů od posledního dopisu. Ó můj příteli, už to nemohu skrývat… Jsem tak zoufalý! Tolik ji miluji! Snadno si představíš, v jakém trpkém rozechvění píšu to osudné slovo. Nejsem hošík, ani ne mladík. Nejsem už ve věku, kdy oklamat jiného je skoro nemožné, kdežto oklamat sama sebe je člověku hračkou. Všecko vím a vidím jasně. Vím, že mi táhne čtyřicítka, že je ženou jiného, že miluje svého muže. Vím velmi dobře, že od nešťastného citu, který mě uchvátil, nemohu kromě tajných muk a úplné ztráty životních sil nic očekávat – to všecko vím, v nic nedoufám a nic nechci. Ale to mi mnoho nepomůže. Už asi před měsícem jsem začal pozorovat, že má náklonnost k ní stále a stále vzrůstá. Zčásti mě to zneklidňovalo, zčásti dokonce těšilo… Ale mohl jsem snad tušit, že se mi bude opakovat vše, pro co – zdálo by se

– stejně jako pro mladost není návratu? Ale co to vůbec říkám! Takto jsem nikdy nemiloval, ne, nikdy! Manon Lescaut, Fretillon, to byly mé modly. Takové modly lze snadno rozbít. Ale nyní… Teprve nyní jsem poznal, co znamená zamilovat se do ženy. Skoro se ostýchám o tom mluvit; ale už je to takové. Ostýchám se… Láska je přece jen egoismus; a v mých letech být egoistou je trestuhodná věc; v sedmatřiceti letech nesmíme žít jen pro sebe, musíme být užiteční, mít svůj cíl, konat svou povinnost, svou věc. Pustil jsem se tedy do práce… A teď je zas všecko rozváto větrem! Teď chápu, o čem jsem Ti psal v prvním dopise. Chápu, jaké zkoušky se mi nedostávalo. Jak náhle dopadla ta rána na mou hlavu! Stojím a tupě zírám před sebe. Přímo před očima mi visí černá clona, na srdce mi padla tíha a strach. Mohu se ovládat, jsem navenek klidný nejen před lidmi, ale i o samotě. Nebudu přece vyvádět jako mladý kluk! Ale červ se mi vplížil do srdce a sžírá mě dnem i nocí. Jak to všecko dopadne? Dosud se mi bez

148$

ní stýskalo a byl jsem rozrušen, ale v její přítomnosti jsem rázem nabýval klidu. Teď jsem v její přítomnosti neklidný, a to mě děsí. Kdybys věděl, příteli, jak zoufalé je stydět se za své slzy, skrývat je! Jedině mládí smí plakat. Slzy sluší jen jemu.

Nemohu ten dopis po sobě číst, vydral se mi bezděčně jako sten. Nemohu nic dodat, nemám, co bych vyprávěl… Poshověj mi. Až přijdu k sobě, přemohu se, budu s Tebou mluvit jako muž, ale teď bych si Ti dal nejraději hlavu na prsa a…

Ó Mefisto! Ani Ty mi nepomáháš. Schválně jsem se pozastavil, schválně jsem v sobě dráždil ironickou strunu, domlouval jsem sám sobě, jak směšné a přesládlé mi budou za rok za půl roku připadat ty nářky a výlevy. Ale ne! Mefisto je bezmocný a ostří zeslabeno. Buď sbohem.

Tvůj P. B.

LIST OSMÝ

V M. dne 8. září 1850

Můj milý příteli Semjone Nikolajiči!

Neměl sis můj poslední dopis brát tolik k srdci. Víš, jak jsem byl vždycky náchylný zveličovat své nálady. Ani za to nemohu, jsem asi ženská nátura! S léty to jistě pomine. Ale přiznávám se s lítostí, že jsem se zatím ještě nepolepšil. A proto buď klidný. Nebudu zapírat, jakým dojmem na mne zapůsobila Věra, ale zároveň musím říci: na celé té věci není pranic neobyčejného. Jezdit sem, jak píšeš, vůbec nemusíš. Plahočit se tisíc verst pro takovou hloupost, to by přece bylo šílenství! Ale jsem Ti velice vděčen za tento další důkaz přátelství a věř mi, nikdy Ti to nezapomenu. Tvá cesta sem není na místě už proto, že sám se brzo chystám do Petrohradu. Až budu sedět u Tebe na pohovce, povím Ti toho hodně, ale teď se mi opravdu nechce, ještě bych se zas rozpovídal a všecko bych popletl. Před odjezdem Ti ještě napíšu. Buď zdráv a vesel a příliš se netrap pro Tvého oddaného P. B.

150$

LIST DEVÁTÝ

V P. dne 10. března 1853

Dlouho jsem Ti neodpovídal na Tvé psaní. Celé ty dny jsem o něm přemýšlel. Cítil jsem, že Tě k němu nepřiměla pustá zvědavost, nýbrž opravdová přátelská účast, ale přesto jsem váhal, zda mám uposlechnout Tvé rady a splnit Tvé přání. Konečně jsem se odhodlal. Všecko Ti vypovím. Zda se mi po zpovědi uleví, jak se Ty domníváš, nevím. Ale myslím, že nemám právo zatajit Ti, co navždy změnilo můj život. Myslím, že bych se provinil… Běda! Ještě víc bych se provinil před tím nezapomenutelným, drahým stínem, kdybych nesvěřil naše smutné tajemství jediné věrné duši, které si ještě vážím. Snad jen Ty jediný na zemi si pamatuješ na Věru, a soudíš o ní lehkovážně a mylně; to nemohu připustit. Ať tedy zvíš vše! Běda! To vše lze říci několika slovy. Co mezi námi bylo, prolétlo ve mžiku jako blesk, a stejně jako blesk přineslo smrt a zkázu.

Od té doby, co není mezi živými, od té doby, co jsem se usadil tady na té samotě, kterou už neopustím až do konce života, uplynulo přes dva roky, a všecko žije v mé paměti tak ostře, mé rány se ještě nezacelily a můj zármutek je tak trpký. Nebudu si stěžovat. Nářek dráždí a utišuje bolest, ale ne mou. Budu vyprávět.

Vzpomínáš si na můj poslední dopis, onen dopis, v kterém jsem se pokoušel rozptýlit Tvé obavy a rozmluvit Ti, abys přijel z Petrohradu? Ta líčená rozvernost Ti byla podezřelá, neuvěřil jsi v naše brzké shledání, a měl jsi pravdu. Den předtím, co jsem Ti psal, jsem se dověděl, že jsem milován.

Když jsem teď načrtl slova, vidím, jak zatěžko mi bude dokončit svůj příběh. Neodbytná myšlenka na její smrt mě bude drásat dvojnásob, vzpomínky mě budou pálit… Ale budu se hledět ovládat a buď nechám psaní, anebo neřeknu nic zbytečného.

Slyš, jak jsem se dověděl, že Věra mě miluje. Především Ti musím říci (a Ty mi uvěříš), že až do toho dne jsem naprosto nic netušil. Sice tu a tam upadala v zadumání, což se jí dříve nestávalo. Ale nechápal jsem, proč to. Konečně jednoho dne, sedmého září (den pro mne památný), se stalo toto. Víš, jak jsem ji měl rád a jak jsem si zoufal. Bloudil jsem jako tělo bez duše, nevěděl jsem kudy kam. Chtěl jsem zůstat doma, ale

151$

nedalo mi to a rozjel jsem se za ní. Nalezl jsem ji samotnou v salónku. Prijimkov nebyl doma, šel na lov. Když jsem vstoupil k Věře, upřeně na mne pohlédla a neopětovala můj pozdrav. Seděla u okna. Na klíně měla knihu, kterou jsem rázem poznal. Byl to můj Faust. V tváři se jí zračila únava. Sedl jsem si proti ní. Požádala mě, abych přečetl nahlas onen výjev mezi Faustem a Markétkou, kde se ho Markétka ptá, zda věří v Boha. Vzal jsem si knihu a začal jsem předčítat. Když jsem dočetl, podíval jsem se na ni. Seděla, hlavu opřenou o lenoch křesla a ruce zkřížené na prsou, a dívala se na mne stále tak upřeně.

Nevím, proč se mi náhle rozbušilo srdce.

„Co jste se mnou učinil?“ vypravila ze sebe.

„Prosím?“ řekl jsem zmaten.

„Ano, co jste se mnou učinil?“ opakovala.

„Chcete říci,“ začal jsem, „proč jsem vás přemluvil, abyste četla takové knihy?“

Beze slova vstala a odcházela z pokoje. Díval jsem se za ní. Na prahu zůstala stát a otočila se ke mně.

„Miluji vás,“ řekla, „vidíte, co jste se mnou udělal.“

Krev se mi rozbušila ve spáncích.

„Mám vás ráda, zamilovala jsem se do vás,“ opakovala Věra. Odešla a zamkla za sebou. Nebudu Ti líčit, co se pak se mnou dělo. Pamatuji, že jsem vyšel na zahradu, schoval se do křoví, opřel se o strom, a jak dlouho jsem tak stál, nemohu říci. Dech se ve mně tajil, vlna blaha mi zaplavovala srdce… Ne, raději o tom nebudu mluvit. Prijimkovův hlas mě vytrhl ze strnulosti. Poslali za ním se vzkazem, že jsem u nich, vrátil se tedy z lovu a hledal mě. Podivil se, že mě nalézá na zahradě samotného, prostovlasého, a vedl mě do stavení. „Žena je v salóně,“ pravil, „půjdem k ní.“ Jistě si umíš představit, s jakými pocity jsem překročil práh salónu. Věra seděla v koutě nad vyšíváním. Pohlédl jsem na ni kradmo a pak jsem dlouho nezdvihl zrak. K mému údivu vypadala klidně. Z toho, co mluvila, ani v jejím hlase se neozýval neklid. Konečně jsem se na ni odvážil podívat. Naše zraky se setkaly. Trochu zrudla a sklonila se nad kanavou. Začal jsem ji pozorovat. Tvářila se nechápavě. Neveselý úsměv jí chvílemi pohrával na rtech. Prijimkov odešel. Znenadání vztyčila hlavu a dosti hlasitě se mě zeptala:

„Co teď míníte udělat?“

Zarazil jsem se a pak jsem tlumeným hlasem rychle odpově-

152$

děl, že chci dostát povinnosti čestného člověka, totiž odejít, „protože,“ dodal jsem, „vás miluji, Věro Nikolajevno, jistě jste to už dávno poznala.“ Opět se sklonila nad vyšívání a zamyslila se.

„Musím s vámi mluvit,“ řekla, „přijďte dnes večer po čaji do našeho pavilónku… víte… tam, co jste nám četl Fausta.“ Vyslovila to tak zřetelně, že dodnes nechápu, jak Prijimkov, který v tom okamžiku vcházel do pokoje, nic neslyšel. Pomalu, mučivě pomalu uplynul den. Věra se chvílemi rozhlížela kolem sebe s takovým výrazem, jako by se v duchu tázala, zda sní nebo bdí. Ale zároveň jí z očí hledělo odhodlání. A já… já

jsem se nemohl vzpamatovat. Věra mě miluje! Ta slova mi neustále vířila v hlavě. Ale nechápal jsem je, nerozuměl jsem jí ani sobě. Nevěřil jsem tak nenadálému, tak ohromujícímu štěstí. Stěží jsem si vybavoval, co bylo, a také jsem se díval a mluvil jako ve snu.

Po čaji, když už jsem začal přemýšlet, jak nenápadně vyklouznout z domu, najednou sama prohlásila, že se chce projít, a vyzvala mě, abych ji doprovodil. Vstal jsem, vzal si klobouk a vykročil za ní. Neodvážil jsem se promluvit, dech se ve mně tajil, čekal jsem na její první slovo, čekal jsem vysvětlení,

Ale Věra mlčela. Mlčky jsme došli k čínskému pavilónku, mlčky vstoupili dovnitř, a tu – dodnes nevím, nemohu pochopit, jak to přišlo – najednou jsme si leželi v náručí. Neviditelná síla mě vrhla k ní, a ji ke mně. Její obličej rámovaný sčesanými kadeřemi se v hasnoucím denním světle rázem rozjasnil úsměvem bezmezné oddanosti a něhy, a naše rty splynuly v polibku.

Ten polibek byl první a poslední.

Věra se náhle vyvinula z mého objetí a s očima rozšířenýma hrůzou ucouvla.

„Podívejte se dozadu,“ řekla mi třesoucím se hlasem. „Nevidíte nic?“

Rychle jsem se otočil.

„Nic. A vy něco vidíte?“

„Teď už ne, ale viděla jsem.“

Zhluboka a přerývaně oddychovala.

„Koho? Copak?“

„Mou matku,“ řekla zvolna a celá se zachvěla.

Také jsem sebou trhl, jako by mě ovanul chlad. Padla na mne úzkost, připadal jsem si jako zlosyn. A nebyl jsem snad v té chvíli zločincem?

153$

„Prosím vás!“ domlouval jsem jí. „Co je vám? Radši mi řekněte

„Ne, ne, proboha!“ přerušila mě a chytila se za hlavu. „Je to šílenství… Začínám šílet… S tím nejsou žerty, to je smrt. Sbohem

Vztáhl jsem k ní ruce.

„Zůstaňte proboha, ještě okamžik,“ zvolal jsem v bezděčném vzrušení. Nevěděl jsem, co mluvím, a sotva jsem stál na nohou. „Proboha… Vždyť to by bylo kruté.“

Pohlédla na mne.

„Zítra, zítra večer,“ začala překotně, „dnes ne… Prosím vás, dnes odejděte. Zítra večer přijďte k zahradní brance u jezera. Budu tam, přijdu… Přísahám ti, že přijdu,“ dodala vznětlivě a oči jí zasvítily, „kdyby mě nevím kdo zdržoval, přísahám! Všecko ti řeknu, jenom mě dnes pusť.“

A než jsem se zmohl na slovo, zmizela.

Z hloubi otřesen jsem strnul na místě. Hlava se mi točila. Do bláznivé radosti, která naplňovala celou mou bytost, se vkrádal skličující pocit… Rozhlédl jsem se. Z pusté vlhké místnosti s nízkou klenbou a temnými zdmi, v které jsem stál, na mne šel strach.

Vyšel jsem ven a těžkým krokem se ubíral k domu. Věra na mne čekala na terase. Vešla dovnitř, jakmile jsem došel blíž, a hned zamířila do své ložnice.

Odjel jsem.

Jakou jsem měl noc a následující den až do večera, nelze vylíčit. Jen si vzpomínám, že jsem ležel tváří dolů, s obličejem v dlaních, vzpomínal jsem na její úsměv před polibkem a šeptal: „Konečně jsem ji našel..

Vzpomínal jsem i na slova Jelcovové, jak mi je tlumočila Věra. Řekla jí kdysi: Jsi jako led. Dokud neroztaješ, jsi pevná jak kámen, ale když roztaješ, nezbude po tobě ani stopy.

A ještě něco se mi vynořilo v paměti. Jednou jsme s Věrou rozprávěli o tom, co je dovednost, co je nadání.

„Umím jen jedno,“ řekla, „mlčet do posledního okamžiku.“ Tenkrát jsem nerozuměl.

Ale co znamenal její úlek? Skutečně viděla Jelcovovou? Představivost! Tak jsem uvažoval a znova se těšil na shledání. Téhož dne jsem Ti napsal (s jakými myšlenkami, hrůza vzpomenout) onen lstivý dopis.

Večer – slunce ještě nezapadalo – jsem už stál asi padesát kroků od zahradní branky v hustém vysokém vrboví na břehu

154$

jezera. Šel jsem z domova pěšky. Musím se k své hanbě přiznat, že se mě zmocňoval strach, a co chvíli jsem sebou škubl… Ale přitom jsem neměl výčitky svědomí. Z úkrytu mezi větvemi jsem vytrvale pozoroval branku. Neotvírala se. Slunce zapadlo, zešeřilo se. Už se vyrojily hvězdy a obloha zčernala. Nikdo nepřicházel. Lomcovala mnou zimnice. Nastala noc. Už jsem to nevydržel, opatrně jsem vyšel z vrboví a připlížil se k brance. Po celé zahradě bylo ticho. Zavolal jsem šeptem Věru, zavolal jsem podruhé, potřetí… Žádná odpověď. Uplynulo ještě půl hodiny, uplynula hodina. Setmělo se už docela. Čekání mě vyčerpalo. Přitáhl jsem branku k sobě, naráz ji otevřel a po špičkách jako zloděj zamířil k domu. Zůstal jsem stát ve stínu lip.

V domě bylo skoro ve všech oknech světlo. Služebnictvo přecházelo po pokojích sem a tam. To mě překvapilo, neboť mé hodinky, pokud jsem mohl rozeznat v bledém světle hvězd, ukazovaly půl dvanácté. Vtom se za domem ozval rachot kol. Ze dvora vyjížděl kočár.

Asi měli hosty, napadlo mě. Jelikož jsem už pozbyl veškeré naděje, že se s Věrou setkám, vyklouzl jsem ze zahrady a hbitě zamířil k domovu. Byla temná zářijová noc, ale přitom bylo teplo a bezvětří. Pocit ani ne tak rozmrzelosti, jako smutku, který se mě zmocňoval, pozvolna vyprchal, takže jsem přišel domů trochu unaven rychlou chůzí, ale uklidněn nočním tichem, šťastný a téměř veselý. Šel jsem do ložnice, poslal Timofeje pryč, oblečený se vrhl na postel a pohroužil se v myšlenky.

Zpočátku to bylo blažené snění, ale záhy jsem na sobě zpozoroval divnou změnu. Pociťoval jsem záhadný sžíravý stesk, hluboký vnitřní neklid. Nemohl jsem pochopit, z čeho pramení. Ale bylo mi úzko a mdlo, jako by mi hrozilo brzké neštěstí, jako by kdosi drahý trpěl v tom okamžiku a volal mě na pomoc. Vosková svíce na stole hořela krátkým plamenem a kyvadlo cvakalo těžce a pravidelně. Podepřel jsem si hlavu a zahleděl se do pustého šera svého osamělého pokoje. Vzpomněl jsem si na Věru, a srdce mi usedalo. Ve všem, z čeho jsem se tolik radoval, jsem pojednou viděl (a to správně) neštěstí, beznadějnou záhubu. Pocit stesku rostl a rostl. Už jsem nevydržel ležet. Náhle se mi opět zdálo, že mě kdosi úpěnlivě volá. Vztyčil jsem hlavu a otřásl se. Opravdu jsem se nemýlil, žalostné volání přilétlo z dálky a slabě zadrnčelo o černé okenní tabulky. Obešla mě hrůza. Vyskočil jsem z postele

155$

a rozevřel okno. Zřetelný nářek vtrhl do pokoje a zrovna mi zavířil nad hlavou. Polomrtvý strachem jsem naslouchal jeho posledním zanikajícím vlnám. Bylo to, jako když někoho v dálce zabíjejí, a nešťastník marně úpí o smilování. Zda zahoukala v lese sova, anebo snad naříká jiný tvor, to jsem tenkrát nepochopil, ale bezděčně jsem odpověděl na děsivý zvuk voláním.

„Věro! Věro!“ vzkřikl jsem. „Voláš mě?“

Rozespalý, udivený Timofej se objevil přede mnou. Vzpamatoval jsem se, vypil jsem sklenici vody a přestěhoval se do jiného pokoje. Ale spánek nepřicházel. Srdce mi tlouklo bolestně, třeba ne prudce. Už jsem se nemohl oddávat snům o štěstí, už jsem se mu neodvážil věřit.

Druhý den dopoledne jsem se vypravil k Prijimkovovi. Přivítal mě s ustaranou tváří.

„Žena se mi rozstonala,“ začal, „leží. Musel jsem poslat pro doktora.“

„Co je jí?“

„Nechápu. Včera šla večer do zahrady a najednou se vrátila úplně bez sebe, celá vyděšená. Panská pro mě přiběhla. Přijdu, ptám se ženy: co je ti? Neodpovídala a hned ulehla. V noci začala blouznit. Říkala v horečce všechno možné, taky mluvila o vás. Panská mi řekla zvláštní věc, že prý se Věrušce zjevila na zahradě její nebožka matka, prý ji viděla, jak jí jde s rozevřenou náručí naproti.“

Jistě si umíš představit, jak mi při těch slovech bylo.

„To víte, je to nesmysl,“ pokračoval Prijimkov, „ale musím se přiznat, že mé ženě se v tom ohledu stávaly prapodivné věci.“ „A prosím vás, je Věra Nikolajevna moc nemocná?“

„Ano, je. V noci to bylo zlé. Teď je v bezvědomí.“

„A co říkal doktor?“

„Doktor říkal, že nemoc se ještě nevyhranila.“

Dne 12. března

Nemohu pokračovat tak, jak jsem začal, milý příteli: musím se hrozně přemáhat a příliš to jitří mé rány. Nemoc, řečeno doktorovými slovy, se vyhranila, a Věra na tu nemoc zemřela. Nebyla naživu ani dvě neděle od osudného dne naší kratinké schůzky. Viděl jsem ji ještě jednou, než zesnula. Nemám vzpomínky krutější. Už jsem věděl od doktora, že není naděje. Pozdě večer, když už všichni v domě ulehli, připlížil jsem se

156$

ke dveřím její ložnice a nahlédl dovnitř. Věra ležela na lůžku, oči zavřené, hubená a maličká, s horečnatým ruměncem na tvářích. Stál jsem jako zkamenělý a hleděl na ni. Vtom otevřela oči, upřela na mne pronikavý pohled a vztáhla vyhublou

ruku.

{Co ten tu na tom svatém místě chce?

Přišel si pro mne!}

[& Faust, I. díl, poslední scéna (Přeložil O. Fischer.)]

Vyřkla to hlasem tak strašlivým, že jsem se dal na úprk. Skoro po celou dobu své choroby blouznila o Faustovi a o své matce, které říkala někdy Marta, jindy zas matka Markétky.

Věra zemřela. Byl jsem jí na pohřbu. Od té doby jsem opustil vše a usídlil se zde navždy.

Zamysli se teď nad tím, co jsem Ti vyprávěl. Zamysli se nad ní, nad tou bytostí tak záhy zhynulou, jak se to stalo, jak vysvětlit nepochopitelný zásah mrtvých do osudů živých lidí, nevím a nikdy nebudu vědět. Ale uznej, že to nebyl záchvat rozmaru a světobolu (jak tomu říkáš), co mě přimělo, abych se vzdálil společnosti. Jsem teď jiný, než jakého jsi mě znal, věřím teď mnohému, čemu jsem dříve nevěřil. Celou tu dobu jsem tolik přemýšlel o té nešťastné ženě (málem bych byl řekl: o tom děvčeti), o jejím původu, o záhadné hře osudu, které jsme my slepí uštědřili titul slepé náhody. Kdož ví, jaké símě zůstavuje po sobě každý člověk za svého života na zemi, a kolik je těch, jimž je souzeno vzejít až po jeho smrti? Kdo může povědět, v jakém tajemném řetězu je spjat osud člověka s osudem jeho dětí, jeho potomstva, a jak se v nich odrážejí jeho snahy, jak pykají za jeho chyby? Všichni se musíme smířit a sklonit se před neznámou mocí.

Ano, Věra zahynula, kdežto já jsem zůstal ušetřen. Pamatuji se, když jsem byl ještě dítě, měli jsme doma krásnou vázu z průsvitného alabastru. Na její panenské bělosti nebylo nejmenší poskvrnky. Jednou jsem zůstal sám a začal jsem cloumat podstavcem, na kterém stála… Váza najednou spadla a rozbila se napadrť. Div že jsem neomdlel leknutím a stál jsem nehybně nad střepy. Přišel otec, uviděl mě a řekl: „Tak vidíš, cos provedl. Už nebudeme mít naši krásnou vázu. Teď už ji žádný nespraví.“ Usedavě jsem se rozplakal. Bylo mi, jako bych spáchal zločin.

157$

Dospěl jsem – a lehkovážně jsem rozbil nádobu tisíckrát vzácnější…

Marně si namlouvám, že jsem nemohl očekávat tak rychlé rozuzlení, že mě samého ohromilo svou nenadálostí, že jsem netušil, jaká je Věra bytost. Vskutku uměla mlčet do posledního okamžiku. Měl jsem prchnout, jakmile jsem poznal, že ji miluji, že miluji vdanou ženu. Ale zůstal jsem – nádherné stvoření se roztříštilo, a dnes v němém zoufalství hledím na své dílo.

Ano, Jelcovová žárlivě střežila svou dceru. Uchránila ji až do konce a při prvním neopatrném kroku ji odnesla s sebou do hrobu.

Abych už skončil. Nepověděl jsem Ti ani setinu všeho, co bych měl. Ale stejně toho na mne bylo dost. Nechť opět klesne na dno duše vše, co se vynořilo na povrch. Na závěr Ti řeknu: ze zkušenosti posledních let jsem nabyl jednoho přesvědčení. Totiž: život není hříčka ani zábava. Život je těžká námaha. Odříkání, neustálé odříkání, toť jeho tajemný smysl, jeho rozluštění. Nikoli naplnění zlatých myšlenek a snů, kdyby byly nevím jak vznešené, ne, splnění povinnosti, o to má člověk usilovat. Není-li uvržen do okovů, železných okovů povinnosti, nemůže dojít bez pádu až na konec své dráhy. Ale v mládí si myslíme: čím více svobody, tím lépe, tím dále dojdeme. Mládí smí takto smýšlet; ale je hanba těšit se z klamu, když konečně stojíme tváří v tvář drsné pravdě.

Sbohem. Dříve bych byl dodal: buď šťasten. Dnes Ti řeknu: hleď žít, není to tak snadné, jak se zdá. Vzpomínej na mne, nikoli ve chvílích smutku, ale ve chvílích rozjímání, a uchovej si v srdci zjev Věřin v celé jeho čisté bezúhonnosti… Ještě jednou sbohem!

Tvůj P. B.

158$

BÁSNÍK NĚHY A LÁSKY

Roku 1880 se přiznal dvaašedesátiletý Ivan Sergejevič Turgeněv (1818 – 1883) hraběnce Tolsté, že již nic nepíše, protože není zamilovaný – prý mohl vždycky psát, jen když někoho miloval. I když lze tento výrok pokládat za určitý projev autostylizace, je na něm hodně pravdy. Turgeněv byl totiž rozený lyrik: v mládí napsal mnoho básní, pro svou blízkou přítelkyni francouzskou zpěvačku španělského původu Paulinu Viardotovou psal texty k hudebním romancím a v posledních letech života vytvořil své proslulé BÁSNĚ v PRÓZE (1882). Velký lyrický talent je patrný i v Turgeněvově próze, dramatech a vaudevillech. Na jeho LOVCOVÝCH ZÁPISCÍCH (1852), jimiž získal věhlas už na začátku své spisovatelské dráhy, okouzlovala čtenáře právě ona vzácná schopnost citlivě proniknout do nejhlubší podstaty prostého člověka i přírody, jež ho obklopuje a spoluutváří. Jako vášnivý lovec, kterému nevadilo časné vstávání ani nepohoda, poznal Turgeněv dokonale přírodu svého rodného orlovského kraje i venkovany, s nimiž se na svých toulkách setkával. Soudobí ruští čtenáři, z nichž převážnou většinu tvořila tehdy ještě šlechta, najednou ke svému údivu zjistili, že obyčejní lidé dovedou stejně vnímat krásu i ošklivost, dobro i zlo, lásku i nenávist, že stojí mnohdy morálně výš než vzdělaná šlechta. Tím více pak zapůsobilo pravdivé vylíčení poměrů, v nichž žili, a násilí, jemuž byli vystavováni jako bezprávní nevolníci, které bylo možné kupovat a prodávat, bít i posílat do vyhnanství.

Není divu, že pro české čtenáře padesátých a šedesátých let minulého století byla nejpřitažlivější právě ta část jeho tvorby, jejíž venkovská tematika byla blízká např. povídkám Turgeněvovy vrstevnice Boženy Němcové. První české překlady z Turgeněva navazovaly bezprostředně na první spisovatelovo setkání s českými vlastenci v Praze. Turgeněv byl sice v Čechách již za svých berlínských studií – v srpnu a září r. 1840 se léčil v Ma-160$

riánských Lázních – , do povědomí představitelů české kultury však vešel až po své krátké návštěvě Prahy v dubnu r. 1858 (tehdy se zapsal do pověstného deníku čilého knihovníka Českého národního muzea Václava Hanky, tvůrce známých podvrhů – Rukopisu královédvorského a zelenohorského). První Turgeněvovo dílo přeložené do češtiny byla půvabná milostná črta z LOVCOVÝCH ZÁPISKŮ, jež byla otištěna měsíc po autorově návštěvě Prahy v časopise Lumír pod názvem SHLEDÁNÍ (v tlumočení Jana Slavomíra Tomíčka). Je to jemná psychologická studie lásky prosté venkovské dívky k domýšlivému lokajovi, ve všem napodobujícímu svého pána. Črta je psána jako většina próz z LOVCOVÝCH ZÁPISKŮ formou autentického vyprávění lovce, který byl náhodným svědkem celé příhody. Podobně jako později u Čechova se v ní vlastně nic zvláštního neděje. Jen dívce – jak se banálně říká – puká srdce. Zatímco pro ni je odjíždějící milý vším, veškerým smyslem jejího života, pro něho je poslední schůzka jen nepříjemnou a trapnou záležitostí, kterou chce odbýt co nejrychleji, i když mu jako člověku samolibému lahodí dívčino zbožňování. Celý příběh se odehrává uprostřed středoruské krajiny, jež hýří barvami začátku podzimu. Povídka, tak věrně líčící ono věčné utrpení neopětované lásky, končí typicky romantickým vstupem autora do děje.

V duchu sentimentální tradice si autor na památku ubohé Akuliny uchovává její kytičku zvadlých chrp.

S obdobným zdůrazněním postavy autora, tak příznač-

161$

ným pro lyriku – tuto výpověď o nejintimnějších prožitcích člověka – , setkáváme se u Turgeněva i jinde. Vzpomeňme na zakončení povídky ASJA, psané jako autentická autorova vzpomínka na příběh z mládí. I zde vypravěč uchovává uschlý kvítek a psaníčko jako jediné památky na hrdinku příběhu. Umělecký dojem je však zesílen právě zdůrazněnou autobiografičností.

V povídce SHLEDÁNÍ (přesnější překlad je DOSTAVENÍČKO,) byl autor pouhým pozorovatelem, jehož dojal příběh oklamané dívky. V ASJE je sám původcem její i své bolesti, je potrestán za svou slabost a nerozhodnost stejně tvrdě jako hrdina pozdější neméně působivé Turgeněvovy prózy JARNÍ VODY (1871). Památkou na ztracené možné štěstí je v této novele malý granátový křížek, náhodně nalezený stárnoucím vypravěčem po třiceti letech od událostí líčených v JARNÍCH VODÁCH, svou milostnou zápletkou velmi blízkých Turgeněvovu románu DÝM (1867). Oba hlavní hrdinové Sanin i Litvínov jsou zamilováni do krásných a nevinných dívek, které opouštějí pro vášnivé vzplanutí k rozmarným, panovačným krasavicím. Sanin z JARNÍCH VOD na to doplatí ponížením a následujícím osamělým životem.

Onen příznačný lyrický podtext Turgeněvových próz je tedy dán právě tou skutečností, že většina milostných příběhů má do značné míry autobiografický ráz. Sám autor tuto skutečnost nijak neskrýval. Jeho hrdinové stárnou spolu s ním a líčené události, které téměř vždy přesně datuje, se odehrávají v době zcela odpovídající stáří autorovu.

Všechny tři novely našeho sborníku byly napsány ve druhé polovině padesátých let, tedy v době, kdy se autorovi blížila čtyřicítka. Plán povídky PRVNÍ LÁSKA (1860) vznikl sice již r. 1853, jak o tom svědčí soupis postav zachovaný v pařížském archívu I. S. Turgeněva; jeho realizace však pochází až z konce padesátých let, kdy již byla otištěna ASJA (1857) i FAUST (1856). Doba vzniku jednotlivých novel je tedy přesně opačná než sled životních zážitků, které se staly jejich podkladem. PRVNÍ LÁSKA

162$

nás uvádí do roku 1833, kdy bylo autorovi patnáct let. Pro větší hodnověrnost nakonec Turgeněv udělal svého hrdinu o rok staršího. Ostatní okolnosti však zhruba odpovídají autorovu životopisu, jehož hlavní fakta známe dosti přesně díky autobiografii z r. 1875 a z jiných materiálů (např. z tzv. MEMORIÁLU, což je

každoroční autorův zápis nejdůležitějších událostí z let 1830 – 1852). Turgeněv se narodil 9. listopadu 1818 v Orle jako prostřední syn, vyrůstal spolu se starším Mikulášem. Nejmladší Sergej zemřel v šestnácti letech. Shodně se skutečností líčí PRVNÍ LÁSKA manželské vztahy Turgeněvových rodičů. Otec Sergej Nikolajevič (1793 – 1834), pocházející ze starobylého, avšak zchudlého rodu, se oženil s nehezkou, o mnoho starší Varvarou Petrovnou Lutovinovou (1780 – 1850) z finančních důvodů. Energická, vzdělaná a temperamentní Varvara Petrovna se vdávala z lásky. Její muž byl krásný, urostlý důstojník, dobyvatel ženských srdcí. Výsledkem bylo napjaté domácí ovzduší, z něhož se oba jeho původci vykupovali po svém. Varvara Petrovna se věnovala přísnému vedení statku ve Spasském-Lutovinovu a výchově synů, Sergej Nikolajevič milostným dobrodružstvím a synům, o něž projevoval větší zájem než otec v PRVNÍ LÁSCE. V létě r. 1833 se budoucí spisovatel skutečně připravoval ke zkouškám na moskevskou univerzitu. Prázdniny se rodina rozhodla strávit na letním bytě přesně na tom místě jako v povídce – u Kalužské brány proti Něskučnému. Všechny tyto údaje včetně proto-163$

typu komtesy Zinaidy – kněžny Šachovské – i zmínky o první lásce obsahuje citovaný MEMORIÁL. Skutečnosti odpovídá i náhlá otcova smrt v říjnu následujícího roku. Všechno ostatní – to těžce zachytitelné první milostné vzplanutí, ta hrdost, rozmarnost i pokora, jež může naplňovat dívčí srdce, to neobvyklé sepětí milostného snění a tvrdé reality, ústící ve scéně s bičíkem do naturalistického detailu, ,to vše je již výsledek básnické invence, která autorovi umožnila vytvořit jedno z vrcholných děl světové novelistiky.

V povídce ASJA je již autobiografický moment mnohem více zastřený. Vyprávěč v ní líčí příhodu, kterou zažil jako pětadvacetiletý, když cestoval po západní Evropě. Od událostí PRVNÍ LÁSKY tedy uplynulo deset let. Sám autor za tu dobu poznal tři univerzity: moskevskou, kde rok studoval filologii, petrohradskou, kde získal r. 1837 titul kandidáta, a berlínskou, kde studoval v letech 1838 – 1841 Hegelovu filozofii u jeho pokračovatelů a kde poznal řadu významných německých myslitelů. Zde se spřátelil i s představiteli ruské pokrokové mládeže, především s budoucím známým anarchistou M. A. Bakuninem, který v roce 1848 bojoval spolu s českým vlastencem J. V. Fričem na pražských barikádách. (Není divu, že Frič našel později za své pařížské emigrace v Turgeněvovi svého ochránce.) Roku 1841 se Turgeněv vrátil domů a na matčino naléhání nastoupil posléze do zaměstnání na ministerstvo vnitra. Ke státní službě měl však Turgeněv podobný odpor jako svého času Puškin a po roce ji opustil.

V té době již začíná publikovat. Jeho první otištěné dílo, burleskní básnická povídka PARAŠA (1843), vzbudila zájem proslulého ruského kritika V. G. Bělinského, který se stal záhy Turgeněvovým přítelem. Ve svých vzpomínkách o něm Turgeněv píše jako o nadšeném literátovi, jenž dovedl neúnavně diskutovat, třeba několik hodin. Současně Turgeněv prožívá několik milostných okouzlení. Je zamilován do Bakuninovy sestry Taťjany, když však získá její náklonnost, přestává si být jist vlastními

164$

city a rozchází se s ní. Podobně se chová řada Turgeněvových hrdinů: Rudin ze stejnojmenného románu, Alexej z povídky KORESPONDENCE i váhavý hrdina povídky ASJA. Ve čtyřiadvaceti se Turgeněv stává otcem nemanželské dcery Poliny, která je posléze vychovávána spolu s dcerami jeho pařížské přítelkyně Pauliny Viardotové.

V povídce ASJA, psané v době, kdy bylo Polině patnáct let, dává své hrdince prožít obdobný osud, jaký utvářel charakter i jeho vlastní dcery, vychovávané do osmi let v chudém venkovském prostředí Asjin bratr řeší choulostivou situaci podobně jako sám autor – oba odvážejí dívky do zahraničí, aby je zbavili Kainova znamení nemanželského původu. Z Turgeněvovy dcery se stala dokonalá Francouzka, která neuměla rusky ani slovo. Nevyrovnanost její povahy však dělala spisovateli obdobné starosti jako Asja svému bratrovi.

Díky vzpomínkám N. A. Ostrovské víme, co bylo inspirací povídky ASJA. Podle jejích slov autor vyprávěl toto: „Zastavil jsem se cestou v malém městečku na březích Rýna. Protože jsem neměl večer co dělat, šel jsem se projet na loďce. Jak tak jedeme kolem nevelké zříceniny, míjíme jednopatrový domek sousedící se zříceninou. Z okna v přízemí se dívá stařena, když tu z okna o patro výš vykoukne hlava hezounké dívenky. Náhle mne ovládla jakási zvláštní nálada. Začal jsem přemýšlet a vymýšlet si, co je to za děvče, jaké je, proč je v tom domku, co má společného s tou stařenou – a tak hned zde, v té loďce jsem si vymyslel celou fabuli povídky.“

165$

Ono prchavé autorovo okouzlení, zrozené za romantické projížďky po večerním Rýnu, prolnulo v podobě lehkého oparu nad ztemnělou vodou celou jeho novelu. Turgeněv jako by zde předjímal styl budoucích francouzských impresionistů. Vytváří své plátno ze světla a stínu, z barevných skvrn, jež odráží voda Rýna i malířské pokusy Asjina bratra, který – podobně jako Rudin – chce všechno a neumí nic než snít a vytvářet duhové vidiny svých budoucích velkých činů. Gagin i bezejmenný vypravěč jsou si pudově blízcí již pro tuto tehdy tak typickou ruskou vlastnost. Právě tento motiv se stal předmětem polemiky předních ruských kritiků. Nešlo v ní vlastně o Turgeněvovo dílo, které většinu čtenářů okouzlilo, ale o typ onoho slabého hrdiny, v němž představitel ruských demokratů Černyševskij viděl ztělesnění ruského liberála. A tak i v tom případě, stejně jako ve všech polemikách vedených kolem Turgeněvových románů RUDIN (1856), ŠLECHTICKÉ HNÍZDO (1859), PŘEDVEČER (1860), OTCOVÉ A DĚTI (1862), DÝM (1867) a hlavně NOVINA (1877), šlo v podstatě o řešení aktuálních problémů ruské společnosti, nikoli o autorovy umělecké schopnosti. Turgeněv dovedl totiž vždy s pronikavou jasnozřivostí geniálního pozorovatele nacházet hrdiny své doby tam, kde ostatním jejich existence unikala, a v situacích obvykle málo záviděníhodných. Většina jeho ústředních hrdinů má podobně měkké povahové rysy jako on sám.

Turgeněvova závislost na silné osobnosti v podobě ženy se projevila i na jeho celoživotním sepětí s Paulinou Viardotovou, s níž se seznámil za jejího petrohradského turné r. 1843; stal se jejím oddaným ctitelem na celý život. Pomáhal jí při studiu pěveckých rolí psychologickou analýzou hrdinek, které představovala, řídil její četbu, provázel ji na zahraničních cestách atd. Za svého prvního dlouhého zahraničního pobytu v letech 1847 – 1850 se sblížil s jejími dětmi i manželem L Viardotem, ředitelem italské opery v Paříži a pozdějším překladatelem některých Turgeněvových próz, např. PRVNÍ LÁSKY.

166$

A právě v této době velkého citového vzepětí, daleko od Ruska, píše Turgeněv kromě několika vtipných komedií své nejvýrazněji ruské prózy – LOVCOVY ZÁPISKY. Jejich první knižní vydání r. 1852 podráždilo vládu Mikuláše, který byl na konci svého panování neméně tvrdý než na jeho tragickém počátku, poznamenaném r. 1825

povstáním šlechtických revolucionářů, děkabristů. Turgeněv byl od r. 1850 opět v Rusku. Záminkou k jeho měsíčnímu uvěznění a dvouleté internaci na rodovém statku ve Spasském byl jeho nekrolog na Gogolovu smrt (1852), otištěný přes zásah cenzury. Turgeněv se v té době pokouší o svůj první román Dvě POKOLENÍ, který však zůstal nedokončen. R. 1853 vypukla tzv. krymská válka, která skončila r. 1856 porážkou Ruska Tureckem s jeho spojenci a nevýhodným pařížským mírem. Nový car Alexandr II, který nastoupil na trůn r. 1855, byl nucen připravovat aspoň některé reformy. Výsledkem bylo zrušení nevolnictví v r. 1861. Turgeněv, omilostněný r. 1854, je v Rusku zdržen válečným konfliktem. Píše v té době svou nejlepší hru MĚSÍC NA vsi, několik krásných novel a svůj první mistrovský román RUDIN.

Teprve po uzavření míru mají Rusové možnost opět cestovat po západní Evropě. Odjíždí i Turgeněv, kterého to znovu táhne do Francie, za ženou, jež ho přes všechna jeho milostná vzplanutí nikdy nepřestala přitahovat. Žije vždy v její blízkosti: v zámku Courtanevelu v Brie, 60 km od Paříže, v Paříži, v německém Badenu, kam rodina Viardotových přesídlila r. 1864, když Pauline

167$

opustila divadlo, v Londýně, kam se uchylují, když vypukla r. 1870 prusko-francouzská válka, v Paříži, kam se vracejí po jejím skončení r. 1871 a kde si pronajímají dva byty v témže domě, v Bougivalu, kde Turgeněv r. 1874 zakoupil s Viardotovými venkovský dům a kde poté trávil každé léto. Pauline Viardotová nebyla krásná, měla však oduševnělost a přitažlivost, která mnohdy chybí i těm nejhezčím ženám. Její kouzelný alt byl pro hudebně založeného a k hudbě tak vnímavého Turgeněva věčným zdrojem inspirace.

Turgeněv byl současně šťasten i nešťasten. Žil sice v blízkosti milované ženy, avšak na okraji cizí rodiny, kde hrál málo záviděníhodnou roli domácího přítele. Mnohé z těchto pocitů prožívá i hrdina jeho povídky FAUST, kterou začal Turgeněv psát v červnu r. 1856 ve Spasském a již dokončil v srpnu téhož roku v Paříži. K povídce našel podnět v přátelství se sestrou L N. Tolstého Marií Nikolajevnou, s níž se sblížil na podzim r. 1854 v usedlosti Tolstých v Pokrovském, ležícím nedaleko od Spasského. U ní našel i onen zajímavý motiv odporu k poezii. Povídka FAUST je psána podobně jako předcházející próza KORESPONDENCE epistolární formou, tak populární v evropském sentimentalismu i v ruské tzv. naturální škole. (Vzpomeňme např. obdobně napsaného prvního románu F. M. Dostojevského CHUDÍ LIDÉ z r. 1845.) Forma dopisu či deníku vytváří vždy větší dojem autentičnosti a současně dává možnost nahlédnout hlouběji do hrdinova nitra. Povídka FAUST patří k Turgeněvovým tzv. záhadným prózám. Ke světu tajemných sil patří nejen ústřední motiv – četba Goethova FAUSTA, jež působí na hrdinčinu duši stejně jako vidina její zemřelé matky, ale i magická číslovka devět: tolik je hrdinových dopisů příteli a tolik let jej také dělí od poslední návštěvy domova. Pisatel Pavel Alexandrovič má zjevně autobiografické rysy. V pětatřiceti se stejně jako Turgeněv vrací na své venkovské sídlo, jehož romantický kolorit dlouho neobývaného domu a zarostlé zahrady v mnohém připomíná Spasské. Neméně

168$

zajímavá je i funkce, kterou v novele plní nejvýznamnější Goethovo dílo FAUST, k němuž měl Turgeněv týž intimně blízký vztah jako Pavel Alexandrovič B… Od mládí znal Fausta V originále zpaměti. R. 1843 přeložil a o rok později publikoval jedno z nejpůsobivějších míst této filozofické poémy, líčící ve finále prvního dílu

poslední setkání šílené Markétky s Faustem. Počátkem r. 1845 pak Turgeněv otiskl svou recenzi ruského překladu Fausta (Z pera M. Vrončenka), obsahující neobyčejně zajímavou analýzu postav Fausta a Mefista. Na Turgeněvových postřezích je patrné důkladné studium Hegelovy filozofie, kterým prošel nedávno v Berlíně. Svou roli sehrál i spiritismus, tehdy tak módní v celé Evropě, i autorova znalost hlavního díla německého filozofa Arthura Schopenhauera SVĚT JAKO VŮLE A PŘEDSTAVA.

V Turgeněvově literárním odkazu není tato filozofická linie nijak náhodná. V raných počátcích jeho tvorby jej kromě Fausta inspirovala i Byronova dramatická mystérie MANFRED. Tyto podněty našly svou literární podobu nejen v povídce FAUST, ale i v neobyčejně působivé novele PŘÍZRAKY (1860), v níž hrdina překračuje za svých nočních letů s tajuplnou Ellis hranice času a prostoru. Na konci jeho literární i životní dráhy vyvrcholily v takových prózách, jako je např. PÍSEŇ VÍTĚZNÉ LÁSKY (1881), ve které hrdinka šťastně vyvázne z hypnotického obluzení, jímž se ji snaží připoutat odmítnutý nápadník, nebo KLÁRA MILIČOVÁ (1883), líčící pozdní a marné milostné vzplanutí hrdiny k dívce, která zemřela z nešťast-169$

né lásky právě k němu. Jiné prózy tohoto typu, např. PES (1864), prozrazující naopak svým záměrným smíšením neskutečného příběhu se směšnou realitou (strašidlem se tu stává pes pod pánovou postelí, mizící, jakmile se rozsvítí světlo) autorův ironický nadhled nad těmito iracionálními jevy.

V povídce FAUST však jde o skutečnou tragédii lásky vášnivé a marné, protože její naplnění by zranilo ty nejbližší: milujícího a nic netušícího manžela – milencova přítele – i malou dcerku. Je zajímavé, že Turgeněv v této novele předešel pozdější povídku L. N. Tolstého KREUTZEROVA SONÁTA (1889), kde stárnoucí autor, jenž kdysi s takovým nadšením uvítal Turgeněvova FAUSTA, hledá ústy svého hrdiny příčinu morálního pádu hrdinky rovněž v umění Turgeněvovo řešení je však typicky romantické. Zatímco Tolstoj nechává své hrdiny dojít k drastickému manželskému konfliktu, končícímu vraždou ženy, Turgeněvova hrdinka umírá sama jako strom zasažený bleskem. Magická síla poezie probouzí její srdce k vášnivé lásce, kterou dosud nepoznala, smrtí uniká bolesti nerealizovatelné lásky. Osud Pavla Alexandroviče je zpečetěn. Stává se z něj týž osamělec jako z mnoha jiných Turgeněvových hrdinů, kteří vždy procházejí očistou pozdního poznání a pokání. Právě tento moment oceňoval L. N. Tolstoj na Turgeněvově FAUSTU nejvíce.

Fantastickou stylizací svých „záhadných próz“ však není Turgeněv osamocen ani v ruském a evropském kontextu, představovaném hlavně dílem německého romantika E. T. A. Hoffmanna, na něhož ruská fantastika v mnohém navazovala. Kolik záhad přináší již ruská literatura první poloviny 19. století! Vzpomeňme např. na podivné tři karty v Puškinově PIKOVÉ DÁMĚ, které přivádějí hlavního hrdinu k šílenství, na dvojníky v díle A. Pogorelského a F. M. Dostojevského, na pohádkově strašidelný kolorit Gogolovy povídky Vij, na tragikomického hrdinu jeho BLÁZNOVÝCH ZÁPISKŮ či absurdní grotesku Nos. Na Turgeněva nepochybně působila i teh-170$

dejší popularita amerického básníka E. A. Poea, jehož fantastické povídky vycházely v padesátých letech ve francouzských překladech. O jeho díle se debatovalo i v kroužku Turgeněvových blízkých francouzských přátel, k nimž patřila G. Sandová, G. Flaubert, E Zola, A. Daudet i bratři Goncourtové, kteří byli velkými Poeovými ctiteli. Ostatně ve francouzské literatuře té doby, kde již Baudelairovy KVĚTY ZLA (1857) předznamenávaly budoucí symbolismus, nebyla fantastická literatura něčím neobvyklým. Tajemné momenty jsou charakteristické pro některá díla Guy de Maupassanta, P. Mériméeho, který překládal právě Turgeněvovy fantastické povídky, i pro Gustava Flauberta, který patřil od r. 1863 k jeho důvěrným přátelům. Flaubert pokládal Turgeněva za nejlepšího literárního rádce, jemuž nic neunikne. Když se Turgeněv vrátil r. 1871 do Paříže, navštěvoval jej každou neděli v jeho bytě u parku Monceau a poté v předměstí Saint-Honoré, kam se Flaubert přestěhoval. Turgeněv překládal přátelům Goetha a Swinburna, nebo vyprávěl svým tichým něžným hlasem tak poutavě, že si rázem získal každého posluchače.

André Maurois nachází ve své pozoruhodné turgeněvovské monografii shodu ve filozofické koncepci Turgeněva a Flauberta: stejně vyzývavý postoj k nepřátelskému světu, stejný odpor k všednosti. V jejich tvorbě nalézá týž „špatně vyhojený romantismus“. Turgeněv obdivoval ve zralém věku podobně jako v mládí Byrona, Flaubert se nikdy nezbavil svého okouzlení

171$

Chateaubriandem. Jak blízká byla Turgeněvovi Flaubertova pozdní tvorba, nás přesvědčí jeho překlady Flaubertových novel ze středověku a prvních dob křesťanství Legenda O SVATÉM JULIÁNU POHOSTINNÉM a HERODIAS. Flaubertova próza je přece plná onoho zvláštního citového napětí; tak příznačného pro všechny Turgeněvovy milostné prózy. S Flaubertovou LEGENDOU spojuje Turgeněva ještě jeden motiv – Julián prochází týmž očistným utrpením a pokáním jako hrdina jeho Fausta a dalších próz. Není proto divu, že Turgeněvovy „tajemné povídky“ pronásledované v Rusku nepřízní soudobé kritiky, nacházely ve Francii vděčné čtenáře.

Ztrátu svých blízkých francouzských přátel, G. Sandové, jež zemřela r. 1876, a G. Flauberta, skláceného infarktem náhle r. 1880, pociťoval Turgeněv velmi bolestně. Odcházel mu s nimi kus jeho druhého domova.

O prázdninách v letech 1873 – 1875 se Turgeněv potřikrát léčil v Karlových Varech. Pronásledovala jej dlouhá léta bolestivá podagra. Po prvním příjezdu do lázní sice psal své dceři Polině Brierové, že „ačkoli počasí je pěkné, Karlsbad je nejnudnější místo, jaké lze na světě nalézt“. Pak zde však vydržel téměř pět týdnů a našel tu mnoho přátel. Dělal dlouhé procházky s touhou najít aspoň jednu pěšinku, která by nebyla zakreslena na mapě karlovarského okolí. Následujícího roku strávil Turgeněv tři srpnové týdny méně příjemně. Počasí ani zdraví mu nepřály, takže téměř celou dobu proležel a jen s velkými obtížemi se pohyboval po pokoji o berlích. Zato si připravoval materiál ke svému poslednímu románu NOVINA. Pracoval zde na něm i následujícího roku, kdy strávil v Karlových Varech šest týdnů. Román líčí bez přikrašlování marné úsilí ruské radikální mládeže, tzv. národníků, získat venkov pro revoluční změny v Rusku. Turgeněvovo střízlivé líčení skutečnosti, předvídající budoucí fiasko onoho „chození mezi lid“, vyvolalo po otištění bouři odporu mezi mládeží. Stačilo však, aby Turgeněvovu vizi potvrdila sama skutečnost, a táž mládež připravila Turgeněvovi při jeho návštěvě Ruska

172$

koncem sedmdesátých a počátkem osmdesátých let nadšené ovace. U nás ocenil NOVINU kritik nejpovolanější – F. X. Šalda, jenž v tomto románu rozpoznal předzvěst budoucího vývoje tohoto žánru, jak jej přineslo teprve dvacáté století.

Koncem r. 1875 byl Turgeněv zvolen u příležitosti čtyřicátého výročí své literární činnosti čestným členem Umělecké besedy, stejně jako jím byl i Někrasov, Tolstoj, malíř Vereščagin, skladatel Čajkovskij aj. Turgeněvovo dílo bylo tehdy u nás již velmi známé díky řadě časopiseckých i knižních překladů i zájmu české kritiky. Obliba I. S. Turgeněva se ještě zvýšila poté, co populární edice Ruská knihovna začala vydávat v devadesátých letech (dvakrát po sobě) jeho sebrané spisy. Na ně pak navázala vydání meziválečná, poválečná i soudobá, zahrnující podstatnou část spisovatelovy tvorby.

Turgeněv patří nepochybně k autorům stále živým. Flaubert u něho obdivoval zejména jeho mistrné zobrazení ženských postav: „Umíte si vymýšlet ženy, to patří k Vašim vzácným vlastnostem. Jsou ideální a zase skutečné. Přitahují svou aureolou,“ napsal v jednom ze svých dopisů z r. 1869. „Turgeněvovská žena“ je v ruské kultuře pojem. Nejen ženy, i mužští hrdinové Turgeněvových děl touží – stejně jako on – po lásce a štěstí.

V jeho BÁSNÍCH v PRÓZE nalezneme kratičkou črtu o vrabci, který se postavil na obranu svého mláděte proti psovi. Turgeněv končí svůj alegorický příběh symbolickými slovy, jež by mohla být mottem k celému jeho

173$

dílu: „Láska, uvažoval jsem, je silnější než smrt, než strach před smrtí. – Jenom jí, jenom láskou se udržuje a pokračuje život.“ V duchu tohoto přesvědčení zůstává I. S. Turgeněv po celý svůj život, ve svém díle i v soukromí, stále týmž nadšeným básníkem něhy a lásky.

Danuše Kšicová

174

Obsah:

Asja strana 5 První láska strana 47 Faust strana 121 Doslov strana 160p>

I. S. TURGENĚV První láska a jiné povídky; Z ruských originálů obsažených ve svazcích Polnoje sobranije sočiněnij I. S. Turgeněva, tt. 1 – 28, vydaných nakladatelstvím Chudožestvennaja literatura v Moskvě a Leningradě v letech 1960 – 1968, přeložily Karolina Dušková (Pervaja ljubov) a Taťjana Hašková (Asja, Faust); Doslov napsala dr. Danuše Kšicová, CSc.; Ilustroval Milan Hůrka (mirv2); vazba a grafická úprava Milan Kopřiva; Vydala Mladá fronta, 4797. publikace; Edice „Třináct“, svazek 166; Edici řídí dr. Zdeněk Storch; Vytiskl Mír, n. p., Opletalova 3, Praha 1, 8,53 AA;11,56 VA.; Náklad 15 000 výtisků; V tomto uspořádání 1. vydání.; 176 stran. Praha 1986 13/32 604/22/85.6 23-061-86 Cena brož. výtisku 12,84 Kčs Cena váz. výtisku 18 Kč