Evin deník

Mark Twain

Přeloženo z originálu

SOBOTA, Jsem už teď skoro jeden den stará. Přišla jsem na svět včera. Tak mi to aspoň

připadá. A určitě to tak je, protože byl-li nějaký předvčerejšek, nebyla jsem tu, když k němu došlo, neboť bych si to přece pamatovala. Je ovšem taky možné, že k němu skutečně došlo a že já si toho nevšimla. Dobře tedy, dám si teď velký pozor, a kdyby nastaly nějaké

předvčerejšky, zaznamenám si je. Bude nejlíp zapisovat všechno hned od začátku správně a nedopustit v záznamech žádný zmatek, protože mi nějaký instinkt říká, že tyto podrobnosti budou jednoho dne důležité pro historiky. Mám totiž pocit, že jsem experiment, a to úplně

přesný pocit, nikdo se nemůže cítit jako experiment víc než já, a tak začínám být přesvědčena, že jsem právě to, experiment, prostě experiment a nic víc.

Pokud tedy jsem experiment, ptám se, jsem-li celý ten experiment. Myslím, že nejsem, podle mého soudu je to ostatní z něho jeho součástí. Jsem jeho hlavní součástí, ale domnívám se, že to ostatní má na celé věci svůj podíl. Je moje postavení zajištěno, nebo je musím střežit a pečovat o ně? Patrně to druhé. Nějaký instinkt mi říká, že věčná bdělost je cenou nadřazenosti. (To je, myslím, výtečná věta, pochází-li od někoho tak mladého.) Dnes všechno vypadá lépe než včera. Včera v tom dokončujícím spěchu byly hory ponechány v neuhlazeném stavu a některé pláně byly tak zavaleny odpadky a pozůstatky, že pohled na ně

až skličoval. Vznešená a krásná umělecká díla by neměla být vytvářena uspěchaně a tento majestátní nový svět je samozřejmě dílo nesmírně vznešené a krásné. Třebaže na jeho stvoření bylo tak málo času, až zázračně se blíží dokonalosti. Na některých místech je příliš

mnoho hvězd a jinde jich zase není dost, ale to se nepochybně dá co nejdřív spravit. Včera večer se uvolnil měsíc, sklouzl a vypadl z obrazce, došlo tím k veliké ztrátě, srdce se mi div nerozskočí, když na to pomyslím. Mezi všemi ornamenty a ozdobami není nic, co by se vyrovnalo jeho kráse a propracovanosti. Měl být lépe připevněn. Kéž bychom jej zase mohli získat zpátky––—Nedá se ovšem uhodnout, kam zmizel. A krom toho, kdokoli ho získá, schová si ho, vím to. protože bych si ho sama schovala taky. Domnívám se, že ve všech jiných otázkách dokáži být poctivá, ale už si začínám uvědomovat, že jádrem a středem mé povahy je zalíbení v tom, co je krásné, vášeň pro to, co je krásné, a že by nebylo právě bezpečné svěřovat mi do rukou měsíc, který by patřil někomu jinému, a tento jiný by nevěděl, že ho mám. Asi bych se vzdala měsíce, který bych našla za denního světla, protože bych se bála, že se někdo dívá, ale kdybych ho našla za tmy, určitě bych si vymyslela nějakou výmluvu, abych o tom nemusela nikomu nic říkat. Já totiž měsíce miluji, protože jsou tak hezké a romantické. Měli bychom jich mít pět nebo šest, to bych pak vůbec nechodila spát, nikdy by mě neunavilo ležet venku na mechu a vzhlížet k nim.

Výtečné jsou i hvězdy. Ráda bych jich několik získala, abych měla čím si ozdobit vlasy. Ale mám dojem, že se mi to nikdy nepodaří. Překvapilo by vás, až byste zjistili, jak jsou daleko, i když na to nevypadají. Když se včera večer prvně objevily, tyčí jsem se snažila několik jich srazit, jenže tyč na ně nedosáhla a to mě ohromilo, pak jsem to zkoušela hroudami hlíny, až

jsem se úplně unavila, ale nezasáhla jsem ani jednu. Bylo to tím, že jsem levačka a neumím dobře házet. I když jsem mířila na tu, kterou jsem nechtěla, nepovedlo se mi zasáhnout tu druhou, ale několikrát jsem cíl jen těsně minula protože jsem tu černou skvrnu hroudy viděla letět čtyřicetkrát či padesátkrát do samého středu těch zlatých rojů a minout je jen o vlas, a vydržet o chvilku déle, asi bych aspoň jednu získala.

A tak jsem si trochu poplakala, což bylo, domnívám se, při mém věku docela přirozené, a

jen co jsem si trochu odpočinula, popadla jsem košík a vydala se k nějakému místu na samém okraji toho kruhu, kde hvězdy byly blízko u země a já na ně mohla dosáhnout rukama, jak bylo v každém případě výhodnější, protože bych je mohla utrhnout jemně a nerozbít je. Ale bylo to dál, než jsem si myslela, a nakonec jsem se musela vzdát, byla jsem tak uondaná, že jsem sotva vlekla nohy, a ty byly krom toho samý bolák a velmi mě trýznily. Domů jsem se vrátit nemohla, protože to bylo příliš daleko a začínalo být chladno, ale objevila jsem několik tygrů, uhnízdila se mezi nimi v nejrozkošnějším pohodlí a jejich dech byl sladký a příjemný, protože se živí jahůdkami. Do té chvíle jsem nikdy žádného tygra neviděla, ale za okamžik jsem je rozpoznala podle pruhování. Kdybych mohla získat některou z těch jejich kůží, bylo by to překrásné oblečení.

Dnes nabývám lepšího ponětí o vzdálenostech. Tak dychtivě jsem se chtěla zmocnit každé

hezké věci, že jsem vždycky lehkovážně po ní sáhla, i když někdy byla příliš daleko, ale i v případě, že byla ode mne pouhých dvacet centimetrů, a přitom se zdálo, že je to víc než třicet

, jenže, běda mi, mezi mnou a tou věcí bylo trní! O něčem jsem se poučila a taky jsem jen a jen ze své hlavy vytvořila axióm, svůj nejprvnější: Poškrábaný Experiment se vyhýbá tmi. Myslím, že na někoho tak mladého je výtečný.

Včera odpoledne jsem zpovzdálí sledovala ten druhý Experiment, abych se pokud možno přesvědčila, k čemu by mohl být dobrý. Ale nedokázala jsem to rozpoznat. Myslím, že je to muž. Nikdy jsem žádného muže neviděla, ale ten tvor tak vypadal a jsem si skoro jistá, že je to skutečně muž. Uvědomuji si, že jsem na něj zvědavější než na kteréhokoli jiného plaza. Pokud ovšem je to plaz, jak já předpokládám, protože má špinavé vlasy a modré oči a vypadá

jako plaz. Nemá žádné boky, zužuje se směrem dolů jako mrkev, a když stoji, rozkročuje se jako jeřáb, takže si opravdu myslím, že je to plaz, i když to může být architektura. Zprvu jsem se toho tvora bála a prchala, kdykoli se otočil, protože jsem si myslela, že mé

bude honit, ale za nějakou chvíli jsem zjistila, že jen hledí uniknout, takže jsem pak už žádný

strach neměla a naopak jsem ve vzdálenosti asi dvaceti kroků šla několik hodin za ním, až z toho byl celý nervózní a nešťastný. Nakonec z toho byl velice utrápený a vylezl na strom. Dost dlouho jsem čekala, pak jsem čekání nechala a šla domů.

Dnes se dalo totéž. Znovu jsem ho dohnala, aby vylezl na strom.

NEDĚLE, Ještě je tam nahoře. Zřejmé odpočívá. Ale to je jen vytáčka: neděle není dnem odpočinku, k tomu je určena sobota. Připadá mi jako stvoření, jež odpočinek zajímá víc než

cokoli jiného. Mě by tolik odpočinku unavilo. Unavuje mě jen tu posedávat a pozorovat ten strom. Ráda bych věděla, k čemu ten tvor je, nikdy ho nevidím nic dělat Včera večer vrátili měsíc a já byla tak obrovsky šťastná! Zachovali se podle mého soudu velmi poctivě. Znovu pak sklouzl a spadl, ale už mě to nesklíčilo, není třeba se strachovat, má-li člověk takové sousedy, znovu jej vrátí. Ráda bych udělala něco, abych dokázala, jak si toho vážím. Líbilo by se mi poslat jim několik hvězd, protože jich máme víc, než jich potřebujeme. Vlastně ne my, ale já, protože vidím, že to stvoření, zřejmě plaz, vůbec nemá o takové věci zájem.

Má to nízké záliby a je to nelaskavé. Když jsem tam zašla včera za svítání, slezlo to dolů a zkoušelo chytat skvrnité rybky, co si hrají v tůňce, a já potom musela házet hroudami hlíny, aby to vylezlo zpátky na strom a nechalo je být. Ráda bych věděla, jestli je to právě k tomuhle. Chybí tomu srdce? Nemá to žádný soucit s těmi stvořeníčky? Podle vzhledu to tak vypadá. Jednou hroudou jsem se tomu trefila za ucho a ono to promluvilo. Až mě to vzrušilo, protože jsem krom vlastní řeči ještě nikdy jinou neslyšela. Slovům jsem nerozuměla, ale připadala mi důrazná.

Jakmile jsem zjistila, že to umí mluvit, znovu jsem se o to začala zajímat, protože ráda mluvím, mluvím celý den, mluvím i ve spánku, a to vždy velmi zajímavě, ale kdybych měla ke komu mluvit, dokázala bych to dvojnásob zajímavě, a pokud by si to kdo přál, nikdy bych mluvit

nepřestala.

Pokud však tohle hadí stvoření je muž, není to přece žádné to. Kam by přišla gramatika?

Nejspíš by to byl on. Asi ano. V takovém případě by mluvnický rozbor musel znít: první pád on, třetí pád jemu, přivlastňovací pád jeho. Takže to tedy budu pokládat za muže a říkat tomu on, dokud se neukáže, že je to něco jiného. Bude to pohodlnější, než abych pořád měla tolik nejistot

NEDĚLE O TÝDEN POZDĚJI, Celý týden jsem se kolem něho motala a snažila se o seznámení. Mluvit jsem musela já, protože on se ostýchal, ale to mi nevadilo. Zdálo se, že ho těší mít mě nablízku, a já hojně užívala družného “my”, protože mu zřejmě lichotilo, že ho přijímám.

STŘEDA, Vycházíme spolu teď už opravdu výtečně a známe jeden druhého čím dál lépe. Už

se nesnaží vyhýbat se mi, což je dobré znamení, a dává mi znát, jak se mu líbí, že jsem s ním. Těší mě to a hledím mu být užitečná všemi možnými způsoby, abych znásobila jeho úctu. V

několika posledních dnech jsem z něho sňala všechnu námahu s pojmenováním věci a to mu velmi ulevilo, protože mu v tom směru chybí nadání, takže mi zjevně byl velmi vděčný. Ani za spásu duše si nedokáže vymyslet žádné rozumné jméno, ale já nikdy nedopustím, aby poznal, že o té vadě vím. Kdykoli se objeví nějaké nové stvoření, dám mu jméno dřív, než on má čas prozradit se trapným mlčením. Tak jsem ho mnohokrát uchránila rozpaků. Já žádnou takovou vadu nemám. Jen co spatřím nějakého živočicha, hned vím, co to je. Nemusím o tom ani na okamžik uvažovat, to pravé jméno se mi rázem objeví, jako kdyby šlo o inspiraci, a o tu nepochybně jde, protože určitě vím, že před půl minutou to jméno ve mně ještě nebylo. Jako bych prostě podle tvaru toho stvoření a podle jeho chování hned věděla, co je to za živočicha.

Když se objevil blboun nejapný, on si myslel, že je to divoká kočka, viděla jsem mu to na očích. Ale zachránila jsem ho. A dala jsem si pozor, abych to neudělala tak, že by se to mohlo dotknout jeho hrdosti. Prostě jsem nasadila hlas, jako bych pokojně a přirozené vyjadřovala potěšené překvapení a jako by mě ani ve snu nenapadlo, že sděluji nějaké poučení, a řekla jsem: “Na mou duši, že je to tamhle blboun nejapný!” Vysvětlila jsem, aniž se zdálo, že vysvětluji -, jak jsem poznala, že je to blboun nejapný, a jakkoli mě napadlo, že se snad trochu cítí dotčen tím, jak jsem já to stvoření hned rozeznala, kdežto on ne, bylo zcela zjevné, že mě

obdivuje. Bylo to velmi příjemné a před usnutím jsem si na to nejednou s uspokojením vzpomněla. Jaké maličkosti nás dokáži obšťastnit, pokud jsme si vědomi, že jsme si to zasloužili.

ČTVRTEK, Můj první žal. Včera se mi vyhýbal a zjevně si přál, ať na něj nemluvím. Nemohla jsem tomu uvěřit a napadlo mě, že je to nějaký omyl, protože mně se s ním líbilo, ráda jsem ho slyšela mluvit. Jak se tedy mohlo stát, že on ke mně má pocity tak nelaskavé, když já se ničeho nedopustila? Ale nakonec to vypadalo tak, že je to pravda, a já tedy šla a osaměle se posadila tam na tom místě, kde jsem ho prvně spatřila onoho jitra, kdy jsme byl, stvořeni, a já ještě nevěděla, kdo to je, takže mi byl lhostejný, jenže teď to bylo truchlivé

místo, každičká věc tam mluvila o něm a velmi mě bolelo srdce Nevěděla jsem dost jasně

proč, jelikož to byl nový pocit, jaký jsem ještě nezakusila, a všechno to bylo tak tajemné, že jsem se v tom nedokázala vyznat.

Jakmile však nastala noc a já už tu osamělost nesnesla, šla jsem do toho nového přístřešku, co postavil, a zeptala se ho, co špatného jsem provedla a jak to mohu napravit, aby se vrátila jeho laskavost ke mně, ale on mne vystrčil do deště a to byl ten můj první žal. NEDĚLE, Je zase už dobře a jsem šťastná, ale byly to tísnivé dny, a pokud to dokáži, nemyslím na ně.

Snažila jsem se mu hodit několik těch jablek, ale nemohu se naučit házet rovně. Neměla jsem úspěch, ale mám dojem, že ho dobrý úmysl potěšil. Jsou to zakázaná jablka a on tvrdí, že přijdu k úhoně, ale přijdu-li k úhoně tím, že ho potěším, co mi bude záležet na tom, že k té

úhoně přijdu?

PONDĚLÍ, Dnes ráno jsem mu prozradila svoje jméno a doufala, že ho bude zajímat Ale nedbal o ně. Je to divné. Kdyby on mi řekl svoje jméno, dbala bych o ně. Myslím, že by mi v uších znělo rozkošněji než kterýkoli jiný zvuk.

Mluví velmi málo. Snad proto, že není dost bystrý, a tak je kvůli tomu nedůtklivý a rád by to skryl. Je taková škoda, že o tom takhle smýšlí, protože bystrost nic neznamená, hodnoty jsou v srdci. Ráda bych ho pohnula, aby pochopil, že milující dobré srdce je bohatství, a to dostatečné bohatství, kdežto intelekt bez něho je chudoba.

Třebaže mluví tak málo, slovník má až pozoruhodný. Dnes ráno užil překvapivě pěkného slova. Zřejmě sám rozpoznal, jak je pěkné, protože je pak ještě dvakrát ledabyle začlenil do řeči. Ta ledabylost se mu příliš nepovedla, přesto tím však dokázal, že je v něm jistý stupeň

chápavosti. Nelze pochybovat, že to símě může být pohnuto, aby rostlo, pokud bude obděláváno.

Kde na to slovo přišel? Nemyslím, že jsem je kdy pronesla.

Ne, moje jméno ho nezaujalo. Snažila jsem se své zklamání zatajit, ale asi se mi to nepovedlo. Odešla jsem si sednout na mechový břeh a ponořila nohy do vody. Chodím tam, kdykoli hladovím po družnosti, po někom, na koho bych se mohla dívat a s kým bych si mohla promluvit. Nestačí mi to, totiž to pěkné bílé tělo, vymalované na hladině tůňky -, ale je to aspoň něco a něco je lepší než úplná osamělost. Mluví to, když mluvím já, je to smutné, když

já jsem smutná, utěšuje mě to svou účastí, říká to: “Nedej se sklíčit, ubohé děvče bez přátel, budu tvou přítelkyní.” Skutečně je to má dobrá přítelkyně a taky jediná, je to má sestra. Ale ta rána, když mě poprvé opustila! Nikdy na to nezapomenu, nikdy, nikdy. Srdce se mi v těle proměnilo v olovo! Řekla jsem: “Byla vším, co jsem měla, a je pryč!” Zoufale jsem prohlásila: “Mé srdce, pukni, protože dál už nesnesu žít!” a zakryla jsem si tvář dlaněmi, protože mě nic nemohlo utěšit A když jsem za chviličku dlaně zase odtáhla, ona tam opět byla, bílá, zářivá a krásná, a já jsem jí skočila do náruče!

Bylo to dokonalé štěstí, poznala jsem štěstí už dřív, ale to nebylo takové vytržení jako tentokrát. Od té chvíle o ní nepochybuji. Občas byla někde pryč, někdy na hodinu, někdy skoro na celý den, ale já čekala, nepřepadaly mě pochybnosti a říkala jsem si: “Má něco na práci, někam musela zajít, ale vrátí se.” A taky tomu tak bylo: vždycky se vrátila. Neobjevovala se, pokud v noci byla tma, protože byla bázlivé stvořeníčko, ale vyšel-li měsíc, přišla. Já se tmy nebojím, jenže ona je mladší než já, narodila se až po mně. Už tolikrát jsem ji tam navštívila, je to má útěcha i mé útočiště, kdykoli je život ke mně krutý, a většinou je takový.

ÚTERÝ, Celé dopoledne jsem pracovala na vylepšováni našich pozemků a naschvál jsem zůstávala co nejdál od něho v naději, že mu z osamělosti bude smutno a přijde. Ale nepřišel. Kolem poledne jsem práce nechala a osvěžovala se tim, že jsem poletovala sem a tam s včelami a motýly a radovala se z květin, z těch krásných stvoření, jež z nebes zachycují

úsměv boží a uchovávají jej v sobě! Trhala jsem je a vila z nich věnce a náhrdelníky, jimiž

jsem se ověsila, a dávala si zároveň něco k obědu, samozřejmě jablka, pak jsem se posadila do chládku, toužila a čekala. Ale on nepřišel.

Nevadí. Tak jako tak by z toho nic nebylo, protože on nemá květiny rád. Říká, že je to svinstvo, nedokáže rozeznat jednu od druhé a myslí si, že je správnější takhle smýšlet. Nemá

rád mě, nemá rád květiny, nemá rád navečerní malby na obloze, má vůbec rád co jiného než

stavět si chatrče, kam by se schoval před pěkným, čistým deštěm, roztloukat melouny, okoušet zrnka z hroznů vína, ohmatávat plody na stromech, aby se přesvědčil, jak ten majetek

dozrává?

Položila jsem na zem suchý klacek, jiným klackem jsem se v něm snažila vyvrtat díru, abych tak vyrobila, co jsem si předsevzala, a zanedlouho jsem se strašně vyděsila. Z té díry začala stoupat tenká, průsvitná, modravá blána, takže jsem všeho nechala a dala se na útěk! Napadlo mě, že je to nějaký duch, a tolik mě to vylekalo! Přesto jsem se ohlédla a ono to za mnou neběželo, opřela jsem se tedy o skálu, odpočívala, těžce dýchala a nechala údy, ať se chvějí, až se nakonec uklidnily, pak jsem se opatrně, ve střehu, s očima na stopkách plížila zpátky a byla připravena prchnout, kdyby bylo proč, jakmile jsem přišla blíž, rozhrnula jsem větve růžového keře a pokradmu mezi nimi vyhlédla, s přáním, aby ten muž byl nablízku, když

vypadám tak roztomile a pěkně -, ale ten skřítek byl pryč. Šla jsem tam a v oné díře byla špetka jemného růžového prachu. Abych ten prášek ohmatala, strčila jsem do díry prst, vykřikla: “Au!” a zase prst vytáhla. Krutě to bolelo. Dala jsem si ten prst do úst, chvíli jsem stála na jedné noze, pak na druhé, vrněla jsem a brzy se mi v tom trápení ulevilo, tu ve mně

procitl zájem a dala jsem se do zkoumání.

Byla jsem zvědavá, co je to ten růžový prach. Náhle mě napadlo jeho jméno, třebaže jsem je nikdy předtím neslyšela. Byl to oheň! Věděla jsem to tak určitě, jak vůbec někdo na světě

může něco vědět. Bez váhání jsem tomu tedy dala to jméno, oheň.

Vytvořila jsem něco, co předtím neexistovalo, přidala jsem novou věc k nesčíslným příslušenstvím světa, uvědomila jsem si to, byla jsem na ten výkon hrdá a užuž jsem se chystala, že se rozběhnu, najdu ho a povím mu o tom, protože jsem si pomyslela, že si mě za to bude víc vážit, ale chviličku jsem uvažovala a neběžela za ním. Ne, nezajímalo by ho to. Zeptal by se, k čemu je to dobré, a co já bych mu na to mohla odpovědět? Protože není-li to k ničemu dobré, ale pouze krásné, jen a jen krásné–-Vzdychla jsem si a nešla nikam. Protože to nebylo k ničemu dobré, neumělo to postavit chatrč, nemohlo to vylepšit melouny, nedokázalo to uspíšit ovocnou úrodu, byla to zbytečnost, pošetilost a malichernost, on by tím pohrdal a mluvil by kousavě. Ale já tím nepohrdala, řekla jsem: “Abys věděl, ohni, ty rozkošné růžové stvoření, tak já té miluji, protože jsi krásný, a to mi stačí!” a už jsem se chystala, že jej přivinu na prsa. Ale upustila jsem od toho. Vytvořila jsem pak z vlastní hlavy další poučku, jenže se tak blízce podobá té

první, až mám strach, že jde o pouhý plagiát: “Popálený Experiment se vyhýbá ohni.” Znovu jsem pracovala, a když jsem vyrobila dost velké množství ohnivého prachu, vysypala jsem ho na hrst suché, zhnědlé trávy s tím úmyslem, že si ho odnesu domů, nechám si ho tam a budu si s ním hrát, jenže do něho prudce zavanul vítr, takže se rozprskl, divoce po mně plivl a já ho upustila a dala jsem se na útěk. Když jsem se ohlédla, ten modrý duch strměl vzhůru, rozšiřoval se a valil jako mrak a mě okamžitě napadlo, jak se to jmenuje -kouř!-, i když jsem, čestné slovo, o kouři nikdy předtím neslyšela.

Brzy se tím kouřem prodraly vzhůru zářivé žlutočervené výšlehy a já je okamžitě

pojmenovala -plameny!, a měla jsem pravdu, i když to byly nejprvnější plameny, jež se kdy na světě vyskytly. Šplhaly po stromech, nádherně šlehaly uvnitř a kolem toho obrovského a rostoucího oblaku valícího se kouře a já jsem musela samým nadšením tleskat, smát se a tančit, jak to bylo nové, zvláštní, podivuhodné a krásné!

On přiběhl, zastavil se, zíral a celé dlouhé minuty neřekl ani slovo. Pak se zeptal, co to je. Úplně mě zabolelo, že mi položil tak přímou otázku. Samozřejmě jsem na ni musela odpovědět a taky jsem odpověděla. Řekla jsem mu, že je to oheň. Pokud ho mrzelo, že já to vím a on se musí ptát, nebyla to moje vina, já si vůbec nepřála, aby ho něco mrzelo. Po odmlce se zeptal:

“Jak to přišlo?”

Další přímá otázka a taky na tu se musela dát přímá odpověď.

” Já jsem to udělala.”

Oheň postupoval dál a dál. On šel na okraj spáleniště, zastavil se tam, díval se k zemi a zeptal se:

“Co je tohle?”

“Oharky.”

Jeden zvedl, aby si ho prohlédl, ale rozmyslel si to a pustil jej na zem. Potom odešel. Nezajímá ho vůbec nic.

Ale mě to zajímalo. Byl tam šedivý, měkký jemný a pěkný popel, hned jsem věděla, co to je. A poznala jsem i řeřavé uhlíky, co tam byly. Našla jsem svá jablka, vyhrabala je ven a potěšilo mě to, protože jsem velmi mladá a jsem pořád při chuti. Ale dostavilo se zklamání, všechna pukla a pokazila se. Aspoň to tak vypadalo, že se pokazila, ale nebylo tomu tak, byla lepší než syrová. Oheň je krásný a mám dojem, že jednoho dne bude i užitečný. PÁTEK, Opět jsem ho na okamžik spatřila minulé pondělí za stmívání, ale právě jen na okamžik. Doufala jsem, že mě pochválí za mou snahu vylepšit zdejší pozemky, protože jsem to myslela dobře a dřela se do úmoru. Ale jej to nepotěšilo, obrátil se a odešel. Byl nespokojen i z jiné příčiny: opět jsem se ho snažila přemluvit, aby už nechodil přes Vodopády. A to proto, že oheň ve mně odhalil nový pocit, naprosto nový a zcela jiný, než je láska, zármutek a ty ostatní, které jsem už objevila, totiž strach. A ten je hrozný! Kéž bych ho byla nikdy neobjevila, jeho vinou prožívám temné okamžiky, kazí mé štěstí, kvůli němu se třesu, chvěji a běhá mi mráz po zádech. Ale přemluvit jsem ho nedokázala, protože on strach ještě neobjevil, a nemohl mi tedy rozumět.

VÝŇATEK Z ADAMOVA DENÍKU

Asi bych měl mít na paměti, že je velmi mladá, pouhé děvčátko, a vzít na to ohled. Je plna zájmu, dychtivosti, čilosti, svět je pro ni čarovný, kouzelný, tajemný a radostný, samou rozkoší nedokáže pronést ani slovo, najde-li nějakou novou květinu, nemůže jinak než se s ní

mazlit, hýčkat ji, čichat k ni, promlouvat na ni a zahrnovat ji půvabnými jmény. A do barev je úplně blázen: hnědé skály, žlutý písek, šedivý mech, zelené listí, modrá obloha, perlový

odstín svítání, nachové stíny na horách, zlaté ostrovy, nesené při západu slunce karmínovým mořem, bledý měsíc, plující mezi.potrhanými obláčky, klenoty hvězd, třpytící se v obrovském prostoru, nic z toho, pokud já tomu rozumím, nemá žádnou praktickou hodnotu, ale jí stačí, že je to barevné a majestátní, a přichází nad tím o rozum. Kdyby se dokázala uklidnit a být bez přerušeni dvě minuty zticha, vytvořila by tím pokojnou podívanou. Myslím, že by mě v tom případě těšilo dívat se na ni, dokonce vím zcela jistě, že bych to dokázal, protože si začínám uvědomovat, že je to až pozoruhodně půvabné stvoření, je pružná, štíhlá, souměrná, zaoblena, pěkné utvářená, křepká, spanilá, a když jsem ji jednou spatřil mramorově bílou a ozářenou sluncem, jak stojí na balvanu, zaklání mladičkou hlavu, rukou si cloní oči a pozoruje let ptáka po obloze, poznal jsem, že je krásná.

PONDĚLÍ POLEDNE, Pokud je na této planetě něco, o co by se nezajímala, v mém seznamu to chybí Já jsem k některým živočichům lhostejný, ale s ní je tomu jinak. Ona mezi nimi nerozlišuje, všechny je zahrnuje mezi své oblíbence, o všech si myslí, že to jsou poklady, a vítá každého nového.

Když do tábora vkročil obrovský brontosaurus, pokládala jej za vhodný přírůstek. Podle mne to byla katastrofa, to je názorný příklad nedostatku souladu v našich názorech na různé věci. Ona ho chtěla ochočit, já ho chtěl obětovat jako příspěvek domácí kuchyni a sám se odstěhovat. Podle ni by se prý dal zkrotit laskavým zacházením a byl by z něho milý domácí

mazlíček, kdežto já namítl, že by se nehodilo mít v domácnosti mazlíčka sedm metrů

vysokého a osmadvacet metrů dlouhého, jelikož i v případě, že by měl nejlepší úmysly a nemínil nic poškodit, mohl by se posadit na dům a rozmačkat jej na kaši, protože kdokoli přece z výrazu jeho oči pozná, že je roztržitý.

Jenže ona si tu obludu zamilovala a nedokázala se jí vzdát. Napadlo ji, že bychom si s její

pomoci mohli založit mlékárnu a přála si, abych pomáhal tím, že tu nestvůru budu dojit, ale já

to odmítl, protože to bylo příliš nebezpečné. Krom toho nešlo o patřičné pohlaví a tak jako tak jsme neměli žádný žebřík. Pak tedy chtěla na té potvoře jezdit a rozhlížet se po krajině. Deset až dvanáct metrů jejího ocasu leželo na zemi jako pokácený strom a ona se domnívala, že tamtudy na ni dokáže vylézt, ale mýlila se, jakmile došla k tomu příkrému místu, bylo tam příliš kluzko, takže spadla, a nebýt mne, byla by se poranila.

Zda ji tohle konečně přesvědčilo? Nikoli. Nic ji nikdy nepřesvědčí krom předvedených důkazů, neprozkoušené teorie jí nejsou po chuti a nepřijímá je. Připouštím, že je to správné

smýšlení, přitahuje mě to, mám pocit, že mě to ovlivňuje, a kdybych s ní pobýval častě ji, myslím, že bych smýšlel právě tak. Co se však týká toho kolosa, zbývala ji ještě jedna teorie: kdybychom jej prý dokázali zkrotit tak, aby se choval přátelsky, mohli bychom ho postavit do řeky a užívat ho jako mostu. Ukázalo se, že krotký je už dost a dost, aspoň v její společnosti , a tak tu svou teorii vyzkoušela, ale neosvědčila se: kdykoli ho patřičně umístila do řeky a vyšla na břeh, aby po něm přešla, vyšel za ní a všude ji provázel jako mazlíček velikosti hory. Stejně jako jiná zvířata. Všechna za ni tak chodí.

PÁTEK, ÚTERÝ, STŘEDA, ČTVRTEK, i DNEŠEK: všechny ty dny minuly a já ho neviděla. Je to v osamělosti dlouhá doba, ale je přece jen lepší být sama než nevítána. Musela jsem si najít společnost, myslím, že jsem k tomu byla stvořena -, a tak jsem se přátelila se zvířaty. Jsou prostě kouzelná, mají nejlaskavější sklony i nejzdvořilejší chování, nikdy se ^netváří kysele, nikdy vám nedávají znát, že rušíte, usmívají se na vás a vrtí ocasem, pokud nějaký mají, a vůbec jsou vždy připravena zaskotačit si, vyjit si na výlet nebo k čemukoli, co navrhnete. Jsou to podle mne dokonalí gentlemani. Všechny ty dny jsme se spolu měli výtečně a ani na chvíli jsem se necítila osamělá. Osamělá! Ne, to bych vůbec neřekla. Vždyť jsou jich pořád kolem mne celé houfy, někdy pokrývají i takové čtyři akry, nebo možná pět, a nedají se ani spočítat, a když se uprostřed nich postavíte na skálu a rozhlédnete se po té kožešinové rozloze, je tak pestře postříkaná živými barvami, mihotavými odrazy a záblesky slunce a tak pruhovitě zčeřená, až vás skoro napadá, že je to jezero, jenže víte, že to jezero není, jsou tam i mračná družného ptactva a uragány vířících křídel, a jakmile všechen ten peřnatý pohyb zasáhnou sluneční paprsky, je to hotové vzplanutí všech barev, na něž jen dokážete pomyslet, a div vám oči nevypadnou z důlků.

Podnikli jsme dlouhé výlety, takže jsem poznala velikou část světa, podle mého soudu skoro celý svět, a tak jsem první a jediný cestovatel. Když se dáme na pochod, je to impozantní

podívaná, nic takového se nikde nevidí. Abych si udělala pohodli, jezdím na tygrovi nebo na leopardovi, protože ten i onen je měkký a má pro mé tvary příhodně zaoblený hřbet a protože oba jsou zvířata tak pěkná, ale na větší vzdálenosti či proto, abych měla rozhled, jezdím na slonovi. Nahoru mě zvedá chobotem, ale slézt umím sama, jakmile se máme utábořit, posadí

se a sklouznu mu po hřbetě dolů.

Všichni ptáci i zvířata se k sobě navzájem chovají přátelsky a nevedou kvůli ničemu žádné

spory. Všichni mluví a mluví i ke mně, ale určitě je to nějaký cizí jazyk, protože z jejich řečí

nerozpoznám ani slovo, ale oni přitom často rozumějí mně, když jim odpovídám, zvláště pes a slon. Zahanbuje mě to. Znamená to, že jsou bystřejší než já, a ta zvířata jsou mi tedy nadřazena. To mě mrzí, protože hlavním Experimentem chci být já, a taky to zamýšlím prosadit.

Poučila jsem se o některých věcech a jsem nyní vzdělaná, ale zprvu jsem nebyla. Zprvu

jsem byla nevědomá. Zprvu mé to taky zlobilo, protože jakkoli jsem všechno pozorovala, nikdy jsem si nepočínala dost bystře, abych byla u toho, když voda tekla do kopce, ale teď už mi to nevadí. Tak dlouho jsem experimentovala, že nyní už vím, že nikdy do kopce neteče krom za tmy. Vím, že teče do kopce za tmy protože ta tůňka nikdy nevysychá, jak by jistě vyschla, kdyby se tam voda v noci nevrátila. Je nejlépe dokazovat věci skutečným experimentem protože pak člověk opravdu ví, kdežto spoléháte-li na tušení, předpoklady a dohady, nikdy se vzdělání nedomůžete.

Některé věci se zjistit nedají, ale na základě dohadů a domněnek se nikdy nedovíte, že se nedají zjistit: ne, na to musíte mít trpělivost a pokračovat v experimentech, dokud nezjistíte, že se to nedá zjistit. A je potěšující, že je tomu právě takhle, protože svět je tím velmi zajímavý. Kdyby nebylo co zjišťovat, byl by nudný. I když se člověk pokouší něco zjistit a nezjistí to, je to právě tak zajímavé, jako když se něco pokouší zjistit a zjistí to, a nevím, jestli to není ještě zajímavější. Tajemství vody bylo pro mne hotovým pokladem, dokud jsem je neodhalila, všechno vzrušení pak vymizelo a já měla pocit, že jsem o něco přišla. Vím na základě experimentu, že dřevo plave právě tak jako suché listí, peří a spousta jiných věcí, takže na základě nahromaděných důkazů člověk ví, že bude plavat i kámen, jenže se musí smířit prostě jen s tím, že to ví, protože se to nijak nedá dokázat, aspoň do téhle chvíle. Ale najdu nějaký způsob, a pak i tohle vzrušení zmizí. Z takových věci jsem smutná, protože za nějakou chvíli, až zjistím všechno, už nebude vůbec žádné vzrušení a já vzrušení tolik miluji! Onehdy jsem v noci kvůli takovým myšlenkám nemohla usnout. Zprvu jsem nedokázala rozpoznat, k čemu jsem byla stvořena, ale nyní si myslím, že k tomu, abych pátrala po tajemstvích tohoto nádherného světa, byla šťastná a děkovala Dárci toho všeho za to, že to vymyslel. Domnívám se, že se lze o mnoha věcech ještě poučit, doufám, že tomu tak je, a budu-li šetrná a nedám-li si příliš naspěch, myslím, že mi ty věci vydrží na celé

týdny. Aspoň doufám. Když vypustíte z ruky pírko, odplyne ve větru a zmizí z dohledu, jenže pak vyhodíte hroudu hlíny a ta neplyne. Pokaždé spadne na zem. Znovu a znovu jsem to zkoušela a je to vždycky stejné. Ráda bych věděla proč. Samozřejmě že ta hrouda nespadne, ale proč se tedy zdá, jako by spadla? Patrně jde o zrakový klam. Totiž buď v jednom případě, nebo v druhém. V kterém, to nevím. Možná že v případě pírka, možná že v případě hroudy, nemohu dokázat, o který případ jde, jen mohu průkazně předvést, že jedno nebo druhé je klam, a ponechat na člověku, ať si vybere.

Na základě pozorování vím, že hvězdy nevydrží. Vídám některé z nejlepších, jak se rozpadají

a letí po obloze dolů. Může-li se rozpadnout jedna, mohou se rozpadnout všecky, a mohou-li se rozpadnout všecky, může k tomu dojít za jediné noci. Ten žal se dostaví, vím to. Zamýšlím sedět každou noc a dívat se na ně tak dlouho, jak jen dokáži zůstat vzhůru, a vtisknu si ta třpytivá pole do paměti, takže za nějaký čas, až budou odňaty, dokáži pomocí své

představivosti vrátit ty krásné nesčíslné hvězdy na černou oblohu, aby se tam opět třpytily, a až je slzy v mých očích rozmažou, bude jich tam dvojnásob.

PO PÁDU

Vzpomenu-li si na Rajskou zahradu, je to sen. Byla krásná, nade všechno krásná, čarovně

krásná, a teď je ztracena a nikdy ji už nespatřím.

Rajská zahrada je ztracena, ale nalezla jsem jej a jsem spokojena. Miluje mě, jak nejlépe dokáže, já ho miluji veškerou silou své vášnivé povahy a tak se to, myslím, při mém mládí a pohlaví patři. Ptám-li se sama sebe, proč ho miluji, zjišťuji, že nevím, a vlastně mi ani mnoho nezáleží na tom, abych to věděla, takže se domnívám, že tento druh lásky není plodem rozvažování a statistiky jako láska k jiným plazům a živočichům. Myslím, že to určitě tak je.

Mám některé ptáky ráda kvůli jejich zpěvu, ale Adama za jeho zpěv nemiluji, ne, v tom to není, čím více zpívá, tím hůře se s tím smiřuji. Přesto ho žádám, aby zpíval, protože si přeji, abych se naučila mít ráda všechno, co jej zajímá. Jistě se to dokáži naučit, protože jsem to zprvu nemohla snést, ale teď už to snesu. Samo mléko při tom hořkne, ale co na tom, dokáži si zvyknout na takový druh mléka.

Nemiluji ho pro jeho bystrost, ne, v tom to není. Tu jeho bystrost, ať je jakákoli, mu nelze vyčítat, protože si ji nepřivodil sám, je takový, jakého jej stvořil Bůh, a to stačí. Byl v tom moudrý záměr, to vím určitě. Za čas se ta bystrost vyvine, ale mám dojem, že k tomu nedojde tak rychle, a krom toho není proč na to spěchat, je docela dobrý tak, jak je. Nemiluji ho za jeho dobrotivé a ohleduplné chování ani za jeho jemnost. Ne, z těch hledisek má nedostatky, ale i s nimi je docela dobrý a zlepšuje se.

Nemiluji ho kvůli jeho píli, ne, v tom to není. Myslím, že to v něm je, a nechápu, proč to přede mnou skrývá. Je to mé jediné trápení. Jinak je teď už ke mně upřímný a otevřený. Určitě vím, že si krom toho nic nenechává pro sebe. Bolí mě, že přede mnou má tajemství, a když na to někdy myslím, nemohu usnout, ale zaplaším to ze své mysli, takže to nebude kalit mé štěstí, jímž jinak oplývám.

Nemiluji ho kvůli jeho vzdělanosti, ne, v tom to není. Vzdělal se sám a vlastně ví spoustu věcí, jenže s těmi je to jinak.

Nemiluji ho za jeho rytířství, ne, v tom to není. Donášel na mne, ale já mu to nevyčítám, protože si myslím, že je to zvláštní vlastnost jeho pohlaví, a on sám není původcem toho pohlaví. Já bych na něj samozřejmě nedonášela, to bych raději dřív zahynula, ale i to je zvláštní vlastnost pohlaví a nemám to za svou zásluhu, protože nejsem původkyní svého pohlaví.

Proč ho tedy miluji? Myslím, že jen jako muže.

Je v jádře hodný a miluji ho za to, ale dokázala bych ho milovat i bez toho. Kdyby mě bil a spílal mi, milovala bych ho dál. Vím to. Je to podle mého soudu otázka pohlaví. Je silný a hezký, miluji ho za to, obdivuji ho a jsem na něj hrdá, ale dokázala bych ho milovat i bez těch vlastností. Milovala bych ho, i kdyby byl ošklivý, milovala bych ho, i kdyby byl troska, pracovala bych pro něj, otročila bych mu, modlila bych se za něj a bděla u jeho lůžka až do své smrti.

Ano, domnívám se, že ho miluji jen proto, že je můj a že je to muž. Patrně k tomu nejsou žádné jiné důvody. A myslím si tedy, že je tomu tak, jak jsem řekla už na počátku: tento druh lásky není plodem rozumového zdůvodňování a statistiky. Prostě přichází, nikdo neví odkud

, a nedokáže sám sebe vysvětlit. A ani toho není třeba.

Tohle si o tom myslím. Jenže jsem pouhé děvče a vůbec první tvor, který tu otázku zkoumá, takže se při mé nevědomosti a nezkušenosti může ukázat, že jsem to nerozpoznala správně. O ČTYŘICET LET POZDĚJI

Modlím se a toužím, abychom z tohoto života odešli společně, a tato touha nikdy na světě

nezanikne, ale zůstane uchována v srdci každé manželky až do konce všeho času a bude nazývána mým jménem.

Ale musí-li někdo z nás odejít první, modlím se, abych to byla já, protože on je silný, kdežto já slabá a nejsem pro něj tak nepostradatelná jako on pro mne, život bez něho by nebyl životem, jak bych to dokázala snést? I tato prosebná modlitba je nesmrtelná a do konce trvání

mého rodu bude opakována. Jsem první manželka a poslední manželka bude mým napodobením.

U EVINA HROBU

ADAM: Kdekoli byla, tam byl Ráj.