Princ a chuďas Mark Twain Slitovnost…

nadvakrát je blahá; obdarovaného i dárce blaží; Ona je nejmocnější z mocných. Lepší než sama koruna je zdobou králů.

BENÁTSKÝ KUPEC

PŘEDMLUVA

Napíšu tuto povídku tak, jak mi ji vyprávěl člověk, který jislyšel od svého otce, jenž ji zase slyšel od svého otce,kterýžto otec ji zase stejným způsobem měl od svého otce .a tak dále a tak dále zpátky do minulosti tří set let, pokteroužto dobu ji otcové vyprávěli synům a tak jizachovávali. Snad to je příběh historický, snad je topouze legenda, ústní podání. Možná že se to stalo, možná že se to nestalo: ale stát se to mohlo. Možná že moudří aučení oněch dávných dnů to považovali za skutečnost;možná že toliko neučení a prostí příběh milovali a jemuvěřili.

1

HUGH LATIMER, biskup worcesterský, LORDU CROMWELLOVI

k narození PRINCE WALESKÉHO

(pozdějšího EDVARDA VI . ) Z RUKOPISNÉHO ARCHÍVU

BRITSKÉ VLÁDY

Velectihodnému salutem in christo 1

Pane, zde v těchto krajích nemenší jesti radost a plesání nad zrozením našeho prince, po kterém jsme tak dlouholačnili, než byla (jak mním) inter vicinos 2 při zrození Svatého Jana Krstitele, jakž vám doručitel tohoto listu,Mistr Erance, pověděti může.

Bůh dejž nám všem milosti, abychom sdostatek povinný dík mohli vzdáti Pánu našemu Bohu, Bohu země Engličské, neboť věru ukázal se sám jako Bůh země Engličské, nebo více ještě jako engličský Bůh,rozpomeneme-li sobě na všechno a uvážíme-li, co učinilnám, čas od času. Všechny neduhy naše vyléčildobrotivostí nadobyčejnou, takže nyní více než povinnijsme sloužiti Jemu, vyhledávati slávu Jeho, šířiti slovoJeho, není-li v nás ďábel ďáblů. Ustati jest nám nyní odmarnivosti a od očekávání věcí lichých; modlemež sevšichni, aby ho Pán zachovati ráčil.

A já pro svou osobu přáti si budu, aby Jeho Milost mělapovždy, a už i nyní od samého počátku, gubernaiores,instructores 3 a dvořanstvo smýšlení pravostného, neoptimum ingenium non optima educatione depravetur. 4

2

Než jak veliký pošetilec jsem! Vidno jesti, jak oddanostčasem k neprozřetelnosti svádí. A tak Bůh země Engličské

budiž s vámi po všechny vaše dny.

Dne 19. měsíce octobris

Váš H. L. b. worcesterský,

nyní v Hartlebury

Líbilo-li by se vám doručitele tohoto listu nabádati, aby světší horlivostí modlo služebnictví potíral nebo s větší pílí

pravdu šířil, dobré by bylo. Ne aby ode mne topřicházelo, ale od vás samotného atd.

(Adresováno) Velectihodnému lordu strážci pečetě, Jeho znamenitému Lordstvu.

KAPITOLA I

ZROZENÍ PRINCE A CHUĎASE

V někdejším staroslavném městě Londýně, jednoho podzimního dne v druhé čtvrtině šestnáctého století, narodil se chlapeček chudé rodině, která ho nechtěla . Tatínek se jmenoval Canty. Týž den se narodilo další

anglické dítě, bohaté rodině, která ho chtěla. Tatínek se jmenoval Tudor. A chtěli ho nejen Tudorovi . I celá

Anglie ho chtěla. Anglie po něm toužila a tak na něho 3

čekala a tak oň prosila Boha, že teď, když opravdu přišel, se radostí málem zbláznila . Lidé, kteří se znali jenom od vidění, se plačky objímali a líbali. Kdekdo si udělal volno a vznešení i sprostní, bohatí i chudí událost oslavovali a jedli a pili a tancovali a pěkně se podroušili; a tak to vedli bez ustání několik dní a nocí. Ve dne skýtal Londýn věru podívanou: veselé, pestré fábory vlály z každého balkónu, z každého vikýře a ulicemi pochodovaly oslnivé

průvody. I v noci tu byla podívaná: na každém rohu plály ohně a kolem nich tančily a výskaly a bavily se skupiny flamendrů. V celé Anglii se nemluvilo o ničem jiném než

o novorozeněti, o Edvardu Tudorovi, korunním princi, jenž ležel zabalen v hedvábí a samet; nic nevěděl o všem tom povyku, nebyl si vědom, že velicí lordové a veliké

dámy ho opatrují a hlídají, a také mu to bylo jedno. Ale žádné řeči se nevedly o tom druhém děťátku . Tom Canty ležel v ubohých hadrech a mluvila o něm jenom rodina chuďasů, jejíž starosti svým příchodem právě rozmnožil. KAPITOLA II

TOMŮV RANÝ žIVOT

Přeskočme několik roků.

Londýn byl stár patnáct set let a byl veliké město, na tehdejší dobu. Měl sto tisíc obyvatel, někteří míní, že jich bylo dvakrát tolik. Ulice byly velmi úzké a klikaté a špinavé, obzvlášť v té části, kde žil Tom Canty, což bylo nedaleko Londýnského mostu. Domy byly dřevěné, první

patro vyčnívalo do ulice nad přízemek a druhé patro se 4

roztahovalo nad první. Domy byly nahoře větší než dole. Měly kostru ze zkřížených mohutných trámů a mezi trámy byla zděná výplň omítnutá maltou. Trámy byly zvenčí natřeny podle majitelova vkusu červeně nebo modře nebo černě a to dodávalo domům velmi

malebného vzezření. Okna byla úzká, zasklená malými tabulkami tvaru kosoúhelníku a otvírala se ven na závěsech jako dveře.

Dům, ve kterém žil Tomův otec, byla malá páchnoucí

barabizna v Pudinkové ulici a říkali mu herberk U

kaldounu. Byl úzký, zanedbaný a na spadnutí, ale byl vrchovatě plný rodin uboze chudých . Otec Canty a jeho rodina bydlili ve světnici druhého poschodí . Matka a otec měli v rohu jakous takous postel; ale Tom, jeho babička a jeho dvě sestry, Alžběta a Anna, ti čtyři nebyli tak omezováni, měli k dispozici celou podlahu a mohli spát, kde se jim zlíbilo . Byly tu zbytky několika přikrývek a pár otýpek špinavé slámy, ale hadry a slámu nebylo lze nazvat postelemi, protože nešlo o permanentní zařízení; ráno to nohou shrnuli všechno na jednu hromadu, večer si

každý z hromady něčím posloužil.

Alžběta a Anna byla patnáctiletá dvojčata . Byly to dobrosrdečné dívky, umouněné, v hadry oblečené a bezedně nevzdělané . Jejich matka byla zrovna taková . Ale otec a babička byli párek padouchů . Opíjeli se, kdykoliv mohli; a pak se prali, navzájem nebo s kýmkoliv, kdo se jim namanul do cesty; nadávali a klnuli pořád, ať byli opilí nebo střízliví; John Canty byl zloděj a jeho matka žebračka. Udělali z dětí žebráky, ale nedokázali udělat z nich zloděje. Spolubydlícím, ale 5

nikoliv společníkem hrozného houfu, jenž bydlel v herberku U kaldounu, byl hodný starý kněz; král mu vzal místo a střechu nad hlavou a poslal ho do výslužby s penzí několika troníků; páter Ondřej si brával děti stranou a tajně je učil rozeznávat dobré a zlé. Toma také

naučil troše latiny a číst a psát; a byl by tomu všemu naučil i děvčata; ale Alžběta i Anna se bály výsměchu kamarádek, které by jim takové divné výstřednosti nebyly trpěly.

Celý herberk byl plný takových pelechů, jako byl Tomův byt. Opilství, výtržnosti a rvačky byly všedním zjevem každé noci a skoro po celou noc. Rozbité hlavy tam byly tak běžné jako hlad. A přece Tomík nebyl nešťastný. Jeho život byl těžký, ale Tom to nevěděl. Měl se stejně

jako ostatní hoši U kaldounu, a proto se domníval, že to jinak nejde a že to je načisto v pořádku. Přišel-li večer domů s prázdnýma rukama, věděl, že ho napřed bude proklínat a tlouci otec, a až skončí, že ta hrozná babička začne znova celý pořad od začátku, a ještě ho vylepší; a že potom někdy v noci se k němu kradmo připlíží

maminka, sama hlady polomrtvá, a že mu dá to ubohé

sousto nebo tu kůrku, kterou si odepřela, aby mu ji mohla schovat; dělala to, ačkoliv ji manžel několikráte při tomto velezrádném počínání dopadl a pokaždé ji za to vydatně

zbil.

Ne, Tomův život plynul načisto snesitelně, obzvláště v létě. Vyžebral každý den jen tolik, kolik potřeboval, aby ho otec neutloukl, neboť zákony proti poběhlictví a žebrotě byly přísné a tresty těžké; a tak trávil mnoho času u hodného pátera Ondřeje a naslouchal jeho kouzelným 6

starým pověstem a legendám o obrech a vílách,

trpaslících a džinech, o zakletých zámcích a o mocných králích a princích. Měl pomalu plnou hlavu těch nádherných věcí; a nejedné noci, když ležel ve tmě na té

své troše protivné slámy, znavený, hladový, rozbolavělý

od bití, popustil uzdu své obrazotvornosti a záhy zapomněl na strasti i bolesti, neboť si kouzlil slastné

obrazy pohádkového života, jímž v královském paláci žije hýčkaný princ. A potom ho začala dnem i nocí

pronásledovat jedna touha; totiž vidět na vlastní oči opravdového prince. Jednou o tom řekl několika

kamarádům z herberku; ale tak se mu vysmáli a tak nemilosrdně si ho dobírali, že si od ti chvíle své sny nechával raději pro sebe.

Pročítal znova a znova knězovy staré knihy a páter mu musel jejich obsah vysvětlovat a rozvádět. Sny a četba přivodily postupem času jisté změny. Postavy jeho snů

byly tak jemné, až Tom začal litovat, že jeho šat je odraný a on sám tak špinavý, a až zatoužil být čistší a lépe oblečený. Nicméně si stejně i nadále hrál v blátě a bahně a bavilo ho to stejně jako dříve; ale teď už se nešplouchal v Temži jen pro legraci s tím spojenou začal si libovat i v druhotné hodnotě tohoto počínání: poskytovalo to možnost umýt se a vyprat si šaty. Tomovi se vždycky skýtala nějaká podívaná kolem máje na Laciném trhu a na jarmarcích; a občas měl on a ostatek Londýna příležitost vidět vojenskou přehlídku, když některý slavný nešťastník byl

dopravován jako vězeň do Toweru po souši nebo na lodi. Jednoho letního dne viděl, jak uprostřed Katova pole upalují na hranici 7

chuděru Annu Askewovou a tři muže, a slyšel bývalého biskupa držet jim kázání, které Toma nezajímalo. Ano, když se to vezme kolem a kolem, Tomův život byl celkem pestrý a příjemný.

Postupem času vykonalo čtení a snění o životě princů na Toma tak silný vliv, že se maně začal chovat jako princ. K velikému úžasu a pobavení svých nejlepších kamarádů

začal mluvit a vystupovat způsobem podivně obřadným a dvorným. Ale Tomův vliv mezi těmito mladými lidmi začal teď den ode dne růst; a zakrátko počali k němu vzhlížet jaksi zaraženě a uctivě jako k vyšší bytosti. Tolik toho zřejmě věděl! A uměl dělat a říkat tak úžasné věci!

A kromě toho byl tak hlubokomyslný a tak moudrý! Hoši vyprávěli o Tomových výrocích a o Tomově vystupo vání

svým starším sourozencům i rodičům; a za chvíli byl Tom Canty námětem i jejich hovorů a byl i v jejích očích tvorem nadobyčej nadaným a mimořádným. Načisto

dospělí lidé chodili k Tomovi a předkládali mu

záležitosti, s nimiž si nevěděli rady, a bylí často ohromeni důvtipem a moudrostí jeho řešení. Zkrátka, stal se hrdinou pro všechny, kdo ho znali, s výjimkou jeho rodiny. Doma v něm nic zvláštního neviděli. O něco později Tom tajně ustavil královský dvůr! On byl princem; jeho nejbližší kamarádi tvořili gardu, byli komořími, hofmistry, dvořany a dvorními dámami a královskou rodinou, každodenně byl “princ” vítán okázalým ceremoniálem, který si Tom vypůjčil ze své

romantické četby, vysoké státní záležitosti tohoto

“království” byly projednávány v panovníkově radě a 8

“Jeho Výsost” vydávala dnes a denně rozkazy svým

“armádám”, “loďstvům” a “místodržitelům”. Pak odcházíval v těch svých cárech vyžebrat několik troníků, sníst ubohou kůrku chleba a přetrpět obvyklé

nadávky a bití; a potom se natáhl na svou hrst shnilé

slámy a oděl se zase předivem snů o slávě a nádheře. A přitom jeho touha spatřit alespoň jednou opravdového, živého prince v něm rostla den ode dne, týden po týdnu, až nakonec pohltila všechny ostatní touhy a stala se jedinou, jedinkou vášní jeho života.

Jednoho lednového dne ťapal Tom hodiny a hodiny sklesle svým obvyklým žebravým rajónem sem a tam v okolí ulic, kterým říkali Mincing Lane a Little East Cheap; byl bosý, bylo mu zima a koukal se toužebně do oken paštikářů, kde byly vyloženy hrozné vepřové

paštiky a jiné vražedné vynálezy, neboť pro něho to byly rajské pochoutky; totiž, soudil tak podle vůně; nikdy ještě

neměl takové štěstí, aby sám paštiku vlastnil a jedl. Studeně mrholilo; bylo šero; byl to trudnomyslný den. Když se Tom večer vrátil domů, byl tak promoklý a unavený a hladový, že ani jeho otec a babička nemohli koukat na jeho zbědovanost bez dojetí. Bylo to arci dojetí

jim podobné, a tak mu rovnou dali pár pořádných štulců

a poslali ho spat. Po dlouhou dobu nemohl usnout, neboť

rány a hlad bolely a dům se rozléhal nadávkami a rvačkami; ale nakonec se jeho myšlenky zatoulaly do dálných, romantických krajů a Tom usnul ve společnosti princátek, která byla samé zlato a samý šperk a jež žila v ohromných palácích a měla služebnictvo, které se jim 9

hluboce klanělo s pažemi na hrudi zkříženými nebo pelášilo plnit jejich rozkazy. A pak, jako obvykle, se mu zdálo, že on sá m je princem.

Po celou noc byl obléván září tohoto svého královského stavu; obcoval v oslnivém světle

s velikými pány a dámami, vdechoval voňavky, sál do sebe líbeznou hudbu, a kudy chodil, tudy se před ním v blýskavém

shromáždění otvíral špalír a on na hluboké dvorní úklony odpovídal tu úsměvem, tam pokynutím své kralevické

hlavy.

A když se ráno probudil a jeho pohled padl na bídu, která

ho obklopovala, sen měl obvyklý důsledek.

ztisícinásobil špínu a chudobu prostředí. A pak přišla trpkost a slzy, až srdce usedalo.

KAPITOLA III

TOMOVO SETKÁNÍ S PRINCEM

Tom vstal hladový a odloudal se hladově, ale jeho mysl byla pilně zaměstnána mátožnou nádherou snu. Chodil po městě sem a tam, ani sám nevěděl, kam ho nohy nesou a co se kolem něho děje. Lidé do něho vráželi a občas mu někdo vyhuboval; ale zamyšlený chlapec nic nevnímal. Za chvíli se octl, ani nevěděl jak, u Templářské brány.5

Jakživ se ještě nedostal tímto směrem tak daleko od domova. Zastavil se a chvíli přemýšlel, ale pak upadl znova ve snění a vykročil ven z hradeb Londýna. V té

době Strand přestal být polní cestou a považoval se za 10

městskou ulici, ale dalo mu moc práce přesvědčit o tom lidi; pravda, na jedné straně stála řada stavení skoro souvislá, na druhé straně však byl jen tu a tam velký

dům, palác bohatého šlechtice; paláce měly velké a krásné zahrady, táhnoucí se až k Temži., Dnes jsou ty pozemky hustě napěchovány ponurými hektary cihel a kamenů.

Za chvilečku Tom objevil Uhlířskou vesnici, Charing Village, a odpočal si u krásného kříže, který tam kdysi dal postavit truchlící král6; potom se loudal dál po tiché, líbezné cestě, minul impozantní palác velkého kardinála a zamířil k paláci mnohem, mnohem většímu a

majestátnějšímu než ten, jenž ležel za ním, k

Westminsteru. V radostném úžasu Tom civěl na

obrovskou hromadu zdiva, na křídla daleko rozepjatá, na zamračené bašty a vížky, na ohromné kamenné brány se zlacenými mřížemi a s velkolepou výzdobou žulových lvů nadživotní velikosti a s ostatními znaky a symboly anglického panujícího rodu. Bude snad touha jeho srdce nakonec přece jen splněna? Zde byl doopravdy králův palác. Což nesmí doufat, že dá-li Pánbůh, teď spatří

prince, živého, skutečného prince?

Po obou stranách pozlacené brány stála živá socha, totiž

statný a nehybný voják ve stoji spatném, oděný od hlavy k patám v blýskavý ocelový pancíř. V uctivé vzdálenosti stálo množství venkovanů a lidí z města; čekali, zda se jim náhodou poštěstí zahlédnout někoho z královské

rodiny. Honosné kočáry s honosnými lidmi uvnitř a s honosnými sluhy venku přijížděly a odjížděly četnými 11

jinými vznešenými bránami ve zdi obklopující králův palác.

Chudáček malý otrhaný Tom došel až k paláci a pomalu a bázlivě a s bušícím srdcem a s rostoucí nadějí míjel stráže, když spatřil zlatými mřížemi podívanou, až

málem štěstím vykřikl. Na nádvoří stál pohledný chlapec, opálený a snědý sportem a pobytem pod širým nebem; jeho šat byl samé líbezné hedvábí a samet a blýskal se šperky; po boku měl mečík drahokamy posázený a dýku; titěrné botičky s červenými podpatky na nohách; a na hlavě elegantní čepici světle červené barvy; její splývající

pera zachycená velkou třpytivou sponou. Množství

naparáděných pánů postávalo kolem něho, jeho družina, nepochybně. Ó! Byl to princ.

princ, doopravdický živý

princ, nejmenšího stínu pochyb o tom nemohlo být; a modlitba, kterou vysílalo chuďasovo srdce, byla konečně

vyslyšena.

Tom rozčilením prudce oddychoval a úžasem a radostí

vyvaloval oči. A v jeho mysli okamžitě všechno

ustoupilo jedné jediné touze, totiž dostat se do blízkosti prince a podívat se na něho pěkně zblízka a dosyta se na něho vynadívat. Než si uvědomil, co dělá, už měl tvář

přitisknutou k mřížím brány. V příštím okamžiku ho jeden z vojáků hrubě strhl zpátky a smýkl jím mezi zevlující dav venkovských balíků a londýnských

darmošlapů . Voják řekl:

“Pamatuj na své vychování, ty mladá žebroto!” 12

Dav propukl ve škodolibý smích; ale mladý princ přiskočil k bráně, tvář měl rudou jak pivoňka, oči se mu blýskaly rozhořčením a vykřikl:

“Jak se odvažuješ takto nakládati s chudým hochem! Jak se odvažuješ takto s ním nakládat, byť třebas i byl nejposlednějším poddaným krále, mého otce! Otevři bránu a vpusť ho!”

Měli jste vidět vrtkavý dav, jak si rázem trhá klobouky z hlavy. Měli jste je slyšet, jak provolávají slávu a křičí:

“Ať žije korunní princ!”

Vojáci vzdali svými halapartnami čest, otevřeli bránu a znova vzdali čest, když je s vlajícími cáry míjel malý

princ chudoby, aby si šel stisknout ruku s princ em bezmezného blahobytu .

Edvard Tudor řekl: “Unaveně vyhlížíš a hladově; zle s tebou bylo nakládáno. Pojď se mnou.”

Půl tuctu dvořanů přiskočilo, aby, nevím co; patrně aby se do toho vložili . Ale Edvard Tudor je zarazil pokynem ruky, věru královským, a všichni se zarazili, každý na svém místě, a ustrnuli, jako by zkameněli. Edvard vzal Toma do nádherné komnaty v paláci, kterou nazýval svým kabinetem. Na jeho rozkaz sloužící přinesli jídlo, lahůdky, s jakými se Tom dosud nesetkal, leda v knížkách. Princ s taktem a vychováním pravého králevice poslal služebnictvo pryč, aby jeho chudý host nebyl uváděn do rozpaků jejich zvědavou přítomností; pak se posadil vedle něho, a zatímco Tom jedl, vyptával se. 13

“Jak se jmenuješ, chlapče?”

“Tom Canty, nechať se ti líbí, pane.”

“Podivné jméno. Kde bydlíš?”

“Ve městě, nechať se ti líbí, pane. V herberku U

kaldounu, poblíž ulice zvané Pudinková.”

“U kaldounu! Toť věru další podivnost. Máš rodiče?”

“Rodiče mám, pane, a ještě k tomu bábu, ale není mi dvakrát milá, Pánbůh mě netrestej, je-li hřích něco takového říct. A také mám sestry, dvojčata, Alžbětu a Annu.”

“Tvá bába tedy k tobě není příliš laskavá, správně-li tomu rozumím.”

“Aniž ke komu jinému, nechať se Vaší Milosti líbí. Má

zlé srdce a zle jedná po všechny své dny.”

“Zle s tebou nakládá?”

“Jsou chvíle, kdy zdržuje ruku svou, protože spí nebo je pitím přemožená; ale když zase přijde k sobě, nahradí mi to notnými výprasky.”

Oči malého prince vzplanuly hněvem a vykřikl:

“Jakže! Bije tě?”

14

“Ó zajisté že ano, nechať se vám líbí, pane.”

” Bije tě!, a tys tak křehký a malý. Slyš: Než nadejde noc, popílí sobě do Toweru. Král, můj otec.”

“Zapomínáte, pane, na nízký její stav. Tower je toliko pro vznešené.”

“Pravda, pravda. Na to jsem nepomyslel. Uvážím, jak ji potrestat. Je tvůj otec na tebe hodný?”

“Ne víc než bába, pane.”

“Otcové jsou patrně všichni stejní. Ani můj nemá beránčí povahu. Bije těžkou rukou, mne však šetří: nešetří mne však vždycky jazykem, abych pravdu děl. Jak s tebou nakládá tvá matka?”

“Je dobrotivá, pane, a nermoutí mě žalem ani bolestí žádného druhu. A stejné jsou v tom ohledu Anna i Alžběta.”

“Jak staré jsou?”

“Patnáct, nechať se vám líbí, pane.”

“Princezně Alžbětě, mé sestře, je čtrnáct a hraběnka Jana Greyová, má sestřenka, je mého věku a je veskrze pohledná a líbezná; ale má sestra princezna Marie, s tím svým zamračeným obličejem a, poslyš, tvé sestry také zakazují svému služebnictvu usmát se, aby takový hřích nezahubil jejich duše?”

15

“Mé sestry? Mníš, pane, že mé sestry mají služebnictvo?” Králeviček se chvíli vážně díval na mladého chuďasa a pak řekl: “A prosím tebe, proč služebnictva nemají? Kdo jim večer pomáhá při odkládám šatů? Kdo je ráno obléká, když vstávají?”

“Nikdo, pane . Chtěl byste, aby odložily svůj šat a spaly bez něho, jako zvířata?”

“Šat? Což mají jen jeden?”

“Ale milostivý pane, co by si s více šaty počaly?

Vpravdě, žádná z nich nemá víc než jedno tělo.”

“Toť postřeh mimořádný a úžasný! O prominutí tebe prosím, nemínil jsem se smát. Tvá hodná Alžběta a Anna však sdostatek šatů a sloužících míti budou, a brzo; můj pokladník se o to postará. Ne, neděkuj mi; je to maličkost. Řeč tvá jest uhlazená; dvornost jest v ní přirozená. Jsi učený”?

“Nevím, pane, zda jsem, či nejsem. Hodný kněz, jenž se zve páter Ondřej, mě pro laskavost svou učil ze svých knih.”

“Znáš latinu?”

“Než nemnoho, pane, se obávám.”

16

“Uč se jí, hochu; je to těžké jen zpočátku. Řečtina je těžší; ale pokud vím, ani tyto jazyky, aniž které jiné jsou obtížné princezně Alžbětě a mé sestřenici. Měl bys slyšet, když se ty dvě dámy do toho dají! Ale pověz mi o Kaldounu. žije se ti tam příjemně?”

“Abych pravdu děl, pane, nechať se vám líbí, příjemně se tam žije, pokud člověk nemá hlad. Máme tam maňáskové divadlo a opice, ó tak zábavná stvoření! a tak nádherně oblečená!, a pak tam jsou divadla, kde všichni herci křičí a perou se, až jsou všichni zabití, a je to náramná podívaná a stojí jen troník, arciť je notně těžké ten troník sehnat, nechať se Vaší Milosti líbí.”

“Pověz mi ještě něco.”

“Někdy my chlapci z herberku U kaldounu šermujeme palicemi, jak to d ělají učni.”

Princi se zablýskly oči. Řekl: “Věru, dal bych si také říci. Pověz mi ještě něco.”

“Běháme o závod, pane, abychom viděli, kdo z nás má nejrychlejší nohy.”

“To bych také rád. Jen dál.”

“V létě, pane, se brodíme a plaveme v průplavech a v řece a každý potápí svého souseda a stříká na něho vodu a potápíme se a křičíme a skotačíme a.”

17

“Stálo by za království mého otce moci to zkusit alespoň

jednou. Prosím tebe, pokračuj.”

“Tančíme kolem máje na návsi v Laciné čtvrti a zpíváme; hrajeme si v písku a jeden zahrabává druhého; a někdy děláme z bahna bábovky, ó je to nádherné bahno a co do líbeznosti není mu rovného na celém světě!, přímo se válíme v bahně, s odpuštěním Vaší Milosti.”

“Toť příliš krásné, nic víc už neříkej, tebe prosím . Kdybych se mohl odít v šat jako tvůj a zouti se a jednou alespoň si zalebedit v bahně, a aby nikdo při tom nebyl, kdo by mě káral nebo mi to zakazoval, myslím, že bych se za to koruny zřekl.”

“A kdybych se, dobrotivý pane, já alespoň jednou mohl odít tak, jak jsi oděn ty, jen jedinkrát.”

“Ó, to bys chtěl? Nechať se tedy stane. Shoď své hadry, chlapče, a nastroj se do téhle nádhery! Je to krátké štěstí, ale nebude proto méně horoucí. Budeme se z něho radovati, pokud můžeme, a zase si šaty vyměníme, dříve než nás někdo přijde obtěžovat.”

O několik minut později byl korunní princ Anglie ověšen Tomovými rozedranými svršky a malý princ chudoby byl vyšňořen třpytivým hávem budoucího krále. Oba šli a stoupli si jeden vedle druhého před velké zrcadlo, a nastojte, div divoucí: vypadalo to, jako by se vůbec nic nebylo změnilo! Civěli jeden na druhého, pak do zrcadla, pak zase jeden na druhého. Nakonec zkoprnělý králevic řekl:

18

“Co tomu říkáš?”

“O milosti a lásky Vaše, netrvejte na tom, abych odpověděl. Neslušelo by se na sprostného jako já, abych to řekl.”

“Tedy já to řeknu. Máš stejný vlas, stejné oči, stejný hlas a stejnou mluvu, stejný růst a postavu, stejnou tvář a výraz jako já. Kdybychom nazí byli, nikoho není, kdo by mohl říci, který z nás jsi ty a který je korunní princ Anglie. A nyní, když jsem oblečený tak, jak jsi byl oblečen ty, jsem schopen vnímavěji pociťovat, jak ti bylo, když ten surovec voják, slyš, není to oděrka, co máš na ruce?”

“Ano; ale je to maličkost a Vaše Milost ví, že prosťák oděnec.”

“Ustaň! Bylo to hanebné a ukrutné!” vzkřikl malý princ a dupl bosou nohou. “Kdyby král… Nehni se odsud, dokud se nevrátím! Je to rozkaz!”

V mžiku sebral a uschoval předmět státní důležitosti, jenž ležel na jednom ze stolů, a už byl ze dveří a letěl jak vítr palácem a nádvořím v těch vlajících hadrech a cárech, červený ve tváři a s planoucíma očima. Jakmile doběhl k velké bráně, chopil se mříží a chtěl jimi lomcovat a volal: “Otevřít! Otevřte bránu!”

Voják, jenž předtím ztýral Toma, okamžitě poslechl; a když se princ, královským hněvem zpola zalknutý, 19

bránou vyřítil, voják mu dal pohlavek, až to plesklo a až princ potácivě odletěl a padl na cestu. Voják řekl:

“Tumáš, ty žebrácký spratku, za to, cos mi nadrobil u Jeho Výsosti!”

Dav řičel smíchy. Princ se vyškrábal z bláta a hněvivě vzkřikl na strážného:

“Já jsem korunní princ, má osoba je posvátná a budeš viset za to, žes na mne vztáhl ruku!”

Voják vzdal halapartnou poctu a řekl posměšně:

“Zdravím Vaši milostivou Výsost.” A potom zlostně:

“Kliď se, ty potřeštěná chamradi!”

V tu chvíli chudáka malého prince obklopil dav a strkal ho po silnici směrem od paláce, vysmíval se mu a křičel: “Ustupte Jeho královské Výsosti! Uvolněte cestu pro korunního prince Anglie!”

KAPITOLA IV

PRINCOVY TRAMPOTY

ZAČÍNAJÍ

Dav honil a tupil prince nepřetržitě po několik hodin. Teprve pak od toho upustil a dal mu pokoj. Princ totiž byl velmi zábavný, pokud byl s to soptit hněvem, pokud 20

byl s to davu královsky vyhrožovat a vykřikovat královské rozkazy, jež byly vskutku humorné; když však nakonec únavou oněměl, nebyl trapičům už k ničemu a lidé si šli hledat povyražení jinam. Teď se princ rozhlédl, ale nemohl si uvědomit, kde je. Věděl, že je v Londýně, ve městě, ale víc nic. Šel dál, kam ho nohy nesly, a za chvilečku domy začaly řidnout a chodců ubývat.

Vykoupal své zkrvavené nohy v bystřině, která tenkrát tekla tam, kde je dnes Farringdonská ulice; chvíli odpočíval, pak se zase vydal na cestu a zanedlouho přišel na velké prostranství, kde bylo jen několik málo roztroušených domů a úžasný kostel. Tento kostel poznal. Všude kolem bylo lešení a všude byly roje dělníků, neboť kostel se důkladně a pečlivě opravoval. Princovi se okamžitě ulevilo, byl přesvědčen, že po jeho trampotách je teď veta. Řekl si: “Toto je někdejší kostel Šedých bratří, františkánů, který král, můj otec, mnichům vzal a na věčné časy dal jako útulek chudým a opuštěným dětem a změnil jeho jméno na Kristův kostel. Vpravdě rády děti poslouží synu toho, který jim osvědčil tolik štědrosti, a tím spíš, že jeho vlastní syn je stejně chudý a opuštěný jako kterékoliv z dětí, jež zde dnes jsou nebo kdy budou.”

Netrvalo dlouho a byl mezi tou spoustou hoch ů, kteří zde běhali, skákali, hráli si s míčem nebo metali kozelce nebo se bavili jinak a také hodně hlučně. Všichni byli oblečeni stejně a podle módy, jež tenkrát převládala mezi sloužícími a mezi učni,7 to znamená, že každý z nich měl na vršku hlavy plochou černou čepičku velikosti asi talířku, jaký my máme pod šálkem na čaj, čepička nebyla pro své titěrné rozměry jako pokrývka hlavy k ničemu, a 21

ani nebyla slušivá; zpod čepice padaly nerozčísnuté vlasy až doprostřed čela, kde byly kolkolem ustřiženy v ohnu; kolem krku kněžský kolárek vpředu s plastrónkem; modrý, těsně přiléhající kabát, jenž sahal až ke kolenům nebo ještě níže; nabírané rukávy; široký červený opasek; světle žluté punčochy s podvazkem nad kolenem; střevíce s velkými kovovými přezkami. Bylo to oblečení šeredné ažaž.

Hoši si přestali hrát a začali se trousit k princi, který s vrozenou důstojností řekl: “Dobří hoši, rcete svému představenému, že Edvard, korunní princ Anglie, si přeje s ním hovořiti.” K nebi stoupl hromadný výkřik a kterýsi hrubý chasník řekl: “Troufám, žes Jeho Milosti herold, ty žebráku!” Princova tvář zrudla hněvem a jeho cvičená pravice zajela k levému boku, ale nic tam nebylo. Bouře smíchu zaburácela a jeden z hochů řekl: “Viděli jste? Myslel si, že má meč, je to patrně sám princ!”

Vtip vyvolal další smích. Edvard se hrdě napřímil a řekl: “Ano, já jsem princ; a takto se mnou zacházeti zle sluší vám, kteří tyjete ze štědrosti krále, mého otce.” 22

Všichni z toho měli velkou švandu, jak bylo znát podle smíchu. Mladík, jenž předtím promluvil jako prvý, křičel na své druhy: “Hej, dobytku, otroci, strávníci otce Jeho králevické Milosti, zapomněli jste na své vychovám? Na kolena, a holdujte Jeho královské Vznešenosti a královským hadrům!”

A všichni jako jeden muž rozverně a s jásotem klekli na kolena a posměšně holdovali své kořisti. Princ odrazil nohou chlapce, jenž mu byl nejblíž, a řekl divoce: “Vezmi zatím toto a zítra ti postavím šibenici.” Och, tohle ovšem už nebyl žert, toto už přesahovalo meze švandy. Smích rázem ustal a na jeho místo nastoupila zuřivost. Tucet chlapců vykřikl:

“Pryč s ním! Hoďme ho do rybníka, hoďme ho do rybníka! Kde jsou psi? Alou, Tygre! Chyť ho, Chňape!” Pak následovalo něco, co Anglie do té chvíle neviděla, posvátná osobnost dědice trůnu byla hrubě valchována plebejskýma rukama; plebejci na ni štvali psy; psi se na ni sápali.

Když se večer skláněl nad tímto dnem, princ si uvědomil, že je hluboko v hustě zastavěné části města. Jeho tělo bylo samý šrám, ruce mu krvácely a jeho hadry byly umazané bahnem. Šel a šel a byl čím dál tím zmatenější a také unavený a tak zesláblý, že sotva pletl nohama. Už se 23

přestal lidí ptát, protože místo informací se mu dostávalo jenom urážek. Pořád si jen drmolil: “Herberk U kaldounu , tak se to jmenuje; podaří-li se mi najít ten dům, dříve než budu se silami v koncích a než klesnu, jsem zachráněn, neboť ti lidé mě dopraví do paláce a dosvědčí, že nejsem jejich, ale že jsem skutečně princ, a budu zase tím, čím jsem.” Tu a tam zavzpomínal, jak s ním naložili hrubí hoši v Kristově špitálu, a řekl: “Až budu králem, bude se jim dostávat nejen chleba a přístřeší, ale i učení z knih; neboť málo je platný plný břich tam, kde hlady skomírá duch a srdce. Pilně to zachovám v paměti, abych nepromarnil poučení toho dne a aby tím netrpěl můj lid; neboť učení obměkčuje srdce a plodí laskavost a lásku k bližnímu.“8

Světla začala mrkat, dalo se dodeště, vítr se zvedl a nadešel sychravý večer ošklivé nepohody. Princ bezdomek, dědic anglického trůnu, jenž neměl, kde by hlavu složil, šel dál a dál, hlouběji a hlouběji do bludiště špinavých uliček, kde se k sobě tísnila mraveniště

chudoby a bídy.

Najednou ho popadl za límec veliký opilý pobuda a řekl: “Zase už jsi tak pozdě do noci venku a krk dám na to, žes zase nepřinesl domů ani vindru! Jestli to je tak a jestli nepřerazím všechny kosti v tvém vychrtlém těle, tak nejsem John Canty, ale někdo jiný.”

Princ se mu vysmekl, bezděky si oprášil znesvěcené

rameno a řekl dychtivě:

24

“Ó jsi opravdu jeho otec? Kéž dobrotivá nebesa dají, aby tomu tak bylo, neboť jsi-li, půjdeš si pro něho a mě vrátíš!”

” Jeho otec? Nevím, co tím míníš; ale vím, že jsem tvůj otec, a hned uvidíš, že tě to bude.”

“Ó nežertuj, nekličkuj, neotálej!, Jsem znavený, jsem raněný, jsem u konce svých sil. Vezmi mě ke králi, mému otci, a on ti dá bohatství, o jakém se ti nikdy ani nesnilo. Věř mi, muži, věř mi! Lež ti nepravím, jen čistou pravdu!, Pospěš si a zachraň mne! Jsem ve skutečnosti korunní princ Edvard!”

Muž chvíli shlížel na chlapce, pak potřásl hlavou a zakoktal: “Zbláznil se, blázní jak strávník z Betlémského špitálu9!” Potom ho popadl znova za límec, hrubě se zasmál, zaklel a řekl: “Ale blázen sem, blázen tam, já a tvá bába brzo najdeme místa, kde ti půjde kosti přerazit, jakože tu stojím!”

Domluvil a odvlekl zoufalého, bránícího se prince a zmizel s ním ve dvorku před jedním z domů; a hlučný houf lidské havěti, rozradostněný výjevem, se táhl za ním.

KAPITOLA V

TOM JAKO VELMOž

25

Tom Canty využil dobře příležitosti, jež se mu naskytla, když zůstal sám v princově komnatě. Otáčel se na všechny strany před velkým zrcadlem a obdivoval svou parádu; pak se vzdaloval od zrcadla, snažil se napodobit princovo vznešené držení těla a při každém kroku pozoroval svůj obraz. Potom tasil nádherný meč a skloniv se políbil čepel a položil ji napříč své hrudi; před pěti šesti týdny viděl vznešeného rytíře, který takto zdravil guvernéra Toweru, když mu odevzdával jako vězně slavné lordy Norfolka a Surreyho. Tom si hrál s vyšperkovanou dýkou, která mu visela podle stehna; prohlížel nákladnou a uměleckou výzdobu místnosti; vyzkoušel postupně každičké z přepychových křesel a říkal si, jaká slast by to byla, kdyby smečka z herberku sem mohla alespoň juknout a vidět ho v té slávě. Uvažoval, zda mu vůbec uvěří, až jim bude vyprávět tento zázračný případ, zda mu uvěří, či budou-li potřásat hlavami a říkat, že si tak dlouho ve své obrazotvornosti zahrával, až mu přeskočilo.

Když minulo půl hodiny, Tomovi náhle napadlo, že princ už je dlouho pryč; a ihned se ho zmocnil pocit osamělosti; velmi záhy začal naslouchat, začalo se mu stýskat a přestal si hrát s pěknými věcmi, jimiž byl obklopen; začal být nesvůj, pak neklidný, potom zděšený. Jakpak kdyby někdo přišel a nachytal ho v princových šatech a princ by tu nebyl, a nemohl tudíž věc vysvětlit? Mohli by ho napřed oběsit a pak teprve začít vyšetřovat. Slyšel, že velicí tohoto světa se s maličkostmi dlouho nepatlají . Jeho obavy stoupaly a stoupaly, s chvěním a tichounce otevřel dveře do předpokoje, odhodlán utéci, hledat prince a jeho prostřednictvím 26

záchranu a svobodu . Šest přepychových dvořanů a dvě mladá vysoce urozená pážata, pestrá jak motýli, všechno bleskurychle povstalo a hluboce se mu uklonilo. Tom rychle couvl a zavřel za sebou dveře. Řekl: “Ó posmívají se mi! Půjdou a řeknou to na mě. Ó proč jenom jsem sem chodil, proč jsem sem přišel zahodit svůj život?”

Chodil po místnosti sem a tam, pln neurčitých, nevýslovných obav, naslouchal, trhal sebou při každém sebemenším zvuku. Za chvíli se otevřely dveře a hedvábné páže řeklo: “Hraběnka Jana Greyová.”

Dveře se zavřely a líbezná, bohatě oblečená dívka k němu spěchala. Ale náhle ustrnula a řekla zaraženým hlasem: “Ó co je ti, pane můj?”

Tom skoro nemohl popadnout dech; ale přece jen dokázal ze sebe vypravit:

“Ach smiluj se nade mnou! Vpravdě nejsem pán, ale jenom chudý Tom Canty z herberku U kaldounu v městě. Prosím tebe, dopusť, abych promluvil s princem, a on mi milostivě vrátí mé hadry a propustí mne odsud bez újmy. Ó smiluj se nade mnou a zachraň mne!”

27

V tu chvíli hoch již klečel a prosil nejen jazykem, ale i očima a pozvednutýma rukama. Na dívce bylo vidět, že je zděšená. Zvolala: “Ó pane můj, na kolenou?, a přede mnou!” Pak ulekaně prchla; a Tom, ochromen zoufalstvím, se zhroutil a šeptal: “Už není pomoci, už není naděje. Teď přijdou a odvedou mne.”

Zatímco tu ležel, obluzený hrůzou, děsivé zvěsti se rychle šířily palácem. Šepot, neboť se to vždycky jenom šeptalo, letěl od sluhy k sluhovi, od šlechtice k šlechtičně, všemi dlouhými chodbami, z poschodí do poschodí, ze salónu do salónu: “Princ zešílel, princ zešílel!” Zakrátko každý salón, každá mramorová dvorana měla své skupinky třpytivých šlechticů a šlechtičen a jiné skupinky oslnivých lidí menšího významu; lidé spolu mluvili vážně a šeptem a tvář každého z nich zračila zármutek . Netrvalo dlouho a honosně oděný úředník začal obcházet skupiny a slavnostně vyhlašoval:

“VE JMÉNU KRÁLE,

Nechať nikdo pod trestem ztráty hrdla nenaslouchá těmto falešným a pošetilým věcem, aniž o nich hovoří nebo je vynáší ven. Ve jménu krále!”

28

Šepot ustal tak náhle, jako by šeptalové byli raněni němotou.

Záhy po chodbách zašumělo obecné: “Princ! Hle, princ přichází!”

Chudák Tom zvolna míjel klanějící se skupiny, snažil se oplácet úklony a vyjevenýma, zoufalýma očima koukal na nezvyklé okolí. Nejvyšší šlechtici kráčeli po jeho levici a pravici a měli ho k tomu, aby se o ně opíral a nevrávoral. Za ním následovali dvorní lékaři a služebníci. Zakrátko se Tom octl ve vznešené komnatě paláce a slyšel, jak se za ním zavírají dveře. Kolem něho stáli ti, kdo s ním přišli.

Před ním, ve vzdálenosti několika málo kroků, odpočíval na lehátku velmi veliký a velmi tlustý muž se širokou, odulou tváří přísného výrazu. Jeho mohutná hlava byla velmi šedivá; jeho vousy, které měl jen kolem tváře jako rámec, byly rovněž šedivé . Jeho šat byl z drahého materiálu, ale byl starý a místy trochu ošoupaný . Jedna z jeho oteklých noh byla zafačovaná obvazem a podložena polštářem. Teď vládlo ticho; a v komnatě nebylo jediné hlavy, která by nebyla uctivě skloněna, s výjimkou hlavy tohoto muže. Nemocný s přísnou tváří byl obávaný Jindřich VIII. Řekl, a jeho tvář zjihla, když začal mluvit:

“Nuže, pane Edvarde, princi můj? Chtěl jsi poškádlit zlým žertem mne, dobrého krále, svého otce, který tě

miluje a něžností obklopuje?”

29

Chudáček Tom naslouchal začátku řeči tak pozorně, jak mu to jeho omámené smysly dovolovaly; ale když mu k sluchu dolehla slova “mne, dobrého krále”, zbledl a klesl na kolena tak prudce, jako by ho byla skolila rána . Pozvedl ruce a zvolal: “Tys král? To tedy jsem vpravdě ztracen!” Tato slova krále zřejmě ohromila. Jeho oči bloudily bez cíle od tváře k tváři, pak spočinuly nechápavě na chlapci, jenž před ním klečel . Potom řekl hlasem hlubokého zklamání: “žel, myslel jsem, že pověst je neúměrná pravdě; ale obávám se, že tomu tak není . ” Zhluboka vzdechl a řekl něžně: “Pojď ke svému otci, dítě; nejsi zdráv . ” Pomohli Tomovi na nohy a Tom poníženě a roztřeseně přistoupil k majestátu Anglie . Král vzal ustrašenou tvář do dlaní a chvíli se do ní díval vážně a láskyplně, jako by pátral po nějakém kýženém znamení vracejícího se rozumu, pak přitiskl kučeravou hlavu k své hrudi a něžně ji laskal . Potom řekl:

“Znáš svého otce, dítě? Nedrásej mé staré srdce, řekni, že mne znáš. Znáš mne přece, viď, že mne znáš?”

“Ano; jsi můj mocný pán a král, kteréhož Bůh zachovej!”

“Tak, tak, správně, uklidni se, nechvěj se tak; nikdo zde není, kdo by ti chtěl ublížit; nikdo tu není, kdo by tě nemiloval. Už je ti lépe; tvůj zlý sen mizí, není tomu 30

tak? A také teď už víš, kdo jsi, není tomu tak? Nebudeš si už dávat nesprávné jméno, jak jsi prý před chvílí činil; viď, že už nebudeš?”

“Prosím Tvou Milost, aby mi věřila, nemluvil jsem než

pravdu, nejvznešenější pane; neboť jsem nejnižší z tvých poddaných, jsa rodem chuďas, a toliko nehodou a nešťastnou náhodou jsem zde, ačkoliv za to nikterak nemohu. A jsem příliš mladý, než abych zemřel, a můžeš mě zachránit jediným slovíčkem. Ó rci je, pane!”

“Zemřít? Nemluv tak, milený princi, pokoj, pokoj tvému znepokojenému srdci, nezemřeš!”

Tom klesl na kolena s radostným výkřikem:

“Bůh ti odplať tvé milosrdenství, králi můj, a dlouho tě zachovej k štěstí tvé země!” Pak vyskočil, radostně se obrátil k oběma dvořanům a zvolal: “Slyšeli jste to!

Nemusím zemřít, král to řekl!” Nic se nepohnulo, jen dvě hlavy se s hlubokou úctou sklonily; ale nikdo

nepromluvil. Tom, trochu zmatený, zaváhal, pak se bázlivě obrátil ke králi a řekl: “Smím teď odejít?”

“Odejít? Jistě, tak-li si přeješ . Ale proč bys ještě chvíli neprodlel? Kam bys chtěl jíti?”

Tom sklopil oči a odpověděl pokorně:

“Snad jsem zle rozuměl; ale myslel jsem, že jsem svobodný, a tak jsem chtěl odejít zpátky do brlohu, kde jsem se v bídě narodil a vyrostl, ale kde přece žije má

31

matka a sestry, a tak je mým domovem; kdežto zde ta nádhera a přepych, kterému nejsem uvyklý, ó prosím vás, pane, dopusťte mi odejít!”

Král chvíli zamyšleně mlčel a v jeho tváři se zračila rostoucí bolest a obava. Za chvilečku řekl jakoby s trochou naděje v hlase:

“Snad je šílený jen v tomto jednom ohledu a má rozum neporušený, pokud se jiných věcí dotýká . Kéž Bůh by dal a tak tomu bylo! Zkoušku provedeme . ” Potom se Toma zeptal něco latinsky a Tom mu odpověděl zajíkavě touž řečí . Král měl radost a projevoval ji. Dvořané a lékaři rovněž dali najevo, že jsou rádi. Král řekl: “Neodpovídá to úrovni jeho studia a schopností, ale ukazuje to, že jeho rozum toliko onemocněl, leč není zatemněn nadobro. Co míníte vy, pane?”

Lékař, kterému otázka platila, se hluboce uklonil a odvětil: “Jsem přesvědčen, Vaše Veličenstvo, že jste dobře děl. I já tak soudím.”

Na králi bylo vidět, že je potěšen povzbuzením, které

vyslovila autorita tak vynikající, a s dobrou myslí

pokračoval:

“Nuže, dejte všichni pozor, budeme ho zkoušeti dále.” 32

Dal Tomovi otázku v řeči francouzské. Tom stál chvíli zticha; byl rozpačitý z množství očí, které se na něho soustředilo; potom řekl plaše: “Neznám tuto řeč, nechať se Vašemu Veličenstvu líbí.” Král klesl pozpátku na lehátko. Dvořané k němu přiskočili, aby mu pomohli; ale král je odstrčil a řekl: “Nechte mne s pokojem, je to než daremná slabost. Nadzvedněte mne! Tak, to stačí. Pojď sem, dítě; tak, tak, odpočiň své ubohé, zmatené hlavě na srdci svého otce a dojdi pokoje. Brzo se uzdravíš; je to jen přechodné blouznění. Neboj se, brzo se uzdravíš.” Pak se obrátil k družině; jeho něžnost zmizela a z očí mu začaly sršet zlověstné blesky. Řekl: “Slyšte, vy všichni! Tento můj syn je choromyslný; ale není to stav trvalý. Přemíra učení to způsobila a nedostatek pobytu pod širým nebem. Pryč s jeho knihami a s jeho učiteli! Postarejte se o to. Rozptylujte ho všelijakými sporty, bavte ho prospěšným způsobem tak, aby se mu vrátilo zdraví.” Král se ještě více nadzvedl a energicky pokračoval: “Je choromyslný; ale je to můj syn a dědic Anglie; a blázen nebo neblázen, vládnout bude stejně! A slyšte dále a vyhlašte: Kdokolvěk mluví o této chorobě, brojí proti míru a řádu těchto našich království a půjde na šibenici!… Dejte mi napít, hořím; žal mi ujímá síly… Tak, vezměte ten pohár… Podepřete mne. Tak, to stačí. že je choromyslný? A byť byl tisíckrát choromyslný, je pořád ještě korunní princ a já, král, to dotvrdím. Bez prodlení, hned zítra bude řádným a 33

starobylým způsobem uveden ve svou knížecí hodnost. Zařiďte ihned vše potřebné, lorde Hertforde.” Jeden ze šlechticů přiklekl ke královskému lehátku a řekl: “Jeho královskému Veličenstvu je povědomo, že dědičný

velký maršál, obřadník Anglie, jsa obžalován, jest vězněn v Toweru. A neslušelo by se, aby muž obžalovaný.”

“Dost! Neurážejte můj sluch tím nenáviděným jménem. Což bude ten člověk věčně živ? Což nic nemá platit mé rozhodnutí? Má snad princ zůstati neuveden ve svou hodnost proto, že se tomuto království . Bůh uchovej, nedostává maršála prostého poskvrny zrady, který by ho v hodnost uvedl? Nikoliv, při slávě boží! Můj parlament vyzvěte, aby nad Norfolkem rozsudek vynesl, dříve než slunce znova vyjde, sic zle se jim povede!“10

Lord Hertford řekl:

“Králova vůle jest zákon,” a povstav vrátil se na své

dřívější místo.

Hněv vyprchal z tváře starého krále a král řekl:

“Poceluj mne, princi . Ale, ale… čeho se bojíš? Nejsem tvůj milující otec?”

“Jsi dobrý ke mně, nehodnému, ó mocný a milostivý

pane; to vpravdě vím. Ale, ale, bolí mě pomyšlení na toho, který má zemřít, a.”

34

“Ach to je ti podobné, to je ti podobné! Vidím, že tvé

srdce jest nezměněné, i když tvá mysl úhony utrpěla, neboť jsi vždycky býval něžného ducha. Leč tento vévoda stojí mezi tebou a tvou hodností: chci jiného na jeho místě, jenž by neposkvrnil tento vysoký úřad. Uklidni se, můj princi; netrap si touto věcí svou ubohou hlavu.”

“Leč nejsem to já, jenž ho urychleně sprovozuje odsud, můj králi? Jak dlouho by ještě mohl žít, nebýt mne?”

“Nemysli na něho, můj princi; není hoden tvé

vzpomínky . Poceluj mne ještě jednou a jdi si za svými hračkami a kratochvílemi; neboť má nemoc mne sužuje. Jsem unaven a rád bych si odpočal. Jdi se svým strýcem Hertfordem a se svou družinou a přijď zase, až se mé tělo osvěží.”

Těžké bylo Tomovo srdce, když ho odváděli od

audience, neboť králova poslední věta zasadila smrtelnou ránu naději, kterou se kojil: že bude nyní propuštěn na svobodu . Znova zaslechl šum tlumených hlasů, které

říkaly: “Princ, princ přichází!”

Když procházel třpytivými řadami klanějících se dvořanů, klesal na mysli čím dál tím hlouběji, neboť si uvědomil, že nyní je opravdu zajatcem a že patrně

zůstane v této zlaté kleci zavřený nadobro jako ztracený, opuštěný princ, ledaže by se snad Bůh ve svém

milosrdenství nad ním slitoval a osvobodil ho.

35

A ať se vrtl kam se vrtl, pořád měl dojem, že vidí, jak se ve vzduchu vznáší uťatá hlava a povědomá tvář velkého vévody Norfolka, jehož oči se na něho vyčítavě upírají. Jeho někdejší sny byly tak radostné, a tahle skutečnost byla tak smutná!

KAPITOLA VI

TOMŮV VÝCVIK

Toma odvedli do slavnostní komnaty princova křídla v paláci a přiměli ho, aby se posadil, což mu bylo proti mysli, jelikož tu kolem něho byli starší a urození lidé. Prosil je, aby se rovněž posadili, ale oni toliko děkovali úklonou nebo šeptanými slovy a zůstali stát. Byl by trval na svém, ale jeho “strýc”, lord Hertford, mu zašeptal do ucha:

“Prosím, abys na tom nesetrvával; nesluší se, aby v tvé

přítomnosti seděli.”

Lord Saint John byl ohlášen a vešel. Když byl před Tomem, učinil dvorní úklon, řekl:

“Přicházím z králova pověření ve věci, která si vyžaduje soukromí. Zlíbí se Vaší královské Výsosti propustiti všechnu vaši družinu s výjimkou lorda Hertforda?” Vida, že Tom zřejmě neví, jak si počít, Hertford mu zašeptal, aby pokynul rukou a neobtěžoval se promluvit, 36

ledaže by chtěl. Když se pánové družiny vzdálili, lord Saint John řekl:

“Jeho Veličenstvo káže, aby z pádných a závažných důvodů státních Jeho Milost princ svůj neduh tajil všemi způsoby, seč jest, dokud nemoc nepomine a princ nebude zase, jaký byl

dříve. To znamená zejména, aby vůči nikomu nepopíral, že jest opravdovým princem a

dědicem slávy Anglie; aby zachovával důstojenství

prince a aby přijímal beze slova či znamení odporu projevy úcty a hold, jaký mu přináleží po právu a starobylém zvyku; aby ustal s kýmkoliv mluviti o onom sprostném původu a životu, kterým ho z chorobné

obrazotvornosti mámí jeho nemoc, pošlá z přepjaté

mysli; aby se pilně snažil upamatovati se zase na tváře, jež znával, a kde neuspěje, aby zachoval klid a ani projevem překvapení či jiným znamením neprozradil, že zapomněl; při státních obřadech pak, kdykoliv by si nevěděl rady, pokavad jde o to, co učiniti nebo co říci, aby nikdy před očima zvědavců nedal znáti rozpaky, nýbrž dal si ve věci poraditi od lorda Hertforda nebo od mé maličkosti, kteří jsme od krále dostali rozkaz setrvati v tomto poslání a poblíže k službám, dokud rozkaz nebude odvolán. Tak praví králův majestát, jenž posílá

pozdravy Vaší královské Výsosti a jenž se modlí, aby vás Bůh ve svém milosrdenství brzo vyléčil a držel nad vámi svou ochrannou ruku nyní a po všechny časy.” Lord Saint John udělal dvorní poklonu a odstoupil. Tom, vida nezbytí, odpověděl:

37

“Král promluvil . Nikomu není dovoleno obcházeti králův rozkaz nebo upravovati si ho dovedně k vlastnímu pohodlí tam, kde se člověku zadírá . Stane se po rozkazu krále.”

Lord Hertford řekl:

“Pokavad se dotýká poručení královského Veličenstva stran knih a podobných vážných věcí, snad se bohdá Vaší Milosti zlíbí chvíli si ukrátiti zábavou lehkou, aby znavena se neodebrala k hostině a tím újmy utrpěla.” Na Tomově tváři se objevil výraz tázavého překvapení a potom ruměnec, když viděl, že na něm smutně spočívají zraky lorda Saint Johna. Jeho lordstvo řeklo: “Tvá paměť ti stále ještě ubližuje a projevil jsi překvapení, leč nedopusť, aby tě to rmoutilo, neboť jest to věc, jež nesetrvá, ale s lepšící se nemocí pomine. Lord Hertford mluví o hostině měštěnínů. A Jeho Veličenstvo přislíbilo, jsou tomu dva měsíce, že se jí Vaše královská Výsost zúčastní. Už si vzpomínáš?”

“S lítostí se musím přiznat, že jsem vskutku zapomněl,” řekl Tom zajíkavě a znova se začervenal.

V tu chvíli kterýsi dvořan ohlásil, že přichází princezna Alžběta a hraběnka Jana Greyová. Oba lordi se významně podívali jeden na druhého a Hertford rychle přistoupil ke dveřím. Když ho dívky míjely, řekl jim tlumeným hlasem:

38

“Prosím vás, dámy, abyste dělaly, jako byste nepozorovaly jeho rozmary, a abyste nedávaly znát překvapení, selže-li mu paměť, s lítostí zjistíte, kterak vázne při každé

maličkosti.”

Zatím lord Saint John šeptal Tomovi do ucha:

“Račtež, pane, míti pilně na paměti přání Jeho Veličenstva. Pamatujte se na všechno, seč jste, a pokud jde o to ostatní, dělejte, jako byste se pamatoval. Nedopusťte, aby si povšimly, že jste valně změněn a jiný, neboť sám víte, jak něžně vás tyto dávné družky vašich her chovají ve svých srdcích a jak by je to bolelo. Dovolíte, abychom zde zůstali, pane, já, a váš strýc?” Tom projevil souhlas pokynem a šeptaným slovem, neboť se již trochu zaučil; a ve svém prostém srdci si předsevzal, že bude plnit králův rozkaz, jak nejlépe dokáže.

Přes všechna opatření rozhovor mezi mladými lidmi chvílemi trapně vázl. Máme-li říci

plnou pravdu. Tom se více než jedenkrát málem zhroutil a už se chtěl přiznat, že na tuto přetěžkou roli nestačí; ale zachránil ho takt princezny Alžběty nebo mu stejným způsobem pomohlo slůvko, jež ten či onen z bdělých lordů prohodil jakoby náhodou. Jednou se na Toma obrátila, a Toma sklíčila, malá hraběnka Jana touto otázkou:

“Vzdal jsi dnes povinný pozdrav majestátu královny?” 39

Tom se zarazil, bylo na něm vidět, že je v úzkých, a užuž

se hotovil vykoktat něco nazdařbůh, když se lord Saint John ujal slova a odpověděl za něho s elegantní

uhlazeností dvořana zvyklého střetat se s choulostivými nesnázemi a vědět si s nimi rady:

“Zajisté, madame, tak učinil a velmi ho potěšila, pokud se zdraví Jeho Veličenstva dotýče; není-liž pravda, Vaše Výsosti?”

Tom zamumlal cosi, co mělo znamenat souhlas, ale cítil, že nebezpečně ztrácí půdu pod nohama. O něco později padla zmínka o tom, že se Tom až na další nemá učit; na to Její malé Lordstvo zvolalo:

“To je škoda, to je veliká škoda! Dělal jsi tak krásné

pokroky. Ale jen trpělivě vyčkej času, nebude to trvat dlouho. A potom budeš zdoben učeností jako tvůj otec a jazyk svůj učiníš pánem tolika řečí jako jeho, dobrý můj princi.”

“Jako můj otec!” vykřikl Tom, jenž se na okamžik zapomněl. “Můj otec věru vlastní řeč tak málo umí, že mu snad rozumějí toliko vepři, válející se v chlívku. A pokud se jakékoliv učenosti týká.”

Tom zvedl zrak a setkal se s vážnou výstrahou v pohledu lorda Saint Johna.

Zarazil se, zrudl a pak pokračoval tiše a smutně: “Ach moje nemoc mne už zase sužuje a můj duch bloudí. Nemínil jsem být neuctivý k Jeho královské Milosti.” 40

“Víme to, pane,” řekla princezna Alžběta a vzala ruku svého “bratra” mezi své dlaně uctivě, ale něžně. “Netrap se tím. Není to tvoje vina, je to vina tvé nemoci.”

“Jsi něžná utěšitelka, vzácná paní,” řekl Tom vděčně, “a smím-li být tak smělý, srdce mne ponouká, abych ti za to poděkoval.”

Jednou neposedná malá hraběnka Jana střelila po Tomovi prostou řeckou větou. Rychlé oko princezny Alžběty rozpoznalo podle klidné bezvýraznosti, jež se

rozprostírala na tváři terče, že hraběnka Jana přestřelila, že rána byla dlouhá; a tak načisto klidně sama místo Toma odpálila odvetnou salvu libozvučné řečtiny a pak rovnou zavedla řeč na něco jiného.

Čas plynul příjemně a celkem vzato také hladce. Úskalí a mělčin vůčihledě ubývalo a Tomovi se ulevovalo čím dál tím víc, když viděl, jak se všichni tak láskyplně snaží mu pomáhat a přehlížet jeho chyby. Když vyšlo najevo, že ho obě dámy budou večer provázet na hostinu u lorda primátora, srdce mu poskočilo radostí a úlevou; ještě

před hodinou by se byl k smrti vyděsil při pomyšlení, že půjdou s ním, nyní však cítil, že alespoň nebude sám a opuštěný v tom množství neznámých lidí.

Tomovi andělé strážní, oba lordi, nenašli v této družbě

tolik potěšení jako ostatní její účastníci. Měli pocit, že konají službu lodivodů a že řídí plavbu veliké lodi nebezpečnou úžinou; byli neustále ve střehu a pociťovali na vlastní kůži, že tahle jejich funkce není žádná hračka. A tak nakonec, když se návštěva dam chýlila ke konci a 41

když byl ohlášen lord Guildford Dudley,11 nejen měli dojem, že jejich svěřenec už musí být velmi unavený, ale také sami cítili, že nejsou zrovna v tak dobré kondici, aby mohli obrátit loď a vykonat tu úzkostiplnou plavbu ještě jedenkrát. A tak uctivě poradili Tomovi, aby se omluvil, což učinil velmi ochotně; ačkoliv bystrý

pozorovatel by byl mohl na tváři hraběnky Jany

zpozorovat lehký stín zklamání, když slyšela, že této oslnivé ratolesti byl odepřen přístup.

Nyní nastala přestávka, nastalo jakési ticho a čekání, jež

si Tom nedovedl vysvětlit. Podíval se po očku na lorda Hertforda, který mu dával jakési znamení, ale Tom neporozuměl . Pohotová Alžběta mu přispěchala na pomoc s obvyklou svou uhlazenou laskavostí. Udělala dvorní úklon a řekla:

“Dává nám královská Milost mého bratra odpuštění

odejíti?”

Tom odpověděl:

“Vpravdě všechno jsem ochoten dát urozeným dámám, o cokolvěk požádají; než raději bych jim cokoliv jiného dal, co v nepatrné mé moci jesti, než odpuštění, aby odsud odebraly světlo a slast své přítomnosti. žijte blaze a Bůh vás opatruj!” Potom se Tom v duchu usmál při pomyšlení: “Nebylo marné, že jsem se ve své četbě

stýkal jenom s princi a naučil svůj jazyk několika titěrným kouskům jejich ozdobné a uhlazené mluvy.” 42

Když urozené děvy opustily komnatu, obrátil se Tom ke svým cvičitelům a řekl sklesle:

“Nechť se líbí vašim lordstvům dovolit mi odejít někam do kouta a odpočinout si!”

Lord Hertford řekl:

“Nechať se líbí Vaší Výsosti, na vás jest poroučet, na nás je poslouchat. Odpočinku jest vám skutečně třeba, jelikož

vám zakrátko bude odebrati se do města.”

Lord Hertford ťukl do zvonku, a objevilo se páže, jemuž

nařídil obeslati sira Williama Herberta. Zmíněný pán se dostavil neprodleně a zavedl Toma do vnitřní komnaty. Ze všeho nejdříve tam Tom sáhl po číši s vodou; ale hedvábný a sametový služebník se poháru zmocnil, poklekl na koleno a podal mu jej na zlatém podnosu. Potom se unavený zajatec posadil, a požádav nesmělým pohledem o dovolení, chtěl si zout střevíce, ale jiný

hedvábný a sametový trapič klekl na kolena a práci mu odebral. Ještě dvakrát či třikrát se Tom pokusil sám si posloužit, ale když ho pokaždé někdo předběhl, nakonec toho nechal, povzdechl si a zašeptal: “Ať se propadnu, ale divím se, že nechtějí také za mne dýchat!” S trepkami na nohou a zabalen do přepychového županu Tom

konečně ulehl k odpočinku, nikoliv však ke spánku, neboť jeho hlava byla příliš plná myšlenek a místnost příliš plná lidí. Nedokázal vystrnadit myšlenky, a tak zůstávaly. Nevěděl, jakým způsobem vystrnadit lidi, 43

proto také zůstávali, k oboustranné veliké lítosti všech zúčastněných.

Když Tom odešel, zůstali jeho dva urození poručníci sami. Chvíli dumali, potřásali hlavou a procházeli se místností sem a tam. Potom lord Saint John řekl:

“Zkrátka a dobře, co tomu říkáte?”

“Zkrátka a dobře? Toto: Král umírá, můj synovec je šílený, šílenec usedne na trůn a šílencem zůstane . Kéž

Bůh chrání Anglii, bude mít ochrany třeba!”

“Věru, tak to skutečně vypadá. Ale… nemáte pochybnosti, pokud se… pokud se…”

Mluvčí zaváhal a nakonec zmlkl. Zřejmě cítil, že načal téma velice choulostivé. Lord Hertford se před ním zastavil, podíval se mu otevřeně a upřímně do očí a řekl:

“Jen domluvte, nikdo to neuslyší než já. Pochybnosti o čem?”

“Jen nerad vyslovuji, co mi na mysli tane, zvláště proto, že vy, můj lorde, mu jste tak pokrevně blízký. Za prominutí prosím, urazím-li vás, ale není to divné, že by šílenství mohlo tak velmi změnit jeho vystupování a způsoby?, Ne snad že by jeho vystupování a způsoby nebyly i

nadále králevické, ale jsou rozdílné v té či oné

podřadné maličkosti od chování a zvyků, jaké míval. A nezd á se podivné, že by mu šílenství z paměti odcizilo rysy, tvář vlastního otce? Zvyk poct, jež mu příslušejí od těch, kdož jsou kolem něho? A že by mu šílenství

44

ponechalo latinu, ale zbavilo ho jeho řečtiny i franštiny?

Za zlé nemějte, můj lorde, ale zbavte mé nitro neklidu a přijměte můj vděčný dík. Jako přízrak mne pronásledují

jeho slova, že není princem, a tak.”

“Ustaňte, můj lorde! Velezrádná jsou vaše slova!

Zapomněl jste králova rozkazu? Uvažte, že jsem

účastníkem vašeho zločinu, i když jen naslouchám.” Saint John zbledl a chvatně řekl: “Chybil jsem, přiznávám to. Prosím lásky vaše, neprozrazuj mne, neprozraď me a již na to více ani nevzpomenu, ani o tom nepromluvím. Nenakládej se mnou tvrdě, pane, neboť by to byla moje zkáza.”

“Jsem svolný, můj lorde. Neproviníš-li se znova zde nebo ve sluchu jiných, budiž tomu, jako bys nebyl promluvil . Ale starosti si dělat nemusíš . Je synem mé sestry; cožpak mi nejsou povědomé jeho hlas, jeho tvář, jeho vzezření

od samotné kolébky? Šílenství dokáže všechny tyto podivné nesrovnalosti, které vidíš, ba i mnoho jiných. Což nepamatuješ, co dělal starý baron Marley, když

zešílel? Kterak zapomněl na rysy své vlastní tváře, kterou znal po šedesát let, a domníval se, že to je tvář někoho jiného? Ba tvrdil, že je synem Maří Magdalény a že jeho hlava je z benátského skla; ba, abych pravdu děl, nikomu nedovolil dotknouti se jí, aby snad něčí neopatrná ruka ji zlou náhodou nerozbila . Nedej se trápit pochybnostmi, dobrý můj lorde . Je to skutečný, pravý princ, dobře ho znám, a zanedlouho bude tvým králem; s prospěchem by ti bylo na mysli to míti a více na to mysliti než na to druhé.”

45

Po troše dalšího hovoru, za kterého lord Saint John svou chybu zahlazoval, jak nejlépe uměl, opětovnými

prohlášeními, že jeho víra je nyní dokonale zdůvodněna a nemůže nadále už býti zviklána pochybnostmi, lord Hertford propustil svého druha v krotitelské funkci a posadil se, aby sám zastal službu strážní a poručnickou. Brzo byl pohřížen do hlubokého uvažování . A bylo zřejmé, že čím víc přemýšlí, tím je ustaranější . Za chvilečku počal chodit po komnatě sem a tam a drmolit sám k sobě:

“Kdepak! Musí to být princ! Nebo chce snad někdo na světě tvrdit, že je možné, aby dva lidé nestejné krve a nestejného rodu mohli být tak zázračně dokonalými dvojčaty? A i kdyby tomu tak bylo, ještě větším zázrakem by bylo, že by je náhoda prohodila jednoho na místo druhého. Ne, je to pošetilost, pošetilost, pošetilost!”

Za okamžik řekl:

“A pak, kdyby to byl podvodník a vydával se za prince, to by bylo přirozené, to by bylo logické. Ale cožpak kdy na světě byl podvodník, který by popíral své důstojenství

a odmítal vznešené postavení, když ho král zve princem a dvůr ho zve princem a všichni ho zovou princem?

Nikolvěk! Při srdci svatého Swithina, nikoliv! Je to pravý

princ, jenže zešílel!”

KAPITOLA VII

46

TOMŮV PRVNÍ KRÁLOVSKÝ

OBĚD

Něco po jedné hodině odpolední Tom odevzdaně

podstoupil další muka: dal se ustrojit k obědu. Nakonec zjistil, že je oblečen stejně vznešeně jako dříve, ale všechno bylo jiné, vyměněné, od širokého nabíraného límce až po punčochy. Potom byl s velkou slávou uveden do prostorné a okázalé komnaty, kde již byl prostřen stůl pro jednoho. Nábytek byl samé zlato a byl okrášlen ozdobami, které mu dodávaly jedinečné ceny, neboť byly dílem Benvenuta.12 Místnost byla zpola naplněna vznešenou čeledí. Nějaký kaplan přednesl modlitbu a Tom se už chtěl dát do jídla, neboť hlad byl jeho druhou přirozeností, ale lord Berkeley ho přerušil a ovázal mu kolem krku ubrousek; neboť vznešená funkce ubrouskáře korunního prince byla v rodině tohoto šlechtice dědičná . Přítomen byl i Tomův lord šenkýř, jenž mařil všechny Tomovy pokusy pomoci si osobně k vínu . Byl tu i koštéř

Jeho Výsosti korunního prince, připraven ochutnat na pokyn kterýkoli podezřelý pokrm a riskovat otravu. V

této době byl už jen ozdobným doplňkem a málokdy se stávalo, aby byl povolán k výkonu své služby; ale byly časy, a nebyla to minulost vzdálená příliš mnoho generací., kdy úřad koštéřský měl svá nebezpečenství a kdy to nebyla vznešenost kýžená. Je divné, že to nezkoušeli například na psovi nebo na poddaném; ale ony všechny zvyklosti vysokého panstva jsou vůbec divné. Lord d’Arcy, první komoří, tu byl, jen sám pánbůh ví nač; ale byl tady, a tím to končí. Lord hofmistr zde byl, stál za Tomovým křeslem a dohlížel na obřadnosti 47

pod velením lorda královského truksase13 a lorda nejvyššího kuchaře, který stál opodál. Tom měl tři sta osmdesát čtyři sloužící kromě těchto přítomných; ale všichni ovšem v této světnici nebyli; nebyla jich tu ani čtvrtina; a Tom také ještě ani nevěděl, že je má. Všichni zde přítomní byli v rychlosti, ale dobře vycepováni, aby pamatovali, že princ je přechodně

nesvůj, a aby si dali pozor a neprojevovali překvapení

nad jeho výstřednostmi. Kteréžto “výstřednosti” se jim záhy ukázaly; ale vyvolaly u nich toliko soucit a žal, nikoliv veselí . Vidět milovaného prince takto postiženého považovali za vlastní bol.

Chudák Tom jedl hlavně rukama; ale nikdo se tomu neusmíval, ba dokonce se zdálo, že to nikdo ani nepozoruje. Zvědavě a se soustředěným zájmem si prohlédl ubrousek, neboť to byl kousek velmi jemného a krásného plátna; potom řekl načisto prostě: “Prosím tebe, dej to pryč, abych to snad z neopatrnosti neušpinil.” Dědičný ubrouskář mu odebral servítek uctivě a beze slova nebo jakéhokoliv protestu.

Tom se zájmem prohlížel řepu a salát a ptal se, co to je a zda je to k jídlu; neboť teprve v nejnovější době začali lidé tyto věci pěstovat v Anglii, místo aby je dováželi jako přepychové pochoutky z Holandska.14 Dvořané

odpověděli na jeho otázku vážně a uctivě a nikdo neprojevil žádné překvapení. Když byl hotov s

moučníkem, naplnil si kapsy ořechy; ale nikdo si toho nepovšiml a nikdo tím nebyl přiveden z míry. Ale on sám 48

tím byl v příštím okamžiku přiveden z míry a projevoval známky rozpaků; neboť za celého oběda toto byl jediný

úkon, který směl provést vlastníma rukama, a Tom vůbec nepochyboval, že se dopustil něčeho krajně nepřístojného a neprincovského. V téže chvíli začaly cukat svaly jeho nosu a špička čichového ústrojí se začala zvedat a krabatit. Podíval se prosebně na jednoho z kolemstojících lordů po druhém a slzy mu hrkly do očí. Všichni přiskočili s úzkostí ve tváři a

prosili ho, aby jim řekl, co ho tíží. Tom řekl s upřímným zoufalstvím:

“Za odpuštění vás prosím; nos mne ukrutně svrbí. Jaký

jest zvyk a obyčej v takové tísni? Rychle mi prosím řekněte, neboť jen nedlouho to mohu vydržet.” Nikdo se ani neusmál, ale všichni byli zle zmateni a jeden se díval utrápeně a tázavě na druhého. Ale, ouvej, toto byla slepá ulička a nic v celých dějinách Anglie neříkalo, jak se z ní dostat . Dvorní ceremoniář zde nebyl; a nikdo z přítomných si netroufal vydat se na toto nezbádané území nebo riskovat a pokusit se sám rozřešit tento vážný problém . žel, nebylo dědičného škrabáka. Zatím už slzy vystoupily z břehů a začaly Tomovi kanout po lících. Jeho svrbějící nos prosil o úlevu úpěnlivěji než

kdy předtím . Konečně příroda prolomila hráze etikety; Tom v duchu zašeptal střelnou modlitbičku za odpuštění, udělá-li něco nepřístojného, a ulevil ustaraným srdcím svého dvora tím, že se vlastnoručně podrbal.

Jelikož Tomův oběd byl u konce, přistoupil k němu jeden z lordů a podržel před ním širokou, mělkou zlatou měděnici s vonnou růžovou vodou, aby si princ mohl 49

omýt prsty a vypláchnout ústa; a lord dědičný ubrouskář

byl v pohotovosti, aby mu mohl posloužit ubrouskem. Tom chvíli na nádobu tázavě civěl, pak ji pozvedl ke rtům a důstojně se napil. Potom měděnici vrátil lordovi, který ji přinesl, a řekl: “Nechutná mi to, můj lorde; má to pěknou vůni, ale nedostává se tomu síly.”

Z tohoto dalšího vrtochu princovy zatemněné mysli celou družinu zabolelo srdce; ale příčiny k veselosti smutná

podívaná nikomu nezavdala.

Další bezděčné nešikovnosti se Tom dopustil tím, že vstal a odešel od stolu právě ve chvíli, kdy si kaplan stoupl za jeho křeslo a kdy s pozdviženýma rukama a s pozdviženýma zavřenýma očima právě začínal s

díkůvzdáním. Ale nikdo si zřejmě nepovšiml, že princ udělal něco neobvyklého.

Na vlastní žádost byl náš malý přítel nyní doveden do své

soukromé komnaty, do svého kabinetu, a ponechán tam svému osudu. Na věšácích dubového ostění visely součástky kompletního brnění z blýskavé ocele; všechno bylo pokryto krásnými rytinami bohatě vykládanými zlatem . Tato válečnická nádhera patřila skutečnému princi, dostal to nedávno darem od madame Parrové,15

od královny . Tom si oblékl holeně, pancéřové rukavice, přílbu s chocholem a ty z ostatních součástí, které mohl obléci bez cizího přispění, a za chvíli měl chuť zavolat někoho, aby mu pomohl s ostatním příslušenstvím; ale vzpomněl si na ořechy, které si přinesl od oběda, a na slast, že je bude moci sníst, aniž na něho bude civět zástup lidí a aniž ho budou dědiční velkohodnostáři 50

otravovat nežádoucími službami; a tak vrátil krásné kusy každý na své místo a za chvíli už louskal ořechy a byl skoro úplně svůj a šťastný, poprvé od chvíle, kdy ho Pánbůh za trest udělal princem. Když bylo po ořechách, přišel čirou náhodou v jakési skříni na několik lákavých knih, mezi nimiž byla kniha o společenském chování a o ceremonielu při královském dvoře. Tohle byla trefa. Tom si lehl na skvostnou pohovku a s poctivou horlivostí se začal vzdělávat. A my ho při tom až na další necháme samotného.

KAPITOLA VIII

OTÁZKA PEČETÍTKA

Kolem páté hodiny dřímající Jindřich VIII. procitl neosvěžen a zabručel si do vousů: “Zlé sny! Můj konec nadešel; to je smysl těch výstrah a můj vynechávající tep to dotvrzuje.” Za chviličku mu v očích zablýskl potměšilý plamínek. Jindřich VIII. zašeptal: “A přece nezemřu, dokud on mne nepředejde.” Sluhové zpozorovali, že je vzhůru, a jeden z nich se otázal, co

Veličenstvo ráčí stran lorda kancléře, jenž

venku čeká.

“Nechť předstoupí, nechť předstoupí!” zvolal král dychtivě.

Lord kancléř vstoupil, přiklekl ke královu loži a řekl:

“Vydal jsem rozkaz, a podle králova nařízení stojí nyní

51

šlechta tohoto království jako soudce u šraňků

parlamentu, kdež, potvrdivše vinu vévody Norfolkského, poníženě vyčkávají, co se dále Jeho Veličenstvu v této věci zlíbiti ráčí.”

Králova tvář se rozjasnila divokou radostí. Řekl:

“Pomozte mi vstát! Já sám osobně předstoupím před svůj parlament a vlastní rukou připojím pečeť k rozsudku, jenž mne zbaví.”

Hlas mu selhal: popelavá šeď smetla ruměnec z jeho tváře; sloužící ho uložili zpátky na polštáře a rychle mu přispěli posilňujícími prostředky . Za chvíli řekl smutně:

“Ach jak jsem toužil po této sladké hodině! A žel, příliš

pozdě přichází a jsem oloupen o tuto tak kýženou možnost . Ale spěchejte, spěchejte! Nechť jiní zastanou tento šťastný úkol, když mně samotnému jest splnění

odepřeno. Svěřil jsem svou velkou pečeť radě. Ty sám vyber lordy, kteří ji přičiní, a měj se k dílu! Pospěš, člověče! Než slunce vyjde a znova zapadne, přines mi jeho hlavu, abych na ni mohl popatřit.”

“Stane se podle králova příkazu. A nechať se zlíbí

Vašemu Veličenstvu rozkázati, aby mi pečeť nyní byla navrácena, abych mohl věc ukončiti.”

“Pečeť! Kdo jiný chová pečeť než ty?”

“Nechať se Vašemu Veličenstvu líbí, odebral jste mi ji, jsou tomu dva dny, řka, že nebude už zastávati svou 52

službu, dokud vaše vlastní královská ruka ji nevtiskne pod rozsudek nad vévodou Norfolkským.”

“Pravda, pravda, to jsem učinil; vzpomínám si… Co jsem s ní udělal!… Jsem velmi slabý… Tak často v tyto dny mne paměť šálí a zrazuje… Je to divné, divné.” Králova mluva přešla v nesrozumitelné drmolení, čas od času potřásl svou šedivou hlavou a tápavě se snažil vzpomenout si, co s pečetí udělal. Konečně se lord Hertford odvážil pokleknout a pokusit se mu pomoci.

“Vaše Veličenstvo, smím-li být tak smělý, je nás tu několik, kteří si vzpomínáme, že jste velkou pečeť dal do rukou Jeho Výsosti korunního prince, aby ji opatroval až

do dne, kdy.”

“Pravda, svatá pravda!” přerušil ho král. “Přineste ji!

Rychle! Čas kvapí!”

Lord Hertford letěl za Tomem, ale zanedlouho se vrátil ke králi ustaraný a s prázdnýma rukama. Podal zprávu v tomto smyslu:

“Bolí mne, můj pane a králi, že přináším zvěst tak tíživou a nevítanou; ale je to vůle boží, že princova nemoc ještě

stále trvá a nedovede se upamatovat, že pečeť přijal. I přišel jsem rychle, abych vám to hlásil, domnívaje se, že by bylo plýtváním drahocenného času a marnost

daremná, aby se někdo pokusil prohledávati dlouhou řadu komnat a sálů, jež patří Jeho královské Výs.” 53

Královo zaúpění v těchto místech lorda přerušilo. Po nějaké době řeklo Jeho Veličenstvo s hlubokým smutkem v hlase:

“Nechte ho už s pokojem, ubohého chlapce. Těžce na něm spočinula ruka Páně a srdce mi usedá soucitem s ním a žalem, že nemohu jeho břímě vzíti na svá vlastní

starostmi schýlená ramena a tak mu uleviti.” Král zavřel oči, začal mumlat a potom zmlkl. Za chvíli opět otevřel oči a díval se nevidomě kolem sebe, až jeho pohled spočinul na klečícím lordu kancléři. Králova tvář

v mžiku zrudla hněvem:

“Cože, tys stále ještě zde! Neskoncuješ-li případ toho zrádce, při slávě boží, tvá mitra bude zítra zahálet, nemajíc hlavy, kterou by zdobila!”

Třesoucí se kancléř odpověděl:

“O slitování prosím . Vaše dobré Veličenstvo! Čekal jsem než na pečeť.”

“Člověče, na smyslech jsi pominutý? Malá pečeť, kterou jsem kdysi brával s sebou na cesty, leží v mé pokladnici. A kdyžtě velká pečeť uletěla, nepostačí malá? Na smyslech ses pominul? Pryč! A dobře poslouchej, nechoď mi sem, dokud nepřineseš jeho hlavu.” Chudák kancléř neotálel dostat se z této nebezpečné

blízkosti, a ani rada nemařila čas a ruče udělila králův souhlas s usnesením otrockého parlamentu a určila 54

zítřejší den ke stětí nejvyššího šlechtice Anglie, nešťastného vévody Norfolkského.16

KAPITOLA IX

SLAVNOST PŘI ŘECE

V devět večer zářilo světlem celé obrovské průčelí paláce obrácené k řece . Řeka sama, až kam oko směrem k městu dohlédlo, připomínala nekonečnou zahradu plnou jásavého žhoucího kvítí, jež se vlní v letním vánku; neboť její hladina byla plná plničká lodí, člunů a bárek, a všechna plavidla, kolébaná proudem, byla lemována barevnými svítilnami. Malebný pohled skýtala velká

terasa vedoucí kamennými schody až dolů k řece. Byla dost prostorná, aby se tam vešla celá armáda kteréhokoliv německého knížectví, a teď tu stály řady královských halapartníků v leštěných brněních a pobíhala tu hejna skvostně oděných sluhů, kteří pelášili nahoru dolů, sem a tam v chvatu příprav.

Pojednou se rozlehl povel a všechny živé bytosti zmizely ze schodů. Vzduch byl těžký tichem napětí a očekávání . Až kam člověk dohlédl, mohl vidět ty desetitisíce lidí, jak vstávají v člunech a zastiňují si oči před září luceren a pochodní a koukají směrem k paláci .

Řada čtyřiceti či padesáti přepychových bárek přirazila ke schodům. Byly bohatě zlacené a jejich vysoké přídě i zádě byly umně vyřezávané . Některé z bárek byly zdobeny korouhvemi a fábory; některé zlatým

55

krumplováním a gobelíny s vetkanými znaky a erby; jiné

zase hedvábnými prapory se stříbrnými rolničkami, které

vysílaly pršky radostné hudby, kdykoli vánek pohnul praporem; a ještě jiné bárky, náročnější a honosnější, proto že patřily šlechticům v bezprostředních službách prince, měly boky malebně obložené štíty a na štítech nádherné heraldické malby. Každou bárku táhl vlečný

člun. Kromě veslařů nesl každý takový člun určitý počet ozbrojenců s lesklou přílbou a lesklým hrudním plátem a kapelu hudebníků.

Předvoj očekávaného průvodu se nyní objevil v mohutné

bráně. Byla to rota halapartníků. “Byli oblečeni v kalhoty pruhované černě a žlutohnědě, měli sametové čepice, zdobené na obou stranách stříbrnými růžemi, a kabáty ze sukna hnědočerveného a modrého. Vpředu i vzadu byla do kabátů zlatě vetkána tři pera, princův to znak. Rukojeti halaparten byly pokryty karmínově rudým sametem přibitým pozlacenými

hřebíčky a zdobeným zlatými třásněmi. Dvojstupy halapartníků se rozestoupily doleva a doprava a utvořily dlouhý špalír, jenž sahal od brány paláce až k břehu řeky. Sluhové ve zlaté a karmínově rudé livreji princova personálu pak rozestřeli a položili mezi řadami ozbrojenců tlusté pruhované

sukno neboli koberec. Když byli hotovi, ozvala se z paláce fanfára . Hudebníci na vodě zanotovali svižnou předehru; a dva ceremoniáři s bílými holemi vyšli pomalým a důstojným krokem z portálu. Za nimi kráčel hodnostář nesoucí žezlo města Londýna a za ním šel další

hodnostář s mečem města; potom se objevilo několik důstojníků městské stráže v plné své parádě a s odznaky hodnosti na rukávech; pak nejvyšší herold království ve 56

svém kabátci; potom četní rytíři bathského řádu, jeden každý s bílou krajkou na rukávě; za nimi jejich pážata; potom šli soudci v šarlatových talárech a čepicích svého úřadu; potom lord nejvyšší kancléř Anglie v šarlatovém plášti vpředu otevřeném a lemovaném vzácnou

kožešinou; potom deputace konšelů v šarlatových pláštích; a potom cechmistři rozličných cechů v slavnostním hávu. A teď přišlo dvanáct francouzských kavalírů oděných v oslnivý šat, totiž v krátké kabáty z bílého damašku zlatem krumplovaného, v pláštěnky z rudého sametu s fialovou taftovou podšívkou a v nohavice světle růžové barvy; francouzští páni, kteří tuto sestupovali po schodech, byli z družiny francouzského velvyslance a za nimi šlo dvanáct kavalírů z družiny velvyslance španělského; byli oděni v černý samet, jehož

vážnost nemírnily žádné ozdoby. Za těmito pány

následovalo množství vysokých šlechticů anglických provázených svým služebnictvem.” Z paláce zazněly fanfáry polnic; a princův strýc, budoucí velký vévoda Somersetský, se objevil pod obloukem brány, oděný v kabát z černého sukna zlatem krumplovaného a ve splývající plášť z karmínového atlasu zlatem protkaného a stříbrným pletivem premovaného. Obrátil se, smekl čepici pery zdobenou, po pás se uklonil v hluboké úctě, začal kráčet pozpátku a při každém kroku se znovu uklonil. Následovala dlouhá fanfára polnice a volání:

“Uvolněte cestu pro vznešeného a mocného pana Edvarda, korunního prince Anglie!” V oblačné výši palácových hradeb vyskočila s hromobitím dlouhá řada rudých ohnivých jazyků; lidstvo napěchované na řece propuklo v mocný pozdravný řev; a Tom Canty, příčina a 57

hlavní osoba toho všeho, se ukázal v bráně a mírně

sklonil svou princovskou hlavu.

Byl “velkolepě ustrojen v kazajku z bílého atlasu s plastrónem z nachového tylu zkropeného diamanty a lemovaného hranostajem. Přes to měl plášť z bílého sukna zlatem krumplovaného, s vyšitým znakem tří per; podšívka byla z modrého atlasu. Plášť sám byl poset perlami a drahým kamením a byl zapjat briliantovou sponou. Kolem šíje měl zavěšen Podvazkový řád a množství cizích nejvyšších řádů”; a kamkoli na něho dopadlo světlo, klenoty odpověděly oslnivým zábleskem. Ó Tome, Tome Canty, ve špeluňce zrozený, v

londýnském podsvětí odchovaný, na hadry, špínu a bídu uvyklý, tohle je podívaná!

KAPITOLA X

PRINC V NESNÁZÍCH

John Canty, když jsme o něm posledně mluvili, právě

vlekl za asistence hlučného a obveseleného davu zákonitého korunního prince do herberku U kaldounu. Jen jediný člověk v tom množství se přimlouval za zajatce, a nikdo na něho nedbal; snad ho v tom

náramném hluku a pozdvižení ani nebylo slyšet . Princ i nadále bojoval o svou svobodu a i nadále soptil proti zacházení, jehož se mu dostávalo, až John Canty ztratil tu trochu trpělivosti, kterou měl, a v záchvatu náhlé

zuřivosti pozvedl a napřáhl nad princovu hlavu svou dubovou sukovici. Osamělý orodovník za chlapce

58

přiskočil, aby zadržel mužovu ruku, a rána dopadla na jeho vlastní zápěstí. Canty zařval: “Chceš strkat nos do našich věcí? Tak tu máš odměnu . “

Jeho sukovice dopadla na orodovníkovu hlavu; rozlehlo se zaúpění, nejasná postava klesla k zemi pod nohy davu a za okamžik tu ležela ve tmě sama. Dav se tlačil dál, epizoda mu nikterak nezkazila švandu.

Za chvilečku se princ octl ve světnici Johna Cantyho a hlava rodiny zavřela divákům dveře před nosem. Při blikotavém světle lojové svíčky zastrčené do hrdla láhve princ rozeznal hlavní rysy odporného doupěte a také jeho obyvatel. Dvě rozcuchané dívky a žena středního věku se krčily v jednom z koutů ke zdi; budily dojem zvířat, která jsou zvyklá na špatné zacházení a nyní je očekávají a bojí

se ho. Z jiného kouta se plížila vychrtlá ježibaba s dlouhými šedými pačesy a zlomyslnýma očima. Této ženě John Canty řekl:

“Sečkej! Máme zde znamenitou kratochvíli. Nezkaz ji, dokud si neužiješ; a pak nezdržuj svou ruku a přilož ji podle libosti. Tak, kluku, pojď sem! Odříkej to své bláznovství ještě jednou, pak-li jsi je nezapomněl. Řekni své jméno. Kdo jsi?”

Uražená krev znovu stoupla malému princi do tváře. Pozvedl oči a zadíval se muži do obličeje pohledem pevným a rozhořčeným. Řekl: “Toliko o špatných mravech člověka tvého druhu svědčí, kážeš-li mi mluviti. Říkám ti nyní, co jsem ti řekl 59

předtím. Jsem Edvard, korunní princ Anglie, a nikdo jiný.”

Ohromující překvapení této odpovědi přimrazilo

ježibabiny nohy k podlaze, kde zrovna stála, a málem jí

vyrazilo dech. Vyvalovala na prince oči tak hloupě a udiveně, že její zpustlý syn, vrcholně pobavený, propukl v řehot. Ale na Tomovu matku a na jeho sestry zapůsobila odpověď jinak. Strach z tělesného ublížení

okamžitě ustoupil v jejich srdci obavě odlišného druhu. Jejich tváře zračily žal a utrpení, když se k němu rozběhly volajíce: “O chudáčku Tome, ubohý chlapečku!”

Matka padla před princem na kolena, položila mu ruce na ramena a toužebně se mu dívala do tváře očima, jež se zalévaly slzami. Pak řekla: “Ó ty můj ubožáčku! Tvé pošetilé čtení přece jenom nakonec udělalo své dílo a pomátlo ti rozum. Ach proč jsi toho jenom nenechal, když jsem tě před tím varovala?

Srdce tvé matky teď puká.”

Princ se jí podíval do obličeje a řekl něžně:

“Tvému synu se daří znamenitě a rozumu svého nepozbyl; utěš se, dobrá paní; pusťte mne do paláce, kde nyní je, a král, můj otec, ti ho vrátí.”

“Král, tvůj otec? Bože, mé dítě! Odvolej tato slova, jež

znamenají smrt pro tebe a zkázu pro všechny, kdo ti jsou 60

blízcí . Setřes ten strašidelný sen . Přivolej zpátky svou ubohou, zatoulanou paměť. Podívej se na mne. Což nejsem tvá matka, jež tě porodila a jež tě miluje?” Princ potřásl hlavou a zdráhavě řekl: “Bůh ví, že nerad rmoutím tvé srdce; ale vpravdě nikdy předtím jsem nespatřil tvou tvář.”

žena klesla nazad a posadila se na podlahu . Zakryla si rukama oči a dala průchod srdcervoucímu vzlykání a pláči.

“Ať představení pokračuje!” křičel Canty. “A co ty, Anno! A ty, Al žběto! Nevychované holky! Míníte snad stát před tváří prince? Na kolena, žebrácká holoto, a vzdejte mu hold!”

John Canty zakončil větu novým výbuchem hrubého smíchu . Dívky začaly za svého bratra bázlivě orodovat a Anna řekla: “Dovolíš-li mu, otče, aby si šel lehnout, spánek a odpočinek vyléčí jeho šílenství; prosím tě, nech ho, ať si lehne . “

“Prosím tě, otče,” řekla Alžběta, “dovol mu, aby si lehl. Je unavenější než jindy. Zítra bude zase ve své kůži a bude pilně žebrat a už nepřijde domů s prázdnýma rukama.”

61

Tato poznámka zchladila otcův bujarý rozmar a

připomněla mu věcné okolnosti. Hněvivě se obrátil k princovi a řekl: “Zítra musíme zaplatit dva krejcary člověku, kterému patří tento brloh; dva krejcary, slyšíš? Takovou hromadu peněz za činži za půl roku, nebo nás odsud vysype. Ukaž, co jsi sehnal tím svým líným žebráním.”

Princ řekl:

“Neurážej mne svými nízkými záležitostmi. Říkám ti ještě jednou, že jsem králův syn.”

Široká dlaň Johna Cantyho dopadla jako hrom na

princovo rameno, až chlapec zavrávoral. Paní Cantyová ho zachytila, objala ho, přitiskla si ho k srdci a chránila ho před metelicí štulců a políčků tím, že nastavovala vlastní tělo.

Děvčata se bála a stáhla se zpátky do svého kouta; ale babička dychtivě přistoupila, aby svému synovi pomohla. Princ uskočil od paní Cantyové volaje: “Nesmíte za mne trpět, paní. Nechte tuto lůzu, ať se vyřádí jen proti mně.”

Tato slova lůzu rozběsnila takovým způsobem, že se pustila do práce bez prodlení. Dvojice dala rukou společnou chlapci dokonale co proto a pak uštědřila výprask i dívkám a jejich matce za to, že projevily soucit s obětí.

62

“A teď,” řekl Canty, “všichni do postele. Zábava mě

unavila . “

Zhasil světlo a rodina ulehla. Jakmile chrápání přednosty domácnosti a jeho matky ukázalo, že oba spí, dívky se připlížily k místu, kde ležel princ, a něžně ho přikryly slámou a hadry, aby mu nebylo zima; a jejich matka se rovněž k němu přikradla a hladila ho, plakala nad ním a přitom mu zajíkavě šeptala do ucha slova útěchy a soucitu. Také mu schovala pár soust, aby měl co jíst; ale bolest vzala chlapci všechnu chuť k jídlu, alespoň na jalové černé kůrky. Princ byl dojat statečnou ochranou, kterou mu poskytla a která jí přišla tak draho, i jejím slitováním; a děkoval jí slovy velmi vznešenými a královskými a prosil ji, aby šla spat a snažila se zapomenout na svá trápení. A dodal, že král, jeho otec, neopomene odměnit její věrnost vůči královskému domu, její laskavost a oddanost. Tento nový projev jeho

“šílenství” ji opět rozlítostnil, až srdce usedalo; znova a znova ho tiskla do náruče a pak, v slzách tonouc, odešla zpátky na své lože.

A jak tu tak ležela přemýšlejíc a truchlíc, začal se jí

vkrádat do mysli dojem, že na tom chlapci je jakési nedefinovatelné cosi, co Tom Canty, ať příčetný, či choromyslný, do sebe nemá. Nedovedla to popsat, nedovedla říci, co to přesně je, a přece její bystrý

mateřský instinkt to zřejmě objevil a vyciťoval. Jakpak jestli ten chlapec nakonec opravdu není její syn? Ó jaký

to nesmysl! Ačkoliv byla utrápená a ustaraná, málem se tomu nápadu usmála . Ale málo platné, zjistila, že to je nápad, který se nedá zaplašit, ale který ji houževnatě

63

straší. Myšlenka ji pronásledovala, týrala, křečovitě se jí

držela a nedala se zapudit ani přehlížet. Nakonec si uvědomila, že nebude mít pokoje ani stání, dokud nevymyslí nějakou zkoušku, která jasně a nesporně

prokáže, zda tento chlapec je jejím synem čili nic, a tak zaplaší tyto úmorné a mučivé pochybnosti. Ba, tohle bylo zřejmě správné východisko z nesnáze; i vzala rozum do hrsti a snažila se na místě vymyslet nějakou zkoušku. Ale bylo snadnější umínit si to než to provést. Probírala v myšlenkách jednu slibnou zkoušku po druhé, ale musela je všechny zavrhnout, žádná z nich nebyla naprosto spolehlivá, naprosto dokonalá; a nedokonalá zkouška jí

nemohla stačit. Zřejmě si lámala hlavu marně, všechno nasvědčovalo, že toho bude muset nechat. Zrovna když jí

hlavou táhla tato skličující myšlenka, zaslechla chlapcův pravidelný dech, znamení, že usnul. A zrovna jak tak naslouchala, bylo klidné oddechování přerušeno tichým, ustrašeným výkřikem, jaký člověk vyráží, když má zlý

sen. Tato nahodilá příhoda jí okamžitě vnukla nápad lepší

než všechny její složité zkoušky dohromady. Neztrácejíc ani okamžik, začala horečně, ale tiše zapalovat svíčku a říkala si přitom: “Kdybych ho jenom byla viděla v tu chvíli, hned bych věděla. Od toho dne, kdy byl ještě

maličký a kdy mu do obličeje vybuchl prach, ještě se nestalo, aby byl vytržen ze sna nebo ze zamyšlení a aby si nezakryl oči rukou zrovna tak, jako to udělal tenkrát, a ne jak to dělávají jiní, aby si zakryl oči dlaní, ale vždycky hřbetem ruky, dlaní ven, viděla jsem to stokrát, a nikdy to neudělal jinak a nikdy se to bez toho neobešlo. Ano, teď už budu hnedle vědět, na čem jsem!”

64

V tu chvíli se už doplížila k chlapci; zacloněnou svíčku držela v ruce. Opatrně a pomaloučku se sklonila nad hocha, samým rozčilením sotva dýchajíc, a potom najednou posvítila chlapci do obličeje a zároveň ťukla na podlahu zrovna u chlapcova ucha. Spáčovy oči se otevřely dokořán a hoch se ulekaně rozhlédl kolem sebe, ale rukama nic zvláštního neudělal.

Ubohá žena byla tak zdrcena překvapením a žalem, že málem zkameněla; než podařilo se jí utajit své pocity a uchlácholit chlapce, takže znova usnul; potom se odplížila a žalostně přemýšlela o nešťastném výsledku svého pokusu. Snažila se uvěřit, že šílenství jejího Toma zabránilo obvyklému gestu; ale uvěřit tomu nemohla.

“Ne,” řekla, “jeho ruce nejsou šílené; nemohly by se v tak krátké době odnaučit tak starému zvyku. Ó toto je pro mne zlý den.”

Leč naděje byla nyní tak houževnatá jako předtím pochybnost; nemohla se p řimět k tomu, aby přijala rozsudek pokusu; musí to zkusit ještě jednou, selhání muselo být jenom nahodilé; a tak stejně náhlým způsobem probudila chlapce podruhé a za chvíli potřetí, se stejným výsledkem jako při prvé zkoušce, a potom se malátně dovlekla na lůžko a usnula říkajíc si: “Ale nemohu se ho vzdát, ó nemohu, nemohu, musí to být můj chlapec!”

Teď, když ho ubohá matka přestala budit a když jeho bolesti pozvolna pozbyly rušivé síly, hluboká vyčerpanost konečně ukolébala prince do tvrdého, zdravého spánku. Hodina za hodinou míjely a princ 65

pořád spal jako zabitý. Tak minuly čtyři hodiny, minulo jich pět. Potom se začal probírat z bezvědomí. Za chvíli, ještě zpola spal a jen zpola bděl, zašeptal: “Pane Williame!”

Za okamžik:

“Hola! Pane Williame Herberte! Přistup a vyslechni nejdivnější sen, jaký… Pane Williame! Slyšíš? Nastoj, myslel jsem, že jsem se změnil v nuzáka a… Hola!

Stráže! Pane Williame! Co to! Nemá zde službu žádný komoří? Přisámbůh, já přísně naložím s.”

“Co je ti?” zeptal se ho blízký šeptající hlas. “Koho voláš?”

“Pana Williama Herberta volám. Kdo jsi ty?”

“Já? Kdo bych měla být? Jsem tvá sestra Anna. Ó Tome, já zapomněla! Pořád ještě šílíš, chudinko, pořád ještě šílíš! Proč já nešťastná jsem raději ve spaní neumřela, abych na to nemusela znova myslet! Ale prosím tě, ovládni jazyk svůj, sice nás všechny utlučou k smrti.” Ohromený princ povyskočil, ale záhy přišel k sobě, neboť ztuhlé modřiny se ostře přihlásily, a princ klesl zpátky do shnilé slámy se zaúpěním a zvoláním: “žel, tak to tedy nebyl sen!”

66

V mžiku ho zase přepadl všechen ten těžký žal a bol, o němž ve spánku nevěděl, a uvědomil si, že už není v paláci a hýčkaný princ, k němuž láskyplně vzhlíží celý

národ, ale že je nuzák, vyvrhel oblečený v cáry, že je zajatcem v doupěti podobném chlévu, že je druhem žebráků a zlodějů.

Ačkoliv byl zahloubán do svého žalu, začal vnímat veselý hluk a křik, přicházející zřejmě z míst vzdálených jen několik málo bloků. V příštím okamžiku kdosi několikrát a silně zabouchal na dveře; John Canty přestal chrápat a řekl:

“Kdo klepe? Co chceš?”

Jakýsi hlas odpověděl:

“Víš, koho jsi včera přetáhl svým klackem?”

“Ne. Nevím a nejsem zvědavý.”

“Hnedle budeš zpívat jinou. A je-li ti život milý, nezbude ti než vzít nohy na ramena. Ten člověk právě vypouští

duši. Je to kněz, páter Ondřej!”

“Pánbůh s námi!” vykřikl Canty. Vzbudil rodinu a chraptiv ým hlasem poroučel: “Seberte se a utíkejte, nebo zůstaňte, kde jste, a zahyňte!”

Neuplynulo ani pět minut a domácnost Johna Cantyho byla na ulici a ut íkala před smrtí. John Canty držel prince 67

za zápěstí, poháněl ho temnou ulicí a tlumeným hlasem ho varoval:

“Dej si pozor na jazyk, ty blázne bláznivá, a nevyslovuj naše jméno. Šikovně si zvolím nové jméno, abych čenichavé psy zákona svedl ze stopy. Povídám ti, dej si pozor na jazyk.”

Na ostatní členy rodiny zavrčel tato slova:

“Kdybychom se náhodou jeden druhému ztratili, ať

každý spěchá k Londýnskému mostu; kdo se dostane až

ke krámu posledního pláteníka na mostě, ať tam počká na ostatní, a pak spolu utečeme do Southwarku.” V tu chvíli se skupina uprchlíků vyřítila nenadále ze tmy do světla; a nejenom do světla, ale rovnou do středu zpívajících, tančících a pokřikujících davů

shromážděných na břehu řeky. Až kam oko dohlédlo po proudu či proti proudu Temže, všude hořely ohně: Londýnský most byl osvětlen; stejně tak most v

Southwarku; celá řeka planula leskem a světlem

barevných luceren a neustálé výbuchy ohňostrojů plnily oblohu spletitou směsí blýskavých létavic a hustého deště

oslnivých jisker, které málem měnily noc v den; všude byly zástupy veselících se lidí; vypadalo to, jako by celý

Londýn byl na ulici.

John Canty si ulevil vzteklou kletbou a zavelel k ústupu; ale už bylo pozdě . Lidský vír davu polapil Cantyho domácnost včetně jejího přednosty a v příštím okamžiku je beznadějně od sebe oddělil. Nepovažujeme prince za 68

příslušníka Cantyho domácnosti; Canty ho pořád ještě

pevně držel. Princovo srdce nyní radostně bušilo v naději na únik. John Canty, jenž se snažil prorazit zástupem, hrubě odstrčil statného námořníka. Habán, notně

povznesený lihovinou, položil svou mohutnou ruku Cantymu na rameno a řekl: “Kampak, kampak tak pospícháme, příteli? Hubíš snad svou duši nízkou hamižností, když všichni poctiví a věrní lidé světí

svátek?”

“Co dělám, je moje věc a nic ti do toho není,” odpověděl Canty hrubě, “pusť mě a nech mě projít.”

“A zrovna ne! Neprojdeš, dokud nepřipiješ na zdraví

korunního prince, to ti povídám,” řekl námořník a postavil se mu odhodlaně do cesty.

“Tak mi podej číši a pospěš si, pospěš si.” Teď už se o výstup začali zajímat okolostojící. Křičeli:

“Číši přátelství! Číši přátelství! Ať ten zamračený

kakabus vypije číši přátelství, sice ho hodíme rybám k večeři.”

A tak přinesli obrovskou číši s dvěma uchy; námořník uchopil jedno ucho poháru, druhou rukou pozvedl cíp neexistujícího ubrousku a podal pohár předepsaným starobylým způsobem Cantymu. Canty byl podle starého zvyku17 povinen uchopit jednou rukou ucho číše a druhou rukou sundat pokličku. Za tím účelem musel ovšem na vteřinku pustit prince. Princ nemařil čas, nýbrž

69

udělal šipku, ponořil se do lesa nohou, které ho obklopovaly, a byl tentam.

V příštím okamžiku byl pod vlnobitím tohoto živého moře stejně dokonale nezvěstný jako šesták ztracený v rozbouřeném Atlantiku. Tuto skutečnost si velmi brzo uvědomil a začal se rovnou zabývat vlastními starostmi. Johna Cantyho pustil z hlavy. A rychle si uv ědomil ještě i další věc. Totiž že na jeho místě je ve městě hoštěn falešný korunní princ. Snadno dospěl k úsudku, že chudý chlapec, Tom Canty, záměrně využil ohromující příležitosti a stal se lžiprincem.

Další postup byl tudíž jasný, musí se dostat na radnici, tam se prohlásí a odhalí podvodníka. Zároveň si umínil, že Tomovi bude poskytnuta přiměřená lhůta, aby se mohl postarat o blaho své duše, a pak že bude pověšen, vláčen koňmi a čtvrcen, jak to káže zákon a zvyk v případech velezrady.

KAPITOLA XI

NA LONDÝNSKÉ RADNICI

Královská bárka, provázená nádherným svým loďstvem, plavila se majestátně po proudu Temže nekonečnou džunglí osvětlených člunů. Vzduch byl plný hudby; břehy řeky byly lemovány, jako krajkovím.

slavnostními ohni; vzdálený Londýn byl zahalen v měkkou žhoucí zář, v odlesk nesčíslných svých neviditelných ohňů; a nad město čněl do oblak nemalý

70

počet štíhlých kostelních věží; žhnuly třpytivými světly a na tu dálku vypadaly jako oštěpy, jako drahokamy zdobené oštěpy, čnící k nebi; všude, kudy loďstvo plulo, bylo z břehů zdraveno nepřetržitým, chraptivým voláním slávy a neustálými záblesky a duněním děl.

Pro Toma Cantyho, zabořeného do hedvábných polštářů, byly tyto zvuky a tato podívaná zázrakem nevýslovně nadzemským a ohromujícím. Pro princeznu Alžbětu a pro hraběnku Janu Greyovou to nebylo nic.

Když lodě přijely k místu, kde do Temže ústí Walbrook, byly vytaženy proti proudu této čiré řeky (jejíž koryto je teď už po dvě stě let neviditelné, jsouc pohřbeno pod mnohými hektary budov) až do Bucklesburry. Cesta vedla podle domů a pod mosty skvěle osvětlenými a přeplněnými veselým davem, až se lodě nakonec zastavily v přístavišti, kde je nyní Barge Yard, ve středu staroslavného města Londýna. Tom vystoupil na pevninu a spolu se svou skvělou družinou přešel Laciný trh a dostal se Starou židovskou ulicí a Basinghallskou ulicí zakrátko k radnici.

Lord primátor a otcové města, zdobení zlatými řetězy a odění v slavnostní šarlatové taláry, pozdravili povinným obřadem Toma a jeho dvě malé společnice a uvedli je na vyvýšené místo v čele dvorany pod nádherný baldachýn. Před průvodem kráčeli heroldi oznamující jejich příchod a hodnostáři nesoucí žezlo a meč města. Páni a dámy, kteří měli pečovat o Toma a o jeho dvě malé přítelkyně, zaujali místa za jejich křesly .

71

Ke stolu trochu nižšímu usedli vysocí dvorní hodnostáři a ostatní hosté šlechtického stavu s městským panstvem; obyčejní občané seděli kolem stolů, které byly ve velkém množství rozestaveny na vlastní podlaze dvorany. Z

vysoké své pozorovatelny přihlíželi této podívané obři Gog a Magog18, starodávní strážcové města; dívali se dolů očima uvyklýma na to za generací už

zapomenutých. Rozlehla se fanfára, heroldi cosi provolali a na vysoké galérii ve zdi po levé ruce se objevil tlustý

komorník. Za ním šli jeho trabanti, kteří s okázalou obřadností nesli ohromnou, královskou věru svíčkovou pečeni vcelku; kouřilo se z ní, a jen ji naříznout . Když bylo po modlení, Tom (jenž na to byl předem upozorněn) povstal ., Celé shromáždění následovalo jeho příkladu a Tom se s princeznou Alžbětou napil ze zlaté

číše přátelství; číše úctyhodných rozměrů pak putovala k hraběnce Janě a potom se vydala na pouť napříč celým shromážděním. A tak začala hostina.

O půlnoci dosáhla zábava vrcholu . A teď byla na programu malebná podívaná, tak obdivovaná za oněch dávných časů. Její popis se zachoval ve znění, jak je zaznamenal kronikář, očitý svědek:

“Jakže bylo prostranství uvolněné, vstoupili jsou jeden baron a jeden hrabě, odění po způsobu tureckém v dlouhé

kaftany z brokátu zlatem sypaného; klobouky na jejich hlavách z červeného aksamitu s velkými zlatými ráfy; opásáni byli dvěma meči, zvanými kinžál, zavěšenými na velkých zlatých bandalírech. Pak přišel jest ještě jeden baron a jeden hrabě ve dvou dlouhých kabátech ze 72

žlutého hedbávu prokládaného bílým hedbávem a v každém bílém pruhu byl jest pruh červeného hedbávu, po způsobu Ruska, s šedými klobouky z kožešiny na

hlavách: přičemž jeden každý měl sekyru v ruce a boty se špicemi stopu dlouhými a vzhůru obrácenými. A po nich přišel jest rytíř a pak lord nejvyšší admirál a s ním pět urozených pánů oděných v kabáty z červeného aksamitu hluboko vybrané vzadu a vpředu až k hrudi, na prsou šněrované stříbrnými řetězy; a přes to měli krátké

pláštíky z červeného aksamitu a na hlavách klobouky po způsobu tanečníků, s bažantími pery. Byli oděni po způsobu Pruska. Nosiči pochodní, kterých bylo asi sto, oděni byli v červený aksamit a zelený, jako mouřenínové, a jejich tváře černé. Potom vešla jest maškaráda. Potom tančili hudci, kteří byli přestrojení; a páni a dámy rovněž

divoce křepčili, že byla radost přihlížeti.” A zatímco Tom z výše svého křesla pozoroval tento

“divoký” tanec a byl bez sebe obdivem nad měňavým kaleidoskopem barev, jaký dole pod ním tvořil vířivý rej pestrých postav, otrhaný, ale skutečný korunní princ u bran radnice prohlašoval svá práva a žaloval na křivdu, obviňoval podvodníka a domáhal se vstupu. Dav měl z této příhody ohromnou švandu; lidé se tlačili dopředu a natahovali krky, aby malého výtržníka zhlédli . Za chvilečku si ho začali dobírat a vysmívat se mu; chtěli ho vyštvat do ještě většího a ještě zábavnějšího hněvu . Slzy ponížení mu vhrkly do očí, ale trval na svém a vzdoroval davu způsobem skutečně královským. Následovalo další

popichování, další výsměšné poznámky ho ranily a princ zvolal:

73

“Říkám vám znova, vy bando nevychovaných darebáků, že jsem korunní princ! A byť zde jsem ztracen a bez přítele a byť zde není nikoho, kdo by mi řekl vlídného slova a stál při mně v mé nouzi, nedám se připravit o své právo, ale budu na něm trvat!”

“Nechať jsi princ nebo nejsi princ, všechno je jedno; jsi statečný hoch a také nejsi bez přítele! Zde stojím po tvém boku na důkaz svých slov; a říkám ti, že bys mohl získat horšího přítele, než je Miles Hendon, aniž by sis nohy uběhal. Odpočiň své znavené čelisti, dítě. Mluvím řečí těch sprostých krys, jako bych byl domorodcem z jejich stoky.”

Mluvčí byl oblečen, vypadal a choval se jako nějaký Don Caesar de Bazan19 . Byl vysoký, urostlý, svalnatý. Jeho kabát i kalhoty byly z drahého materiálu, ale látka byla vybledlá a obnošená; ozdobné zlaté prýmky byly uboze zašlé; jeho krejzlík byl zmuchlaný a poškozený; pero na jeho pomačkaném klobouku bylo zlomené a urousané a nesloužilo k ozdobě; po boku měl dlouhý končíř v rezivé pochvě; jeho pyšný postoj prozradil na první pohled, že jde o vojáka a rváče. Dav přijal proslov této fantastické figury výbuchem posměšných výkřiků a smíchu. Někteří volali. “Tady máme dalšího přestrojeného prince!”

“Dej si pozor na jazyk, příteli, snad je nebezpečný!”

“Věru, vypadá na to, podívej se na jeho oči!”

“Vezměte mu toho chlapce, a do rybníka s klukem!” 74

Šťastný nápad se ujal a čísi ruka v mžiku spočinula na princi; v témž mžiku byl cizincův dlouhý meč tasený; rozlehla se rána a samozvanec, zasažený plochou čepelí, se poroučel k zemi. V příštím okamžiku vykřikl tucet hlasů “Zabte ho! Zabte toho psa! Zabte ho!” a dav zaútočil na válečníka, jenž se opřel zády o nejbližší zeď a začal se svou dlouhou zbraní ohánět jako šílenec . Jeho oběti padaly k zemi na všech stranách, ale příliv davu se valil přes ležící postavy a vrhal se proti princovu ochránci s nezmenšenou zuřivostí . Zdálo se, že jeho hodiny jsou se čteny, že jeho zkáza je neodvratná, když tu náhle zazněla fanfára polnice a jakýsi hlas zahalekal: “Z

cesty, králův kurýr přijíždí!” a eskadrona jezdců se cvalem řítila na dav, jenž utíkal z pásma nebezpečí, co mu nohy stačily . Statečný neznámý popadl prince do náručí a zanedlouho byl mimo dosah davu.

Vraťme se na radnici do dvorany . Vysoko nad radostným pokřikem a halasem zábavy zazněl pojednou jasný hlahol polnice . Rázem nastalo ticho, hluboké, zaražené ticho; potom se pozvedl jednotlivý hlas, hlas kurýra z paláce, a začal odříkávat proklamaci . Všichni přítomní vstoje naslouchali . Závěrečná slova poselství, slavnostně proslovená, zněla:

“Král jest mrtev!”

Veliké shromáždění jako jeden muž sklonilo hlavu na hruď; a setrvalo tak v hlubokém tichu po několik okamžiků; potom všichni naráz klesli na kolena, vztáhli ruce k Tomovi a propukli v mocné volání, až se budova otřásala:

75

“Ať žije král!”

Vyjevené oči chudáka Toma zíraly po sále na tuto ohromující podívanou a nakonec zasněně spočinuly na jeho sousedkách, na klečících princeznách; po chvíli pak na lordu Hertfordovi. Náhlé odhodlání se projevilo na jeho tváři. Řekl potichu lordu Hertfordovi do ucha: “Odpovězte pravdivě, na svou víru a čest! Kdybych vyslovil rozkaz, jaký po právu a zákonu jen král jest oprávněn vyslovit, byl by rozkaz splněn a nikdo by nepovstal, aby se mi protivil?”

“Nikdo v celém království, můj vladaři, by tak neučinil. V tvé osobě jest ztělesněn majestát Anglie. Tys král, tvé slovo jest zákon.”

Tom odpověděl nahlas a vážně a s velkým zanícením: “Nechať tedy králův zákon jest ode dnešního dne zákonem milosrdenství a nechť nikdy již není zákonem hrůzy! Povstaňte a berte se odsud! Spěchejte na hrad a řekněte, že podle králova rozhodnutí vévoda Norfolkský nemá zemříti!“20

Lidé v blízkosti zaslechli tato slova a dychtivě je dávali dál, slova se šířila od úst k ústům a rozšířila se po celé dvoraně, a když Hertford spěšně opouštěl prostranství pod baldachýnem, zadunělo nové bouřlivé volání: “Hrůzovláda je u konce! Ať žije Edvard, král anglický!” 76

KAPITOLA XII

PRINC A JEHO OSVOBODITEL

Jakmile byli mimo dosah davu, Miles Hendon a princ se dali postranními uličkami a průchody směrem k řece. Měli volnou cestu, dokud se nepřiblížili k Londýnskému mostu; potom se zase dostali do tlačenice a Hendon pevně držel za ruku prince, vlastně ne: krále. Otřesná novina už pronikla na veřejnost a hoch zvěděl od tisíců hlasů najednou: “Král je mrtev!” Zvěst ubohého sirotečka zamrazila, až se celý otřásl . Uvědomil si velikost ztráty a byl zaplaven hořkým žalem; neboť urputný tyran, kterého se ostatní lidé právem tolik báli, byl k němu povždy něžný. Slzy mu vhrkly do očí a chvíli viděl všechno kolem sebe rozmazané. Na okamžik měl dojem, že je nejztracenějším, nejopuštěnějším a nejzapomenutějším stvořením na celém božím světě, ale pak se noc široko daleko otřásla dalším hřímavým voláním: “Ať žije král Edvard Šestý!” Chlapci se rozsvítily oči a pýcha jím projela jako blesk. “Ó,” pomyslel si, “jak velkolepě a podivně to zní, JÁ JSEM KRÁL!” Naši přátelé si pomalu klestili cestu davy na Mostě. Tato konstrukce, jež tu stála již šest set let a byla po celou tu dobu hlučnou a zalidněnou dopravní tepnou, byla podivná záležitost. Od břehu k břehu táhla se totiž po obou stranách Mostu hustá, napěchovaná řada krámů a dílen, které měly v prvním poschodí rodinné byty. Most byl jakýmsi městem pro sebe; měl své hostince, pivnice, pekárny, obchody se střižním zbožím, tržnice, manufakturní průmysl, a dokonce kostel. Most pohlížel na své dva sousedy, které

77

spojoval, na Londýn a na Southwark, jako na obstojná, ale jinak nedůležitá svá předměstí. Obyvatelstvo Mostu tvořilo společnost tak říkajíc exkluzivní, přísně uzavřenou; bylo to úzké město o jediné ulici zdéli pětiny míle, její obyvatelstvo vydalo počtem jen vesnici a každý tu znal kdekterého svého spoluobčana nazpaměť a pozpátku, stejně jako znal jeho otce i matku.

samozřejmě včetně jejich rodinných záležitostí a tajemstvíček. Toto město mělo přirozeně i svou smetánku, svou aristokracii, své dobré staré rodiny řezníků a pekařů a co já vím ještě, které obývaly tytéž staré domky po pět či šest set let a znaly slavné dějiny Mostu od A do Zet a všechny podivné legendy o něm; tito starousedlíci povždy mluvili mluvou mostní a myslili myšlenkami mostními a lhali dlouhým, vyrovnaným, přímočarým a solidním způsobem mostním. Bylo to obyvatelstvo jako stvořené pro úzkoprsost, nevědomost a samolibost. Děti se rodily na Mostě, na Mostě vyrůstaly, stárly a mřely, aniž kdy stanuly na nějakém jiném kousku povrchu zemského mimo Most. Takoví lidé se arci domnívali, že mohutné a nekonečné procesí, jež se dnem a nocí šinulo jejich ulicí a hlučelo a křičelo a řehtalo a štěkalo a mečelo a dupalo jako tlumený hrom, že toto jest jediná velká věc na světě a že oni jsou jaksi majiteli té věci. A ve skutečnosti také byli, nebo byli alespoň s to tu věc ze svých oken ukazovat. Což také činili, za mírnou úplatu., kdykoliv vracející se král nebo hrdina dodali Mostu jepičí lesk, neboť nebylo žádného jiného místa, které by skýtalo tak široký a daleký rozhled a tak nerušenou podívanou na pochodující kolony.

78

Lidé na Mostě narození a odchovaní považovali život jinde za nesnesitelně nudný a prázdný. Dějiny vyprávějí o jednom z nich, který opustil Most ve věku

jedenasedmdesáti let a šel do penze na venkov. Ale jenom se v posteli obracel z boku na bok a neklidně se převaloval; nemohl usnout, neboť hluboké ticho bylo tak bolestné, tak hrozné, tak tísnivé. Když už byl nespavostí uondán, uprchl zpátky domů, hubený přízrak ztrhaných rysů, a spokojeně upadl v sílící spánek a příjemné snění, ukolébán jsa ševelivou hudbou šplouchajících vln a lomozem a třeskotem a hřímáním Londýnského mostu. V době, o které píšeme, Londýnský most poskytoval svým dětem hodiny “názorného vyučování” anglickým dějinám. Ukazoval jim zsinalé a rozkládající se hlavy slavných mužů nabodnuté na železné tyče nad branami Mostu. Ale to jsme trochu odbočili.

Hendonův pokojík byl v malém hostinci na Mostě. Když se Hendon a jeho malý přítel blížili vchodu, řekl hrubý hlas:

“Konečně jsi přišel! Teď už mi neutečeš, za to ti ručím; jestli tě kosti namaděru rozbité něčemu naučí, nenecháš nás podruhé čekat.” a John Canty vztáhl ruku, aby chlapce uchopil.

Miles Hendon mu zastoupil cestu a řekl: “Jen ne tak rychle, příteli. Zdá se mi, že jsi zbytečně hrubý. V jakém vztahu je k tobě tento chlapec?”

79

“Myslíš-li, že musíš strkat nos co cizích záležitostí, je to můj syn.”

“To je lež!” zvolal mladý král rozhořčeně.

“Dobře jsi mu to dal, chlapče, a já ti věřím, nechť už tvá makovička je zdravá, či nakřáplá. Ale ať tento prašivý hrdlořez je tvým otcem, čili nic, mně je to jedno, chcešli zůstat u mne, nedostane tě a nebude moci splnit svou hrozbu a nebude tě tlouci a nebude ti spílat.”

“Chci zůstat u vás, chci zůstat u vás, já ho neznám, nenávidím ho a raději bych zemřel, než bych šel s ním.”

“Tím je tedy věc vyřízena a netřeba dále o tom mluvit.”

“Na to se ještě podíváme!” vykřikl John Canty a obešel Hendona, chtěje chlapce lapit, “tak půjde po zlém.”

“Sáhneš-li na něho, ty dvounohý kaldoune, nabodnu tě jak husu na rožeň!” řekl Hendon a uchopil rukojeť svého meče. Canty couvl. “A dej si pozor,” pokračoval Hendon.

“Vzal jsem toho hocha pod ochranu, když ho tlupa lidí tobě podobných chtěla ztýrat, nebo snad dokonce zabít; myslíš si, že ho nyní vydám osudu ještě horšímu?, Neboť ať už jsi jeho otec, nebo nejsi, a abych pravdu děl, myslím, že to je lež., hezky rychlá smrt by byla pro takové dítě lepší než život v rukách tak surových, jako jsou tvoje. Tak si jdi svou cestou, a pěkně zčerstva, neboť nejsa povahou příliš trpělivý, nemiluji zbytečné dlouhé škorpivé řeči.”

80

John Canty odešel, mumlaje hrozby a nadávky, a zmizel v davu. Hendon v hostinci objednal večeři, nakázal, aby ji poslali nahoru, a pak se svým svěřencem vystoupil do třetího patra. Pokojík byl ubohý; obsahoval sešlou postel a několik nesourodých kousků starého nábytku a byl matně osvětlen dvěma neduživými svíčkami. Malý král se dovlekl k posteli a ulehl na ni polomrtev hlady a únavou. Byl na nohou skoro celý den a celou noc, neboť

teď byly dvě nebo tři hodiny ráno, a po celou dobu nic nejedl. Ospale zašeptal:

“Prosím tebe, probuď mne, až bude tabule prostřena,” a rázem tvrdě usnul.

Úsměv se kmitl v Hendonových očích. Řekl sám sobě:

“Přisámbůh, ten žebráček se člověku nastěhuje do bytu a zmocní se postele s takovou samozřejmostí, jako by mu všechno patřilo, a neřekne ani ‚s dovolením’ nebo

‚promiňte laskavě’ nebo něco podobného. Ve svém zmateném fantazu nazval sebe sama korunním princem a statečně se podle toho chová. Chudák zajíček, nikde nemá zastání a není pochybností, že se na rozumu pomátl ze špatného zacházení . Nuže, budu jeho přítelem: zachránil jsem ho a něco mne k němu silně přitahuje; už

teď jsem si toho rošťáčka s kurážnou vyřídilkou zamiloval. Jako voják se postavil té špinavé lůze a vmetl jí do tváře své výsostné opovržení! A jak pohlednou, sladkou a něžnou tvář má nyní, kdy spánek odčaroval jeho starosti a žalosti. Budu ho učit, vyléčím jeho nemoc; tak jest: starším bratrem mu budu, pečovat o něho budu a nad ním bdít; a kdožkoli by ho chtěl ponížit nebo mu 81

ublížit, může si předem objednat svůj rubáš, neboť i kdybych za to měl být upálen, bude ho potřebovat!” Sklonil se nad chlapce a díval se na něho s přívětivým a účastným zájmem. Něžně pohladil mladičké líce a velkou svou osmahlou rukou mu odhrnul z čela spletené kadeře . Hoch se lehce zachvěl. Hendon si bručel pod vousy:

“Hleďme, nechat ho tu ležet tak, aby dostal do celého těla smrtelné nachlazení, to dokáže opravdu jenom mužský. Ale co si počnu? Zvednu-li ho, abych ho položil do postele, probudím ho, a on jest zle potřebný spánku.” Rozhlížel se po pokoji, čím by ho přikryl, a když nic nenašel,

svlékl kabát a zahalil jím chlapce. Přitom říkal:

“Já jsem zvyklý na štiplavý vzduch a na nedostatečné

oblečení, a trochu zimy mi nic neudělá.”, Potom začal chodit po světnici sem a tam, aby rozproudil krev. Přitom mluvil sám k sobě jako předtím.

“Jeho nemocná mysl mu vnukla, že je korunním princem; bude to divné, že my tu pořád ještě budeme mít

korunního prince, i když ten, který byl princem, není už

princ, ale král; neboť jeho ubohá dušinka ulpěla na jednom přeludu a nepřijde na to, že by teď měl odložit prince a nazývat se králem… Je-li můj otec ještě živ po těch sedmi letech, kdy jsem od něho v té své dálné

lidomorně neměl zpráv, z lásky ke mně ho pěkně přijme a poskytne mu štědré útočiště; a stejně tak se zachová

můj hodný starší bratr Artuš; můj druhý bratr, Hugo, bude-li něco namítat, hlavu mu nakřápnu, úskočné, 82

zlovolné bestii. Ano, domů se půjde, a to rovnou a neprodleně.”

Do světnice vstoupil čeledín. Postavil na odkládací stolek teplé jídlo, přistrčil ke stolu židle a odešel, přenechávaje tak chudým hostům, aby se obsloužili sami. Dveře za ním zabouchly. Rána probudila chlapce, jenž se na posteli prudce posadil a radostně se rozhlédl; potom se na jeho tváři rozhostil výraz žalu, hoch hluboce povzdechl a zašeptal si jako pro sebe: “žel, nebyl to než sen. Běda mně ubohému.” Potom si povšiml Hendonova kabátu, z kabátu se podíval na Hendona, pochopil oběť, kterou Hendon přinesl, a řekl přívětivě:

“Jsi na mne hodný, ano, jsi na mne velmi hodný. Vezmi to a oblec se, nebudu toho již potřebovat.” Potom vstal, zašel k umývadlu v koutě světnice, tam se postavil a čekal. Hendon řekl veselým, povzbudivým hlasem: “Teď se pěkně a dobře najíme, neboť všechno je chutné a teplé, až se z toho kouří, a odpočinek a jídlo navrch z tebe zase udělá chlapíka, nic se neboj.” Hoch neodpověděl, ale upřel na vytáhlého důstojníka pevný pohled plný vážného překvapení a také trochu podbarvený netrpělivostí. Hendon nechápal a řekl:

“Co se stalo?”

“Dobrý pane, chtěl bych se umýt.”

83

“Ó, nic víc? Nežádej Milese Hendona o svolení, přeješ-li si něco. Buď zde jako doma a posluž si vším, co mu patří.”

Chlapec tu však pořád ještě stál a nehnul se; ba co víc, několikráte klepl netrpělivě nožkou na podlahu. Hendon byl načisto zkoprnělý. Povídá:

“Pánbůh s námi, co se děje?”

“Prosím tebe, nalej mi vodu a neve ď tolik řečí.” Hendon potlačil touhu chutě se zasmát; řekl si: “Při všech svatých, to je úžasné!”, rychle přistoupil a splnil rozkaz malého drzouna; potom u něho stál jako omámený, až ho probudil ostrý povel: “Tak, a ručník!” Vzal ručník, který

visel chlapci před nosem, a bez poznámky mu jej podal . Potom se jal vodou občerstvovat vlastní tvář, a zatímco se věnoval této činnosti, jeho adoptované dítě usedlo za stůl a chystalo se dát do jídla. Hendon dokončil urychleně mytí, potom se chopil druhé židle a hotovil se zasednout za stůl, když hoch řekl pohoršeně:

“Zadrž! Toho snad nebude, abys sedět chtěl v přítomnosti krále.”

Tato rána otřásla Hendonem až do základů . Zašeptal si:

“Běda, chlapcovo šílenství drží krok s dobou! Změnilo se s velikou změnou, která se stala v zemi, a teď je ve své

představě králem! Málo naplat, musím ho nechat i při téhle domýšlivosti, nedá se nic

dělat, věru, jinak by mne ještě poslal do Toweru!”

84

Pobaven tímto žertem odsunul židli od stolu, postavil se za krále a jal se mu posluhovat nejdvordnějším

způsobem, jaký znal. Když král jedl, strohost jeho panovnické důstojnosti poněkud jihla, a jakmile ukojil hlad, začalo se mu chtít povídat. Řekl:

“Myslím, že se nazýváš Miles Hendon, správně-li jsem ti rozuměl.”

“Ano, Vaše Veličenstvo!” odpověděl Miles; pak si řekl v duchu: ” Musím dělat, jako bych chudáčkovi bláznivému věřil; musím mu panáčkovat a veličenstvovat, nesmím zůstat na půli cesty, nesmím se vyhýbat ničemu, co k té

roli patří, jinak bych ji hrál špatně a újmu bych učinil této lidumilné a dobrotivé věci.”

Král potěšil své srdce druhou číší vína a řekl: “Rád bych tě lépe poznal, pověz mi svůj příběh. Máš ušlechtilé

vystupování a urozené, jsi urozeného původu?”

“Jsme rod na samém konečku šlechty, dobrotivé Vaše Veličenstvo. Můj otec je baron nižšího řádu, je jedním z menších pánů na lenním statku21, je to pan Richard Hendon na Hendonském zboží u Mnichova vrchu v

Kentu.”

“Jméno mi vypadlo z paměti. Pokračuj, pověz mi svůj příběh.”

“Není valný, Vaše Veličenstvo, ale snad vás na chvíli zabaví, když nic lepšího není. Můj otec je velmi bohatý a povahy přelaskavé. Má matka zemřela, když jsem byl 85

ještě chlapec. Mám dva bratry: staršího, jenž se jmenuje Artuš a má srdce stejně dobré jako náš otec; a pak je tu Hugo, mladší než já, duše nízká, hrabivá, zrádná, neřestná, zákeřná, učiněná zmije. Takový byl už

odmalička; takový byl před deseti lety, když jsem ho naposled viděl, malý, ale zralý darebák v devatenácti letech, když mně bylo dvacet a Artušovi dvaadvacet. Pak tu už byla jen hraběnka Edita, má sestřenka, tenkrát jí bylo šestnáct, krásná, milá, dobrotivá, dcera po hraběti, jenž byl poslední svého rodu; byla dědičkou velkého jmění a vymřelého titulu a můj otec byl jejím poručníkem. Miloval jsem ji a ona milovala mne; byla však od kolébky zasnoubena Artušovi a otec nechtěl strpět, aby smlouva byla porušena. Artuš miloval jinou děvu a nabádal nás, abychom byli dobré mysli a pevně

doufali, že odklad a šťastná náhoda jednoho dne všechno v dobré obrátí. Hugo miloval Editin majetek, ačkoliv nahlas říkal, že miluje ji samotnou, inu, takový už byl, že něco jiného říkal a něco jiného myslel. Ale pokud jde o dívku, marná byla jeho šalba; mohl oklamat otce, ale nikoho jiného. Můj otec ho miloval nejvíc z nás všech, důvěřoval mu a věřil mu, neboť byl nejmladším dítětem, a ostatní ho nenáviděli, a tyto okolnosti od věků navěky stačily a stačí získati nejvroucnější rodičovskou lásku; a Hugo uměl mluvit úlisně a přesvědčivě a měl

obdivuhodný dar lži, a to jsou schopnosti jako vějičky, na které se přesnadno chytí slepá náklonnost. Já byl divoký, ba pravdě bych neublížil, kdybych řekl, že jsem byl velmi divoký, ale byla to divokost nevinná, neboť

neublížila nikomu, leč mně samotnému, nikomu

nepřinesla hanu či ztrátu, ani nebyla poskvrněná

86

zločinem nebo podlostí nebo čímkolvěk, co by se nesrovnávalo s mým blahorodým stavem.

A přece můj bratr Hugo dobře dokázal využít mých chyb

, neboť viděl, že náš bratr Artuš jest zdraví toliko nevalného, a doufal, že jeho konec by

mu prospěch přinesl, ač-li se mu podaří odstranit mne z cesty, a tak, ale to, vladaři můj, by byl dlouhý příběh a za vyprávění

by nestál . Tak abych to stručně vypověděl, tento bratr dovedně zveličil mé chyby a udělal z nich zločiny; podlé

dílo své korunoval tím, že v mé komnatě našel hedvábný

žebřík, který tam sám donesl, a takovým způsobem a úplatným svědectvím služebnictva a jiných lhoucích padouchů přesvědčil mého otce, že jsem měl v úmyslu unésti svou Editu a pojati ji za manželku, bezostyšně

nedbaje jeho vůle.

Tři roky vyhnanství z domova a z Anglie prý ze mne udělají vojáka a muže, řekl otec, a naučí mne alespoň

troše moudrosti. Zkušební dobu svou jsem strávil ve válkách na pevnině a bohatě jsem okoušel tvrdého života, strádám a dobrodružství; ale v poslední své bitvě jsem byl zajat a za těch sedm let, jež od té doby uplynulo a minulo, mne hostila lidomorna v cizí zemi. Důvtip a odvaha mi posléze přinesly zase svobodu a unikl jsem přímo sem; a právě jsem přibyl, velmi chudý na penězích a šatu a ještě chudší, pokavad vědomosti se dotýká o tom, co těchto hluchých sedm let spáchalo na zboží

Hendonském, na jeho lidech a na jeho majetku. A toto, pane, nechať se vám líbí, jest nevalný můj příběh.” 87

“Hanebně s tebou bylo naloženo!” řekl malý král a oči se mu blýskaly. “Ale já ti k právu pomohu, při kříži tak učiním! Král tak děl.”

Potom, rozohněn příběhem křivd, jež utrpěl Miles, popustil vlastní výmluvnosti a vylil své srdce a vylíčil ohromenému posluchači svá vlastní utrpení posledních dnů. Když skončil, řekl si Miles:

“Hleďme, jakou obrazotvornost ten chlapec má! Toto věru není obyčejná hlava; ať je příčetný nebo nepříčetný, obyčejný hoch by přece nedokázal snovat ze vzduchu a z prstíku vlákna, z nichž by utkal tak podivuhodnou romanci. Ubohá pomatená hlavička, dokud budu dlít mezi živými, nebude se jí nedostávat přítele a útočiště. Nikdy ho neopustím, bude mým mazlíčkem, mým malým druhem. A bude vyléčen! Ano, postarám se o to, aby z něho byl zdravý a zdatný muž, a pak si udělá jméno, a já budu pyšně říkat: ‚Ano, je můj, já se ho ujal, když byl otrhánkem bez domova, já tenkrát poznal, co v něm je, a já už tenkrát říkal, že jednoho dne svět o něm zví, a hle, podívejte se na něho, neměl jsem pravdu?’” Král mluvil, zadumaně a odměřeným hlasem:

“Ochránil jsi mne před újmou a před hanbou, snad jsi mi zachránil život, a tím i korunu. Takováto služba si žádá

bohaté odměny . Pojmenuj, po čem toužíš, a je-li to v dosahu mé královské moci, máš to míti.”

Tato fantastická nabídka rázem probudila Hendona ze snění. Užuž chtěl králi poděkovat a sprovodit věc ze 88

světa slovy, že učinil jen svou povinnost a nežádá si odměny, ale napadlo mu něco moudřejšího a poprosil, aby směl chvíli mlčet a podumat o milostivé nabídce . Král vážně svolil, ba pochválil Hendona a dodal, že je opravdu dobře neukvapovat se s věcí tak velkého významu a dosahu.

Hendon okamžik přemýšlel a pak si řekl: “Ano, tak to musím udělat, není jiné cesty, jak toho dosáhnout, a zkušenost poslední hodiny mne věru poučila, že by bylo přeúnavné a velmi nepohodlné, kdyby to mělo jít takhle dál. Ano, já to navrhnu; jak šťastná to náhoda, že jsem příležitost nezahodil.” Potom poklekl na koleno a řekl:

“Má nicotná služba nevybočila z hranic toho, co je prostou povinnost í každého poddaného, a není tudíž

zásluhou; jelikož však se Vašemu Veličenstvu zlíbilo považovati ji za hodnou nějaké odměny, osměluji se přednésti k tomu uctivou prosbu. Před dobou bezmála čtyř set let, když byla, jak Vaší Milosti povědomo, nevůle mezi Janem, králem anglickým, a králem Francie, bylo dohodnuto, by se v kolbišti střetli dva bojovníci a spor rozhodli tím, co se nazývá božím soudem. I sešli se oba králové a král španělský, aby byli svědky i soudci boje, a rytíř francouzský vjel do šraňků. Ale byl tak hrozný, že naši angličtí bojovníci odmítli s ním se měřit. A tak se zdálo, že spor, jenž byl o velkou věc, dopadne v neprospěch vladaře Anglie, jež borce neměla. Nuže, v žaláři Toweru byl držán lord de Courcy, nejmocnější

bitec Anglie, zbavený svých důstojenství a svého majetku, a chřadl dlouhým vězením. Obrátili se na něho; byl svolný a vjel do kolbiště v plné bitevní zbroji hotov 89

utkati se; ale Francouz, sotva spatřil jeho obrovskou postavu a slyšel slavné jméno, uprchl a pře

francouzského krále byla ztracena. Král Jan vrátil de Courcymu tituly a majetek a řekl: ‚Pojmenuj své přání a máš to míti, byť mne to stálo půl mého království’; načež

de Courcy, vkleče, jako jsem nyní já, odpověděl: ‚O toto tedy žádám, můj vladaři: Abych já a moji dědicové měli a drželi privilej ponechávati klobouk na hlavě v přítomnosti krále anglického dnes a na věčné časy, pokud trůn bude stát.’ Prosbě bylo vyhověno, jak Vašemu Veličenstvu jest povědomo; a za těch čtyři sta let nebylo doby, kdy by se tomu rodu bylo dědice nedostávalo; a tak ještě dnes stařešina tohoto starého rodu svobodně

ponechává na hlavě klobouk nebo přílbu před tváří

královského majestátu, a nikdo jiný tak činiti nesmí.22

Dovolávaje se tohoto vzoru k podpoře své prosby, žádám krále, aby mi poskytl jen tuto jednu milost a privilej, jako odměnu víc než postačující, a žádnou jinou, totiž: abychom já a dědicové moji po všechny časy směli seděti v přítomnosti majestátu Anglie!”

“Povstaň, pane Milesi Hendone, rytíři,” řekl král vážně a dotkl se Hendonovým taseným mečem jeho ramene,

“povstaň a usedni. Tvé žádosti jest vyhověno. Pokud Anglie bude Anglií a naše koruna její korunou, privilej nebude promlčena.”

Jeho Veličenstvo poodstoupilo a Hendon klesl na židli u stolu říkaje si: “Byl to znamenitý nápad a vděčím mu za úlevu převelikou; mé nohy jsou zle unavené. A kdybych na to nebyl připadl, byl bych musel stát po mnoho týdnů, než můj chlapec zase přijde k rozumu.” Za chvilečku 90

pokračoval: “A tak jsem se stal rytířem království Snů a stínů! Věru, postavení roztodivné a prazvláštní pro člověka tak střízlivého, jako jsem já. Nebudu se smát, nedej pánbůh, abych se smál, protože věc, která je pro mne tak neskutečná, je pro něho opravdovou skutečností. A pro mne to po jedné stránce také není klam, neboť

pravdivě zrcadlí jeho sladkou a přejícnou náturu . ” Po chvíli: “Ouha, ale co když mne bude tím mým honosným titulem nazývat před lidmi!, To by byl pěkný rozpor mezi mou slávou a mezi mým oblečením! Ale to nic; ať

mne nazývá jak chce, když ho to baví; já budu spokojen.” KAPITOLA XIII

NEZVĚSTNÝ PRINC

Za chvilečku padlo na oba druhy spaní . Král řekl:

“Pryč s těmi hadry,”, čímž mínil své šaty. Hendon nic nenamítal, nic neřekl, mlčky chlapce odstrojil, pěkně ho v posteli přikryl a pak se smutně

rozhlédl po světnici řka: “Zase si vzal mou postel, už

podruhé, jářku, co si počnu já?” Malý král postřehl jeho rozpaky a rázem je rozptýlil. Rozespale řekl:

“Budeš spát napříč dveří a střežit je.” V příštím okamžiku měl po všech starostech a tvrdě spal.

“I propána, měl se narodit králem!” zašeptal Hendon. 91

Potom si lehl na podlahu napříč dveří a spokojeně si řekl:

“Po sedm let jsem nocoval hůře; nevděkem vůči Bohu by bylo, kdybych reptal.”

Usnul, když začalo svítat. K polednímu se zvedl, odkryl, po částech, svého spícího svěřence a pomocí provázku mu vzal míru. Zrovna když s tím byl hotov, král se probudil, stěžoval si na zimu a ptal se ho, co dělá.

“Už jsem skončil, vladaři můj,” řekl Hendon. “Musím venku něco obstarat, ale zanedlouho se vrátím; ty zatím spi dál, potřebuješ to. Tak, tak, dovol, abych ti zakryl také hlavu, spíš se zahřeješ.”

Král byl zpátky v říši snů, dříve než tato řeč byla u konce. Miles tiše vyklouzl a zase tiše vklouzl do světnice, dříve než uplynulo třicet čtyřicet minut, přinášel zánovní

chlapecký oblek z levného materiálu a trochu ošoupaný, ale čistý a přiměřený roční době. Hendon se posadil a začal prohlížet nákup. Šeptal si:

“Tučnější peněženka by byla ulovila lepší druh, ale kdo nemá peněženku tučnou, musí se spokojit tím, co dokáže hubená.

V tom našem městě žila jest

moc hezká panička.

Zdá se mi, jako by se byl pohnul., Musím zpívat v tónině méně hromové; nesmím ho rušit ve spaní, když ho 92

čeká takováhle cesta a když je, chudinka, tak vyčerpaný… A tento kus, je docela dobrý, tuhle steh a tamhle steh, a všechno bude v pořádku. Tady ten kousek je lepší, ačkoliv mu nějaký ten steh také neuškodí… a boty jsou velmi dobré a solidní a ochrání jeho nožky před zimou a vlhkem, bude to pro něho patrně novinka a bude koukat, když přece nepochybně byl zvyklý šlapat bos v zimě

stejně jako v létě… Škoda že nitě pro dítě nejsou chleba pro dítě, když člověk za troník dostane nití na celý rok a ještě mu k nim dají zadarmo, jen za dobré slovo, takovou ohromnou jehlu. A teď ovšem si vytrpím svoje při navlékání.”

A také si vytrpěl. Dělal to, jak to muži vždycky dělali a jak to patrně budou dělat do skonání světa, držel pevně

jehlu a snažil se jejím okem prostrčit nit; což je opakem způsobu, jakým to dělají ženy. Znova a znova se nit minula cíle; někdy sklouzla po jedné straně jehly, jindy zase po druhé straně, někdy narazila na jehlu samotnou a ohnula se; ale Hendon byl trpělivý, neboť za dob, kdy vojančil, se mu stávalo totéž. Konečně uspěl, vzal k ruce součást oděvu, která po celou dobu ležela a čekala na jeho klíně, a začal šít. “Nocleh je zaplacený, včetně

snídaně, která ještě přijde, a pořád zbývá dost na zakoupení dvou mezků a na tu trochu vydání, jež budeme mít v ty dva tři dny, které dělí tento náš dnešek od hojnosti, jež nás čeká na zboží Hendonském.

jsouc muži svému milému

vždy hodnou že.

93

Ať jsem! Teď jsem si vrazil jehlu pod nehet!… Nevadí, není to nic nového, ale také to není nic příjemného… Bude nám tam dobře, ty můj maličký, dej na mne! Tvé trápení tam skončí a také tvá smutná nemoc mine, jsouc muži svému milému vždy hodnou ženuškou.

Však jiný láskou velikou.

Jsou to náramné stehy!” řekl Hendon, zvedl kabát a obdivně se naň díval. “Mají do sebe takovou velkorysost a majestátnost, že ty mrňavé stehy krejčovské vedle nich vypadají načisto uboze a plebejsky.

jsouc muži svému milému

vždy hodnou ženuškou.

Však jiný láskou velikou.

Sláva, to bychom měli, a odvedli jsme dobrý kus práce, šikovně udělaný. Teď ho vzbudím, obleču, obsloužím, nakrmím a pak se odebereme na trh před hostincem U

heroldova kabátce v Southwarku23, račiž vstáti, vladaři můj!, hola, neodpovídá, vladaři můj! věru posvátnou jeho osobu musím dotekem znesvětit, když jeho spánek jest k slovům hluchý. Co to!”

Odhrnul přikrývku, chlapec byl pryč!

94

Chvíli se rozhlížel v němém ohromení; poprvé si všiml, že pryč jsou i rozedrané šaty jeho svěřence. Potom začal řádit a hromovat a mocným hlasem volat hostinského. V

tu chvíli vstoupil čeledín se snídaní.

“Mluv, ty kopyto satanovo, sic poslední tvá hodinka udeřila,” vzkřikl válečník a tak divoce přiskočil k čeledínovi, že muž leknutím a strachy na okamžik oněměl. “Kde je ten hoch?”

Nesouvislými a roztřesenými slabikami sluha poskytl žádanou informaci.

“Sotva Vaše Ctihodnost odsud odešla, přiběhl nějaký mladík a řekl, že si Vaše Ctihodnost přeje, aby hoch přišel neprodleně za vámi na southwarkský konec Mostu. Přivedl jsem toho chlapce sem; a když hocha probudil a vyřídil mu vzkaz, hoch trochu bručel, že je buzen ‚tak časně’, jak tomu říkal, ale rovnou oblékl své hadry a šel s tím mladíkem a jenom řekl, že by bylo svědčilo o lepším chování, kdyby Vaše Ctihodnost byla přišla sama a neposílala cizího člověka, a tak.”

“A tak jsi hlupák! Hlupák, jenž snadno sedne na lep, kat aby spral celé tvé plémě! Ale snad se nestalo žádné neštěstí. Je možné, že chlapci nehrozí žádná újma. Půjdu pro něho. Dej zatím jídlo na stůl. Počkat! Přikrývka postele byla tak upravena, jako by pod ní někdo ležel., Je to náhoda?”

95

“Nevím, ctihodný pane. Viděl jsem mladíka, jak s přikrývkou něco dělá, toho mladíka, co přišel pro chlapce . “

“Tisíc hromů! Mělo mě to oklamat, je jasné, že to udělal proto, aby získal čas. Poslyš! Byl ten mladík sám?”

“Načisto sám . Vaše Ctihodnosti.”

“Víš to určitě?”

“Určitě, Vaše Ctihodnosti.”

“Vezmi do hrsti svůj pomatený rozum, rozmysli si to, neunáhli se, člověče.”

Čeledín chvíli přemýšlel a pak řekl:

“Když přišel, nikdo s ním nebyl; ale teď si vzpomínám, že když ti dva vkročili do tlačenice na Mostě, vyřítil se odněkud zblízka nějaký člověk vypadající jako pobuda; a zrovna když se k nim připojil.”

“Co se potom stalo, ven s tím!” skočil mu hřímavě do řeči netrpělivý Hendon.

“Zrovna v tu chvíli zmizeli v návalu lidí, jako by se nad nimi zavřela voda, a já už nic víc neviděl, protože mě volal náš pán. Byl rozezlený, protože se zapomnělo na pečínku, kterou objednal písař, ačkoliv beru za svědky všechny svaté, že vinit mne za toto nedopatření je stejné jako vinit nezrozené dítě za hříchy spá.” 96

“Ztrať se mi z očí, idiote! Poslouchat tvé žvanění by člověka o rozum připravilo! Počkej! Kam utíkáš? Pořád musíš někam běhat? Šli směrem na Southwark?”

“Tak, tak. Vaše Ctihodnosti, neb jak jsem řekl, pokud té ohavné pečínky se dotýká, ani dítko nezrozené není nevinnější než.”

“Tys tu ještě pořád? A pořád ještě žvaníš? Zmiz, sic tě uškrtím!” Čeledín zmizel . Hendon ho následoval, předběhl ho a utíkal dolů, bera schody po dvou. Přitom si drmolil: “To je ten prašivý padouch, který tvrdil, že je jeho otcem. Ztratil jsem tě, ty můj ubohý šílený panáčku , je to trpké pomyšlení, a já si tě tak zamiloval! Ne, u všech všudy, neztratil jsem tě, protože tě zase najdu, i kdybych měl obrátit naruby celé království. Ubohé dítě, tam nahoře je tvá snídaně, a moje., ale já teď nemám hlad, tak ať si to krysy snědí, rychle, rychle!, rychlost musí být mým heslem!” A když se kvapně proplétal hlučným davem na Mostě, opakoval si znova a znova, jako by ho myšlenka obzvlášť těšila: “Reptal, ale šel, drobeček milý, šel, protože si myslel, že ho volá Miles Hendon, jakživ by to kvůli nikomu jinému nebyl udělal, to vím načisto jistě!”

KAPITOLA XIV

“LE ROI EST MORT, VIVE LE

ROI!”

97

Téhož dne ráno, ještě ani nesvítalo, procitl Tom Canty z tvrdého spánku a otevřel oči do tmy. Chvíli ležel zticha a snažil se utřídit své zmatené myšlenky a dojmy a přijít na to, co znamenají. Potom náhle propukl v nadšené, ale tlumené volání:

“Už to mám, už to mám! Chvála buď Bohu, že jsem se konečně probudil. Konec všechno napravil! Hej, Andulo!

Hej, Běto! Setřeste ze sebe slámu a pojďte sem, ať vám zašeptám do nevěřících uší nejztřeštěnější, nejbláznivější

sen, jaký duchové noci kdy skejklili, aby jím ohromili duši člověka . Hej, Andulo! Jářku! Běto!”… Postava, nejasně viditelná v přítmí, stanula po jeho boku a hlas řekl:

“Ráčíš poroučeti?”

“Poroučeti?… O běda mně nešťastnému, znám tvůj hlas. Kdo jsem? Mluv!”

“Kdo jsi? Vpravdě, v noci jsi byl korunní princ, dnes jsi můj nejmilostivější vladař, Edvard, král země Anglické.” Tom zabořil hlavu do polštářů a zašeptal naříkavě:

“žel, nebyl to sen. Jdi sobě odpočinouti, milý pane, přenechej mě mému žalu.”

Tom zase usnul a tentokrát měl příjemný sen. Zdálo se mu, že je léto a že si hraje, načisto sám, na krásné louce zvané Tátovo pole, když se mu najednou zjevil trpaslík; 98

byl vysoký jen jednu stopu, měl dlouhé, zrzavé kníry a hrbatá záda; trpaslík mu řekl: “Kopej tady u toho pařezu.” Tom poslechl a našel dvanáct lesklých nových měďáků, zázračný poklad! Ale to ještě nebylo všechno; neboť

trpaslík mu řekl:

“Znám tě. Jsi hodný hoch a zasloužíš si lepšího osudu; tvé utrpení jest u konce, neboť den odměny nadešel. Kopej zde každého sedmého dne a pokaždé zde najdeš

stejný poklad, dvanáct blýskavých nových krejcarů. Nikomu nic neříkej, zachovej toto tajemství.” Pidimužík zmizel a Tom pádil s pokladem k herberku U

kaldounu říkaje si: “Každý večer dám otci jeden krejcar; bude si myslet, že jsem jej vyžebral, potěší to jeho srdce a já už nebudu bit. Jeden krejcar týdně má míti dobrý

kněz, jenž mě učí. Matka, Anna a Alžběta dostanou ostatní čtyři krejcary . A bude konec hladu a hadrům, už

máme pro strach uděláno, je po nuzování a po zlém nakládání.”

Ve snu Tom doběhl do svého špinavého domova načisto bez dechu, ale oči se mu blýskaly radostí a nadšením; čtyři ze svých krejcarů hodil matce do klína a křičel:

“Jsou pro tebe! Všechny, do posledního!, pro tebe a pro Andulu a pro Bětu, a dostal jsem se k nim poctivě, nejsou vyžebrané ani kradené!”

Šťastná a ohromená matka ho přitiskla k sobě a zvolala: 99

“Připozdívá se, nezlíbí se Vašemu Veličenstvu povstati?”

Ó to nebyla odpověď, kterou očekával. Sen se rozprchl. Byl vzhůru .

Otevřel oči, bohatě vyšňořený první lord komoří klečel u jeho lože . Jas lživého snu bledl a zhasl, ubohý chlapec zjistil, že je stále ještě zajatcem a králem. Místnost byla plná dvořanů oděných v pláště barvy šarlatové, to jest smuteční, a vznešených služebníků panovníka. Tom se posadil na posteli a díval se zpod těžkého, hedvábného baldachýnu na oslnivou společnost.

Závažný obřad oblékání začal a v jeho průběhu jeden dvořan po druhém poklekl, vzdal hold a vyslovil malému králi soustrast nad těžkou ztrátou. Strojení začalo tím, že službu mající nejvyšší hofmistr vzal do ruky košili, podal ji nejvyššímu lovčímu, jenž ji podal druhému komořímu, jenž ji podal nejvyššímu lovčímu windsorského hvozdu, jenž ji podal vrchnímu komořímu, jenž ji podal

královskému kancléři vévodství Lancasterského, jenž ji podal správci králova šatníku, jenž ji podal severnímu kustodu erbů, jenž ji podal veliteli Toweru, jenž ji podal nejvyššímu postolímu královské domácnosti, jenž ji podal dědičnému nejvyššímu ubrouskáři, jenž ji podal lordu nejvyššímu admirálu Anglie, jenž ji podal arcibiskupu canterburskému, jenž ji podal prvnímu lordu komořímu, jenž vzal, co z ní zbylo, a navlekl to na Toma. Chudinkovi malinkému to připomínalo podávání věder při požáru.

100

Každá součást oděvu musela vykonat tuto pomalou a slavnostní pouť, když na ni došla řada: rozum dá, že to Toma začalo nudit, a tak ho to unudilo, že pocítil málem živelnou radost, když konečně spatřil, že dlouhé

hedvábné kalhoty nastoupily cestu přísunu, a věděl, že se věc chýlí ke konci. Ale jásal příliš brzo. První lord komoří přijal kalhoty a už se chystal lapiti do nich Tomovy nohy, když náhlý ruměnec zaplavil jeho tvář; rychle vrátil oděv do rukou arcibiskupa canterburského a provázel tento úkon ohromeným pohledem a šeptaným

“Vizte, můj lorde!”, přičemž ukazoval na součást kalhot . Arcibiskup zbledl, pak zrudl a podal kalhoty lordu nejvyššímu admirálu Anglie, jemuž to vyrazilo dech, že sotva stačil zašeptat: “Vizte, můj lorde!” Admirál postoupil kalhoty dědičnému velkému ubrouskáři . Kalhoty putovaly zpátky po lince přísunu k nejvyššímu postolímu královské domácnosti, k veliteli Toweru, k severnímu kustodu erbů, ke správci králova šatníku, ke královskému kancléři vévodství Lancasterského, k vrchnímu komořímu, k nejvyššímu lovčímu

windsorských hvozdů, k druhému lordu komořímu, k nejvyššímu lovčímu, a všude je doprovázelo to

ohromené a zdušené “Vizte! Vizte!” a konečně dospěly k nejvyššímu hofmistru, který zesinal, chvíli třeštil oči na příčinu všeho toho neštěstí a pak chraptivě zašeptal: “Při mé hlavě, tkanice u puntu je utržená!, do Toweru s vrchním správcem králových kalhot!”, načež se opřel o

rameno nejvyššího lovčího, aby znova nabyl omdlelých sil, zatímco sloužící běžel pro nové kalhoty, nestižené

žádnou vadou krásy ani tkanice.

101

Ale všechno na světě má svůj konec, a tak nadešla chvíle, kdy Tom byl tak vybaven, že směl opustit postel. Příslušný dvorní hodnostář nalil vodu, příslušný dvorní

hodnostář vylil vodu, příslušný dvorní hodnostář podal ručník a tak Tom postupem času bez úhony prošel očistnou procedurou a byl připraven přijmout služby královského lazebníka . Když se konečně vynořil zpod mistrových rukou, stanul tu, pohledná postavička, hezký

jak panenka, v pláštíku a v přiléhavých nohavicích z šarlatového aksamitu, na hlavě čepici s šarlatovým perem. Teď se vydal v slavném průvodu hodnostářů na cestu do komnaty, kde se podávala snídaně. Procházel středem shromážděných dvořanů, a kde se ukázal, tam se před ním otvírala cesta a dvořané poklekali na kolena. Po snídani byl, s královským ceremoniálem a v průvodu svých nejvyšších hodnostářů a padesáti důstojníků s pozlacenými válečnými sekyrami, uveden do trůnního sálu, kde se jal vyřizovat státní záležitosti. Jeho “strýc”, lord Hertford, si stoupl vedle trůnu, aby královské mysli přispíval moudrými radami.

Sbor vznešených mužů, které král byl ustanovil jako vykonavatele své poslední vůle, se dostavil, aby si vyžádal Tomův souhlas s tím či oním jejich rozhodnutím. Byla to vlastně formalita, přece však to zase nebyla pouhá formalita, jelikož dosud nebylo Ochránce. Arcibiskup canterburský přečetl rozhodnutí sboru vykonavatelů týkající se pohřbu zesnulého

Nejmilostivějšího Veličenstva a nakonec přečetl jejich podpisy, totiž jména: arcibiskup canterburský; lord kancléř Království anglického; Vilém lord Saint John; 102

Jan lord Russel; Edvard lord Hertford; Jan vikomt Lisle; Cuthbert, biskup durhamský, Tom neposlouchal, předchozí odstavec listiny mu nešel na rozum. Když

arcibiskup končil četbu, obrátil se k lordu Hertfordovi a pošeptal mu:

“Jak to řekl? Na který den byl stanoven pohřeb?”

“Na den šestnáctý příštího měsíce, můj vladaři.”

“Toť podivná pošetilost. Cožpak tak dlouho vydrží?” Chudinka, pořád ještě neuměl chodit v královských obyčejích; byl zvyklý na obyčeje vládnoucí v herberku U

kaldounu, a tam viděl, kterak chudé mrtvé odklízejí

velmi odlišným a podstatně rychlejším způsobem. Leč

lord Hertford ho několika slovy uklidnil.

Jeden z ministrů předložil usnesení rady, která určila jedenáctou hodinu následujícího dne pro přijetí cizích velvyslanců, a prosil o králův souhlas.

Tom se podíval tázavě na Hertforda, který zašeptal:

“Vaše Veličenstvo jistě projeví souhlas. Přicházejí

projevit účast svých královských pánů na těžké ztrátě, která postihla Vaši Milost a země Anglické.” Tom učinil, jak mu bylo nakázáno. Jiný ministr začal číst důvodovou zprávu týkající se výdajů spojených s vydržováním dvora nebožtíka krále. Náklady činily za posledních šest měsíců 28 000 liber šterlinků, a Tom 103

Canty zděšením nad velikostí částky vyjekl; vyjekl znova, když vyšla najevo skutečnost, že z této položky dvůr nezaplatil, ale dluhuje 20 000 liber šterlinků.24 A do třetice vyjekl, když se ukázalo, že králova pokladna je skoro prázdná a jeho dvanáct set služebníků v trapné

situaci, protože nedostali mzdu, která jim patří. Tom silně

znepokojený promluvil:

“Je jasné, že budeme za chvíli vepsí. Je třeba a nutno, abychom se přestěhovali do menšího domu a propustili sluhy, kteří beztak nejsou k ničemu, leda pro zlost, a člověka jenom

zdržují službami, jež sužují ducha a zneuctívají duši, neboť dobře by svědčily jenom loutce, která nemá mozek a nemá rukou, jimiž by si sama pomohla. Vím o domku nedaleko rybného trhu ve čtvrti Billingsgate.”

Pevný stisk, jejž Tom pocítil na své paži, zastavil proud pošetilých slov a vehnal ruměnec do jeho obličeje; ale nikdo ze shromážděných nedal na sobě znát, že by byl tento podivný projev slyšel nebo se nad ním pozastavil. Jiný ministr oznámil, že se rada usnesla zasedat dne 16. února, aby mohla odevzdat insignie a potvrdit

důstojenství, která zesnulý král udělil ve své poslední

vůli, jíž jmenoval vévodou lorda Hertforda a povýšil jeho bratra, pana Tomáše Seymoura, na lorda a Hertfordova syna na hraběte a podobně zvelebil jiné vysoké

služebníky koruny; a jelikož zesnulý král písemně

nepřidělil statky přiměřeně podpůrné novým hodnostem, rada, jež znala dotyčná králova přání, považovala za přiměřené obmysliti Seymoura “500 librami zboží” a 104

Hertfordova syna “800 librami zboží a 300 librami toho prvního biskupského zboží, jež se uprázdní”, za předpokladu, že Jeho nynější Veličenstvo s tím

souhlasí.25

Tom užuž chtěl vyplesknout něco, jako že by bylo slušnější zaplatit královy dluhy, dříve než se začnou rozhazovat všechny jeho peníze; ale prozíravý Hertford mu včas položil ruku na paži a zachránil ho tak před touto nešikovností; načež Tom udělil královský souhlas, bez slovního doprovodu, ale se značnou vnitřní nelibostí. A jak tu tak seděl a snadno a rychle konal podivné a třpytivé zázraky, bleskl mu hlavou šťastný nápad: Proč

by neměl povýšit svou matku na vévodkyni Kaldounskou a darovat jí statek? Ale smutná myšlenka nápad ihned smetla; je přece králem jen podle jména a tihle důstojní

hodnostáři v půtkách tužení a tihle vysocí šlechticové

jsou jeho pány; a pro ně je jeho matka jenom výplodem chorobné mysli; oni by jeho návrh prostě vyslechli nevěřícíma ušima a poslali by pro doktora.

Nudná práce zdlouhavě a vlekle pokračovala. Hodnostáři četli petice a proklamace, jmenovací dekrety a

mnohomluvné, rozvláčné, otravné listiny všeho druhu týkající se veřejných záležitostí; a nakonec Tom už

žalostně vzdychal a říkal si: “Zač mě jenom Pánbůh tak trestá? Co jsem udělal, že mě vzal z polí a z čerstvého vzduchu a ze sluníčka a že mě tady zavřel a udělal ze mne krále a takhle mě navštěvuje?” Potom jeho ubohá

zmatená hlavička začala klimbat a za chvilečku spočinula na rameni; a provoz celé říše se zastavil, neboť ustal fungovat nejvznešenější činitel, ratifikující mocnost. 105

Ticho se rozhostilo kolem spícího dítěte a mudrcové

ustali v poradách.

Za dopoledne strávil Tom s povolením svých strážců, Hertforda a Saint Johna, milou hodinku s princeznou Alžbětou a s malou hraběnkou Janou Grayovou, ačkoliv princezny byly notně sklíčené mocnou ranou osudu, která

dopadla na královskou dynastii; a nakonec mu pokazila náladu jeho “starší sestra”, pozdější “Krvavá Marie” světových dějin, oficiální návštěvou, která se v jeho očích mohla vykázat jen jedinou polehčující okolností, že byla krátká. Na chvíli mu bylo dopřáno zůstat sám, a pak k němu byl uveden štíhlý hoch věku asi dvanácti let; jeho šat, s výjimkou sněhobílého krejzlíku a krajkových manžet, byl černý: černé kalhoty, černý kabát, černé

všechno ostatní. Neměl žádného odznaku smutku, až na šarlatovou stuhu na rameni. Přistupoval k Tomovi váhavě, nepokrytou hlavu měl skloněnou a poklekl před Tomem najedno

koleno. Tom seděl zticha a nehnutě a chvíli ho střízlivě pozoroval. Potom řekl:

“Povstaň, chlapče. Kdo jsi? Co bys rád?” Hoch povstal a stál tu s dvornou grácií, ale s ustaraným výrazem ve tváři. Řekl:

“Ó zajisté se na mne pamatuješ, pane můj. Já jsem tvůj otloukánek.”

“Můj otloukánek?”

106

“Tak jest . Vaše Milosti. Já jsem Humphrey, Humphrey Marlow.”

Tohle je někdo, o kom mě moji krotitelé měli informovat, pomyslel si Tom. Situace byla choulostivá. Jak se má

zachovat?, Má předstírat, že toho hocha zná, a pak se každým slovem prozradit, že o něm jakživ neslyšel? Ne, to by nebylo rozumné. Spásný nápad mu přišel na pomoc: náhody a nehody, jako je tato, se patrně budou teď poházet častěji; naléhavé úkoly budou Hertforda i Saint Johna odvolávat od jeho boku, neboť oba jsou v radě vykonavatelů závěti; proto snad bude účelné

vymyslet způsob, jak čelit takovým nesnázím bez cizí

pomoci . Ano, to by byl moudrý postup; bude se cvičit na tomto chlapci a uvidí, zda a jak se mu to bude dařit . Chvíli si v rozpacích mnul čelo a pak řekl:

“Teď se mi začíná zdát, že tě odněkud znám, ale má

mysl je utrpením zaplavená a otupená.”

“Ach ubohý můj pane,” zvolal otloukánek s citem; a pro sebe dodal: “Už je to tak, jak říkají, pomátl se na rozumu

, bohužel, chudinka ubohá! Ale, Pánbůh s námi a zlé

pryč, jak jsem mohl zapomenout! Bylo mi řečeno, že nikdo na sobě nesmí dát znát, že s ním něco není v pořádku . “

“Divně si se mnou má paměť zahrává v tyto dny,” řekl Tom. “Ale nedbej toho, vůčihledě se to lepší, a malý

náznak mi často pomáhá připomenout si věci a jména, jež

mi vypadla z paměti . (A věru nejenom taková, ale jména, 107

jež jsem jakživ neslyšel, jak tento chasník sezná . ) Pověz, v jaké věci přicházíš . “

“Je to věc podřadné důležitosti, vladaři můj, ale promluvím o ní, líbí-li se tak Vaší Milosti . Přede dvěma dny, když Vaše Veličenstvo třikráte chybilo v řeckém svém úkolu, v dopolední hodině, pamatuješ se?”

“A-ano, něco mi tane na mysli. (A není to vlastně ani moc velká lež, kdybych si byl vůbec něco začínal s řečtinou, nebyl bych udělal pouhé tři chyby, ale čtyřicet chyb.) Ano, už si vzpomínám, pokračuj.”

“Učitel, popuzený tím, co nazýval prací lajdáckou a tupohlavou, slíbil, že mi za to vydatně nabije, a.”

” Tobě že nabije!” řekl Tom tak ohromený, že se zapomněl. “Proč by bil tebe za moje chyby?”

“Ó Vaše Milost opět zapomíná . Tluče vždycky mne, pochybíš-li ve svých hodinách.”

“Pravda, pravda, zapomněl jsem. Ty mne učíš soukromě

, a když pak udělám chybu, usuzuje, že jsi úkol svůj chabě splnil, a.”

“Ó vladaři můj, co to říkáš? Já, nejponíženější z tvých služebníků, bych si měl troufat tebe učit?”

“Tak v čem je tvá vina? Co to je za záhadu? Zbláznil jsem se skutečně, nebo blázníš ty? Vysvětli, mluv!” 108

“Ale dobrotivé Veličenstvo, není na tom nic, co by potřebovalo vysvětlování. Nikdo nesmí osobu korunního prince ranami navštíviti; pročež dopustí-li se princ chyby, snímám já rány

jemu určené; což po právu a slušnosti se děje, neboť je to můj úřad a má obživa.“26

Tom se díval upřeně na tichého, skromného chlapce a pomyslel si: “Nastojte, to je náramná věc, nejroztodivnější a nejmimořádnější povolání; divím se, že nezjednali chlapce, který by se za mne nechal česat a oblékat, kdyby tak Pánbůh dal a udělali to!, Udělají-li něco takového, budu bití mně určené schytávat osobně, a ještě budu děkovat osudu za změnu.” Potom řekl nahlas:

“A dostal jsi, ubohý můj příteli, slíbené bití?”

“Ne, dobrotivé Vaše Veličenstvo; výkon mého trestu byl stanoven na dnešek a rozkaz snad bude zrušen jako neslučitelný s údobím smutku, který nás stihl; nevím to ovšem určitě, a tak jsem se osmělil přijíti sem a připomenouti Vaší Milosti laskavý slib, že se přimluvíte v můj prospěch.”

“U učitele? Abych tě ochránil před bitím?”

“Ó rozpomínáš se!”

“Vidíš, má paměť se lepší. Uklidni se, žádné újmy neutrpí tvá záda. Postarám se o to.”

109

“Díky vám, dobrý můj pane!” zvolal hoch a znova poklekl. “Snad jsem v odvaze sv é zašel již dosti daleko, ale přece jen…”

Když viděl, že panic Humphrey váhá, Tom ho začal povzbuzovat, aby pokračoval, říkaje, že je dnes v

“blahosklonné, štědré náladě”.

“Nuže, povím to, neboť jde o věc, jež mi leží na srdci. Jelikož již nejsi korunní princ, nýbrž král, můžeš všechno uspořádat podle vlastní libosti a není tu nikoho, kdo by odporoval; pročež dá rozum, že se už nadále nebudeš

mořit suchopárným učením, ale spálíš učebnice a obrátíš

se k věcem méně mrzutým. V tom případě arci je veta po mně a zároveň po mých osiřelých sestřičkách!”

“Jak to, že by po tobě bylo veta?”

“Má záda jsou můj chléb, milostivý vladaři! Budou-li zahálet, zemřu hlady. A přestaneš-li se učit, je po mém zaměstnám, neboť nebudeš potřebovat otloukánka. Nevyháněj mne, neposílej mne pryč!”

Tom byl jat lítostí nad dojemnou strastí chlapce. Vzplanul královskou vpravdě štědrostí a řekl:

“Netrap se již, hochu. Tvůj úřad bude úřadem trvalým pro tebe i pro tvůj rod na věčné časy.” Pak se plochou čepelí svého meče dotkl chlapcova ramene a zvolal:

“Povstaň, Humphrey Marlowe, dědičný nejvyšší

otloukánku královského domu anglického! Zaplaš

starosti, oddám se zase svým knihám a budu se učit tak 110

špatně, že po právu budou muset ztrojnásobit tvůj plat, neboť tak mocně se zvýší obrat tvého úřadu.” Vděčný Humphrey odpověděl vroucně:

“Díky, ó nejšlechetnější pane! Tato královská štědrost daleko převyšuje mé nejsmělejší sny o štěstí a o bohatství. Nyní budu šťasten po všechny své dny a po mně celý rod Marlowů.”

Tom byl dost bystrý, aby poznal, že má před sebou hocha, jenž mu může být užitečný. Povzbuzoval

Humphreyho, aby mluvil, a chlapec se nedal mnoho pobízet. Byl nadšen myšlenkou, že pomáhá “léčit” Toma; a měl příčinu věřit, že se mu to daří. Neboť jakmile skončil vyprávění, jímž osvěžoval Tomovu paměť, pokud jde o jeho rozličné poznatky a dobrodružství v královské

učebně či jinde po paláci, viděl, že Tom je s to

“rozpomenout” se na situaci velmi dobře. Když uplynula hodina, Tom viděl, že je vrchovatě zásoben velmi cennými informacemi o osobnostech a zřízeních dvora; proto se rozhodl, že bude z tohoto pramene čerpat informace denně; a že za tím účelem vydá rozkaz, aby Humphrey byl uveden do soukromých královských

komnat, v kteroukoliv dobu přijde, pokud majestát Anglie nebude zaneprázdněn jinými návštěvami.

Sotva propustil Humphreyho, přišel lord Hertford s dalším hlavolamem pro Toma. Řekl, že členové rady v obavě, že snad na veřejnost pronikly přehnané zprávy o králově poškozeném zdraví, považují za moudré a žádoucí, aby jeho Veličenstvo za několik dní začalo 111

stolovat veřejně. Neboť, tak usuzují, jeho zdravá barva obličeje a svižný krok, spolu s bděle zachovávanou nenuceností a s milostivostí vůči okolí, učiní více pro uklidnění veřejného mínění, pro případ, že by vskutku byly v oběhu zlé pověsti, než kterékoliv jiné opatření, jež by bylo možno vymyslet.

Pak se lord Hertford jal poučovat Toma, velmi opatrně a pod průsvitnou záminkou, že “občerstvuje” jeho paměť, o tom, jak si má při této státní příležitosti počínat; ale k veliké lordově radosti se ukázalo, že Tom v tomto ohledu potřebuje jen maličko pomoci . Tom totiž načerpal příslušné poučení od Humphreyho, neboť hoch se zmínil o tom, že král v brzké budoucnosti začne stolovat veřejně; Marlow to měl z rychlého informačního

pramene, z dvorních klepů . Tom však si původ svých znalostí nechal pro sebe.

Když viděl, že se královská paměť tak zlepšila, odvážil se lord Hertford několika zdánlivě nahodilých pokusů, aby zjistil, jak dalece zvelebení pokročilo . Výsledky byly dobré, tu a tam a místy, v místech, kde se zachovaly Humphreyho stopy, a celkem vzato bylo jeho lordstvo spokojené a nabylo nového optimismu. Nabylo dokonce takového optimismu, že zanechalo okolků a řeklo nadějným hlasem:

“Nuže, jsem přesvědčen, že pobídne-li Vaše Veličenstvo paměť ještě o maličko dále, rozřeší záhadu veliké pečetě

, jejíž ztráta včera znamenala mnoho, ač dnes nic, neboť

údobí její platnosti skončilo zároveň s životem nebožtíka našeho pána. Zlíbí se Vašemu Veličenstvu pokusiti se?” 112

Tom byl v koncích, o něčem, co se jmenuje veliká

pečeť, jakživ neslyšel. Po chvilce váhání se prostoduše podíval na Hertforda a zeptal se:

“Jak to vypadá, můj lorde?”

Lord sebou trošínku trhl a řekl si: “žel, jeho rozum už

zase bloudí!, nemoudré věru bylo zatěžovati jej,” a pak obratně přivedl řeč na něco jiného s tím úmyslem, aby Tom pustil nešťastné pečetítko z hlavy, kteréhožto cíle snadno dosáhl.

KAPITOLA XV

TOM JAKO KRÁL

Následujícího dne přišli cizí vyslanci se svými oslnivými družinami; a Tom, sedící na trůně a obklopený drtivou parádou, je přijímal v audienci. Zpočátku nádhera obrazu lahodila jeho oku a podněcovala jeho obrazotvornost, ale audience byly dlouhé a suchopárné a totéž platilo o většině proslovů, pročež to, co začalo jako potěšení, změnilo se pomaloučku polehoučku v nudu a ve stesk po domově. Tom odříkával slova, která mu Hertford čas od času napověděl, a měl nejlepší vůli dobře se zhostit svého úkolu, ale byl přílišným nováčkem v tomto oboru a byl příliš nesvůj, než aby mohl dosáhnout úspěchu víc než

ucházejícího. Vypadal sdostatek jako král, ale nebyl s to cítit se jako král. Byl srdečně rád, když se ceremonie skončila.

113

Většina dne byla “promarněna”, jak tomu v duchu říkal, pracemi spojenými s kralováním. Ba i dvě hodiny věnované jistým královským kratochvílím a zábavám byly tak spoutané omezeními a ceremoniálem, že mu připadaly spíš jako břímě než co jiného. Nicméně pobyl hodinku mezi čtyřma očima se svým otloukánkem a tuto dobu považoval za čistý zisk, neboť z tohoto setkání

vytěžil jak pobavení, tak užitečné informace.

Třetí den Tomova kralování nadešel a minul zhruba stejným způsobem jako dny předešlé, ale v jednom ohledu slunko prokouklo mračny, už nebyl tak nesvůj jako dříve; začal si trošinku zvykat na své postavení i na prostředí; okovy ho stále ještě dřely, ale ne pořád; zjistil, že přítomnost a hold vysokých osobností ho každou hodinou, jež uplývá nad jeho hlavou, trápí a zneklidňuje méně a méně.

Byl by mohl hledět čtvrtému dni vstříc bez vážných obav, nebýt toho veřejného stolování; mělo začít dnes. Na programu byly závažné věci, neboť tohoto dne měl předsedat radě, která vyslechne jeho názory i rozkazy týkající se mezinárodně politického postoje, jejž Anglie zaujme k rozličným cizím státům roztroušeným široko daleko po té naší velké zeměkouli; v ten den také bude Hertford slavnostně vyvolen, aby zastával vysoký úřad lorda ochránce; ještě i jiné významné věci byly stanoveny na tento čtvrtý den, ale Tomovi připadaly bezvýznamné u srovnání s utrpením, jaké představovalo pomyšlení, že bude jíst načisto sám a sám, ale obklopen množstvím očí na něho upřených a množstvím úst, jež

114

budou komentovat jeho výkon, a jeho chyby, bude-li tomu chtít neštěstí, aby se chyb dopustil.

žádná pomoc odnikud, nic nedovedlo zastavit blížící se čtvrtý den, a tak nadešel. Nalezl Toma sklíčeného a roztržitého a tato nálada ho nadobro opanovala; nedovedlji setřást. Běžné dopolední povinnosti se na něho lepily jako smůla a unavovaly ho . A zase jednou těžce pocítil břímě zajetí.

Už se málem blížilo poledne, když Tom rozmlouval s lordem Hertfordem ve velké audienční síni a odevzdaně

čekal, až udeří hodina určená pro oficiální návštěvu většího počtu vysokých hodnostářů a dvořanů.

Za chvíli Toma, jenž se odloudal k oknu, zaujal život a ruch na velké silnici za bránou paláce, a nebyl to zájem nezúčastněné, lhostejné zvědavosti; naopak: Tom zatoužil celým srdcem, aby byl osobně účasten tohoto ruchu a této svobody. A jak se díval, spatřil, že se po silnici blíží hulákající a křičící předvoj davu, jejž tvořili rozedraní muži, ženy a děti nejnižších a nejchudších vrstev.

“Rád bych věděl, co se to tam děje,” zvolal Tom s pravou chlapeckou zvědavostí, jakou takové věci budí.

“Tys král,” slavnostně odpověděl lord a hluboce se uklonil. “Mám svolení Vaší Milosti, abych směl jednat?” 115

“Ó zajisté, ano! Ó z plna srdce, ano!” zvolal Tom vzrušeně a pro sebe dodal: “Věru, být králem není samá

nuda, má to své světlé stránky a své přednosti.” Lord zavolal páže a poslal je k veliteli stráže s rozkazem:

“Takto velí král: Nechať jest zadržen dav a nechať jest zjištěno, co jest příčinou jeho pochodu . ” O několik vteřin později vyšla z bran četa královské

gardy, vojáků oděných v blýskavou ocel, a utvořila před davem šik napříč silnicí. Běžec

se vrátil a hlásil, že zástup doprovází muže, ženu a mladé děvče, lidi, kteří

mají být popraveni pro zločiny spáchané proti míru a důstojenství říše.

Smrt, a to násilná smrt, čekala ty nešťastníky! Představa drásala Tomovo srdce. Duch účasti ho ovládl a vyloučil všechny ostatní úvahy; vůbec nepomyslel na to, že byl uražen zákon, vůbec nepomyslel na utrpení či škodu, kterou tito tři zločinci způsobili svým obětem; nemohl myslet na nic jiného než na popraviště a na hrozný osud, jenž se vznáší nad hlavami odsouzenců. Pro tuto úzkostnou představu zapomněl dokonce i na to, že je jen nepravým stínem krále, nikoliv jeho podstatou; a než si uvědomil, co říká, vypleskl rozkaz:

“Přiveďte je sem!”

Pak se začervenal jako pivoňka a užuž se mu drala na rty nějaká omluva; ale když viděl, že jeho příkaz nepřekvapil ani lorda, ani čekající páže, potlačil slova, jež chtěl říci. 116

Páže s naprostou samozřejmostí udělalo hlubokou dvorní

poklonu a vzdálilo se pozpátku z dvorany, aby vyřídilo rozkaz. Toma zaplavila vlna pýchy a znova pocítil, že kralování má své odškodňující výhody. Řekl si: “Věru, je to tak, jak jsem si to představoval, když jsem čítal knihy starého kněze a když jsem si myslel, že jsem sám princem, který všem rozkazuje a poroučí a říká jim

‚udělej tohle a udělej tamto’, a nikdo se neodvažuje vzepřít mé vůli.”

Právě se otevřely dveře; ceremoniář ohlašoval jedno velezvučné jméno po druhém, jejich nositelé následovali a dvorana se záhy zpola naplnila vysokým panstvem a parádou. Ale Tom přítomnost těch lidí skoro nevnímal, jak byl vzrušen a jak byl soustředěn na tu druhou a zajímavější věc. Bezděky se posadil na své královské

křeslo a upřel oči na dveře; bylo na něm vidět, že je netrpělivý a nedočkavý. Shromáždění hodnostáři to postřehli, raději ho nerušili a začali se mezi sebou bavit směsí státních záležitostí a dvorních klepů.

Za malou chvíli bylo slyšet, že se blíží pořadové kroky vojáků, a viníci vstoupili do dvorany pod dozorem šerifova zástupce a poločety královské gardy. Úředník poklekl před Tomem a pak poodstoupil; tři zasvěcenci smrti rovněž poklekli, ale zůstali klečet; vojenská stráž se seřadila za Tomovým křeslem. Tom si vězně zvědavě

prohlížel. Něco v oděvu nebo vzezření muže mu cosi matně připomínalo. “Mám dojem, že jsem toho člověka už někde viděl…, ale kdy a kde, ne a ne si vzpomenout,” vrtalo Tomovi hlavou. Právě v tu chvíli muž na okamžik zvedl hlavu a ihned zase sklonil tvář, nejsa s to patřit do 117

tváře nejvyšší moci; leč jediný pohled přímo do obličeje, jenž se Tomovi naskytl, postačil. Řekl si: “Teď už je všechno jasné; toto je ten neznámý, který vytáhl Julka Wittů z Temže a zachránil mu život onoho mrazivého, větrného prvního dne nového roku; byl to statečný, dobrý

čin, škoda že učinil také něco zlého a dostal se do tak smutného postavení… Nezapomněl jsem ani na datum, ani na hodinu, kdy se to stalo, neboť o hodinu později, zrovna když tlouklo jedenáct, dostal jsem od báby Cantyové bití tak znamenité a obdivuhodné jakosti, že všechno, co jsem dostal předtím nebo potom, bylo u srovnání s tím vyložené mazlení a laškování.” Teď Tom nařídil, aby na chvíli odvedli ženu a děvče; potom se obrátil na šerifova zástupce řka:

“Dobrý muži, čeho se ten člověk dopustil?” Úředník poklekl a odpověděl:

“Nechať se líbí Vašemu Veličenstvu, vzal jedem život poddaného . “

Tomův soucit s vězněm a jeho obdiv k odvážnému

zachránci tonoucího hocha dostal hroznou ránu.

“Obžaloba mu byla dokázána?” otázal se.

“Naprosto jasně . Vaše Veličenstvo . ” Tom si povzdechl a řekl:

118

“Odveďte ho, zaslouží si smrt. Je to škoda, neboť měl statečné srdce, totiž, totiž chci říci, že tak vypadá!” Vězeň se najednou vzpamatoval, prudce sepjal ruce, zoufale jimi lomil a zároveň zajíkavými a zděšenými slovy “krále” zapřísahal: “Ó pane můj a králi, máš-li slitování se ztracenými, slituj se nade mnou! Jsem nevinen, a také to, z čeho jsem obžalován, bylo dokázáno jen chatrně, ale přec o tom nemluvím; rozsudek byl proti mně vynesen a nemůže být změněn; ale v této své nouzi nejvyšší prosím o dobrodiní, neboť můj osud je hrozný nad snesitelnost. Milost, milost, můj pane a králi! V královském svém slitování vyslyš mou prosbu, poruč, abych byl oběšen!” Tom byl ohromen. Dopadlo to načisto jinak, než očekával.

“Při mé hlavě, toť podivné dobrodiní! Cožpak ti oběšení

nebylo beztak souzeno?”

“Ó dobrotivý můj králi, není tomu tak. Je nařízeno, abych byl zaživa uvařen.”

Hnusné překvapení těchto slov Toma málem přimělo vyskočit z křesla. Jakmile se vzpamatoval, zvolal: “Tvé přání je splněno, duše ubohá! I kdybys byl otrávil sto lidí, nesměl bys zemřít smrtí tak hroznou.” 119

Vězeň sklonil tvář k zemi, propukl ve vášnivé projevy díků, a skončil slovy: “Kdyby, chraň Bůh, někdy neštěstí se stalo tvým údělem, nechať nebesa vzpomenou tvé dnešní dobroty ke mně a oplatí ji tobě!”

Tom se obrátil k Hertfordovi a řekl:

“Je možné uvěřit, že byl vydán proti tomuto muži ortel smrti tak hrozné?”

“Je to zákonný trest, pro traviče . Vaše Milosti . V

Německu jsou padělatelé peněz vařeni k smrti v oleji, a nejsou tam házeni rázem, ale spouštěni do oleje provazem, postupně a pozvolně; napřed nohy a lýtka, pak stehna, pak.”

“Ó ustaňte, můj lorde, nic víc neříkejte, nemohu to slyšet!” křičel Tom a zakryl si rukama oči, aby z mysli vypudil takový obraz . “Zapřísahám vaše dobré lordstvo, abyste učinil opatření ke změně toho zákona, ó nedopusťte, aby další chudáci byli navštíveni takovým mučením.”

V lordově tváři se ukázalo hluboké uspokojení, neboť to byl muž se sklonem k milosrdenství a ušlechtilosti, věc to nikoliv obvyklá u příslušníků jeho třídy v onom nelítostném věku. Řekl:

120

“Šlechetná slova Vaší Milosti zpečetila osud tohoto zákona. Dějiny toho budou vzpomínat ke cti vašeho královského domu.”

Šerifův zástupce se chystal odvést svého vězně; Tom mu pokynul, aby počkal; pak řekl: “Dobrý muži, rád bych se s případem ještě blíže obeznámil. Tento muž řekl, že jeho čin byl prokázán toliko chabě. Pověz mi, co o tom víš.”

“Nechať se královské Milosti líbí, při soudu vyšlo najevo, že tento muž vstoupil do domu v osadě Islingtonu, kde ležel nemocný, tři svědci říkají, že to bylo v deset hodin dopoledne, a dva říkají, že to bylo o několik minut později; nemocný člověk byl onoho času sám a spal, a za chvíli muž zase z domu vykročil a šel svou cestou. Nemocný člověk zemřel do hodiny, jsa zmítán křečemi a dávením.”

“Viděl někdo, že mu odsouzenec podal jed? Byl nějaký jed nalezen?”

“To medle nikoliv, vladaři můj.”

“Jak tedy vešlo ve známost, že vůbec šlo o nějaký jed?”

“Nechať se Vašemu Veličenstvu líbí, doctores dosvědčili, že nikdo takovým způsobem neumírá, leč byl-li mu podán jed.”

121

Bylo to závažné svědectví, v těch prostých dobách. Tom uznal a rozpoznal hroznou jeho průkaznost a řekl:

“Lékař zná své řemeslo, patrně měli pravdu. Věci vypadají zle pro tohoto ubohého člověka.”

“A to ještě nebylo všechno . Vaše Veličenstvo; bylo toho víc a byly to horší věci. Mnoho lidí vypovědělo, že čarodějnice, která potom opustila vesnici a nikdo neví, kam šla, jim předpověděla a řekla tajně mezi čtyřma očima, že nemocný zemře na jed, ba co víc, že mu jed podá nějaký neznámý přespolní člověk, muž s hnědými vlasy, oblečený v obnošený lidový oděv; a zajisté tento zajatec kromobyčejně popisu odpovídá. Nechať se Vašemu Veličenstvu líbí přikládati věci tu těžkou závažnost, jež jí přísluší vzhledem k tomu, že byla předpověděna!”

Toto byl, za oněch pověrčivých časů, důkaz hrozné síly. Tom měl pocit, že věc je vyřízena; měla-li svědectví

vůbec nějakou cenu, byla vina toho chudáka prokázána. Nicméně poskytl vězni ještě naději řka:

“Můžeš-li říci něco ve svůj prospěch, mluv.”

“Nemohu říci nic, můj králi, co by mi prospělo. Jsem nevinen, ale nemohu svoji nevinu vyjevit. Nemám přátel, sic bych mohl dokázat, že jsem onoho dne nebyl v Islingtonu; také bych mohl dokázat, že v dobu, kterou uvádějí, jsem byl od Islingtonu vzdálen přes tři míle, neboť jsem byl ve Wappingu; ba co víc, můj králi, mohl 122

bych dokázat, že zatímco oni říkají, že jsem bral život, jsem život zachraňoval. Tonoucí chlapec.”

“Zadrž! Šerife, pojmenuj den, kdy čin byl spáchán!”

“V deset hodin dopoledne, nebo několik minut později, v prvý den nového roku, nejvznešenější.”

“Propusťte vězně na svobodu, je to králova vůle!” Opět se při tomto zvolám nekrálovsky začervenal a zakryl tuto nepřístojnost, jak nejlépe uměl, slovy:

“K hněvu mne popouzí, že by člověk měl býti oběšen na základě takových daremných, potrhlých důkazů!” Tlumený šum obdivu proběhl shromážděním. Obdiv

neplatil Tomovu rozhodnutí, neboť malý byl počet těch, kdo propuštění odsouzeného traviče považovali za věc správnou či užitečnou, za rozhodnutí, jež lze připustit nebo obdivovat . Nikoliv. Obdiv platil bystrosti a čilosti, kterou Tom projevil. Některé z komentářů, pronášených šeptem, vyzněly v ten smysl:

“Toto není šílený král, je plně při smyslech.”

“Jak rozumně formuloval své otázky, to rychlé, panovnické vyřízení věci, toť věru zase někdejší

opravdový princ v přirozené své podobě!”

“Bohu buď chvála, jeho nemoc minula! Toto není žádný

slaboch, nýbrž král. Zachoval se jako jeho vlastní otec.” 123

Jelikož vzduch byl plný pochvaly, Tom nemohl trochu jí

nepochytit. Následkem toho bylo, že jeho sebevědomí

valně okřálo a že jeho celá bytost byla naplněna pocity velmi libými.

Jeho mladistvá zvědavost ovšem nicméně záhy nabyla vrchu nad těmito příjemnými

myšlenkami a pocity; dychtil dozvědět se, jakého asi druhu mohly být hrdelní

neplechy, jež natropily žena a děvčátko; a tak byla na jeho rozkaz předvedena před něho dvě zděšená a

vzlykající stvoření.

“Co spáchaly?” otázal se šerifa.

“Nechať se líbí Vašemu Veličenstvu, z černého zločinu byly obviněny a zevrubně usvědčeny; pročež soudcové

podle zákona vynesli, aby byly oběšeny. Zaprodaly se ďáblu, takový jest jejich zločin.”

Tom se otřásl. Byl odmalička veden k tomu, aby se štítil a stranil těch hrozných lidí, kteří se dopouštějí podobné

ohavnosti. Nicméně přece jen nehodlal odepřít si potěšení spojené s nasycením zvědavosti; proto se otázal:

“Kde se tak stalo, a kdy?”

“O půlnoci, v prosinci, ve zbořeném kostele, Vaše Veličenstvo.” Tom se znova otřásl.

“Kdo tam byl přítomen?”

“Jen ony dvě, Vaše Milosti, a ten druhý.” 124

“Přiznaly se?”

“Nikoliv, Vaše Veličenstvo, tvrdošíjně to popírají.”

“Tak, prosím tebe, jak to vyšlo najevo?”

“Jistí svědkové je viděli, kterak se tam ubíraly . Vaše dobrotivé Veličenstvo; to zplodilo podezření a ukrutné

následky podezření později dotvrdily a ospravedlnily. Obzvláště pak bylo dosvědčeno, že pekelnou mocí takto získanou vyvolaly a přivodily vichřici, kteráž zpustošila celý vůkolní kraj. Přes čtyřicet svědků vichřici potvrdilo; a věru tisíc svědků mohlo vichřici potvrdit, majíce důvod vzpomínati na ni, neb všichni škodu utrpěli.”

“Toť zajisté případ vážný.” Tom chvíli v duchu rozebíral tuto ukázku temného darebáctví a pak se otázal:

“Utrpěla i žena onou vichřicí škodu?” Četné staré hlavy mezi shromážděnými daly přikývnutím najevo, že chápou a uznávají moudrost této otázky. Šerif však v dotazu neviděl nic logicky významného;

odpověděl s prostou přímočarostí:

“Zajisté, Vaše Veličenstvo, utrpěla, a naprosto právem, jak všichni uznávají. Její obydlí bylo smeteno a ona i její

dítě zůstaly bez přístřeší.”

“Vidí se mi, že draze zaplatila za právo způsobit sobě

samé škodu. Kdyby i troník za to byla zaplatila, byla by přeplatila; že svou duší a duší dítěte zaplatila, to 125

nasvědčuje, že je šílená; je-li šílená, neví, co dělá, a tudíž

nezhřešila.”

Obstarožné hlavy dalším kývnutím znova projevily uznání Tomově moudrosti a jeden z přítomných zašeptal:

“Lidé říkají, že král je šílený; je-li tomu tak, pak je to šílenství takového druhu, jež by vylepšilo rozum nejednoho zdravého člověka, kterého znám, jen kdyby Pánbůh dal a oni se od něho nakazili!”

“Jak staré je to dítě?” otázal se Tom.

“Devět let, nechať se líbí Vašemu Veličenstvu.”

“Smí podle anglických zákonů dítě samo o sobě uzavřít smlouvu a prodat se, můj lorde?”

otázal se Tom, obraceje se na vysokého soudce.

“Zákon, dobrotivý můj vladaři, nedovoluje dítěti jednání

nebo opomíjení v závažné věci, maje za to, že jeho holobradý rozum není s to čeliti zralému rozumu a obmyslným cílům těch, kdo jsou starší. Ďábel může koupiti dítě, zlíbí-li se mu a souhlasí-li dítě, nikoliv však Angličan, v případě, že by kupcem byl Angličan, jest smlouva zmateční a neplatná . “

“Je nemravné, nekřesťanské a věru pošetilé, že anglické

zákony zakazují Angličanu, co štědře dopřávají ďáblu!” zvolal Tom, upřímně pobouřený.

Tento nový pohled na věc vyvolal nejeden úsměv a byl uskladněn v nejedné hlavě, aby potom mohl být vyprávěn 126

v kruzích dvořanů jako důkaz Tomovy svéráznosti a zároveň jako doklad, že se z duševní choroby uzdravuje. Starší z odsouzených žen přestala vzlykat a se vzrušeným zájmem a rostoucí nadějí lpěla očima na Tomových rtech. Tom to zpozoroval a toto chovám opuštěné, smrti zasvěcené nešťastnice posilovalo jeho soucit. Za chvilečku se otázal: “Jakým způsobem vyvolaly vichřici?”

” Tím, že svlékly punčochy, Vaše Veličenstvo . ” Toto sdělení Toma ohromilo a zároveň to rozpálilo jeho zvědavost do běla. Řekl dychtivě:

“To je úžasné! Má to vždycky tak hrozné následky?”

“Vždycky, vladaři můj, alespoň vždycky, přeje-li si to ta žena a řekne-li potřebná slova buď v duchu, nebo jazykem.” Tom se obrátil k ženě a řekl s prudkou dychtivostí: “Uplatni svou moc, chtěl bych vidět vichřici!” V pověrčivém shromáždění začaly blednout líce a začala se rozmáhat obecná, byť i nevyjadřovaná

touha dostat se z místnosti. Nic z toho Tom neviděl ani nevnímal, nic na světě pro něho neexistovalo než

objednaná živelní pohroma. Když viděl, že se na tváři ženy rozhostil výraz rozpaků a ohromení, dodal

vzrušeně:

“Nic se neboj, nikdo tě nebude z ničeho vinit. Ba co víc

, budeš propuštěna na svobodu, nikdo na tebe nevztáhne ruku. Ukaž, co umíš.”

127

“Ó pane můj a králi, já to neumím, křivě jsem byla obviněna.”

“Strach ti brání. Buď dobré mysli, újmy neutrpíš . Udělej vichřici, třeba sebemenší, nechci nic velikého ani škodlivého, ba abych pravdu děl, raději bych chtěl opak, udělej to, a tvého života bude ušetřeno, půjdeš na svobodu i se svým dítětem, bezpečná královským

pardonem a glejtem chráněna tak, že v celém království ti nikdo neublíží ani neuškodí.”

žena se vrhla k zemi a se slzami v očích se dušovala, že nemá moc udělat žádný zázrak, sic by přece s radostí

zachránila život dítěte, a byla svolná pozbýt života vlastního, je-li možno splněním králova rozkazu získat milost tak drahocennou .

Tom naléhal, žena stále setrvávala při svých slovech . Nakonec řekl:

“Myslím, že žena mluví pravdu. Kdyby moje matka byla na jejím místě a byla nadána mocí ďábelskou, nebyla by váhala ani okamžik a byla by přivolala vichřici a zpustošila celou zemi, kdyby odměnou za to byla záchrana mého propadlého života. Lze mít za prokázané, že i ostatní matky jsou z téhož těsta. Jsi volná, dobrá ženo

, ty i tvé dítě, protože mám za to, že jsi nevinná. A teď

už se nemusíš ničeho bát, když jsi dostala pardon, svlec své punčochy!, a dokážeš-li udělat vichřici, budeš

bohatá!”

128

Zachráněná chuděra nešetřila vděčnými slovy a na místě

uposlechla; Tom přihlížel dychtivě a napjatě a taky trošinínku ustaraně; dvořané pak byli očividně nesví a jako na trní. žena svlékla své punčochy, a pak i holčičce, a bylo vidět, že se snaží, seč je, oplatit královu velkorysost zemětřesením, ale vůbec nepochodila a selhalo to na celé čáře. Tom si zklamaně povzdechl a řekl:

“No tak tedy, duše dobrá, už se dále netrap, tvá moc z tebe vyprchala. Jdi s pokojem; a vrátí-li se někdy tvá

moc, nezapomeň na mne a sežeň mi vichřici.“27

KAPITOLA XVI

KRÁLOVSKÝ OBĚD

Hodina oběda se blížila, a kupodivu, toto pomyšlení

Toma znepokojilo jen maličko a vůbec ho neděsilo. Dopolední příběhy zázračně pozvedly jeho sebevědomí; ubohé zatoulané kotě si za čtyři dny zvyklo na své

podivné podkroví lépe, než by si dospělý člověk dokázal uvyknout za celý měsíc. Nenašli bychom lepšího dokladu pro dětskou schopnost přizpůsobit se každému prostředí. Použijme vzácné možnosti, kterou máme, a zatímco dvořané strojí a připravují Toma na parádní podnik, zautíkejme do hodovní síně a podívejme se, jak to tam vypadá. Je to prostorná dvorana s pozlacenými sloupy oblými i hranatými a s malbami na stěnách a na stropě. U

dveří stojí urostlé stráže, nehybné jak sochy, oděné v 129

nákladný a malebný šat a ozbrojené halapartnami. Na vysoké galérii, která lemuje celý sál, je sbor hudebníků a veliký nával oslnivě oděného občanstva obého pohlaví. Ve středu dvorany, na vyvýšené estrádě, je Tomův stůl. A nyní udělme slovo starému kronikáři:

“Do síně vstupuje kavalír nesoucí berlu a zároveň s ním vstupuje další kavalír, nesoucí ubrus. Když byli oba potřikráte poklekli s největší uctivostí, ten jeden prostírá

ubrus, a když byli oba znova poklekli, oba se vzdalují; poté přicházejí dva další, jeden opět s berlou, druhý se solničkou, talířem a chlebem; když poklekli stejným způsobem jako ti předešlí a když byli na stůl položili, co přinesli, i oni se vzdalují, konajíce přitom stejné obřady jako ti předešlí; a nakonec přicházejí dva skvěle odění

šlechtici, z nichž jeden nese koštéřský nůž; když se byli co nejdvorněji hluboce uklonili, oba přistupují a drhnou stůl chlebem a solí s takovou uctivostí, jako by král byl přítomen.“28

Tak skončily předběžné ceremonie. Nyní slyšíme zdálky, odkudsi z rozléhajících se chodeb, fanfáru polnice a nezřetelné zvolání: “Ustupte z cesty, král přichází!

Ustupte z cesty, jeho nejjasnější Majestát přichází!” Zvuky se znova a znova opakují, blíží se, blíží se, a za chvíli nám tak říkajíc do obličeje hlaholí vojenská fanfára a rozléhá se volání: “Ustupte z cesty, král přichází!” A v téže chvíli se objevuje skvoucí průvod a prochází dveřmi pořadovým krokem. Udělme znova slovo kronikáři:

“Napřed přicházejí kavalíři, baroni, hrabata, rytíři Podvazkového řádu, všichni nádherně oblečení a

130

prostovlasí; poté přichází kancléř mezi dvěma muži, z nichž jeden nese královské žezlo, druhý korunovační meč

špicí vzhůru obrácený, v červené pochvě zdobené

zlatými liliemi. Potom přichází sám král. Dvanáct polnic a množství bubnů ho vítá a zdraví mocným rykem a celá

galérie povstává a volá: Bože, krále chraň! Za králem vstupují šlechtici jeho osobní

družiny a vlevo a vpravo pochoduje jeho čestná stráž, padesát důstojníků s pozlacenými válečnými sekyrami.”

Toto všechno bylo náramné a příjemné. Tomovo srdce radostně bušilo a oči mu jenjen hrály. Kráčel opravdu půvabně, tím spíš, že nemyslel na to, jak si počíná, neboť

jeho mysl byla okouzlena a zaměstnána libou vůkolní

podívanou a libým poslechem, a kromě toho, nikdo nemůže být příliš nemotorný v nádherných, dobře padnoucích šatech, jakmile si na ně trochu zvykl, obzvláště není-li si jich právě vědom. Tom pamatoval, čemu ho naučili, a děkoval za pozdravy mírným úklonem své chocholaté hlavy a dvorným: “Děkuji vám, mí dobří

lidé!”

Posadil se za stůl, aniž smekl čepici; a to udělal bez nejmenších rozpaků, neboť jíst s čepicí na hlavě, to byl jedinký panovnický zvyk, jejž spolu sdíleli králové a Cantyové, a žádná z obou stran se nemohla holedbat, že v tom umí chodit lépe než ten druhý. Královský průvod se rozešel, malebně se seskupil a zůstal prostovlasý. A nyní, za zvuků svižné hudby, začala do dvorany pochodovat králova osobní garda, “nejurostlejší a nejsilnější mužové Anglie, neboť byli podle těchto 131

měřítek vybráni”, leč necháme kronikáře, aby nám o tom pověděl:

“Gardisté vstupovali prostovlasí, odění v šarlat, se zlatými růžemi na zádech; a přicházeli a odcházeli a každý pokaždé přinesl jeden z chodů oběda na stříbře. Kavalír přijímal tyto chody v pořadí, jak byly přinášeny, a stavěl je na stůl; koštéř pak dal každému z gardistů po jednom soustu pokrmu, který přinesl, z obavy, aby nebyl otrávený.”

Tom se dobře najedl a nic nedbal, že stovky očí sledují

každé sousto na cestě k jeho ústům a že přihlížejí jeho jídlu s napětím, jež nemohlo být větší, kdyby kousal vražednou třaskavinu a lidé čekali, kdy že ho vyhodí do povětří a rozpráší ho na všechny strany. Tom si dával dobrý pozor, aby nepospíchal, a stejně dobrý pozor, aby nic, ale vůbec nic sám nedělal, nýbrž počkal, až příslušný

funkcionář poklekne a udělá to za něho. Tom absolvoval oběd bez jediné chyby, což byl drahocenný triumf bez vady a hany.

Když bylo konečně po jídle a když opouštěl dvoranu, obklopen svou skvělou družinou a průvodem, když slyšel jásání polnic a víření bubnů a hřímavé volání slávy, řekl si, že veřejný oběd, nestane-li se při něm jindy nic horšího, není koneckonců to nejstrašnější, co se člověku může přihodit, a že by si takové trápení dal líbit třebas několikrát denně, kdyby se tím mohl vykoupit z jiných, hroznějších povinností svého královského úřadu. 132

KAPITOLA XVII

FU-FU I.

Miles Hendon pospíchal na jižní konec Mostu, napjatě

vyhlížeje hledané osoby a doufaje a očekávaje, že je každou chvíli dohoní. Dočkal se však zklamání. Podle toho, co mu řekli lidé, kterých se vyptával, mohl sledovat jejich směr ještě kus cesty Southwarkem; potom však stopy ustaly a Hendon si nevěděl rady, jak dál. Nicméně

věnoval zbytek dne usilovnému hledání. Když padla noc, byl unavený, polomrtvý hlady a cíle své touhy stejně

vzdálený jako předtím; a tak se navečeřel v hostinci U

heroldova kabátce a šel spát odhodlán, že si ráno přivstane a důkladně prohledá celé město. A jak tu tak ležel, přemýšleje a kuje plány, začal uvažovat takto: Chlapec tomu pobudovi, jenž se vydává za jeho otce, jistě uteče, bude-li moci; a až uteče, půjde snad zpátky do Londýna a vyhledá snad svůj dřívější příbytek? Nikoliv, to neudělá; bude se chtít vyhnout novému polapení. Co tedy udělá? Jelikož jakživ neměl na světě přítele ani ochránce, dokud nepotkal Milese, bude

se samozřejmě

snažit toho přítele znova najít za předpokladu, že to hledám nebude vyžadovat návrat do Londýna a do

nebezpečí. Vydá se rovnou na cestu do Hendonu; ano, to jistě udělá, neboť ví, že Miles má namířeno domů a že ho tudíž na Hendonském zboží najde. Ano, věc byla Hendonovi naprosto jasná; nesmí už mařit čas v

Southwarku, ale musí se dát na cestu, musí projít Kentem, ve směru na Mnichův vrch, musí prohledávat 133

lesy a cestou se musí vyptávat. A nyní se vraťme k nezvěstnému mladému králi.

Nelze říci, že pobuda, kterého číšník z hostince na Mostě

viděl, jak se “zrovna přidává” k mladíkovi a ke králi, se k nim opravdu přidal; jenom se k nim nenápadně přidružil a šel těsně za nimi. Neříkal nic. Levou ruku měl v pásce a přes levé oko měl velkou zelenou klapku; mírně

pokulhával a opíral se o dubovou sukovici. Mladík vedl krále klikatou cestou napříč Southwarkem a tak ho pomaloučku polehoučku dostal až na silnici za obcí. Teď

už byl král rozhněvaný a řekl, že dál nepůjde, že je na Hendonovi, aby přišel za ním, a nikoliv na něm, aby chodil za Hendonem. že takovou troufalost nemíní trpět; že už zůstane, kde je. Mladík řekl:

“A ty bys zde mařil čas, zatímco tvůj přítel leží raněn tam v tom lese? Je-li to tvůj úmysl, staň se tvá vůle.” Královo chování se okamžitě změnilo. Vzkřikl:

“Je raněn? A kdo se odvážil to učiniti? Na tom však v tuto chvíli nezáleží; veď mne, veď mne! Rychleji, cháme! Jsi v olovo obutý? že je raněn? A byť pachatel byl synem vévodským, litovati toho bude!”

K lesu to byl hezký kousek, ale vzdálenost brzo překonali. Mladík se rozhlížel, objevil větev zaraženou do země, k níž byl přivázán kousek hadříku, a potom vedl krále do lesa; přitom se díval po podobných větvích a co chvíli je také nalézal; byly to zřejmě značky vedoucí

k místu, kam se chtěl dostat. Za chvíli došli k otevřenému 134

prostranství, kde byly ohořelé trosky rolnické usedlosti a poblíže stodola napolo už zřícená. Nikde tu nebylo stopy života a vládlo zde hluboké ticho. Mladík vstoupil do stodoly a král ho dychtivě následoval. Nikdo tu nebyl!

Král se překvapeně a podezíravě podíval po mladíkovi a řekl:

“Kde je?”

Výsměšný smích mu byl odpovědí. Král v mžiku

vzplanul hněvem; zvedl ze země poleno a právě se chystal zaútočit na mladíka, když mu k sluchu dolehl další výsměšný smích. Pocházel od pobudy, který je zpovzdáli následoval. Král se obrátil a řekl zlostně:

“Kdo jsi? Co zde pohledáváš?”

“Zanech svého bláznění,” řekl muž, “a uklidni se. Mé

přestrojení není tak dobré, abys mohl předstírat, že jím neprohlédneš a že nepoznáváš svého otce.”

“Nejsi můj otec. Neznám tě. Já jsem král. Ukryl-li jsi mého služebníka, najdi mi ho, nebo zle zakusíš za to, cos spáchal.”

John Canty odpověděl přísným a odměřeným hlasem:

“Je jasné, že jsi blázen, a nerad bych tě trestal; budeš-li mě však dráždit, budu to muset udělat. Tvé blábolení

nevadí zde, kde není uší, které by si tvých hloupostí

musely všímat, ale bude dobré cvičit tvůj jazyk v opatrné

řeči, abys nás nepřivedl do neštěstí, až se odstěhujeme. 135

Zavraždil jsem někoho a nesmím se zdržovat doma, a ty také doma nezůstaneš, protože potřebuji tvých služeb. Z

moudrých důvodů jsem změnil své jméno; zní Hobbs, John Hobbs; ty se jmenuješ Jack, vtluč si to do hlavy. A teď mluv. Kde je tvá matka? Kde jsou tvé sestry?

Nepřišly na smluvené místo, víš snad ty, kam šly?” Král odpověděl nakvašeně:

“Neobtěžuj mne svými hádankami. Má matka je mrtva; mé sestry jsou v paláci.”

Mladík, jenž stál opodál, posměšně vyprskl a král by se do něho byl pustil, ale Canty, neboli Hobbs, jak si nyní

říkal, mu v tom zabránil a řekl:

“Ticho, Hugone, netrap ho; nemá zdravý rozum a tvé

způsoby ho dráždí. Posaď se, Jacku, a uklidni chvilečku dostaneš něco k snědku . “

Hobbs a Hugo se začali šeptem bavit a král se z jejich nepříjemné společnosti vzdálil, co nejvíce mohl. Zašel na druhý konec stodoly, kde našel na hliněné podlaze prostřenou slámu nakupenou do výše jedné stopy. Tam si lehl, místo přikrývky si přetáhl přes hlavu slámu a zanedlouho byl pohřížen v myšlenky. Měl mnoho stesků, ale všechny menší odsunul málem do nepaměti největší z nich, žal nad ztrátou otce. Ostatní svět se otřásal hrůzou při vyslovení jména Jindřich VIII., pro ostatní lidi to jméno znamenalo netvora, jehož chřípí dštilo zkázu a jehož ruka třímala důtky a rozdávala smrt; tomuto 136

chlapci však jméno kouzlilo jen pocity radostné; postava, kterou si vyvolával, měla tvář samu něhu a lásku. Vybavoval si dlouhou řadu láskyplných setkání s otcem a něžně se jimi obíral; a slzy, které se mu bez ustání řinuly z očí, vydávaly svědectví, jak hluboký a skutečný je žal, jenž ovládl jeho srdce. A jak se odpoledne chýlilo ke konci, hoch, znavený svým trápením, pozvolna usnul spánkem klidným a léčivým.

Po delší době, sám nedovedl říci, kolik času uplynulo, začal se probírat z bezvědomí spánku do polovědomí

rozespalosti, a jak tu tak ležel se zavřenýma očima a mátožně přemýšlel, kde je a co se stalo, zaslechl šplouchavý zvuk, vzteklé bubnování deště na střechu. Zaplavil ho libý pocit dušinky v peří, ale v příštím okamžiku byla pohoda neurvalým způsobem zmařena sborem výskajících, kdákajících a smějících se hrubých hlasů. Bylo to nemilé vytržení ze spánku a král vystrčil hlavu ze slámy, aby se podíval, odkud se ten rušivý hluk bere. Jeho zraku se naskytla špinavá, ošklivá podívaná. Uprostřed na druhém konci stodoly plápolal na zemi oheň; a kolem něho ve strašidelném rudém světle ležela a povalovala se nejroztodivnější společnost otrhaných vyvrhelů a pobudů obého pohlaví, o jaké se mu kdy zdálo nebo o jaké kdy četl. Byli tu vzrostlí, statní muži, do sněda opálení pobytem pod širou oblohou za každého počasí, s dlouhými vlasy a oblečení do neuvěřitelných hadrů; byli tu mladíci střední velikosti, s posupným výrazem ve tváři a podobně odění; byli zde slepí žebráci s klapkami či s obvazy na očích; žebráci zmrzačení s dřevěnými nohami a s berlami; byl tu padoušsky

137

vyhlížející podomní obchodník se svým rancem; šlejfíř, kotlář a bradýř-ranhojič, každý s nádobíčkem svého povolání; některé z tulaček byly ještě spíš děti než

děvčata, jiné byly v květu mládí, jiné zase byly staré a vrásčité ježibaby a všechny mluvily hlučně a drze a sprostě a všechny byly špinavé a zanedbané; a byla tam tři nemluvňata s tvářičkami plnými vyrážek; bylo tam několik vychrtlých psů s provázky kolem krku; jejich úkolem bylo vodit slepce.

Už byla noc, tlupa právě skončila vydatnou večeři, zábava právě počínala; plechovka s kořalkou kolovala od úst k ústům. Rozlehlo se sborové volání:

“Písničku! Slepýši! Pajdale! Zpívat!” Jeden ze slepců povstal a připravil se ke zpěvu tím, že odložil klapky kryjící jeho bezvadné oči a ceduli hlásající

příčinu jeho neštěstí . Pajdal se zbavil dřevěné nohy a postavil se vedle svého spoludarebáka na vlastní zdravé, silné hnáty; potom začali hulákat rozpustilou písničku a na konci každé sloky se jim dostávalo posily, neboť

veškeré shromáždění se přidávalo z plna hrdel. Když

dospěli k poslední sloce, podnapilé nadšení dosáhlo takového stupně, že se kdekdo přidal a zpíval s sebou už

od začátku do konce a množství ohavného zvuku otřásalo trámovím střechy. A tohle byla slova, jež vyvolala takové

nadšení:

Šli do Londýna Malvazník a Lapka Nůž a Zámečník 29

šli do Londýna na hmátku. Uctěte jejich památku, 138

neb někdo hned to na ně pích a šerif za límec je zdvih.Na šibenici dlouhý sen; tam všichni tři spí noc i den.Tak pospěšte si, kluk i muž, ó, do Londýna každý kluš,a hledejte a hledejte a na vytáčky nedejte,ať práskač, který škodí nám, se na konopí houpe sám. 30

Následovala volná zábava; ale nemluvili v zlodějské

hantýrce písně, neboť toho nářečí užívali jenom tehdy, bylo-li nebezpečí, že naslouchají nepřející uši. V průběhu hovoru vyšlo najevo, že “John Hobbs” vůbec není žádný

nováček, ale že už kdysi dostal u tlupy výcvik. Chtěli po něm, aby jim pověděl, co poslední dobou dělal, a když

řekl, že “náhodou” někoho zabil, shromáždění projevilo značné uspokojení; když dodal, že ten “někdo” byl kněz, dostalo se mu obecného potlesku a musel si s každým připít. Staří známí ho halasně vítali a noví byli hrdi na to, že mu mohou potřást rukou. Ptali se ho, proč byl tak dlouho pryč a “proplýtval tolik měsíců”. Odpověděl:

“Londýn je lepší než venkov, a v posledních letech bezpečnější, protože zákony jsou tak trpké a drábové tak pilní. Nebýt té mrzutosti, byl bych tam zůstal. Byl bych tam zůstal a už nikdy bych se nebyl pustil na venkov, ale ta mrzutost mi to překazila.”

Ptal se, kolik členů tlupa nyní čítá. “Pohlavár” neboli šéf odpověděl:

139

“Pětadvacet statných chmatáků, slepičářů, kapsářů a fňukalů, když se k tomu připočtou holky a báby a ostatní silniční ženské. Většina jich je zde, ostatní jsou na cestě

na východ, do zimních doupat. My za nimi vyraz íme, jak se rozední.”

“Nevidím tu mezi počestným bratrstvem Tlusťocha. Kdepak asi je?”

“Chudák, teď snídá, obědvá a večeří síru, a k tomu ještě

příliš horkou pro jemný jazyk. Byl zabit ve rvačce někdy v polovině léta.”

“Toť smutná novina; Tlusťoch byl šikovný člověk a statečný . “

“Pravda, pravda, to byl. Černá Běta, jeho holka, drží

pořád ještě s námi, ale teď tu není; je s těmi, co jdou na východ; je to dobré děvče, má slušné chování a je pořádná; nikdo ji ještě neviděl opilou víc než čtyři dny v týdnu.”

“Vždycky na sebe držela, dobře se pamatuji.., správná

ženská a veškeré pochvaly hodná. Její matka byla volnějších mravů a méně vybíravá; hádavá a hašteřivá babice, ale chytrá byla, až pánbůh bránil.”

“A to byl také její konec, proto jsme o ni přišli. Její

umění hádat z ruky a ostatní způsoby jasnovidectví jí

nakonec vynesly pověst a jméno čarodějnice. Vrchnost ji upekla k smrti na pomalém ohni. Statečnost, s jakou podstoupila svůj ortel, mě dojala až naměkko, klnula a 140

nadávala celému zástupu čumilů a diváků, když jí

plameny už sahaly až nahoru ke tváři a zapalovaly její

řídké vlasy a praskaly kolem její šedivé hlavy., Klnula?

Co to říkám? Klnula! A kdybys byl živ ještě tisíc let, tak mistrné nadávám neuslyšíš. Věčná škoda, její umění zaniklo s ní. Zbyly ještě nějaké nejapné a nijaké

napodobeniny, ale málo naplat, nikdo už se neumí

skutečně a doopravdy rouhat!”

“Pohlavár” si povzdechl; posluchači povzdechli s účastí; obecná sklíčenost padla přechodně na celý spolek; neboť ani otrlí vyvrhelové jako tito nejsou načisto nepřístupní

sentimentalitě, ale jsou schopni letmo pocítit ztrátu a žal, v dlouhých přestávkách a za obzvláště příznivých okolností, jako například v tomto případě, kdy ze světa sejdou genialita a kultura a nezanechají dědice. Hluboký doušek z kolující plechovky nicméně záhy zase obnovil náladu truchlících pozůstalých.

“Potkalo některé jiné z našich přátel neštěstí?” otázal se Hobbs.

“Některé ano., Obzvláště nováčky, kteří se k nám přidali nedávno; jako například chalupníci. Byli vyhozeni na silnici, bezradní a hladoví, protože jim vzali pole, aby z nich nadělali pastviny pro ovce. žebrali, a přivázali je ke katově káře a svlékli je do pasu a zbičovali je do krve; pak je posadili do klády, aby je lidé kamenovali; žebrali znova, a byli znova zbičováni a usekli jim jedno ucho; žebrali potřetí, co jiného těm chudákům ubohým zbývalo?., a vypálili jim na skráň znamení žhavým železem a prodali je do otroctví; utekli, honili je jako 141

zvěř, chytili je a oběsili je. Jsou to jednoduché případy a není třeba mnoha slov. Jiní z nás vyvázli trochu lépe. Pojďte sem. Balíku, Spálený, Chrapoune, ukažte, jak jste vyparádění!”

Muži vstali, odhrnuli část svých hadrů a ukázali záda; byla křížem krážem poznamenána vypouklými jizvami tlustými jak provaz, stopami karabáče; jeden z nich si sčísl vlasy a ukázal místo, kde kdysi býval levý boltec; jiný ukázal rameno s vypáleným písmenem T, a zmrzačené ucho; třetí řekl:

“Já jsem Balík, kdysi rolník; vedlo se mi slušně, měl jsem milující ženu a děti; teď mám trochu jiné povolání a jiný název; a žena a děti jsou tytam; možná že přebývají v nebi, možná že jsou v pekle, ale dobrotivému Bohu budiž dík, že už nepřebývají v Anglii! Má hodná, počestná stará matka se živila tím, že ošetřovala nemocné; jeden z nich zemřel, doktoři nevěděli nač, a tak má matka byla upálena jako čarodějnice před očima mých plačících dětí. Anglické právo!, vzhůru všichni a zvedněte své číše!, naráz všichni dohromady, a teď všichni dohromady provolejte slávu a připijte

milosrdnému anglickému právu, jež ji vysvobodilo z anglického pekla. Děkuji vám, přátelé, vespolek. žebrali jsme dům od domu, já a žena, nosili jsme s sebou hladová děcka, ale mít hlad, to je v Anglii zločin, tak s nás strhali šaty a vybičovali nás ze tří měst. Připijte znova milosrdnému právu Anglie!, neboť jeho karabáč se notně napil krve mé Marie a sladké osvobození přišlo rychle. Teď tam leží v chudinském hrobě a už se jí nic zlého nemůže stát. A děti, zatímco mě právo mrskalo z 142

města do města, děti zemřely hlady. Připijte, hoši, kapku vypijte, jenom kapičkou připijte ubohým dětem, které jakživy nikomu neublížily. Já žebral znova, prosil jsem o kůrku chleba, a dostal jsem kládu a přišel jsem o ucho, podívejte se, zde mám pahýl; žebral jsem znova, a zde je pahýl druhého ucha, abych na to nezapomněl. A přece jsem žebral znova, a byl jsem prodán jako otrok, zde na mé skráni, kdybych si smyl tu skvrnu, byste viděli to červené O, které tam zanechalo rozpálené železo. OTROK! Chápete, co to slovo znamená? Anglický OTROK stojí před vámi. Utekl jsem svému pánovi, a chytí-li mě, nejhorší kletba nebes nechať dopadne na právo země, které tak poroučí., budu viset!“31

Zvučný hlas se rozlehl přítmím: ” Nikoliv! Nebudeš!, neboť dnešního dne nadešel konec tohoto práva!” Všichni se obrátili a viděli fantastickou postavičku krále, jež se rychle přibližovala; když se vynořil do světla a bylo ho jasně vidět, zarachotil výbuch hromadných otázek: “Kdo to je? Co to je? Kdopak jsi, mužíčku?” Hoch neupadl do rozpaků. Klidně tu stál v ohnisku všech těch udivených a tázavých pohledů a řekl s vladařskou důstojností: “Jsem Edvard, král anglický.”

143

Následovala divoká salva smíchu, zčásti výsměšného, zčásti nadšeného výtečností vtipu. Krále to ťalo. Řekl zostra: “Vy nemoresní pobudové, toto jest váš dík za královskou milost, kterou jsem vám přislíbil?”

Řekl toho hněvivým hlasem a vzrušenými gesty ještě více, ale všechno zaniklo v bouři smíchu a posměšných výkřiků. “John Hobbs” se několikrát pokusil překřičet lomoz, až konečně uspěl, a řekl: “Přátelé, je to můj syn, snílek, hlupák a úplný blázen, nic si z toho nedělejte, on si myslí, že je anglický král.”

“Já jsem král,” řekl Edvard, obraceje se k n ěmu, “jak sám ke své škodě v pravý čas seznáš. Doznal jsi vraždu, budeš se za to houpat.”

“Ty mě chceš udat?, Ty! Jak tě chytím.”

“Počkej, počkej!” řekl mohutný pohlavár; vložil se do věci právě včas, aby zachránil krále, a zdůraznil zákrok tím, že srazil Hobbse pěstí k zemi. “Nemáš úctu ke králům ani k pohlavárům? Zapomeneš-li se v mé přítomnosti ještě jednou, sám tě pověsím.” Pak řekl Jeho Veličenstvu: “Nesmíš nikomu ze svých druhů vyhrožovat, chlapče; a musíš si dát pozor, abys jinde zle o nich nemluvil. Buď králem, hoví-li to tvé nemocné hlavě, ale nesmíš tím nikomu škodit. Nech si pro sebe titul, který jsi vyslovil, je to velezrada. Jsme špatní lidé, v některých menších, podružných věcech., ale není mezi 144

námi nikdo tak podlý, aby zradil svého krále; v tom ohledu jsme duše milující a věrné. Podívej se, zda mluvím pravdu. Hej, všichni najednou: ‚Ať žije Edvard, král anglický!’”

“AŤ žIJE EDVARD, KRÁL ANGLICKÝ!”

Zpustlá čeládka zdravici zahřímala, až se nahnutá stodola zachvěla. Králova tvářička se na okamžik radostí rozjasnila. Potom král trošininku naklonil hlavu a řekl s prostou vážností: “Děkuji vám, mí dobří lidé!”

Tato neočekávaná odezva vyvolala ve společnosti nový záchvat křečovitého smíchu. Když se bouře za chvíli jakžtakž utišila, řekl pohlavár důrazně, ale s dávkou dobráckosti: “Nech toho, chlapče, není to rozumné ani zdravé . Holduj si své zálibě, nejde-li to jinak, ale zvol si nějaký jiný

titul.”

Jeden z kotlářů zaječel návrh:

“Fu-fu První, král mezulánů!”

Titul se okamžitě ujal, kdekdo jej opakoval a k nebi začalo stoupat řvaní: “Ať žije Fu-fu První, král mezulánů!” následované houkáním, kočičím koncertem a výbuchy smíchu.

145

“Přitáhněte ho a korunujte ho!”

“Oblecte ho v ornát!”

“Dejme mu žezlo!”

“Na trůn s ním!”

Tucty takových a podobných výkřiků se rozléhaly současně; a než se ubohá malá oběť nadála, byla korunována cínovým lavorem, zahalena v roztrhanou přikrývku, posazena na sud a obdařena letovacím železem coby žezlem. Pak se všichni vrhli na kolena a k malému králi se vznášel sbor ironických nářků a posměšných suplik, za nichž si “prosebníci” sušili oči svými špinavými a roztrhanými rukávy a zástěrami.

“Buď k nám milostiv, ó dobrotivý králi!”

“Nešlapej po svých prosících červech, ó Vznešený Majestáte!”

“Slituj se nad svými otroky a potěš je královským kopancem!”

“Potěš nás a zahřej nás svými milostivými paprsky, ó planoucí slunce majestátu!”

“Posvěť půdu dotekem své nohy, abychom mohli jísti bláto a byli zušlechtěni!”

146

“Račiž na nás plivnout, ó vladaři, aby děti našich dětí

mohly vyprávět o tvé královské blahosklonnosti a byly pyšné a šťastné na věky věkův!”

Ale největší “šlágr” večera vymyslel kotlář, kopa veselá, a také sklidil největší aplaus. Poklekl a dělal, jako by chtěl políbit královu nohu, a král ho nohou rozhořčeně

odstrčil . Načež začal obcházet společnost a škemrat o kousek hadru; musí si prý přelepit místo na tváři, jehož se dotkla noha, neboť místo to musí být chráněno před dotekem sprostého vzduchu; a že má o budoucnost vystaráno, neboť půjde na vandr a bude to místo ukazovat za poplatek sto šilinků za jedno podívání. Dělal to všechno tak legračně, že lidi málem mřeli smíchy, a kotlář byl předmětem závisti a obdivu celé zchátralé

společnosti.

Malý monarcha měl oči plné studu a rozhořčení a v srdci svém si myslel: “Nemohli by být krutější, kdybych jim byl bůhvíjak ublížil, a přece jsem jim naopak slíbil laskavost, a takhle se ke mně za to chovají.” KAPITOLA XVIII

PRINC JDE S TULÁKY

Tlupa tuláků vyrazila, sotva začalo svítat, a pokračovala v pochodu. Nad hlavami byla nízká, zamračená obloha, pod nohama rozmoklá půda a ve vzduchu chlad zimy. Všechna bujarost tlupy byla tatam; někteří byli nasupení

147

a mlčenliví, někteří byli podráždění a hádaví, nikdo nebyl v dobré náladě a všichni měli žízeň.

Náčelník svěřil “Jacka” s několika stručnými připomínkami do péče Hugovi a nakázal Johnu Cantymu, aby chlapce neobtěžoval a aby ho nechal na pokoji; také

řekl Hugovi, aby na hocha nebyl příliš přísný.

Po chvíli se trochu oteplilo a i mračna se poněkud rozptýlila . Parta se přestala tetelit zimou a její nálada začala stoupat . Byli čím dál tím bujnější a nakonec si začali jeden druhého dobírat a začali obtěžovat chodce ubírající se po silnici. Bylo to znamení, že je život zase těší a že už zase mají pochopení pro jeho radosti. Strach, který šel z lidí tohoto druhu, bylo znát na tom, že jim kdekdo uhýbal z cesty, že všichni chodci si nechávali pokorně líbit jejich hrubé drzosti a že se nikdo neodvážil jim odmlouvat. Tu a tam tuláci před očima majitelů strhli prádlo z plotů, a lidé ani nemukli a byli zřejmě rádi, že jim tuláci neodnášejí také plot.

Potom vtrhli do malé selské chalupy a pěkně se tam usadili, zatímco třesoucí se sedlák a jeho rodina vybrakovali celou spíži, aby se nezvaní hosté mohli nasnídat. Když jím žena a dcera podávaly jídlo, brali je za brady a hrubě o nich vtipkovali a častovali je urážlivými přídomky a řehtali se jim. Po rolníkovi a jeho synech házeli zeleninu a kosti a lidé museli pořád uskakovat a uhýbat a tuláci řvali radostí, když někoho pěkně zasáhli. Nakonec pomazali máslem hlavu jedné z dcer, která si nechtěla nechat líbit jejich důvěrnosti. Když

148

odcházeli, hrozili, že se vrátí a že zapálí rodině střechu nad hlavou, dojde-li nějaké udání ke sluchu vrchnosti. Kolem poledne, po dlouhém, namáhavém plahočení, zastavila se tlupa za živým plotem na okraji většího městyse. Dopřáli si hodinu odpočinku a pak se parta rozešla; chtěli vstoupit do města každý z jiné strany a věnovat se svým rozličným zaměstnáním. “Jack” byl poslán s Hugem. Hodnou chvíli chodili sem a tam a Hugo vyhlížel příležitost, jak se k něčemu dostat. Nic se mu nenaskytlo, a tak nakonec řekl: “Nevidím nic, co by se dalo ukrást; je to mizerné město. Proto budeme žebrat.”

” My že budeme žebrat? Nastojte! Jdi si po svém řemesle

, hodí se k tobě. Ale já žebrat nebudu.”

“Ty nebudeš žebrat?” zvolal Hugo a překvapeně se podíval na krále. “Prosím tě, kdypak ses dal na pokání?”

“Jak to myslíš?”

“Jak to myslím? Cožpak jsi po celý svůj život nechodil žebrotou po londýnských ulicích?”

“Já? Ty idiote!”

“Nech si své lichotky, zásoba ti aspoň déle vydrží. Tvůj otec říká, že jsi žebral odmalička. Možná že lhal. Snad si dokonce troufneš a řekneš, že lhal,” posmíval se Hugo. 149

“Ten, kterého ty zveš mým otcem? Ano, lhal.”

“No tak, kamaráde, nepřeháněj tu svou veselou hru na blázna; dělej to pro svou zábavu, ale ne ke své škodě. Řeknu-li mu to, notně ti za to napráská.”

“Nemusíš se namáhat. Sám mu to řeknu.”

“Líbí se mi tvá odvaha, jen co je pravda; ale ne že bych obdivoval tvůj rozum. Bití a výprasků je v tom našem životě vrchovatě i tak, aniž by se člověk musel zvlášť namáhat a koledovat si o ně. Ale nechme toho; já tvému otci věřím; nepochybuji, že umí lhát; nepochybuji, že také lže, naskytne-li se toho potřeba, neboť tak to dělají i nejlepší z nás; ale zde není žádná potřeba . Moudrý člověk neplýtvá takovou užitečnou věcí, jako je lhaní, pro nic za nic Ale pojď; když sis vzal do hlavy, že necháš žebrání, do čeho se dáme? Máme se někam vloupat?” Král řekl netrpělivě: “Ustaň s tím bláznovstvím, unavuješ mne!” Hugo odpověděl hněvivě: “Tak poslyš, přítelíčku; nechceš žebrat, nechceš se nikam vloupat; budiž po tvém. Ale já ti povím, co určitě uděláš. Budeš dělat vnadidlo, zatímco já budu žebrat. A opovaž se říct, že to neuděláš!”

Král užuž chtěl opovržlivě odpovědět, když ho Hugo zarazil a řekl:

150

“Ticho! Tamhle přichází člověk s laskavou tváří. Tak já

teď padnu k zemi a dostanu křeče. Když se ten člověk ke mně rozběhne, ty začneš naříkat a padneš na kolena a budeš dělat, jako bys plakal; potom křič, jako by tě na nože brali, a řekni: ‚Ó pane, je to můj ubohý nemocný

bratr a my nemáme nikoho na světě; propánaboha vás prosím, pohlédněte svýma milosrdnýma očima alespoň

jedinkrát se slitováním na nemocného, opuštěného, přenešťastného ubožáka; věnujte ze svého bohatství

maličký měďáček na bližního, kterého Pánbůh navštívil a který zde hyne!’, a povídám, nepřestaň naříkat, dokud ho o ten měďák neobereme, sic budeš litovat.” A Hugo neprodleně začal sténat a hekat a obracet oči v sloup a vrávorat a potácet se; a když se neznámý chodec přiblížil, Hugo se s výkřikem před ním svalil a začal se svíjet a válet v blátě, jako by v hrozných bolestech umíral.

“Jejej, jejej!” zvolal dobrosrdečný neznámý. “Chudinka, chudinka, jak se trápí! No tak, no tak, počkej, já ti pomohu vstát.”

“Ó urozený lorde, ustaňte a Bůh vás opatruj, knížecí pane

, ale mám-li takový záchvat, každý dotek mne bolí. Můj bratr zde poví Vaší Ctihodnosti, jak jsem mučen bolestmi, popadne-li mne takový záchvat. Měďák nám uštědřete, urozený pane, měďáček nám uštědřete na chleba; a pak mne přenechte mému utrpení.”

“Měďák! Tři měďáky máš míti, ty ubohé stvoření,”, a začal se s nervózním chvatem hrabat po kapsách a mince 151

našel. “Tumáš, ubohý chlapče, a rádo se stalo. Tak, a teď

pojď sem, hochu, a pomoz mi donést svého nemocného bratra tam do toho domu, kde.”

“Nejsem jeho bratr,” skočil mu do řeči král.

“Co? Nejsi jeho bratr?”

“Ó slyšte ho!” zaúpěl Hugo a pak tajně zaskřípal chrupem. “Zapírá vlastního bratra, bratra, který je ještě k tomu jednou nohou v hrobě!”

“Hochu, jsi skutečně bezcitný, je-li toto tvůj bratr. Styď

se!, a on tu leží jako Lazar. Není-li to tvůj bratr, kdo to tedy je?”

“žebrák a zloděj! Dostal od vás peníze, a ještě k tomu vás patrně po kapsářsku okradl. A vykonal bys zázračné

léčení, kdybys na jeho záda přiložil hůl a přenechal ostatek Prozřetelnosti.”

Ale Hugo na zázrak nečekal. V mžiku byl na nohou a tentam rychlostí větru a pán běžel za ním a cestou z plna hrdla křičel “Chyťte ho!”. Král vyslal k nebi střelnou modlitbičku díkůvzdání za své osvobození, prchal opačným směrem a nepolevil, dokud nebyl v bezpečí. Dal se první cestou, která se mu naskytla, a brzo byl daleko za městem. Pospíchal i nadále, co nejvíce mohl, a pořád se nervózně ohlížel; ale nakonec se přestal bát a místo strachu nastoupil radostný pocit bezpečnosti. A nyní si uvědomil, že má hlad a že je velmi unavený. Zastavil se tedy u nejbližší chalupy; ale když chtěl 152

promluvit, nepustili ho k slovu a zahnali ho. Jeho šaty svědčily proti němu.

Bolelo ho to a rozhořčilo ho to, a když šel dál, umínil si, že se už nikdy nevystaví takovému ponížení. Ale hlad to vždycky vyhrává nad hrdostí; a tak když se schylovalo k večeru, zkusil to u jiné chalupy; ale zde pochodil ještě

hůře než předtím, neboť mu spílali zlými slovy a slibovali mu, že ho dají zavřít jako tuláka, neodejde-li okamžitě.

Nadešla noc, chladná a ponurá; a panovník s bolavýma nohama šel a šel a plahočil se

dále. Musel, neboť

pokaždé když se posadil, aby si odpočal, zima mu záhy pronikala až do kostí. Všechny pocity a zážitky tohoto putování tichou temnotou a pustou nekonečností noci mu byly nové a divné. Občas zaslechl hlasy, které se blížily, které ho míjely a zase zanikaly v tichu; a jelikož z těl, kterým tyto hlasy patřily, nezhlédl víc než jakési beztvárné plující skvrny, bylo to všechno přízračné a strašidelné a mráz mu běhal po zádech. Tu a tam zahlédl blikající světélko, vždycky zřejmě velmi vzdálené, skorem jakoby z jiného světa; zaslechl-li cinkání

zvonečku, jaký mají kolem krku ovce, bylo to cinkání

slabounké, vzdálené, nezřetelné; vítr k němu donášel tlumené bučení skotu v stoupajících a klesajících vlnách a byl to zvuk přesmutný; chvílemi k němu dolehlo přes neviditelné prostory polí a lesů naříkavé vytí psa; veškeré

zvuky jako by přicházely z hrozné dálky; malý králíček z toho všeho měl pocit, že se mu všechen život a všechno dění daleko vyhnuly a že tu stojí samotný samotinký, opuštěný, uprostřed nezměrné pustiny.

153

Král klopýtal dále strašidelnými vidinami tohoto zlého dobrodružství a občas se polekal, neboť šelest suchého listí nad jeho hlavou zněl tak velmi velice jako šepot lidského hlasu; a posléze najednou spatřil načisto zblízka kropenaté světlo plechové lucerny. Král ustoupil zpátky do stínu a čekal. Lucerna stála u otevřených vrat jakési stodoly. Král ještě chvíli vyčkával, ale nic neslyšel, nikdo se neukázal. Jak tak nehnutě stál, roztřásla ho zima

, a pohostinná stodola vypadala tak lákavě, že se nakonec rozhodl vsadit všechno na jednu kartu a vstoupit. Běžel rychle a po špičkách, a zrovna když překračoval práh, zaslechl za sebou hlasy. Honem skočil za bednu ve stodole a přikrčil se. Dva zemědělští dělníci vstoupili do stodoly; lucernu přinesli s sebou, začali pracovat a přitom si povídali. Král využil toho, že dělníci občas někam s lucernou zašli, a dobře se rozhlédl a zapamatoval si, že na druhém konci stodoly je něco jako větší chlév; tam se král mínil došmátrat, jen co tu bude sám. Také si všiml, že v půli cesty k chlévu je naskládána kupa koňských houní; z této zásoby mínil rekvírovat několik kusů pro službu koruně Anglie na jednu noc.

Za chvilečku muži skončili práci, vzali lucernu, odešli a zastrčili za sebou vrata . Zimomřivý, tetelící se král vzal několik houní tak rychle, jak to tma dovolila, a pak šťastně nahmatal cestu do chléva. Ze dvou přikrývek si ustlal lože, zbývajícími dvěma se přikryl. Byl nyní

panovníkem šťastným, ačkoliv přikrývky byly staré a tenké a nijak zvlášť nehřály; a kromě toho vydávaly čpavý puch maštale, jenž byl tak silný, že skoro dusil. 154

Ačkoliv král byl hladový a prostydlý, byl zároveň tak unavený a ospalý, že únava a spánek začaly brzo nabývat vrchu nad hladem a zimou, a král za chviličku upadl ve stav polospánku a polobezvědomí. A potom, zrovna když

už usínal doopravdy, zřetelně pocítil, že se ho něco dotklo. V mžiku byl vzhůru a lapal dech. Chladnou hrůzou záhadného dotyku ve tmě se mu málem srdce zastavilo. Ležel nehnutě, naslouchal a sotva dýchal. Ale nic se nepohnulo a nikde nebylo nic slyšet. Naslouchal a čekal dál, měl dojem, že naslouchá a čeká dlouhou dobu, ale pořád se nic nehýbalo a pořád nebylo nic slyšet. I začal nakonec zase podřimovat; a najednou ucítil ten záhadný dotek znova! Byla to strašidelná, hrozná věc, lehounký dotek neslyšné a neviditelné bytosti; chlapci se z příšerného strachu až dělalo nanic. Co má dělat? To byla moudrá otázka; ale nevěděl, jak na ni odpovědět. Má

snad opustit toto poměrně dobré bydlo a prchat před záhadnou hrůzou? Prchat, ale kam? Ze stodoly se nemohl dostat; a nesnesitelná byla představa, že by měl slepě utíkat semo tamo v té

tmě a v zajetí těch čtyř stěn, v patách s plíživým přízrakem, který by ho mohl každou chvíli přepadnout měkkým, odporným dotekem na skráň

nebo na rameno. Ale zůstat, kde je, a vydržet tuto živou smrt po celou noc, bylo to snad lepší? Ne. Co tedy zbývá? Ó byla jen jedna možnost; dobře to věděl, musí

natáhnout ruku a najít tu věc!

Snadno se to řeklo; ale bylo těžké vzmužit se a přimět se k činu. Třikrát povystrčil nesměle ruku do tmy; a rychle ji zase stáhl zpátky a zděšeně hekl, ne proto, že na něco narazil, ale proto, že byl tak pevně přesvědčen, že užuž

na to narazí. Ale počtvrté sáhl kousek dál a jeho ruka 155

lehce zavadila o cosi měkkého a teplého. Hrůzou málem zkameněl, neboť byl v takovém rozpoložení, že si nedovedl představit nic jiného, než že je to mrtvola člověka, který právě umřel a je ještě teplý. Byl přesvědčen, že raději zemře, než by se toho znova dotkl. Ale jeho přesvědčení bylo liché, neboť nepočítalo s nesmrtelnou silou lidské zvědavosti . Netrvalo dlouho a jeho chvějící se ruka tápala, jakoby sama od sebe a proti jeho lepšímu vědomí a bez jeho souhlasu, houževnatě

znova. Namakala štětku vlasů nebo chlupů; král se otřásl, ale sledoval vlasy nebo chlupy a našel něco, co považoval za teplé lano; sledoval lano a našel nevinné

telátko, neboť lano nebylo žádné lano, ale oháňka telátka. Král se zastyděl do hloubky duše, že se dal vyděsit a zdeptat takovou nicotnou věcí, jako je podřimující tele; ale nemusel si z toho tolik dělat, neboť se nebál telete, ale něčeho hrozného, neexistujícího, jehož představu telátko vyvolalo; a každý jiný chlapec by byl za oněch

pověrčivých časů jednal zrovna tak jako on.

Král byl nejen potěšen zjištěním, že záhadná bytost je pouhý přežvýkavec, ale byl potěšen i tím, že měl společníka; neboť se cítil tak osamělý a opuštěný, že uvítal i společnost a družbu tvora tak obyčejného. A od lidí, od vlastních bližních, se mu dostalo tolika ústrků a hrubého zacházení, že se mu skutečně ulevilo při pomyšlení, že je konečně pohromadě se stvořením, jež

má alespoň něžné srdce a mírnou letoru, i když mu třeba chybějí kvality vznešenější. I rozhodl se, že pustí

stavovské předsudky k vodě a že se s telátkem

skamarádí.

156

Když hladil jeho hladký, teplý hřbet, neboť zvíře leželo v bezprostřední blízkosti a v pohodlném dosahu., napadlo králi, že by mohl tohoto telete využít i způsobem praktickým. Načež přitáhl houně a ustlal si je načisto u telátka; potom se přitiskl k jeho hřbetu a přetáhl pokrývku jak přes sebe, tak přes svého přítele, a za několik minut mu bylo tak teplo a milo jako v

prachových peřinách královského paláce

Westminsterského.

Okamžitě se vyrojily příjemné myšlenky, život začal vypadat vábněji. Byl vysvobozen z pout poníženosti a zločinu; byl zbaven společnosti nízkých a surových vyvrhelů; bylo mu teplo, měl střechu nad hlavou; jedním slovem: byl šťastný . Noční vichřice sílila; pod každým z jejích nárazovitých náporů stará stodola zasténala a zadrnčela; potom síla vichřice chvílemi ochabovala a vítr skučel a vyl kolem rohů a vikýřů, ale to všechno byla hudba pro krále nyní, kdy byl v suchu a v pohodlíčku; ať

si nečas řádí a zuří, ať si bouchá a lomcuje, ať sténá a naříká, králi to nevadilo, krále to pouze těšilo. Jenom se těsněji přitulil ke svému příteli a liboval si v teple a pohodě a tak se šťastně nořil a ponořil pod hladinu vědomí a klesl v tvrdý spánek beze snů, ale plný klidu a míru. Kdesi v dálce vyli psi, melancholická kravka si bučivě posteskla a vítr zuřil dál a vzteklé vlny

deště se valily přes střechu; ale majestát Anglie spal klidně dál a klidně spalo i telátko, neboť to bylo stvoření ducha prostého, jež se nedalo snadno vyrušit vichřicí nebo uvést v rozpaky tím, že spí s králem.

157

KAPITOLA XIX

KRÁL U SEDLÁKŮ

Když se král časně zrána probudil, zjistil, že v noci vklouzla do stodoly mokrá, ale inteligentní krysa, která si udělala pohodlný pelíšek na jeho hrudi. Teď, když byla vyrušena, rychle utekla . Hoch se usmál a řekl: “Chudinko hloupá, čeho se bojíš? Jsem na tom tak uboze jako ty. Hanba by mi bylo ublížit někomu bezmocnému, když jsem sám tak bezmocný. Nadto ještě jsem ti zavázán díkem za dobré znamení; neboť poklesl-li král tak hluboko, že si i krysy z něho dělají pelech, jistě to věstí blízký obrat, neboť je jasné, že hlouběji poklesnout nemůže . “

Vstal a vykročil ze stáje a v téže chvíli zaslechl zvuk dětských hlasů. Vrata se otevřela a do stodoly vkročily dvě holčičky. Jakmile ho spatřily, přestaly mluvit a přestaly se smát; zastavily se, stály a velmi zvědavě se na něho dívaly. Za chviličku si začaly šeptat, potom přišly kousek blíž a znova se zastavily a špitaly a koukaly . Pomalounku sbíraly odvahu a začaly se o něm bavit nahlas. Jedna řekla: “Má pohlednou tvář . “

Druhá dodala: “A pěkné vlasy.”

158

“Ale je uboze oblečený.”

“A vypadá, jako by byl hladný.”

Přistoupily ještě blíž a plaše ho obcházely kolem a kolem a bedlivě si ho ze všech stran prohlížely, jako by šlo o nové, divné zvířátko; ale po celou dobu byly ve střehu, jako by se bály, že patří ke druhu zvířátek, která by případně mohla i kousat. Nakonec se zastavily před ním; držely se, jako na vzájemnou ochranu, za ruce a podívaly se nevinnýma očima na hocha pořádně ještě jednou; a potom jedna z nich sebrala všechnu svou odvahu a zeptala se s upřímnou přímostí: “Kdo jsi?”

“Jsem král,” zněla vážná odpověď.

Děti sebou trhly, otevřely oči dokořán a ustrnuly tak na dobu němé půl minuty. Potom zvědavost přerušila mlčení.

“Ty jsi král? A jaký?”

“Král anglický.”

Děti se podívaly jedno na druhé, pak obě na něho, pak zase jedno na druhé, a potom jedno z nich řeklo: “Slyšelas ho, Markétko?, Řekl, že je náš král. Může to být pravda?”

159

“Co jiného by to mohlo být než pravda, Priscilko?

Cožpak by lhal? Protože, koukej, Priscilko, kdyby to nebyla pravda, musela by to být lež. Určitě by to byla lež. Jen si to rozvaž. Protože všecko, co není pravda, je lež, nijak se z toho nemůžeš vykroutit.”

Byl to dobrý, dokonale logický důkaz bez jakéhokoliv kazu a odňal Priscilčiným pochybnůstkám všechnu právní podstatu. Chvíli uvažovala a pak zavázala krále jeho ctí prostými slovy:

“Jsi-li opravdu král, tak ti věřím.”

“Jsem opravdu král.”

Tím byla věc vyřízena. Královská hodnost Jeho Veličenstva byla uznána bez dalších otázek či diskusí a obě holčičky se ho začaly ihned vyptávat, jak se sem dostal a jak to přijde, že je tak nekrálovsky oblečený, a kam má namířeno a vůbec. Králi se mocně ulevilo, když mohl vylít své ustarané srdce před posluchačstvem, které mu neoplácelo výsměchem nebo nevírou; a tak děvčátkům vyprávěl svůj příběh s takovým zaujetím, že zapomněl i na hlad; a hodné holčičky naslouchaly s nejhlubší a nejněžnější účastí. Ale když dospěl k posledním událostem, k tomu, jak se mu vedlo za uplynulých hodin a jak dlouho byl bez jídla, přerušily ho a rychle ho odvedly do chalupy, aby mu sehnaly snídani. Nyní byl král v dobré náladě a šťastný a řekl si: “Až se znova dostanu k moci, vždycky budu ctít malé děti na paměť toho, jak mi důvěřovaly a věřily v dobách mé

160

tísně, zatímco ti, kdo byli starší a považovali se za moudřejší, mě považovali za lháře a posmívali se mi.” Matka dětí přijala krále laskavě a byla plna soucitu; neboť jeho zanedbaný stav a jeho rozum očividně

nemocný budil účast jejího ženského srdce. Byla to vdova a byla opravdu chudá; zažila tedy dost trampot, aby uměla cítit s nešťastníkem. Domnívala se, že choromyslný chlapec se ztratil příbuzným nebo svým opatrovníkům; a tak se snažila vyzvědět, odkud přišel, aby věděla, jak zařídit jeho návrat; ale všechny její

zmínky o okolních městech a vesnicích a všechny její

dotazy v tom směru byly marné, chlapcova tvář i jeho odpovědi ukazovaly, že není obeznámen s věcmi, o kterých žena mluví. Hovořil vážně a prostě o věcech týkajících se královského dvora; a více než jednou se zhroutil, když mluvil o nebožtíku králi, “svém otci”; ale kdykoliv se hovor stočil na obyčejnější náměty, pozbyl zájmu a zmlkl.

Byla to pro ženu úplná záhada a byla z toho už celá

popletená; ale nedala se odradit. Když se pustila do vaření, jala se vymýšlet triky a úskoky, jimiž by chlapce přiměla, aby prozradil své tajemství. Mluvila o dobytku, hoch nejevil zájem; pak o ovcích, s týmž výsledkem., takže mylná byla její domněnka, že hoch je pasáčkem ovcí. Mluvila o mlýnech; a o tkalcích, kotlářích, kovářích, o řemeslnících a obchodnících všech druhů; a o blázincích a o vězeních a o dobročinných útulcích; ale ať

mluvila o čem chtěla, ve všech případech se dočkala zklamání . Vlastně ne ve všech; usoudila, že zúžila záhadu na obor prací v domácnosti . Ano, byla si jista, že 161

je nyní na správné stopě, hoch musel být sluhou v nějaké

domácnosti. Přivedla tedy řeč na tento obor. Ale výsledky nebyly povzbudivé. Otázka zametání ho nudila; řeč o rozdělávání ohně ho nevzrušila; námět drhnutí a leštění nevzbudil žádného nadšení. S nadějí již hasnoucí, a spíš už jen tak, aby si nemusela vyčítat, že něco opomenula, zmínila se hospodyně o vaření . K jejímu překvapení a k její ohromné radosti se tvář krále okamžitě rozjasnila! Ó tak jsem ho přece jen konečně

polapila, pomyslela si; a byla nezřízeně pyšná jak na svou lstivou prohnanost, tak na jemnocit, jímž tohoto vítězství dosáhla.

Teď měl ženin unavený jazyk možnost sobě odpočinout; neboť králova vyřídilka, podnícená hlodavým hladem a libými vůněmi, jež se linuly z bublajících hrnců a prskajících pánví, spustila a král se jal vyprávět s takovou výmluvností o některých labužnických pokrmech,

že si žena do tří minut řekla: “Pravdu jsem věru měla, pomáhal v kuchyni!” Pak král rozšířil svůj jídelníček a rozbíral další chody s takovým pochopením a s takovým nadšením, že si hospodyně řekla: “I propána! Jak může znát tolik pokrmů, a ještě k tomu tak dobrých? Vždyť

patří jen na stoly bohatých a mocných . O teď už tomu rozumím! Dnes je to sice otrhaný tuláček, ale než se s rozumem pominul, jistě sloužil v paláci; ano, jistě

pomáhal zrovna v té kuchyni, která vařila pro samotného krále! Já ho vyzkouším.”

Velmi dychtila, aby užuž dokázala správnost svého bystrého úsudku; řekla králi, aby chvíli dohlédl na vaření, a naznačila, že by mohl, bude-li se mu chtít, vyrobit 162

nějaký ten další chod podle vlastního gusta. Pak opustila místnost a mrkla na děti, aby ji následovaly.

“Už jeden anglický král měl za dávných časů takovouto zakázku, nijak se nepříčí mému důstojenství podejmout se úkolu, ke kterému se snížil veliký Alfréd.32 Ale já se vynasnažím, abych si důvěry lépe zasloužil než on; neboť

Alfréd nechal buchty připálit . “

Úmysl byl dobrý, ale výsledek úmyslu neodpovídal; neboť tento král, stejně jako ten druhý, se záhy pohroužil v přemýšlení o svých velkých věcech., A následky byly stejné: snídaně se připálila . žena se vrátila včas, aby zabránila úplné zkáze; a ostrým, žíhavým hubováním krále ruče vrátila na tento svět . Ale když

viděla, jak si hoch bere k srdci, že zklamal její očekávání, ihned zjihla a byla rázem zase dobrota a laskavost sama . Hoch se s chutí a dosyta najedl; snídaně ho znamenitě

osvěžila a přivedla ho do dobré míry. A “stolování” se vyznačovalo tímto podivným rysem: obě strany se ponížily a upustily od svých stavovských zvyků a obyčejů, a přece žádná z obou stran nevěděla, že se jí

dostává zvláštní laskavosti . Hospodyně původně chtěla mladého tuláka odkázat do rohu světnice a nakrmit ho tím, co zbylo a zbude; chtěla to s ním udělat přesně tak, jak se to dělá s jinými tuláky nebo se psy; ale svědomí ji tolik hnětlo kvůli tomu, jak ho vyhubovala, že mu, na nejzkroušenější omluvu, dovolila sednout k rodinnému stolu a jíst s lidmi společensky vyššími co zdánlivě rovný

s rovnými; král zase ze své strany tolik litoval, že zklamal důvěru rodiny tak hodné, že si uložil jako 163

pokání: poníží se na úroveň rodiny, místo aby žádal po ženě a dětech, aby stály a obsluhovaly ho, až sedne za jejich stůl a až bude jíst sám a jediný tak, jak ho k tomu opravňuje jeho původ a hodnost. Každému z nás udělá

dobře, když občas trochu sleví ze svých práv a udělá

něco lidského . Tahle hodná žena se po celý den šťastně

vyhřívala na sluníčku svého dobrého činu a gratulovala si k velkodušnosti, s níž se snížila k tulákovi; a král si se stejnou samolibostí připomínal milostivou

blahosklonnost projevovanou vůči sprostné selce. Když bylo po snídani, žena kázala králi, aby umyl nádobí. Krále to na chvíli ohromilo a málem se vzbouřil; ale pak si řekl: “Alfréd Veliký dával pozor na buchty; nepochybně by byl myl i nádobí, pročež i já to podstoupím . “

Neptejte se, jak to packal; a sám se tomu divil, neboť

považoval umytí dřevěných lžic a dřevěných hranatých talířů za snadnou věc; byla to však práce piplavá a otravná, ale nakonec ji přece jen zdolal. Teď už začínal být netrpělivý, aby mohl pokračovat v cestě; nebylo mu však souzeno, aby se tak rychle zbavil společnosti této hospodárné dámy. Přidělila mu několik drobných úkolů, jichž se zhostil celkem obstojně a s ucházejícím prospěchem. Potom kázala jemu a děvčátkům naloupat košík zimních jablek; ale počínal si při této práci tak nešikovně, že ho od tohoto zaměstnání odvolala a dala mu nabrousit řeznický nůž.

Potom musel česat vlnu, pořád a pořád a tak dlouho, až si řekl, že už dobrého krále Alfréda sdostatek zastínil, pokud jde o okázalý

způsob všednodenního hrdinství, o němž se bude pěkně

164

číst v knížkách o starých pověstech a v dějepisných dílech; a tak měl sto chutí podat rezignaci . A když mu hospodyně po obědě dala košík s novorozenými koťátky, aby je utopil, skutečně rezignoval. Totiž, chtěl zrovna svoji rezignaci podat, neboť byl přesvědčen, že všechno má své meze, jež nelze překročit, a měl dojem, že topení

koťat je zrovna takovou nepřekročitelnou mezí, když se objevil nový činitel. Novým činitelem byl John Canty. Měl na zádech krosnu podomního obchodníka a vedle něho kráčel Hugo.

Král zpozoroval darebáky, blížící se předním vratům, dříve než oni měli možnost zhlédnout jeho; a tak už

neříkal nic o žádných mezích, ale vzal košík s koťaty a beze slova vyšel zadními vrátky . Koťátka nechal v kůlně

a rychle vyběhl cestičkou za humny.

KAPITOLA XX

KRÁL A POUSTEVNÍK

Nikdo ho teď z domu nemohl vidět, neboť ho chránil vysoký živý plot; a štván smrtelnou úzkostí rozběhl se, pokud mu nohy a síly stačily, a utíkal směrem ke vzdálenému lesu. Ani jednou se neohlédl, dokud neměl ochranný les skoro na dosah; potom se obrátil a spatřil v dálce dvě postavy. To mu stačilo; nezdržel se, aby si je lépe prohlédl, ale pospíchal dál a nezmírnil běh, dokud nebyl hluboko v přítmí lesa. Potom se zastavil; neboť si byl jist, že je nyní víceméně bezpečný. Napjatě

poslouchal, ale ticho bylo hluboké a velebné, ba 165

strašidelné a tísnivé. Tu a tam, v dlouhých přestávkách, jeho napjatý sluch zachytil zvuky, ale byly tak vzdálené a duté a záhadné, že ani nezněly jako opravdové zvuky,ale jenom jako by to vzdychali a naříkali duchové umrlců. A tak zvuky byly ještě strašnější než ticho, jež rušily. Na počátku bylo jeho úmyslem zůstat po zbytek dne tam, kde je; ale zpocené tělo se záhy začalo tetelit zimou a hoch se musel nakonec zase vydat na cestu, aby se zahřál. Dal se přímo lesem v naději, že za chvíli narazí na nějakou cestu, ale byl zklamán. Šel a šel, ale čím dále se dostával, tím byl les zřejmě hustší. I přítmí houstlo a král si za chvíli uvědomil, že nadchází noc. Mráz mu běhal po zádech při pomyšlení, že by musel přenocovat v tak strašidelných místech; proto se snažil pospíchat ještě víc, ale čím víc pospíchal, tím méně cesty urazil, neboť už

byla taková tma, že neviděl, kam šlape; v důsledku toho neustále klopýtal o kořeny a zaplétal se do psího vína a do trnitých šlahounů.

Dovedeme si představit, jak byl šťastný, když konečně

spatřil záblesk světla. Blížil se mu opatrně a často se zastavoval, ohlížel se a naslouchal. Světlo přicházelo z nezaskleného okna jakési chýšky. Teď zaslechl hlas a užuž chtěl utéci a schovat se; ale okamžitě si to rozmyslel, neboť tento hlas se zřejmě modlil. Tiše se připlížil k jedinému oknu chýše, stoupl si na špičky a kradmo nakoukl dovnitř. Místnost byla malá; její podlahu tvořila původní hlína, udusaná a uhlazená lidskými šlépějemi; v koutě byla postel, vlastně pouhá kupa rákosí

a několik rozedraných pokrývek; blíže lůžka bylo vědro, pohár, měděnice a několik hrnců a pánví; ve světnici byla 166

dále krátká lavice a sedátko, trnož; na ohništi doutnaly zbytky dohořívajícího roští; před jakýmsi svatým obrázkem, jenž byl osvětlen jedinou svíčkou, klečel stařec; na staré dřevěné

bedně vedle něho ležela otevřená

kniha a lidská lebka. Muž byl vysoké, kostnaté postavy; jeho vlasy, kníry a vousy byly velmi dlouhé a sněhobílé; oblečen byl v roucho z ovčích kůží, jež mu sahalo od krku až po paty.

“Svatý poustevník,” řekl si král, “štěstí mi věru přálo.” Poustevník vstal; král zaklepal. Hluboký hlas odpověděl:

“Vstup!, leč hříchy zanech venku, neboť posvátná jest půda, na kterou vkročíš.”

Král vstoupil a zastavil se. Poustevník se na něho zadíval pichlavýma, neklidnýma očima a řekl: “Kdo jsi?”

“Jsem král,” zněla klidná, prostá odpověď.

“Vítej, králi!” zvolal poustevník nadšeně. Znova a znova opakoval slova “vítej! vítej!” a přitom začal horečně

šukat po světnici. Shodil věci, jež byly na lavičce, posadil na ni krále, přiložil na ohniště trochu roští a nakonec začal vzrušeným krokem chodit po světnici sem a tam.

“Vítej! Mnoho bylo těch, kdo zde hledali útočiště, leč

nebyli hodni a byli odmítnuti. Ale hodný jest toho a vítán zde jest král, jenž odhodil svou korunu a opovrhl lichým leskem svého úřadu a oděl se v cáry, aby život svůj zasvětil svatosti a umrtvování těla; takový král nechať

167

zde pobývá po všechny dny svého života až do chvíle své

smrti.” Král se rychle snažil poustevníka zarazit a vysvětliti mu, oč jde, ale poustevník nedbal, zřejmě ho ani neslyšel, ale zvýšeným hlasem a s rostoucí energií

pokračoval: “A zde dojdeš pokoje. Nikdo nevypátrá tvůj úkryt, kdo by tě znepokojoval prosbami, aby ses vrátil k prázdnému a pošetilému životu, jejž opustiti Bůh ti vnukl. Zde se budeš modlit, zde se zahloubáš do Knihy knih; zde budeš rozjímat o pošetilosti a klamu tohoto světa a o vznešenosti světa příštího; budeš se živit suchým chlebem a kořínky a denně budeš důtkami trestat tělo, abys čistil duši. Budeš na holém těle nosit žíněnou košili, budeš pít jedině vodu, a dojdeš pokoje, ano, naprostého pokoje, neboť kdož by tě přišel hledat, zmaten odejde, nenalezne tě, nebude tě obtěžovat.” Stařec, jenž pořád ještě chodil světnicí sem a tam, přestal mluvit nahlas a začal si něco drmolit. Král toho použil, aby se sám ujal slova, aby poustevníka vyvedl z omylu a vylíčil mu, co se ve skutečnosti zběhlo; a líčil svůj příběh s výmluvností, jakou mu dodávaly neblahé tušení a strach. Ale poustevník drmolil dál a vůbec nedbal. Drmolil, i když přistoupil ke králi. Pak přestal mumlat a řekl mu důležitě:

“Pst! Povím ti tajemství!” Naklonil se k chlapci, aby je sdělil, zarazil se však a naslouchal. Po chvíli naslouchání

došel po špičkách k okennímu otvoru, vystrčil hlavu, rozhlížel se přítmím, po špičkách se zase vrátil, sklonil se těsně ke králově tváři a zašeptal: “Jsem archanděl!” 168

Král sebou prudce trhl a řekl si: “Kéž by Bůh dal a já byl zase mezi tuláky a zloději; neboť běda! nyní jsem zajatcem šílence!” Jeho obavy se stupňovaly a jasně se zračily v jeho tváři. Poustevník pokračoval tichým, vzrušeným hlasem:

“Vidím, že cítíš mou nadzemskou moc! Úcta se zrcadlí v tvé tváři. Nikdo nemůže dlít v mé blízkosti a nepocítit ji; neboť je to moc a ovzduší nebes. Chodím do nebe a vracím se zpět v mžiku oka. Byl jsem učiněn

archandělem přesně na tomto místě, je tomu pět let a andělé seslaní z nebe přišli, aby mi odevzdali toto ohromující důstojenství. Jejich přítomnost naplnila tuto místnost nesnesitelným jasem. A poklekli přede mnou, králi! Ano, přede mnou poklekli, neboť jsem mocnější a vyšší než oni. Procházel jsem se po dvoranách nebeských a obcoval jsem s patriarchy. Dotkni se mé ruky, neboj se, jen se jí dotkni. Tak, tak, teď ses dotkl ruky, jíž

potřásl Abrahám a Izák a Jakub! Neboť jsem chodil po zlatých dvoranách a patřil jsem tváří v tvář Božstva!” Odmlčel se, aby své řeči dodal efektu; pak se výraz jeho obličeje náhle změnil, poustevník se napřímil a začal zase chodit po světnici. Potom řekl s hněvivou prudkostí:

“Ano, jsem archanděl; pouhý archanděl!, já, jenž mohl být papežem! Je to pravda pravdoucí. Nebesa mi to ve snách vyjevila, je tomu dvacet let. O ano, mohl jsem se stát papežem a měl jsem se stát papežem, neboť nebesa tak řekla, ale král rozpustil můj dům zbožnosti a já, chudý, neznámý mnich bez přátel, jsem byl jako

bezdomek vyhnán do širého světa a oloupen o velikost, jež mi byla souzena!” Poté začal poustevník zase něco drmolit a v marném hněvu se bil pěstmi do čela; chvílemi 169

bylo mezi drmolením rozpoznat zuřivou kletbu a

chvílemi bylo rozumět dojemné: “Pročež nejsem nic víc než archanděl, a měl jsem být papežem!”

Tak to šlo po celou hodinu a po celou hodinu chudáček králíček seděl a trpěl. Potom poustevníkův záchvat rázem přešel a stařec byl najednou samá laskavost. Jeho hlas zjemněl, muž sestoupil ze svých oblačných výšin a začal žvatlat tak prostě a lidsky, že si záhy dokonale získal královo srdce. Starý blouznivec upravil chlapci pohodlné

místo blíž u ohně, dovednýma a jemnýma rukama ošetřil jeho drobné oděrky a modřiny a pak začal připravovat a vařit večeři. Přitom neustále přívětivě hovořil a tu a tam pohladil chlapcovu líc nebo mu položil ruku na hlavu tak jemným a něžným způsobem, že všechen strach a odpor vzbuzený archandělem se změnil v úctu a náklonnost k člověku.

Tato pohoda trvala i při večeři; potom se oba pomodlili před svatým obrázkem a pak poustevník chlapce odvedl do sousední komůrky. Uložil ho ke spánku do postele a přikryl ho tak pěkně a láskyplně jako nějaká matka. Rozloučiv se pohlazením, stařec ho opustil, sedl si k ohni a začal prohrabovat řeřavé dříví roztržitým a bezděčným způsobem; potom se několikrát ťukl prstem do čela, jako by si chtěl vzpomenout na něco, nač zapomněl. Vypadalo to, že neuspěl. Teď rychle povstal, vstoupil do místnosti svého hosta a řekl:

“Tys král?”

“Ano,” zazněla rozespalá odpověď.

170

“Jaký král?”

“Anglický.”

“Anglický. Tak tedy Jindřich umřel!”

“žel, jest tomu tak. Jsem jeho syn.”

Černá chmura se rozhostila na poustevníkově tváři a stařec s mstivou zlobou zaťal kostnaté ruce v pěst. Chvíli tu tak stál, rychle oddychoval a opětovně polykal; potom řekl chraptivým hlasem:

“Víš, že to byl on, kdo nás vyhnal do světa, kde pro nás nebylo domova ani střechy nad hlavou?…”

Nebylo odpovědi. Stařec se naklonil a pozorně se díval na chlapcovu pokojnou tvář a naslouchal jeho klidnému dechu. “Spí, tvrdě spí.” A chmury zmizely z poustevníkovy tváře a ustoupily výrazu zlého

dostiučinění. Úsměv přelétl přes tvář snícího hocha. Poustevník si zašeptal: “Tak, jeho srdce je spokojené,” a odvrátil se. Kradmo obcházel místnostmi, dívaje se tam i onde; něco hledal. Chvílemi se zastavoval a naslouchal, chvílemi prudce otáčel hlavu a díval se směrem k posteli; a pořád si něco drmolil a pořád si něco šeptal. Konečně

našel, co zřejmě hledal, starý, rezavý řeznický nůž a brousek. S těmito věcmi se odplížil k ohni, tam se usadil, začal brousit nůž a přitom pořád mumlal a mumlal a vyrážel tlumená slova.

Vítr skučel kolem osamělé chýše, záhadné zvuky noci sem občas doléhaly zdáli. Lesklé oči podnikavých myšek a krys se občas z trhlin a děr 171

podívaly po starci, ale poustevník si hleděl svého díla, uchváceně, pohroužené, a nic jiného nevnímal.

Za hodnou chvíli vždycky přejel palcem ostří nože a spokojeně přikývl hlavou. “Je ostřejší a ostřejší,” řekl.

“Ano, je ostřejší a ostřejší . ” Nevšímal si, jak čas utíká, ale klidně pracoval dál a bavil se přitom svými myšlenkami, jež se občas oděly v členitou řeč:

“Jeho otec nám ublížil, zničil nás, a sestoupil do věčného ohně! Ano, sestoupil do věčného ohně! Unikl nám, ale byla to vůle boží, ano, byla to vůle boží, nesmíme reptat. Ale neunikl ohni! Nikoliv, neunikl ohni, stravujícímu, nemilosrdnému, nelítostnému ohni, a je to oheň věčný!” A tak pracoval a pořád pracoval; brumlal si, chvílemi se chraptivě zasmál, a chvílemi zase propukal ve slova:

“Jeho otec to má všechno na svědomí. Jsem pouhým archandělem, nebýt jeho, byl bych papežem!” Král se pohnul. Poustevník tise přikročil k jeho posteli; klekl a s napřaženým nožem se naklonil nad ležící tělo. Hoch se zase pohnul; jeho oči se na okamžik otevřely, ale jejich pohled nebyl tázavý, neboť nic neviděly; v příštím okamžiku pravidelný, tichý dech ukazoval, že spí zase tvrdě.

172

Poustevník se chvíli díval a naslouchal; ani se nehnul, ba sotva dýchal; potom dal pomalu poklesnout své paži a za okamžik se odplížil. Říkal: “Půlnoc už dávno minula, nebylo by dobré, kdyby vykřikl; někdo by náhodou mohl jít kolem.” Tiše šukal po svém doupěti, sbíraje tu pokrývku, zde řemen a onde další; potom se vrátil a počínal si tak opatrně a jemně, že svázal královy nohy v kotnících, aniž ho vzbudil . Potom se snažil svázat mu ruce; několikrát se pokusil paže zkřížit, avšak chlapec vždycky jednu či druhou ruku odtáhl; ale nakonec, když archanděl málem už myslel, že nepořídí, hoch sám zkřížil ruce a v příštím okamžiku byly spoutané. Teď poustevník přiložil pod spáčovu bradu šátek a jeho konce vedl nad jeho hlavou, a tak tiše, tak postupně a tak dovedně je svázal a zauzlil, že chlapec všechno pokojně zaspal, aniž se pohnul .KAPITOLA XXI HENDON PÍLÍ NA POMOC

Stařec se odplížil, tiše, sehnutě a kradmo jako kočka, a přinesl si nízkou lavici . Posadil se na ni a byl napůl v matném, plápolajícím světle, napůl ve stínu; a tak, s lačnýma očima, upřenýma na spícího hocha, seděl tu na bdění, nedbaje plynoucího času, a tiše brousil nůž a mumlal si a chichotal se; a vzezřením a postojem nepřipomínal nic tak živě jako strašného, obludného 173

pavouka, jenž se kochá pohledem na nějakou nešťastnou mušku, která bezmocně spoutaná leží v jeho síti. Už dlouhou dobu tu stařec seděl a civěl, nic nevida, neboť jeho mysl byla nadobro pohřížena do snů a duch byl nepřítomen., když si najednou všiml, že hoch má otevřené oči, dokořán otevřené a upřeně hledící!, upřeně hledící na nůž a hrůzou strnulé. Úsměv

ďábelského dostiučinění se rozhostil na starcově tváři a poustevník, aniž se pohnul nebo upustil od své činnosti, řekl: “Synu Jindřicha Osmého, pomodlil ses?” Hoch se bezmocně zmítal ve svých poutech; zároveň

procedil sevřenými čelistmi dušený zvuk, jejž si poustevník ochotně vyložil jako kladnou odpověď na svou otázku.

“Tak se pomodli ještě jednou. Modlitbu umírajících!” Hoch se otřásl od hlavy k patě a

jeho tvář zbledla. Pak se zase pokoušel vyprostit, svíjel se a otáčel na všechny strany; křečovitě, divoce, zoufale sebou škubal, ale marně; pouta roztrhnout nedokázal; a celou tu dobu stará obluda v lidské podobě na něho zhlížela a usmívala se; stařec pokyvoval hlavou, brousil nůž a občas zamumlal: “Drahocenné jsou tyto chvíle, je jich málo a jsou drahocenné, modli se modlitbu umírajících!” Hoch zoufale zaúpěl a přestal bojovat; ležel tu a prudce oddychoval. Potom vytryskly slzy a kanuly, jedna za 174

druhou, po jeho tváři; ale žalostná podívaná nijak nedokázala obměkčit krutého starce.

Teď už začalo svítat; poustevník to zpozorovala řekl zostra, s náznakem nervózního strachu v hlase: “Nesmím se už déle oddávat tomuto slastnému vytržení!

Noc již minula. Bylo to jako chvíle, jen jako chvilečka; kéž by to bylo trvalo rok! Potomku toho, jenž zkazil církev, zavři své oči, zkáze zasvěcené, bojíš-li se hledět na…”

Zbytek zanikl v nečleněném mumlání. Stařec klesl na kolena, nůž měl v ruce a naklonil se nad sténajícího hocha.

Slyš! Blízko chaty zazněl zvuk hlasů, nůž vypadl z poustevníkovy ruky; hodil přes chlapce ovčí kůži, a třesa se na celém těle, povstal. Zvuky sílily a za chvilečku bylo rozeznat, že hlasy jsou hrubé a hněvivé; potom bylo slyšet rány a volání o pomoc; potom dusot rychlých, prchajících nohou. Bezprostředně poté dopadlo na dveře chaty hromové bušení a v jeho patách: “Haló-ó-ó! Otevřte! A u všech čertů, pospěšte si!” Ó byl to nejsladší zvuk, nejnádhernější hudba, jež kdy dolehla ke královu okouzlenému sluchu; neboť to byl hlas Milese Hendona!

175

Poustevník, skřípaje zuby v bezmocném hněvu, rychle vyšel z ložnice a zavřel za sebou dveře; a hned nato slyšel král z “kaple” takovýto hovor: “Klaním se tobě a zdravím tebe, velebný pane! Kde je chlapec? Můj chlapec?”

“Jaký chlapec, příteli?”

“Jaký chlapec? Neobelhávej mne, pane knězi, nezkoušej na mně žádnou šalbu, nejsem na to naložen. Nedaleko této chaty jsem chytil darebáky, které jsem podezíral, že mi ho ukradli, a donutil jsem je, aby se přiznali; řekli, že jim zase utekl a že ho vystopovali až k vašim dveřím. Ukázali mi otisky jeho vlastních chodidel. A tak se už nevytáčej; protože, koukejte, svatý pane, neukážeš-li mi ho a nevydáš-li mi ho, Kde je ten chlapec?”

“Ó dobrý pane, snad míníte toho otrhaného královského tuláka, jenž zde přenocoval. Pakli se opravdu pán jako vy zajímá o poběhlíka, jako je on, nuže vězte, že jsem si ho poslal na pochůzku . Bude za chvíli zpátky.”

“Jak brzo? Jak brzo? Nemařte čas, nemohl bych ho dohnat? Jak brzo se vrátí?”

“Nemusíš se obtěžovat; vrátí se co nevidět.”

“Budiž. Zkusím čekat. Ale okamžik!, vy že jste si ho poslal na pochůzku?, Vy? V hrdlo lžete, nešel by. Vykrákal by ti za tvůj starý vous, kdyby ses opovážil 176

takové drzosti. Lhal jsi, příteli, dozajista jsi lhal!

Nesloužil by tobě ani jinému člověku.”

“Člověku, nikoliv, člověku snad nikoliv . Ale já nejsem člověk.”

“Co? Nejsi-li člověk, co proboha jsi?”

“Je to tajemství, pozor si dej, abys je neprozradil. Jsem archanděl.”

Miles Hendon si ulevil několika citoslovci, a nebyla veskrze zrovna pobožná, a potom řekl: “To ovšem dokonale vysvětluje jeho ochotu! Dobře jsem věděl, že by nehnul rukou ani nohou, kdyby ho kterýkoli smrtelník požádal o tělesnou práci; ale propána, i král musí poslechnout, když poroučí archanděl! Tak tedy, pst! Co to bylo za zvuk?”

Po celou tu dobu se král o kousek dál střídavě třásl hrůzou a chvěl nadějí; a po celou tu dobu soustřeďoval všechny síly na vydání svých úzkostných stenů; čekal, že je Hendon každou chvíli zaslechne, ale hořce si uvědomoval, že tomu tak není nebo že si jich Hendon přinejmenším nevšímá a že je nechápe . A tak mu tato poslední poznámka jeho vazala přišla jako umírajícímu oživující svěží vánek z vonných polí . Ještě jednou sebral všechny síly a zasténal, co jen mohl, zrovna ve chvíli, kdy poustevník řekl: “Zvuk? Slyšel jsem jenom vítr.”

177

“Možná že to byl vítr. Ano, jistě to byl vítr. Slyšel jsem to po celou do, zase se to ozvalo. Není to vítr! Jak divný

to zvuk! Pojďte, přijdeme tomu na kloub.”

Teď byla radost krále málem nesnesitelná. Jeho unavené

plíce udělaly ještě jednou, co mohly, a dmuly se i nadějí

., ale sevřené čelisti a tlumivá ovčí kůže obrátila všechno úsilí vniveč. Potom chudáčkovi srdce málem přestalo bít, neboť slyšel, jak poustevník říká:

“Přicházelo to zvenčí, myslím tam z toho křoví. Pojďte, já vás tam zavedu.”

Král slyšel, jak oba mluvčí odcházejí; slyšel, jak jejich kroky rychle slábnou, a pak byl sám se zlověstným, ponurým, hrozným tichem.

Zdálo se to věčnost, než slyšel, že se kroky a hlasy zase blíží, tentokrát zaslechl další zvuk, patrně klepot kopyt. Potom slyšel, jak Hendon říká:

“Nebudu již déle čekat. Nemohujiž déle čekat. Zabloudil v hustém lese. Kterým směrem se dal? Rychle, ukažte mi!”

“On, ale počkej; já půjdu s tebou.”

“Dobrá, dobrá. Jsi vpravdě lepší, než vypadáš. Namouvěru, myslím, že na světě není archanděla se srdcem tak dobrým, jako je tvé. Chceš jet? Vezmeš si toho oslíka, který je určen pro mého chlapce, nebo chceš

svou svatou kostru svěřit téhle ničemné, daremné mule, 178

kterou jsem opatřil pro sebe?-Pěkně jsem při tom byl ošizen, stála mě maličkost, jen tolik, co by lichvář vzal za měsíc úroků, kdyby půjčil troník nezaměstnanému kotláři.”

“Ne, jeď si na mule a veď svého mezka; já věřím vlastním nohám a půjdu pěšky.”

“Tak prosím tebe, podrž mi na chvíli oslíka a já s nasazením života zkusím, nakolik se mi podaří sednout na mulu.”

Pak následovala směs kopání, dupání a vyhazování s hromovým doprovodem celé záplavy láteření; a nakonec bylo slyšet, že se Hendon obrací na mulu s trpkou výčitkou; Hendonova stížnost patrně zapůsobila, neboť

zvíře přestalo vzdorovat a projevy nepřátelství od této chvíle ustaly.

S nevýslovným žalem slyšel spoutaný malý králíček, jak hlasy a kroky slábnou a mizí v dáli. Všechna naděje pro tuto chvíli vyprchala a černé zoufalství se sneslo na jeho srdce. “Oklamal mého jediného přítele a zbavil se ho,” řekl. “Poustevník se vrátí a.” Zakončil heknutím; a začal zase cloumat pouty a zmítal se tak divoce, že setřásl ovčí

kůži, která ho dusila.

A teď slyšel, jak se otevírají dveře! Zvuk ho zmrazil až

do morku kostí, měl dojem, že cítí nůž na krku. Hrůzou zavřel oči; hrůzou je zase otevřel, a před ním stáli John Canty a Hugo!

179

Byl by řekl “Chválabohu!”, kdyby byl mohl pohnout čelistí.

Za několik okamžiků byla pouta odstraněna a on sám zajatcem svých “osvobotitelů”. Každý ho popadl za jednu paži a utíkali s ním, seč byli, lesem.

KAPITOLA XXII

OBĚŤ ZRADY

A tak “král Fu-Fu I.” znova putoval s tuláky a vyvrheli jako terč jejich hrubých žertů a slabomyslných vtipů a občas, když se pohlavár zrovna nedíval, i jako oběť

drobných zlomyslností, které mu prováděli Canty a Hugo. Nikdo kromě Cantyho a Huga proti němu ve

skutečnosti nic neměl. Někteří ho dokonce měli rádi a všichni obdivovali jeho odvahu a nezdolnost. Král byl svěřen Hugově dozoru, a mladý tulák po dva tři dny tajně

dělal, co mohl, aby chlapci ztrpčil život; a večer, v době

obvyklých pitek, Hugo bavil společnost tím, že krále ponižoval drobnými urážkami, vždycky jakoby

náhodou. Dvakrát stoupl králi na nohu, náhodou, a král, jak se na královský majestát slušelo, incident opovržlivě

přehlédl a věci nedbal. Když se však Hugo týmž

způsobem pobavil potřetí, král uchopil hůl a k ohromné

radosti celé společnosti Huga srazil k zemi. Hugo, bez sebe vzteky a hanbou, rovněž popadl hůl a zuřivě se hnal na svého malého protivníka. Kolem gladiátorů se okamžitě utvořil kruh a tuláci začali bojovníky povzbuzovat a začali na ně sázet. Ale chudák Hugo byl 180

předem načisto ztracený. Jeho divoké, nemotorné rány našly jen chabé odbytiště v soutěži s paží, kterou nejlepší

mistři Evropy naučili vládnout lehkým batonem33 a boji obouruč s těžkým kyjem a kterou vycvičili ve všech finesách a fintách šermu. Malý král tu stál ve střehu, ale elegantně a klidně, a zachycoval a odvracel krupobití ran s lehkostí a přesností, která přivedla špinavé diváctvo do vytržení; tu a tam královo cvičené oko postřehlo příležitost, a v příštím okamžiku dopadla rychlostí blesku rána na Hugovu hlavu; bouře nadšení a smíchu, jež pak pokaždé otřásla budovou, stála za poslech. Netrvalo ani čtvrt hodiny a Hugo, terč obecného a nelítostného posměchu, se odplížil z kolbiště celý otlučený a samá

modřina. Netknutého hrdinu boje však rozjaření tuláci uchopili, zvedli na ramena a odnesli na čestné místo vedle pohlavára, kdež byl s ohromným ceremoniálem korunován na krále Bojovných kohoutů. Zároveň byl jeho méně honosný titul slavnostně škrtnut a zrušen a bylo přijato usnesení, podle kterého bude z tlupy vyloučen každý, kdo by ho napříště užil.

Všechny pokusy ochočit krále pro služby tlupy už dávno ztroskotaly. Paličatě odmítal něco dělat; navíc ještě se pořád pokoušel o útěk. V prvý den návratu ho strčili do nehlídané, nestřežené kuchyně; nejenomže se vrátil s prázdnýma rukama, ale ještě se pokusil zburcovat obyvatele. Poslali ho s kotlářem, aby mu pomáhal při práci; odmítl pracovat, a navíc ještě ohrožoval kotláře jeho vlastním letovacím železem; a kromě toho: jak kotlář, tak Hugo měli plné ruce práce už pouze s tím, aby mu bránili v útěku. Král dštil hromy a blesky svého královského hněvu na hlavy všech, kdo omezovali jeho 181

svobodu nebo se snažili donutit ho k poslušnosti. Poslali ho pod Hugovým dozorem na žebrotu se špinavou,

rozedranou ženou a s nemocným dítětem; ale výsledek byl skličující, odmítl prosit za žebráky a odmítl vůbec jakýmkoliv způsobem se k nim hlásit.

Tak minulo několik dní; a utrpení, námaha, špína, podlost a sprostota tuláckého života se zajatci postupně a neodvratně tak zhnusily a staly se tak nesnesitelné, že nakonec už byl

přesvědčen: únik před poustevníkovým nožem bude v nejlepším případě nakonec jenom

dočasným odkladem smrti.

V noci však ve snách zapomínal na tyto věci, seděl na svém trůně a byl zase pánem. Tyto sny ovšem zostřovaly bolestné chvíle probuzení, a tak utrpení každého jitra od návratu do zajetí až po zápas s Hugem bylo trpčí a nesnesitelnější a nesnesitelnější.

Ráno po souboji se Hugo probudil se srdcem plným pomstychtivosti. Měl na krále promyšlené zejména dva plány. Především chtěl provést chlapci něco, co by obzvlášť ponížilo jeho hrdost a jeho “vymyšlenou” královskou důstojnost; a nepodaří-li se to, byl tu plán druhý; svede na krále nějaký zločin a zradou ho vydá do nelítostných spárů vrchnosti.

První úmysl chtěl Hugo uskutečnit tím, že udělá králi na lýtku “fór”, a správně počítal s tím, že to krále zdeptá

naprosto a dokonale; a jakmile “fór” začne působit, mínil povolat na pomoc Cantyho a donutit krále násilím, aby ukazoval nohu na silnici a žebral o almužnu. “Fór” bylo v 182

zlodějské hantýrce označení pro uměle vyvolaný vřed. Kdo si chtěl pořídit “fór”, udělal těsto nebo kaši z nehašeného vápna, mýdla a rzi ze starého železa, směs namazal na kousek kůže a kůži těsně přivázal k noze. žíravina zakrátko rozleptala kůži a dodala živému masu zlověstného vzezření; potom se noha pomazala krví, jež

uschnutím nabyla temné, odporné barvy. Potom se na nohu přiložil obvaz ze špinavých hadrů uvázaných rafinovaně nešikovným způsobem tak, aby hnusný vřed byl viditelný a budil soucit chodců.34

Hugo získal jako spojence kotláře, kterého král svého času postrašil letovacím železem; vzali chlapce s sebou na kotlářskou výpravu, a jakmile byli mimo dohled tábora, srazili ho k zemi; kotlář ho držel, zatímco Hugo mu přivazoval žíravou náplast těsně a pevně k noze. Král zuřil a běsnil a sliboval jim, že je pověsí v tu chvíli, kdy se zase chopí žezla; ale kotlář a Hugo ho drželi pevně, bavili se jeho bezmocným hněvem a vysmívali se jeho hrozbám. Tak to

pokračovalo, až se leptavá kaše začala zažírat do kůže; a nebylo by trvalo dlouho, než by náplast byla udělala své dílo, kdyby se nebyl vyskytl rušivý činitel. Ale rušivý činitel se vyskytl, neboť zrovna v tu chvíli se na scéně objevil “otrok”, jenž kdysi pronesl řeč pranýřující zákony Anglie. “Otrok” udělal celé věci konec a strhl obvaz i žíravinu.

Král si chtěl od svého osvoboditele vypůjčit hůl a na místě provětrat oběma darebákům šosy; ale muž řekl ne, mohly by z toho být mrzutosti, nech to všechno až na večer; pak bude celá tlupa pohromadě a nikdo cizí si 183

nebude troufat plést se do toho nebo překážet. “Otrok” odvedl všechny tři zpátky do tábora a hlásil pohlavárovi, co se zběhlo. Náčelník zprávu vyslechl, potom podumal a nakonec rozhodl, že král už nebude posílán na žebrotu, neboť se jasně ukázalo, že je hoden něčeho vyššího a lepšího, pročež ho na místě povýšil ze stavu žebráckého a jmenoval ho zlodějem!

Hugo byl radostí bez sebe. Již dříve se pokoušel přimět krále, aby kradl, ale nepochodil; nyní ovšem už nebudou žádné potíže tohoto druhu, neboť králi samozřejmě ani ve snu nenapadne zprotivit se jasnému rozkazu, jejž vydalo přímo vrchní velitelství. I řekl Hugo, že se půjde na zlodějskou výpravu hned odpoledne; neřekl ovšem, že při této příležitosti míní vydat krále do spárů vrchnosti; mínil věc zaonačit tak rafinovaně, aby případ vypadal jako náhoda a nehoda; neboť král Bojovných kohoutů byl nyní

oblíben, a tlupa by asi nevlídně zatočila s neoblíbeným členem, jenž se na něm dopustil tak podlého zločinu a vydal ho společnému nepříteli, vrchnosti.

Taková byla situace. Ve stanovený čas vydal se Hugo se svou kořistí do nedaleké vesnice; oba hoši se loudali jednou ulicí po druhé, oba ve střehu: jeden vyhlížel příležitost, jak dojít neomylně svého hanebného cíle, druhý vyhlížel neméně napjatě příležitost, jak utéci a uniknout

nadobro svému zajetí.

Oba zahodili několik obstojně slibných příležitostí, neboť

oba byli v hloubi svých duší odhodláni, že se nedají

horečnou touhou svést k žádnému riskantnímu podniku; věc se tentokrát musí zaručeně povést. Štěstí přálo 184

Hugovi . Neboť konečně se na cestě objevila žena nesoucí

v krosně jakýsi velký balík . Hugovi se zablýskaly oči hříšnou radostí. Řekl si: “U všech všudy, podaří-li se mi svést na něho tohle, mám o tebe postaráno, a sbohem a na neshledanou, králi Bojovných kohoutů!” Čekal a dával pozor, zdánlivě klidně, ale v nitru sžírán vzrušením., až

je žena minula a až nadešla vhodná chvíle; pak tiše zašeptal: “Posečkej zde, až se vrátím,” a vydal se rychle, ale tiše za kořistí.

Královo srdce zabušilo radostí, teď bude moci prchnout, odvede-li Huga jeho pochůzka dost daleko.

Ale natolik mu osud nepřál. Hugo se odzadu přiblížil k ženě, vytrhl balík a úprkem se vracel. Přitom tu věc balil do kusu staré přikrývky, který měl přehozený přes ruku. žena v mžiku spustila povyk; neviděla sice krádež samu, ale poznala ztrátu podle toho, že krosna byla najednou lehká. Hugo, aniž se zastavil, vrazil králi balík do rukou a řekl:

“A teď utíkej s ostatními za mnou a křič: Chyťte zloděje!, ale dej pozor, abys je svedl ze stopy.”

V příštím okamžiku Hugo skočil za roh a utíkal

křivolakou uličkou, a za chviličku se zase objevil na scéně; přicházel pozvolna, tvářil se nevinně a lhostejně, stoupl si za jakýsi sloup a pozoroval, jak se jeho plán daří.

Uražený král mrštil balíkem o zem; a pokrývka z něho spadla právě ve chvíli, kdy doběhla žena, sledovaná v 185

patách rostoucím zástupem; jednou rukou popadla krále za zápěstí, druhou zvedla ranec a spustila příval nadávek na chlapce, jenž se marně snažil vyprostit z jejího spáru. Hugo viděl dost, jeho nepřítel byl zajat a vrchnosti neujde., a tak nenápadně zmizel, jásaje v duchu a chechtaje se potichu . Dal se směrem k táboru a cestou si sestavoval opatrnou, upravenou verzi události, jak ji mínil vylíčit pohlavárově tlupě.

Král se pořád ještě zmítal v zajetí ženy a chvílemi hněvivě volal: “Pusť mě, ty hloupá ženská; nebyl jsem to já, kdo tě obral o tvoje haraburdí.”

Dav obklopil krále a vyhrožoval a spílal mu; podsaditý

kovář s vyhrnutými rukávy sáhl po králi, řka, že ho znamenitě zmlátí, aby si to propodruhé pamatoval; ale zrovna v tu chvíli blýskla vzduchem dlouhá čepel meče a ploše dopadla s přesvědčivou silou na kovářovu paži; fantastický majitel meče provázel ránu přívětivými slovy:

“Jen pomalu, vy dobré duše! Vyřiďme si to bez zloby a bez nekřesťanských slov. Je to věc, kterou musí uvážit soud, není to záležitost, kterou by mohli projednávat soukromníci a neúředně. Pusťte toho chlapce, paničko.” Kovář pohledem odhadl statného vojáka a klidil se; bručel přitom a třel si paži; žena pustila chlapcovo zápěstí, ale neochotně; dav se díval na cizince očima, v nichž nebylo lásky, ale moudře mlčel. Král přiskočil ke svému osvoboditeli, tváře mu hořely a oči mu blýskaly. Zvolal:

186

“Zle jsi otálel, ale v pravou chvíli jsi přišel, rytíři Milesi; rozsekej mi tu lůzu na cucky!”

KAPITOLA XXIII

PRINC VĚZNĚM

Hendon stěží potlačil úsměv, sklonil se ke králi a zašeptal mu do ucha:

“Jen tiše, princi, opatrně mel jazykem, ba vůbec mu nedopusť mlít. Důvěřuj mi, a všechno nakonec dobře dopadne.” Pak dodal pro sebe: ” Rytíři Milesi mi řekl! Ať

se propadnu, ale já načisto zapomněl, že jsem byl pasován! Pane na nebi, jak úžasně dobrou paměť má to jeho divné, roztodivné pomatení!… Můj titul je sice bezobsažný a pošetilý, ale přece to něco znamená, že jsem si ho vysloužil; neboť mám za to, že je čestnější být rytířem jeho království Snů a stínů než být považován za dost podlého na hodnost hraběte v některém z

opravdových království tohoto světa.” Dav se rozestoupil před strážníkem, jenž přišel a už se chystal chytit krále za rameno, když Hendon řekl:

“Pomalu, příteli, a zadrž, půjde sám a bez odporu; ručím za to. Veď nás, půjdeme za tebou.”

Vrchnostenská osoba vykročila v průvodu ženy s

balíkem. Miles a král šli za nimi, s davem v patách. Král měl sto chutí se vzbouřit, ale Hendon mu zašeptal: 187

“Uvažte, vladaři, vaše zákony jsou živou vodou vašeho vlastního kralování; má zákonům odporovat jejich kmen, a přece chtít, aby větve zákon ctily? Je zřejmé, že jeden ze zákonů byl porušen; až král bude zase na svém trůnu, zdaž nebude moci s radostí vzpomínat, že v době, kdy byl zdánlivě člověk neurozený, krále dal pod lavici, ukázněně sestoupil na úroveň občana a podvolil se zákonu?”

“Máš pravdu; netřeba dalších slov; uvidíš, že král anglický, pokud je ve stavu poddanském, sám všechno podstoupí, co podle zákona od poddaného vyžaduje.” Když byla žena vyzvána, aby před smírčím soudem vydala svědectví, odpřisáhla, že zde přítomný malý vězeň

je totožný s osobou, jež krádež spáchala; a jelikož tu nebylo nikoho, kdo by dokázal opak, byl král před tváří

práva osoba usvědčená . Teď rozmotali balík, a když se ukázalo, že obsahuje buclaté pečené sele, soudce se zatvářil ustaraně; Hendon zbledl a jeho tělem projela jakoby elektrická rána hrůzy; ale krále, chráněného nevědomostí, to neznepokojilo. Soudce chvíli uvažoval, a byla to chvíle zlověstného ticha; potom se obrátil k ženě

s otázkou:

“Nač si ceníš tohoto svého majetku?”

žena udělala pukrle a odpověděla:

“Na tři šilinky a osm pencí, Vaše Ctihodnosti, a mám-li cenu spravedlivě udat, nemohu slevit ani troník.” 188

Sudí byl zřejmě nesvůj . Podíval se po davu posluchačů a pak pokynul strážníkovi a řekl:

“Vykliďte soudní síň a zavřete dveře.” Stalo se. Nezůstal tu nikdo než obě úřední osoby, obžalovaný, žalobkyně a Miles Hendon. Na Hendonovi by se nikdo krve nebyl dořezal. Stál tu jako zkamenělý, bílý jako stěna; na čele mu vyrážel studený pot, jehož

krůpěje se slévaly, stékaly a kanuly po obličeji. Soudce se znova obrátil k ženě a řekl hlasem, v němž se chvěl soucit:

“Je chudý, nevědomý chlapec a snad ho zle týral hlad, neboť tato roční doba je tvrdá pro nešťastné lidi; všimněte si, nemá tvář ničemnou, ale když trápí hlad, Víš, ženo, že ukradne-li někdo něco v ceně nad třináct a půl pence, zákon říká ‚budiž za to pověšen’?” Malý král sebou trhl; oči se mu zděšením otevřely dokořán, ale ovládl se a byl zticha; ne tak žena. Vyskočila ze židle, a chvějíc se strachy, zvolala:

“Ach já nešťastná, co jsem to udělala! Pro boha živého, já bych chudinku neoběsila za nic na světě. Ach Ctihodnosti, zachraňte mě před tím, co mám udělat, co můžu udělat?”

Sudí zachoval soudcovský klid a prostě řekl:

“Není pochybností, že je přípustné revidovati odhad, jelikož dosud nebyl poznamenán do spisů.”

189

“Tak spánembohem dejte tomu seleti osm pencí a nebesa žehnejte tomuto dni, jenž zbavil mé svědomí této hrozné

věci!”

Miles Hendon samým nadšením zapomněl na všechno dobré vychování a překvapil krále a pošramotil jeho důstojnost tím, že ho objal a přitiskl k hrudi. žena se vděčně odporoučela a dala se na cestu se svým čunětem; strážník jí otevřel dveře a vyšel za ní do úzké chodby. Hendon, povždy ve střehu, pocítil touhu zvědět, proč tato úřední osoba šla za svědkyní, a tiše vyklouzl do šeré

chodby. A tam zaslechl takovýto rozhovor:

“Je to tučné sele a slibuje dobré pochutnání; odkoupím ti je; tu máš osm pencí.”

“Osm pencí! Poslechněte si ho! Co vás nemá. Stálo mě tři šilinky a osm pencí v dobré, poctivé minci minulého krále, kterou ten starý čert, co zrovna umřel, nemohl zkazit ani zlehčit. Jděte do háje se svými osmi pencemi.”

“Takhle se věci mají? S takovou na mne jdeš? Bylas pod přísahou, a tak jsi křivě přísahala, když jsi řekla, že jeho hodnota je pouhých osm pencí. Pojď rovnou zpátky před Jeho Ctihodnost a odpověz za svůj zločin! A kluka potom oběsíme.”

“Ne, ne, dobrý pane, už nic neříkej, jsem svolná. Dejte mi těch osm pencí a pomlčte o věci.”

žena odešla plačíc; Hendon vklouzl zpět do soudní síně a strážník ho za chvilečku následoval; kořist zatím ukryl 190

někde na příhodném místě. Sudí ještě chvíli psal, potom králi moudře a laskavě vyčinil a odsoudil ho ke krátkému vězení v obecní šatlavě a po odpykání trestu na svobodě

k veřejnému potrestání tělesnému. Ohromený král otevřel ústa a patrně se chystal rozkázat, aby dobrý soudce byl na místě sťat, zachytil však Hendonův varovný signál a stačil ústa zase zavřít, dřív než z nich něco vypadlo. Hendon ho vzal za ruku, hluboce se uklonil soudci a pak oba odešli v patách strážníkovi směrem k šatlavě. Sotva se octli na ulici, rozzuřený monarcha se zastavil, vytrhl ruku z Hendonovy dlaně a zvolal:

“Idiote, domníváš se, že živého mne někdo dostane do sprostého vězení?”

Hendon se k němu sklonil a řekl zostra:

“Tak budeš mi důvěřovat? Buď zticha! A hleď

nezhoršovat naše vyhlídky nebezpečnou mluvou. Co Bůh chce, stane se; nemůžeš to uspíšit, nemůžeš to změnit; proto vyčkej a buď trpělivý, bude dost času želet nebo plesat, až se stane, co se má stát.“35

KAPITOLA XXIV

ÚNIK

Krátký zimní den byl skorem u konce. Ulice byly opuštěné, až na několik nahodilých opozdilců, a na těch bylo znát, že se snaží skoncovat co nejrychleji s pochůzkou, uniknout vzmáhající se vichřici a houstnoucí

191

tmě a zavrtat se doma do teplíčka. Nedívali se ani vpravo, ani vlevo; nevšímali si skupinky, ba snad ji ani neviděli. Edvard Šestý přemýšlel, zda se podívaná na krále jdoucího do šatlavy kdy předtím setkala s takovou nevšímavostí a lhostejností. Za chvíli strážník došel k liduprázdnému náměstí a namířili si to napříč. Když došli do prostředka, Hendon mu položil ruku na rameno a řekl tlumeným hlasem: “Sečkej okamžik, dobrý pane; nikdo nás zde neslyší a já bych ti chtěl něco říci.”

“Není mi dovoleno s tebou mluvit, pane; prosím tě, nezdržuj mne, noc nadchází.”

“Nevadí, jen počkej, neboť věc se tě velmi dotýká. Odvrať se na chvíli a dělej, jako bys neviděl: nech tohoubohého chlapce utéci.”

“Jak se odvažuješ, pane! Zatýkám tě ve jménu.”

“Jen se neukvapuj. Dávej si pozor a hleď, aby ses nedopustil pošetilé chyby.” Potom Hendon ztlumil hlas ještě víc a zašeptal strážníkovi do ucha: “To sele, které jsi koupil za osm pencí, by tě mohlo stát krk, člověče!” Chudák překvapený strážník nebyl v první chvíli mocen slova; potom se vzpamatoval a začal láteřit a vyhrožovat; ale Hendon zachoval klid a trpělivě čekal, až strážníkovi dojde dech; potom řekl:

192

“Jsem ti nakloněn, příteli, a nerad bych viděl, kdyby ses dostal do neštěstí. Vezmi na vědomost, že jsem to všechno slyšel, do posledního slova. Dokážu ti to.” Potom opakoval slovo od slova rozhovor, který vedl strážník na chodbě se ženou, a zakončil: “No tak, opakoval jsem to správně? Myslíš, že bych nebyl s to opakovat to i před soudcem, bude-li třeba?” Muž na chvíli oněměl strachy a úzkostí; pak se vzmužil a řekl s vynucenou lehkostí: “Děláš věru mnoho povyku z pouhého žertu; ženu jsem jenom škádlil, jen tak, pro zábavu . “

“Ponechal sis ženino sele také jen tak pro zábavu?” Muž odpověděl zostra: “Tak již dost, dobrý pane, říkám ti, že to byl jenom žertík.”

“Začínám ti věřit,” řekl Hendon hlasem zpola posměšným, zpola jakoby přesvědčeným, takže strážník nevěděl, co si má vybrat. “Posečkej zde okamžik, zatímco skočím k Jeho Ctihodnosti, neboť soudce, jako muž znalý práva, znalý žertíků, znalý.”

Hendon stále ještě mluvil, ale už se vzdaloval; strážník váhal, šil sebou, vyplivl několik nadávek a pak zvolal: 193

“Stůj, stůj, dobrý pane, prosím tě, malinko posečkej, Ten soudce! říkám ti, člověče, že náš soudce nemá pro žertíky víc pochopení než mrtvá mrtvola!, Pojď sem, ještě si o tom promluvíme . U všech všudy! Zdá se mi, že jsem v louži, a to všecko jenom pro nevinné, bezmyšlenkovité laškování. A já jsem ženatý člověk; a moje žena a moje děťátka, Dej si říct, dobrý ctihodný pane; co si ode mne přeješ?”

“Nic, jenom abys byl slepý a hluchý a ochrnutý po dobu, co by člověk do sto tisíce napočítal, počítá-li pomalu,” řekl Hendon a tvářil se přitom jako člověk, jenž žádá běžnou službičku, a to ještě nepatrnou.

“Byla by to moje zkáza!” řekl strážník zoufale. “Ó měj rozum, dobrý pane; jen se na ten případ podívej ze všech stran a uvidíš, že to byl pouhopouhý žertík, načisto očividný a obyčejný žertík. A dejme tomu, že to nebyl žert, i v tom případě je to přestupeček tak malý, že i nejhorším, nejkrutším trestem za to by byla toliko důtka a výstraha z úst soudce . “

Hendon odpověděl s vážností, která zmrazila okolní

vzduch:

“Trestní právo má jméno pro ten tvůj žertík., Znáš je?”

“Neznám je! Snad jsem byl pošetilý. Ani ve snu mi nenapadlo, že má jméno.

propánakrále, já myslel, že to je jenom tak.”

194

“Ano, ano, má to jméno. V trestním právu se to nazývá Non compos mentis lex talionis sic transit gloriamundi. “36

“Pro boha živého!”

“A trestem je smrt!”

“Bože, smiluj se nade mnou, hříšníkem!”

“Obohatil ses ke škodě člověka v neprávu jsoucího, v nebezpečenství postaveného a tobě na milost vydaného tím, že jsi uchvátil majetek v ceně třináct a půl pence převyšující, zaplativ za týž pouhý pakatel; což v očích zákona jest rovno simonii, svatokupectví, braní darů ve věcech úředních, neoznámení velezrady, zneužití moci úřední ad hominem expurgatis in statu quo, a trestem je smrt provazem bez možnosti vykoupiti se, bez možnosti záměny trestu a bez námitky nepříslušnosti světských soudů!”

“Podrž mne, podrž mne, drahý pane, nohy mi vypovídají!

Buď milosrdný, ušetři mne zkázy a já se odvrátím a neuvidím nic, co se bude dít.”

“Dobrá! Jednáš moudře a rozumně. A vrátíš sele?”

“Vrátím, určitě vrátím, a jakživ se jiného nedotknu, i kdyby mi je nebesa poslala a archanděl mi je přinesl. Jdi , jsem slepý, pokud tebe se týká, nic nevidím. Řeknu, že ses vloupal do vězení a vyrval mi vězně násilím. Máme 195

tam jenomvetché, starobylé dveře, já sám je vyvrátím mezi půlnocí a jitrem.”

“Učiň tak, duše dobrá, a nic se ti nestane; soudce p řeje tomuto ubohému chlapci z lásky k bližnímu a žádnému žalářníku nezakroutí krk za to, že mu tento vězeň utekl.” KAPITOLA XXV

NA ZBOžÍ HENDONSKÉM

Jakmile Hendon a chlapec byli mimo strážníkův dohled, bylo Jeho Veličenstvu uloženo, aby pílilo na určité místo za městem a počkalo tam, až Hendon dojde do hostince a vyrovná cech. O půl hodiny později oba přátelé, znamenitě naložení, klusali na Hendonových herkách východním směrem. Teď už bylo králi teploučko, neboť odhodil hadry a oblékl se do zánovního obleku, který mu Hendon koupil na Londýnském mostě.

Hendon si umínil, že dá dobrý pozor, aby se princ neunavil; měl za to, že by usilovná cesta, nepravidelné jídlo a nedostatečné množství spánku působilo neblaze na jeho pomatenou mysl; kdežto naopak že odpočinek, pravidelnost a mírná tělesná námaha dozajista uspíší jeho uzdravení. Toužil po chvíli, kdy postižený intelekt bude zase v pořádku a kdy chorobné vidiny budou vypuzeny z mučené hlavičky; pročež se rozhodl, že se bude cestovat zvolna, s četnými zastaveními, a že nepodlehne touze hnát se dnem a nocí k domovu, z něhož byl před tolika lety vypuzen.

196

Když Hendon a král urazili nějakých deset mil, přibyli do většího městyse a ubytovali se na noc v dobrém hostinci. A všechno bylo zase jako dříve: když král jedl, stál Hendon za jeho křeslem a obsluhoval ho; svlékl ho, když

chtěl jít spát; a pak se nastěhoval na podlahu a spal napříč

dveří, zabalen do pokrývky.

Příští a přespříští den se kodrcali pohodlně dál, vyprávěli si o dobrodružstvích, jež zažili od chvíle rozchodu, a jeden každý s náramným zájmem naslouchal zkazkám druhého. Hendon dopodrobna vylíčil své cesty křížem krážem, když hledal krále, a popsal, jak ho archanděl vyvedl aprílem a poslal ho prohledat celý les a jak ho pak zavedl zpět do chaty, když viděl, že se ho nezbaví. Potom

, vyprávěl Hendon, stařec zašel do ložnice, připotácel se zpátky a vypadal, jako by byl žalem bez sebe. Prý

předpokládal, že tam najde chlapce, neboť prý čekal, že se hoch vrátil a že si lehl, aby sobě odpočal, ale není

tomu tak. Hendon čekal v chýši celý den; potom už

naděje v králův návrat vyprchala a on, Hendon, se zase vydal na cestu, aby pokračoval v hledání.

“A ten starý Sanctum sanctorum37 opravdu litoval, že se Vaše Výsost nevrátila,” řekl Hendon. “Bylo to na něm vidět.”

“O tom věru nepochybuji!” řekl král, a pak vylíčil vlastní dobrodružství; načež Hendon zalitoval, že archanděla nezahubil.

Za posledního dne cesty byl Hendon v bujaré náladě. Jeho vyřídilka se ani na okamžik nezastavila. Vyprávěl o 197

svém starém otci a o Artušovi a pověděl mnohé, co svědčilo o jejich ušlechtilé a velkorysé povaze; milostně

se rozplýval nad svou Editou a byl v srdci tak

rozradostněn, že dokázal povědět dokonce o Hugovi několik přívětivých bratrských slov. Znova a znova se vracel k nastávajícímu setkání na zboží Hendonském; jaké překvapení to pro všechny bude a jaký jásot vypukne a jak všichni budou rádi a jak budou děkovat osudu.

Byla to líbezná krajina, posetá chalupami a zahradami, a cesta vedla širými, skorem nedozírnými pastvinami, jejichž mírné vyvýšeniny a prohlubně připomínaly hřebeny a údolí zvlněné hladiny moře. Odpoledne vracející se ztracený syn každou chvíli vybočoval z cesty a vyjížděl na kopečky: chtěl zkusit, zda by nemohl prorazit vzdálenost a zahlédnout domov. Konečně měl štěstí a vzrušeně zvolal:

“Tamhle je vesnice, kníže mé, a tam, těsně u ní, je zámek! Odsud uvidíte věže; a ten háj tam, to je sad mého otce. Ó teď poznáte, co je nádhera a velkolepost!

Dům o sedmdesáti místnostech, jen si to představte!, a sedmadvacet služebníků! Přiměřené sídlo pro našince, není-liž pravda? Pojďte, pospěšme si, má trpělivost nesnese dalšího otálení.”

Pospíchali, seč byli; ale přece už minula třetí hodina, než

dojeli k vesnici. Naši pocestní ji projeli klusem a Hendonova vyřídilka se nezastavila. “Zde je kostel, obrostlý týmž břečťanem, žádný neubyl, žádný nepřibyl.

, Tamhle je stará krčma U červeného lva, a tam za ní

198

náves., Zde je máj a tuhle je pumpa, nic se nezměnilo; jenom lidé se arci změnili; za deset let se lidé změní; mám dojem, že některé z nich znám, ale vidím, že mne nepoznává nikdo.” Tak hovořil dál a dál. Za chvilečku byli na konci vesnice; potom se cestovatelé dali úzkou, klikatou cestou; byla lemována vysokým živým plotem a byla dlouhá na půl míle. Hendon a král touto alejí rychle projeli a pak se octli před impozantní bránou, jejíž

ohromné kamenné pilíře byly zdobeny heraldickými reliéfy. Za bránou se prostírala velikánská zahrada a za ní

strměl zámek, vznešené šlechtické sídlo.

“Buď vítán na zámku hendonském, můj králi!” zvolal Miles. “Ó toto jest slavný den! Můj otec a můj bratr a hraběnka Edita budou tak bez sebe radostí, že v prvním vytržení tohoto setkání nebudou vědět o nikom a nebudou vidět nikoho a nebudou mluvit s nikým než se mnou, a bude se ti zdát, žes vítán jen chladně; ale nic si z toho nedělej; zanedlouho to bude vypadat jinak; neboť

až jim řeknu, že jsi můj svěřenec, a povím jim, jak velmi tě miluji, přivinou tě kvůli mně na svá prsa a budeš už

navždy pobývat v jejich domě a v jejich srdcích!” V příštím okamžiku Hendon před velkým portálem

seskočil, pomohl sesednout králi, pak ho vzal za ruku a pospíchal s ním dovnitř . Několik kroků ho přivedlo do prostorné komnaty; vstoupil, usadil krále, spíš rychle než obřadně, a pak běžel k mladému muži, jenž seděl za psacím stolem před plápolajícím krbem.

“Obejmi mne, Hugo,” volal, “a řekni, žes rád mému návratu! A zavolej našeho otce, protože domov nebude 199

domovem, dokud se zase nedotknu jeho ruky a nespatřím zase jeho tvář a neuslyším zase jeho hlas!” Ale Hugo, jehož tvář prozradila letmé překvapení, se zadíval na vetřelce upřeným vážným pohledem..

Pohledem, jenž zprvu naznačoval jakoby uraženou důstojnost, ale pak, pod dojmem nějakého niterného hnutí nebo rozhodnutí, se změnil ve výraz užaslé

zvědavosti smíšené se skutečným nebo předstíraným soucitem. Za chvilečku řekl mírným hlasem:

“Zdá se, že tvůj rozum je postižený, ubohý cizinče; nepochybně svět s tebou zle zacházel a trpěl jsi strádáním a surovým nakládáním; tvé vzezření a tvůj šat tomu nasvědčují. Za koho mne považuješ?”

“Za koho tě považuji? Prosím tě, za koho jiného než za toho, kdo jsi? Mám za to, žes Hugo Hendon,” řekl Miles zostra.

Ten druhý pokračoval týmž mírným hlasem:

“A kdo, domníváš se, žes ty sám?”

“Není to věc žádné domněnky! Předstíráš, že ve mně

nepoznáváš svého bratra Milese Hendona?”

Výraz radostného překvapení se mihl po Hugově tváři. Zvolal:

“Cože! Nežertuješ? Mohou mrtví povstat z hrobu?

Pochválen buď Pán, je-li tomu tak! Náš ubohý ztracený

200

bratr vrácen do naší náruče po tolika krutých letech! Ó

bylo by to k nevíře krásné, je to k nevíře krásné, zapřísahám tě, nežertuj se mnou! Rychle, pojď na světlo , dovol, abych se na tebe dobře podíval!”

Uchopil Milese za paži, dovlekl ho k oknu a začal ho hltat očima od hlavy k patě, obracel ho sem a tam a obcházel křepkým krokem, aby ho prozkoumal ze všech stran; po celou tu dobu navrátivší se ztracený syn zářil radostí, usmíval se, smál se, neustále přikyvoval a říkal: “Jen se podívej, bratře, a nic se neboj; nenajdeš znaku ani rysu, který by zkoušce neobstál. Jen si mne do sytosti prohlédni a prozkoumej, můj drahý Hugo, opravdu jsem tvůj starý Miles, týž starý Miles, tvůj ztracený bratr, neníliž pravda? Ó to je slavný den, řekl jsem, že to je slavný den! Podej mi ruku, nastav mi líc, pane na nebi, vždyť já radostí málem umírám!”

Chtěl se vrhnout bratru kolem krku, ale Hugo učinil rukou odmítavý pohyb, pak smutečně sklonil bradu na hruď a řekl dojatě: “O kéž mi Bůh ve svém milosrdenství dodá síly, abych přečkal toto žalostné zklamání.”

Zděšený Miles chvíli nebyl mocen slova, pak se vzpamatoval a zvolal: “Jak é zklamání? Což nejsem tvůj bratr?”

Hugo smutně potřásl hlavou a řekl:

201

“Modlím se k Bohu, aby tomu tak bylo a aby jiné oči nalezly podobu, jež je skryta mým zrakům. žel, žel, obávám se, že dopis byl až příliš pravdivý.”

“Jaký dopis?”

“List, který přišel ze zámoří, je tomu šest či sedm let. Bylo v něm, že můj bratr padl v bitvě.”

“Byla to lež! Přivolej mého otce, on mne pozná.”

“Nelze přivolávat mrtvé.”

“Mrtvé?” Milesův hlas byl zastřený a jeho rty se chvěly.

“Můj otec je mrtev!, ó toť novina tíživá. Půl mé radosti zchřadlo. Prosím, dovol mi vyhledat mého bratra Artuše, on mne pozná a potěší v zármutku.”

“I on je mrtev.”

“Bůh buď milostiv mně ubohému! Mrtvi, oba mrtvi, dobří odešli a já daremný tu zůstal zachován! Ó prosím tě o slitování!, neříkej, že i hraběnka Edita.”

“že je mrtva? Ne, je naživu.”

“Tak tedy jméno Páně budiž pochváleno, má radost je zase celistvá! Pospěš si, bratře, dopusť jí přijít ke mně!

Řekne-li ona, že to nejsem já, ale ona to neřekne; ne, ne, ona mne pozná, byl bych bláhový, kdybych o tom pochyboval . Zavolej ji, zavolej staré služebnictvo; i služebníci mne poznají.”

202

“Všichni jsou pryč, až na pět, je tu Petr, Halsey, David, Bernard a Markéta . “

S těmito slovy Hugo opustil místnost. Miles tu chvíli stál pohřížen v myšlenky, pak se začal procházet a šeptal si:

“Pět arcipadouchů přečkalo dvaadvacet věrných a poctivých, toť divná věc.”

Přecházel dále po místnosti a něco si drmolil; na krále úplně zapomněl. Za nějakou dobu řeklo Jeho Veličenstvo vážně a s náznakem opravdové účasti v hlase, ačkoliv slova sama se dala vykládat ironicky:

“Nermuť se svým neštěstím, dobrý muži; jsou na světě i jiní, jejichž totožnost je popírána a jejichž nároky docházejí posměchu. Nejsi sám.”

“Ach můj králi,” zvolal Hendon a uzarděl se, “neodsuzuj mne, sečkej a uvidíš. Nejsem podvodník, ona to řekne; nejkrásnější rty Anglie vám to povědí. Já, a podvodník?

Vždyť přece znám tuto starou síň, tyto obrazy předků a všechny tyto věci kolem nás tak dobře, jako dítě zná svůj vlastní dětský pokojík . Zde jsem se narodil, pane můj, zde jsem vyrostl; pravdu mluvím; tebe bych nepodváděl; a byť mi i někdo jiný neuvěřil, prosím tebe, ty o mně

nepochybuj, toho bych nesnesl.”

“Nepochybuji o tobě,” řekl král s dětskou prostotou a důvěřivostí.

203

“Ze srdce ti děkuji!” zvolal Hendon s vroucností, jež ukazovala, že byl dojat. Král dodal s touž něžnou prostotou: “Pochybuješ snad ty o mně?”

Hendon upadl v provinilé rozpaky a byl rád, že se v touž chvíli otevřely dveře, jimiž vstoupil Hugo, takže nemusel odpovědět.

Krásná žena nádherně oděná vešla za Hugem a za ní

přišlo několik livrejovaných sloužících. Paní kráčela zvolna, se skloněnou hlavou a s očima upřenýma na podlahu. Tvář byla nevýslovně smutná. Miles Hendon jí běžel v ústrety volaje:

“Ó Edito moje, miláčku můj.”

Ale Hugo ho mávnutím ruky zarazil a řekl dámě:

“Podívej se na něho. Znáš ho?”

Když žena zaslechla Hendonův hlas, trhla sebou a zarděla se; nyní se třásla. Stála tu nehnutě po několik dramatických okamžiků; pak pomalu zvedla hlavu a podívala se Hendonovi do očí kamenným a ustrašeným pohledem; krev jí mizela z tváře, kapka po kapce, až nezbylo nic než šedivá bledost smrti; potom řekla hlasem tak mrtvým jako její tvář: “Neznám ho!”, odvrátila se, zaúpěla a s potlačeným vzlykem vyvrávorala z místnosti. 204

Miles Hendon klesl do křesla a zakryl si rukama tvář. Po chvíli jeho bratr řekl sloužícím: “Vidíte ho a měli jste pokdy si ho prohlédnout. Znáte ho?”

Potřásli hlavami; pak jejich pán řekl:

“Služebnictvo vás nezná, pane. Domnívám se, že jde o nějaké nedorozumění. Viděl jste, že vás nezná ani má žena.”

“Tvá žena?” V příští vteřině byl Hugo přitisknut ke zdi a ocelová ruka svírala jeho hrdlo. “Ó ty lstivý, úskočný otroku, už je mi všechno jasné! Ty sám napsals lživý dopis a má ukradená nevěsta a mé ukradené statky jsou toho výtěžkem. Tak, a teď táhni, abych neposkvrnil svou vojenskou čest zabitím hanebného floutka!” Hugo, rudý ve tváři a málem udušený, se odpotácel do nejbližšího křesla a poručil sluhům, aby jali a spoutali vražednického vetřelce. Váhali a jeden z nich řekl: “Je ozbrojen, urozený pane, a my jsme beze zbraní.”

“Je ozbrojen? Co na tom, když vás je tolik? Chopte se ho, vám říkám!”

Ale Miles je varoval, aby si dali pozor, než si něco začnou, a dodal: “Znáte mě z dřívějších dob, nijak jsem se nezměnil; jen pojďte, máte-li chuť.”

205

Hendonova poznámka nedodala sluhům nijaké odvahy; pořád ještě se drželi zpátky.

“Tak jděte, vy mizerní zbabělci, a ozbrojte se a hlídejte dveře, zatímco já někoho pošlu pro biřice,” řekl Hugo. Na prahu se obrátil a řekl Milesovi: “S dobrou se potážete, nepohoršíte-li nás zbytečnými pokusy o útěk.”

“O útěk? Nemáš-li jiných starostí, s tím si hlavu nelam. Neboť Miles Hendon je pánem na zboží hendonském a pánem všeho, co k tomu patří. Zůstane zde, pochybností o tom neměj.”

KAPITOLA XXVI

ZAPŘEN

Král chvíli seděl zadumán, pak zvedl hlavu a řekl: “Jak divné, jak velmi divné. Nedovedu si to vysvětlit.”

“Není to nijak divné, vladaři můj. Znám ho a jeho chování je naprosto přirozené. Je to darebák od narození.”

“Ó nemluvím o něm, rytíři Milesi.”

“Ne o něm? O čem tedy? Co tedy je divné?”

“že král není pohřešován . “

206

“Jak? Kterak? Nechápu, co míníš.”

“Toť zvláštní! Nezdá se vám nadmíru divné, že země

není plná kurýrů a provolání, jež popisují mou osobu a jež mne hledají? Zmizí-li hlava státu, není to snad dostatečným důvodem pro rozruch? Zmizel jsem a jsem ztracen, není to důvodem pro obecnou úzkost?”

“Pravda pravdoucí, můj králi, zapomněl jsem.” Pak si Hendon povzdychl a řekl si: “Ubohá hlavička zmatená, pořád se zabývá svým dojemným snem.”

“Ale mám plán, jenž k právu dopomůže nám oběma. Napíšu dopis ve třech jazycích, latinsky, řecky a anglicky, a ty s ním ráno popílíš do Londýna. Nedáš ho nikomu leč mému strýci, lordu Hertfordovi; jakmile dopis uvidí, bude mu všechno jasné a řekne, že já to psal. Pak pro mne pošle.”

“Nebylo by lepší, pane můj, abychom zde posečkali, dokud neprokážu své jméno a nezajistím si práva na panství? Pak bych také byl lépe s to.”

Král ho přísně přerušil:

“Zadrž! Čím jsou tvá mizerná panství, tvé nimravé zájmy u srovnání s věcí, jež se dotýká blaha celého národa a bezpečnosti trůnu!” Pak dodal mírným hlasem, jako by se omlouval za přísnost: “Poslechni a nestrachuj se; dopomohu ti k právu, odškodním tě, ba víc než

odškodním. Vzpomenu sobě a oplatím.”

207

S těmito slovy vzal pero, jež tam leželo, a dal se do práce. Hendon se chvíli na něho láskyplně díval a pak si řekl:

“Kdyby bylo tma, vskutku bych myslel, že to mluví

opravdový král; málo platné, když to na něho sedne, hřímá a blýská jako skutečný král, rád bych věděl, kde to odkoukal? Hleďme, jak spokojeně si čmárá a drápe ty své nesmyslné klikyháky a myslí přitom, že to je latina a řečtina., A nevynalezne-li můj mozek nějaký šikovný

způsob, jak mu to rozmluvit, budu muset zítra předstírat, že jsem se kalupem vydal na tu ztřeštěnou pochůzku, kterou si na mne vymyslel.”

V příštím okamžiku se mysl rytíře Milese vrátila k událostem posledních hodin. Byl tak zabrán v myšlenky, že když mu král za chvíli odevzdal napsaný list, přijal a strčil jej maně do kapsy, aniž si to uvědomil. “Jak prapodivně jednala,” šeptal si. “Myslím, že mě poznala, a myslím, že mě nepoznala. Tyto domněnky si vzájemně

odporují, toho si jsem jasně vědom; nemohu je uvést v soulad, ani nemohu rozumovým důvodem jednu z nich potřít, ba nemohu ani žádnou z nich přemluvit, aby se vzdala ve prospěch druhé. Věc se má prostě takto: musela poznat mou tvář, mou postavu, můj hlas; vždyť to jinak ani není možné! A přece řekla, že mne nezná, a to je dokonalým důkazem, protože není schopna lži. Ale počkat, myslím, že tomu začínám rozumět. Snad ji ovlivnil, přiměl, donutil, aby lhala. To je řešení! Záhada už není záhadou. Bylo na ní vidět, že je polomrtvá

strachy, ano, jednala z donucení. Podívám se, kde je; vyhledám ji; nyní, když tu Hugo není, řekne, co má na 208

srdci. Vzpomene si na dávné časy, kdy jsme si spolu hrávali, a to obměkčí její mysl a už mě nebude zrazovat a zapírat, ale přihlásí se ke mně. V jejích žilách není zrádné

krve, nikoliv; byla vždycky poctivá a upřímná. Milovala mne za oněch dávných dnů, v tom je má záruka; neboť

člověk nemůže zradit toho, koho miloval.”

Dychtivými kroky se vydal ke dveřím; v touž chvíli se dveře otevřely a hraběnka Edita vstoupila do komnaty. Byla velmi bledá, ale její krok byl pevný a držení těla vyzařovalo líbeznost a tiché důstojenství. Její tvář byla smutná jako předtím.

Miles, plný šťastné důvěry, k ní přiskočil, aby ji uvítal, ale zarazila ho pokynem sotva postřehnutelným a Miles se na místě zastavil. Posadila se a požádala ho, aby si rovněž sedl.

Tímto jednoduchým způsobem mu vzala pocit starého přátelství a změnila ho v cizince a hosta. Miles byl překvapením a neočekávaností jejího jednání

tak zmaten, že na okamžik sám zapochyboval, zda nakonec je opravdu osobou, za kterou se vydává . Hraběnka Edita řekla:

“Pane, přišla jsem vás varovat. Šílencům snad nelze rozmluvit jejich přeludy; ale nepochybně je možno přemluvit je, aby se vyhnuli nebezpečenstvím. Myslím, že vám samotnému se váš sen jeví jako poctivá pravda, a není proto zločinem, leč neprodlévejte zde se svým snem; neboť zde je nebezpečný.” Dívala se chvíli Milesovi pevně do očí a pak důrazně dodala: “Je to tím nebezpečnější, že jste skutečně velmi podobný muži, v 209

jakého by byl dospěl náš ztracený chlapec, kdyby byl zůstal naživu.”

“Proboha, madame, vždyť já to jsem!”

“Vpravdě myslím, že to myslíte, pane. Neberu v tom ohledu vaši počestnost v pochyby, já vás toliko varuji, toť vše. Můj manžel je pánem tohoto kraje; jeho moc je skoro bezmezná; na jeho libovůli záleží, mají-li se zdejší

lidé dobře nebo skomírají-li hlady. Kdybyste nebyl podoben muži, za kterého se vydáváte, můj manžel by vás v pokoji nechal hrát si s vaším snem; ale věřte mi, dobře ho znám, vím, co udělá; řekne, že jste jenom šílený

podvodník, a všichni to po něm budou rovnou

papouškovat.” Podívala se ještě jednou Hendonovi do očí

a dodala: “Kdybyste byl Miles Hendon a on to věděl a celý kraj by to věděl, dávejte dobrý pozor, co říkám, a rozvažte to., byl byste ve stejném nebezpečí, trest by vás stihl stejně neúprosně; zapřel by vás a obžaloval by vás a nikdo by neměl dosti odvahy, aby byl při vás.”

“Jsem hluboce přesvědčen, že máte pravdu,” řekl Miles trpce. “Mocnost, jež může se zdarem někomu poručit, aby zradil a zapřel přítele z mládí, může věru klidně

očekávat poslušnost tam, kde je v sázce chléb a život a kde není pavučinových pout věrnosti a cti.” Náznak ruměnce na okamžik zaplavil její líce a žena sklopila oči k zemi; ale její hlas neprozrazoval žádného dojetí, když pokračovala:

210

“Varovala jsem vás a znovu vás varuji. Odejděte odsud, sic vás ten člověk zničí. Je to tyran, jenž nezná slitování. Já, jež jsem jeho spoutaná otrokyně, to vím. Nebohý

Miles a nebohý Artuš a můj milovaný poručník pan Richard, ti jsou mimo dosah jeho krutosti, ti došli pokoje. Lépe by vám bylo s nimi, než abyste zůstal zde, ve spárech toho zločince. Vaše nároky ohrožují jeho jmění, jeho titul; napadl jste ho v jeho vlastním domě, zůstanete-li, jste zničen. Jděte, neváhejte. Nemáte-li peněz, zde vezměte tuto tobolku, prosím vás o to, a podplaťte sluhy, aby vás pustili. Ó věřte mi, duše ubohá, a prchněte, dokud můžete.”

Miles gestem odmítl peníze, vstal a stoupl si před ni.

“Dopřejte mi jedno jediné,” řekl. “Podívejte se mi do očí, abych viděl, zda vydržíte můj pohled. Tak, a teď mi odpovězte. Jsem Miles Hendon?”

“Ne. Neznám vás.”

“Přísahejte!”

Odpověděla hlasem tlumeným, ale zřetelně: “Přísahám.”

“Ó je to k nevíře.”

“Prchněte! Proč pořád plýtváte drahocenným časem?

Prchněte a zachraňte se!”

V tom okamžiku vtrhli do komnaty drabanti a začal se divoký zápas; ale Hendon byl záhy přemožen a odvlečen. 211

Krále sebrali také a oba byli svázáni a odvedeni do vězení.

KAPITOLA XXVII

VE VĚZENÍ

Kobky byly všechny plné; a tak spoutaného Hendona i krále strčili do velké místnosti, kde bývají drženi lidé

obžalovaní z drobných přečinů. Našli tam společnost, neboť tu bylo, s želízky na rukou či nohou, kolem dvaceti vězňů obého pohlaví a rozličného věku, sprostá

to a hlučná sebranka. Král ukrutně soptil nad ohromující

urážkou, jež se tuto páše na jeho vznešenosti, ale Hendon byl sklíčený a zamlklý. Byl dokonale zmatený. Vrátil se domů jako jásající ztracený syn; čekal, že kdekdo bude u radostném vytržení nad jeho návratem; a místo toho se dočkal odmítnutí a žaláře. Rozdíl mezi tím, co očekával, a mezi tím, co se stalo, byl ohromující jako rána palicí do hlavy; nevěděl, zda je to vrcholná tragédie nebo vrcholná

fraška. Cítil se asi tak, jako by se cítil člověk, jenž

radostně vyjde z domu těšit se z duhy a je zasažen bleskem.

Ale jeho zmatené a mučivé myšlenky se pozvolna jakoby utřídily a pak se jeho mysl soustředila na Editu. Rozebíral její chování a zkoumal je pod všemi zornými úhly, ale na nic kloudného nepřišel. Zná ho?, Nebo nezná ho? Byl to hlavolam, byla to záhada a dlouho jej zaměstnávala; ale nakonec dospěl k přesvědčení, že ho zná, ale že ho zapřela ze zištných důvodů. Teď se snažil 212

zahrnout její jméno kletbami; ale toto jméno mu bylo tak dlouho posvátné, že se nemohl přimět k tomu, aby je zneuctil.

Hendon a král, zabaleni do trestaneckých pokrývek, notně špinavých a rozedraných, strávili pohnutou noc. Úplatný žalářník obstaral některým vězňům kořalku; přirozeným důsledkem byl zpěv sprostých písniček, křik, opilství a rvačka. Nakonec, to už bylo chvíli po půlnoci, nějaký muž napadl nějakou ženu; bil ji po hlavě svými pouty a málem ji zabil, dřív než jí žalářník mohl přijít na pomoc. žalářník obnovil klid tím, že svůj obušek otloukl muži o hlavu a o ramena, div ho o něj nepřerazil, a pak výtržnosti ustaly; teď už mohli spát všichni, kterým nevadila další mrzutost: sténání a úpění obou raněných lidí.

Dny a noci následujícího týdne si byly co do vnějších událostí jednotvárně podobné jako vejce vejci; ve dne přicházeli muži, kteří byli Hendonovi víceméně

povědomí; přicházeli podívat se na “podvodníka”, zříci se ho a vynadat mu; a v noci se pití a hulákání opakovalo se souměrnou pravidelností. Nicméně se Hendon nakonec přece jen dočkal odměny. žalářník přivedl starce a řekl mu:

“Ten darebák je zde v této místnosti, rozhlédni se, pokud ti staré oči poslouží, a podívej se, zda můžeš říci, který to je.”

Hendon zvedl hlavu a poprvé od chvíle, kdy byl uvržen do vězení, pocítil v srdci záchvěv radosti. Řekl si: “To je 213

Blake Andrews, jenž celý život strávil ve službách rodiny mého otce, dobrá, poctivá duše, člověk se srdcem na pravém místě. Totiž, takový býval. Ale dnes není nikdo poctivý; všichni jsou lháři. Ten člověk mě pozná, a také

zapře, zrovna jako ostatní.”

Stařec se rozhlížel po místnosti, díval se do jedné tváře po druhé a nakonec řekl:

“Nevidím zde leč samé sprosté darebáky, vyvrhele stoky. Který to má být?”

žalářník se zasmál.

“Zde,” řekl, “dobře se podívej na tohle velké nemehlo a řekni mi svůj názor.”

Stařec přistoupil k Hendonovi, dlouho a vážně si ho prohlížel, pak potřásl hlavou a řekl:

” Toto věru nikdo z rodu Hendonů není, a nikdy nebyl.”

“Správně . Máš oči staré, ale ještě dobré. Kdybych já byl na místě pana Huga, já bych toho špinavého chlapa vzal a

.”

Místo dalších slov se žalářník vytáhl pomyslnou oprátkou na špičky a vydával přitom chroptivé zvuky, znázorňující

dušení . Stařec řekl mstivě:

“Ať děkuje Bohu, nestane-li se mu nic horšího. Kdyby toho padoucha svěřili mně, pekl by se, jakože tu stojím!” 214

žalářník se usmál přívětivým hyením smíchem a řekl:

“Pověz mu své mínění, stařečku, všichni ostatní to také

dělají. Uvidíš, že to je švanda.”

Pak se odloudal směrem do předsíně a zmizel. Stařec klesl na kolena a zašeptal:

“Pochválen buď Hospodin, že ses vrátil, pane můj!

Myslel jsem, žes mrtev už sedm let, a hle, zde jsi živ a zdráv! Věděl jsem to, jakmile jsem tě spatřil; a těžko mi věru bylo udržet nehybnou tvář a vypadat, jako bych zde neviděl než tuctové darebáky a sebranku z ulice. Jsem starý a chudý, pane Milesi, ale jen slovem rcete a půjdu a budu hlásat pravdu, byť bych za to měl i viset.”

“Ne,” řekl Hendon, “toho neuděláš . Tebe by to zničilo, a přece by to málo posloužilo mé věci. Ale děkuji ti; neboť

jsi mi vrátil něco ze ztracené víry v mé lidi.” Starý služebník prokazoval Hendonovi a králi

nedocenitelné služby; neboť docházel několikrát denně

“tupit” Hendona a vždycky sem vpašoval nějaké

pochoutky jako přilepšení k vězeňské stravě; a zároveň

informoval Hendona běžně o tom, co se děje . Pochoutky nechával Miles králi; bez nich by Jeho Veličenstvo asi nebylo zůstalo naživu, neboť nebylo s to jíst hrubou a hnusnou stravu, kterou vězňům dával žalářník. Andrews byl nucen obmezovat se na krátké návštěvy, aby

nevzbudil podezření; ale dokázal pokaždé poskytnout slušné množství informací, informací podávaných šeptem pro ucho Hendonovo a prokládaných hlasitějšími 215

urážlivými přídomky určenými pro ucho ostatních posluchačů.

A tak vyšel po kouskách najevo celý rodinný příběh . Artuš byl mrtev již šest let . Tato ztráta spolu s okolností, že od Milese nepřicházely žádné zprávy, podlomila otcovo zdraví; byl přesvědčen, že brzo zemře, a přál si vidět, než zavře oči, Huga a Editu jako manžele; ale Edita úpěnlivě prosila o odklad, neboť doufala, že se Miles vrátí; potom přišel dopis se zprávou o Milesově

smrti; zármutek uvrhl pana Richarda na lože; byl přesvědčen, že nadešla jeho poslední hodina, a on i Hugo naléhali na okamžitý sňatek; Edita prosila a získala odklad jednoho měsíce; potom druhého a nakonec

třetího; sňatek se konal u smrtelného lože pana Richarda. Manželství nebylo šťastné. Po kraji se šeptalo, že novomanželka našla krátce po svatbě mezi papíry svého chotě několik načrtnutých nedokončených konceptů

onoho osudného dopisu; obvinila ho, že hanebným podvodem uspíšil její sňatek, a smrt pana Richarda. Kdekdo slyšel o ukrutnostech, jichž se Hugo dopouští na hraběnce Editě a na služebnictvu; a po smrti pana Richarda pan Hugo odhodil masku laskavosti a stal se nelítostným tyranem všech, kdo byli pro svou obživu jakýmkoli způsobem závislí na jeho panství.

Jedné pasáži Andrewsových novinek král naslouchal s živým zájmem: “Povídá se, že král je šílený . Ale prosím lásky vaše, abyste nepověděli, že já se o tom zmínil, protože mluvit o

tom, na to je prý smrt.”

216

Jeho Veličenstvo se na starce zakabonilo, uhrančivě se na něho podívalo a řeklo: “Král není šílený, dobrý muži, a s dobrou se potážeš, budeš-li se více starat o vlastní věci než o takové velezrádné žvanění.”

“Co do toho kluka vjelo?” řekl Andrews, překvapený prudkým útokem z nenadálé strany. Hendon mu dal znamení a stařec netrval na odpovědi, ale pokračoval ve svém zpravodajství: “Nebožtík král má být pohřben ve Windsoru za několik dní, šestnáctého tohohle měsíce, a nový král bude korunován ve Westminsteru dvacátého.”

“To ho hádám budou muset napřed najít,” žbrblalo Jeho Veličenstvo; pak dodalo plno důvěry: “Ale oni se o to postarají, a já také!”

“U všech všu.”

Ale dál se stařec nedostal, Hendonovo výstražné gesto ho zarazilo . Snoval dál nit svých zpráv.

“Pan Hugo pojede na korunovaci, a s velkými nadějemi. Pevně věří, že se vrátí jako lord, neboť je ve velké přízni u lorda ochránce.”

“U jakého lorda ochránce?”

“U Jeho Milosti vévody Somersetského.” 217

“U kterého vévody Somersetského?”

“Namouvěru, vždyť je jenom jeden, Seymour lord Hertford.”

Král se zeptal zostra:

“Odkdy je Hertford vévodou a lordem ochráncem?”

“Od posledního dne měsíce ledna.”

“A prosím tě, kdo ho tím jmenoval?”

“On sám a velká rada, s pomocí krále.” Jeho Veličenstvo sebou prudce škublo. “S pomocí krále?

Jakého krále, dobrý pane?”

“Kterak se můžeš ptát! (Pánbůh s námi a zlý pryč, co je tomu chlapci?) Jelikož máme jenom jednoho, není těžké odpovědět, je to Jeho nejposvátnější Veličenstvo král Edvard Šestý, jehož Hospodin zachovej! Ba jo, a je to ještě k tomu hodný a milostivý klouček; a ať je blázen nebo ne, a denně se to prý lepší., kdekdo ho chválí; a všichni mu také žehnají a modlí se, aby mohl dlouho vládnout Anglii; neboť začal lidsky tím, že ušetřil starého vévody Norfolkského, a teď ze všech sil ničí nejkrutější ze zákonů, které sužují a utiskují lid . ” Tato novina Jeho Veličenstvo omráčila; nebyl schopen slova a pohroužil se v tak hluboké a ponuré dumání, že další starcovy řeči už nevnímal . Přemýšlel, zda ten 218

“klouček” je ten kluk žebrák, kterého zanechal v paláci oblečeného do svých vlastních šatů. Zdálo se nemožné, aby tomu tak bylo, neboť jeho chování a mluva by ho prozradily, kdyby se vydával za korunního prince, a pak by ho vyhnali a začali by hledat skutečného prince. Nebo snad dvůr dosadil na jeho místo některou ratolest vznešeného rodu? Ne, neboť jeho strýc by to nedovolil, byl všemocný a byl s to každý takový pokus rozdrtit, a také by to udělal. Chlapec dumal, ale nic nevydumal; čím víc se snažil klubko záhady rozplést, tím víc se do něho zamotával, tím víc ho bolela hlava a tím hůře spal. Jeho netrpělivost, aby se už dostal do Londýna, rostla každou hodinou a zajetí se mu stalo takřka nesnesitelné. žádný z Hendonových triků a kousků nepomohl, krále nepotěšil ani neutěšil, ale dvojice žen, které byly připoutány v jeho blízkosti, dosáhla lepšího úspěchu. Jejich něžná útěcha ho uklidnila a naučila troše trpělivosti. Byl jim velmi vděčný, srdečně si je zamiloval a začal se radovat z jejich milé a konejšivé společnosti. Zeptal se jich, proč jsou ve vězení, a když řekly, že jsou baptistky38, usmál se a chtěl vědět: “Je to něco, zač jsou lidé zavíráni? Lituji toho, že to je jenom kvůli tomu, že jste baptistky, neboť brzo o vás přijdu, za takovou maličkost vás zde přece nebudou dlouho držet?”

Neodpověděly; a cosi v jejich tváři ho postrašilo. Řekl dychtivě:

219

“Nic neříkáte, buďte hodné a povězte mi, viďte, že nebudete už jinak trestány? Prosím, řekni mi, že není

takového nebezpečí.”

Snažily se přivést řeč na něco jiného, ale teď už byl král opravdu vystrašený a trval na své otázce:

“Budou vás bičovat? Ne, ne, tak ukrutní jistě nebudou. Řekněte, že to neudělají. Viďte, že ne? Řekněte samy, že to neudělají.”

ženy už nedovedly déle tajit rozpaky a žal, ale nemohly se již vyhnout odpovědi. A tak jedna z nich řekla hlasem lítostí přiškrceným:

“Drásáš naše srdce, ty dobrá duše! Pánbůh nám pomůže nést náš úděl.”

“Tak tedy ano!” skočil jí do řeči král. “Tak tě tedy budou bičovat ti bezcitní padouši! Ale ne, neplač, srdce by mi puklo. Nezoufej si, včas zasednu na trůn, abych tě mohl uchránit před touto trpkou věcí, a také to učiním!” Když král ráno procitl, byly ženy pryč.

“Jsou zachráněny!” řekl radostně a pak sklíčeně dodal:

“Ale běda mně ubohému!, Neboť byly mou útěchou.” Každá z nich mu zanechala na památku útržek stuhy přišpendlený k jeho obleku. Řekl, že ty stužky bude opatrovat nadosmrti; a že co nevidět tyto své drahé

přítelkyně vyhledá a vezme je pod ochranu.

220

Zrovna v tu chvíli přišel žalářník s několika svými holomky a nařídil, aby vězňové byli vyvedeni na dvůr. Král byl radostí bez sebe, jaká to bude nádhera, vidět zase jednou modrou oblohu a moci se nadýchat čerstvého vzduchu. Mrzel se a vztekal na pomalost holomků, ale konečně na něho přece jen přišla řada; odemkli ho od jeho skoby a poslali ho s Hendonem za ostatními vězni. Čtvercový dvůr byl dlážděný kamenem a neměl střechu. Vězňové naň vcházeli mocným zděným obloukem a byli stavěni do řady zády ke zdi. Před nimi byl natažen provaz a kromě toho je hlídali strážníci. Bylo chladné, podmračné jitro a sprška sněhu, jež přes noc napadala, obílila velké prázdné prostranství a stupňovala jeho ponurost. Chvílemi zavál studený větřík a hnal před sebou a vířil obláčky sněhu.

Ve středu dvora stály dvě ženy připoutané ke kůlům. První pohled ukázal králi, že to jsou jeho dobré

přítelkyně. Otřásl se a řekl si: “Bohužel neujdou tedy trestu, jak jsem si myslel. Je to hrozné pomyšlení, že takové ženy mají poznat karabáč!, v Anglii! Jaká to hanba, když se to děje nikoliv v pohanstvu, ale v křesťanské Anglii! Budou bičovány; a já, kterého utěšovaly a konejšily, musím přihlížet a musím vidět, jak se ta hrozná křivda děje; je to divné, je to divné, že já, pramen veškeré moci v této veliké říši, jsem bezmocný a nemohu jim pomoci . Ale ti zločinci, ti ať si dají dobrý

pozor, neboť nadejde den, kdy je povolám, aby složili počet z tohoto svého činu, a bude to účtování věru přísné. Za každou ránu, kterou nyní dají, sto jich pak pocítí.” 221

Mohutná brána se otevřela a do dvora se nahrnul velký

zástup lidí. Seskupili se kolem obou žen, takže král na ně

neviděl . Přišel kněz a prošel zástupem a také se králi ztratil z očí. Teď slyšel král nějaký střídavý hovor, jako by se někdo ptal a někdo odpovídal, ale nemohl

rozpoznat, oč jde. Pak vznikl za zástupem, který stál za ženami, nějaký šum a ruch a množství úředních osob a holomků pobíhalo sem a tam; a v tu dobu začal zástup umlkat a nakonec se rozhostilo hluboké ticho.

Teď se na rozkaz dav rozdělil a rozestoupil a králi se naskytla podívaná, jež ho zmrazila až do morku kostí. Kolem žen bylo naskládané roští a klečící muž je podpaloval!

Obě ženy sklonily hlavu a zakryly si rukama tvář; žluté

plameny začaly šplhat po praskajícím a kroutícím se roští

a obláčky kouře začaly plápolat ve větru; kněz zvedl ruce a počal se modlit, a zrovna v tu chvíli se ve velké bráně

mihly dvě pronikavě kvílící dívky; v příštím okamžiku se vrhly ženám kolem krku. Holomci je okamžitě strhli zpátky. Jednu z nich udrželi, druhá se jim však vysmekla, řkouc, že chce zemřít se svou matkou; a než jí kdo mohl zabránit, znovu držela matku kolem krku. Znova ji strhli zpátky a její šaty už hořely. Dva nebo tři muži ji drželi a jiní z ní trhali hořící kusy látky a odhazovali je. Po celou tu dobu se dívka snažila vyprostit; říkala, že zůstává

sama na světě, a prosila, aby směla zemřít s matkou. Obě

dívky neustále křičely a snažily se uniknout lidem, kteří

je drželi; ale najednou jejich hlas i domlouvání lidí bylo přehlušeno řadou srdcervoucích výkřiků smrtelné hrůzy. Král, jenž se dosud díval na zoufalé pološílené dívky, se 222

podíval k hranici, pak se odvrátil a opřel svou popelavě

šedou tvář o zeď a už se na nic nedíval . Řekl: “To, co jsem v tom kratičkém okamžiku zhlédl, nikdy nesejde z mé paměti, ale zůstane tam vryto; a budu to vidět po všechny dny a ve snách po všechny noci do smrti nejdelší. Kéž Bůh by byl dal a já včera oslepl!” Hendon po celou dobu pozoroval krále. Řekl si

spokojeně: “Jeho nemoc se lepší, hoch je čím dál tím mírnější. Nedávno by byl ještě hromoval na ty pacholky, byl by říkal, že je král, a byl by poroučel, aby ty ženy bez újmy propustili. Jeho přeludy již brzo pominou beze stopy a jeho ubohá hlavička bude zase v pořádku. Kéž by Bůh dal a bylo to už brzo!”

Téhož dne byl přivezen větší počet vězňů. Měli tu přenocovat a pokračovat zítra, opět pod dozorem stráží, v cestě do různých míst království, jeden každý tam, kde měl podstoupit trest za spáchaný zločin . Král se s nimi dal do řeči, neboť si umínil, že bude mluvit s odsouzenci, pokaždé když se mu k tomu naskytne příležitost, aby tak získal poučení, jež mu přijdou vhod v královském úřadě. žalné příběhy vězňů mu drásaly srdce. Byla mezi nimi ubohá slabomyslná žena, která nějakému tkalci ukradla několik loktů látky, začež měla být pověšena. Pak tu byl muž, kterého obžalovali z krádeže koně; říkal, že mu to nedokázali a že si už myslel, že oprátce unikl; ale kdepak

, sotva byl na svobodě, obvinili ho, že zabil jelena v královské oboře; to mu dokázali, a teď byl na cestě k šibenici. Jiný z vězňů byl kupecký učeň a jeho příběh krále obzvlášť rozlítostnil; tento chlapec řekl, že jednoho večera našel sokola, který uletěl svému majiteli, a vzal si 223

ho domů, jsa přesvědčen, že k tomu má právo; ale soud rozhodl, že to je krádež, a odsoudil ho k smrti. Král byl těmito projevy nelidskosti tak rozezlen, že chtěl na Hendonovi, aby s ním utekl z vězení a letěl s ním do Westminsteru, aby mohl zasednout na trůn, vztáhnout žezlo milosrdenství nad tyto nešťastné lidi a zachránit jejich životy. “Ubohé dítě,” povzdechl si

Hendon,

“žalostné příběhy mu zase přitížily, škoda, škoda, nebýt té zlé náhody, za maličko by se byl uzdravil.” Mezi vězni byl starý advokát, muž výrazné tváře a nebojácného pohledu. Před třemi lety napsal leták proti lordu kancléři, v němž ho obvinil z nespravedlnosti. Za to byl potrestán tím, že mu na pranýři usekli boltce, že byl vyloučen ze sboru právníků, kromě toho byl pokutován částkou 3000 liber a odsouzen k doživotnímu vězení. Později svůj čin opakoval; v důsledku toho byl nyní na cestě podstoupit nové tresty: pozbýt zbytku svých uší, zaplatit pokutu 5000 liber, být poznamenán žhavým železem na obou skráních a zůstat ve vězení na doživotí.

“Toto jsou čestné jizvy,” řekl nakonec, odhrnul si šedivý

vlas a ukázal zmrzačené pahýly, jež byly kdysi jeho uši. Králi hněvem žhnuly oči. Řekl:

“Nikdo mi nevěří, ani ty mi neuvěříš. Ale na tom nesejde, do jednoho měsíce budeš svobodný; a co víc: zákony, jež tě zneuctily a jež potupily jméno Anglie, budou vyhlazeny ze zákoníků. Svět je špatně uspořádán, 224

králové by měli občas zajít do školy ke svým zákonům a tak se naučit milosrdnosti.“39

KAPITOLA XXVIII

OBĚŤ

Zatím Miles už začínal mít dost jak vězení, tak nečinnosti. Ale nyní bylo k veliké jeho radosti stanoveno přelíčení a Miles se domníval, že s radostí přijme jakýkoliv trest, nebude-li spojen s dalším vězněním. V

tom se však velmi mýlil. Vzteky se neviděl, když zjistil, že ho obžaloba označuje za “drzého vagabunda”, a když

byl odsouzen ke dvěma hodinám na pranýři za to, že je drzý vagabund a že napadl zámeckého pána

hendonského. Další urážkou bylo, že žaloba opovržlivým mlčením přešla skutečnost, že se vydával za žalobcova bratra a za pravoplatného dědice hendonských titulů a statků, jako by tato okolnost vůbec nestála za zmínku. Na cestě k pranýři řádil a hrozil, ale nijak si tím nepomohl. Biřici ho hrubě postrkovali a sem tam mu za jeho neuctivé chování vrazili štulec.

Král nebyl s to proniknout smečkou, která rejdila kolem Hendona a jeho trapičů, a byl nucen ťapat vzadu, daleko od svého dobrého přítele a vazala. Krále málem k pranýři odsoudili také za to, že se pohyboval v tak špatné

společnosti, nakonec se však s ohledem na jeho mládí

spokojili tím, že mu udělali kázání a udělili výstrahu. Když se dav konečně zastavil, obíhal král horečně okraj 225

shluku, hledaje místo, kudy by se dostal dovnitř; konečně, konečně, po mnoha nesnázích a po dlouhé době

se mu to podařilo. Tady seděl jeho ubohý průvodce, v ponižující kládě, kratochvíle a terč špinavé lůzy, on, osobní dvořan krále anglického! Edvard slyšel vynášený

rozsudek, ale zdaleka si neuvědomil, co znamená a co to míní. Stejnou měrou, jak si uvědomoval novou urážku, jež mu byla vmetena do tváře, rostl jeho hněv; hněv rázem stoupl na bod varu ve chvíli, kdy viděl, jak vzduchem plachtí vejce a tříští se o Hendonovu líc, a když slyšel řev davu, jenž se nad tím radoval. Král proběhl volným prostranstvím, obrátil se k strážníkovi, jenž dohlížel na výkon trestu, a křičel:

“Styďte se! Je to můj služebník, pusťte ho! Já jsem.”

“Ticho! Dost!” zvolal Hendon, zachvácený strachem,

“přivedeš se do neštěstí. Nevšímejte si ho, strážníku, je šílený.”

“Jen si tím nelam hlavu, dobrý muži, a nemysli si, že na něho dám; ale mám sto chutí něčemu ho naučit.” Obrátil se k jednomu ze svých podřízených a řekl: “Dej tomu bláznovi okusit

karabáče, párkrát ho přetáhni, aby se naučil lepšímu chování.”

“Půl tuctu ran mu poslouží lépe,” pobízel pan Hugo, jenž

před chvílí přijel na koni podívat se na průběh trestu. Krále chytili. Ani se nebránil, jak byl ochrnutý pouhým pomyšlením na obludnou ohavnost, jež měla být

spáchána na jeho posvátné osobě. Dějiny byly již

226

poskvrněny záznamem o zbičovaném králi, hrozná byla představa, že musí dodat duplikát oné ostudné stránky. Byl v koncích, žádná pomoc odnikud; musí teď

podstoupit tento trest nebo prosit o jeho odpuštění. Zle je, zle. Přijme rány, to král může udělat; ale škemrat král nemůže.

Zatím však Hendon už nesnáz řešil. “Pusťte to dítě,” řekl.

“Cožpak vy bezcitní psi nevidíte, jak je mladý a útlý?

Pusťte ho, převezmu ty rány.”

“Dobrý to medle nápad, díky zaň,” řekl pan Hugo a jeho tvář se rozjasnila satanským dostiučiněním. “Pusťte toho malého rošťáka a dejte jich tucet tomu chasníkovi, poctivý tucet, povídám, a pěkně přiléhavých . ” Král se užuž chystal k ohnivému protestu, ale pan Hugo ho umlčel účinnou poznámkou: “Jen si křič, jen si pěkně

ulev, jenom si pamatuj, že za každé slovo, které vyřkneš, dostane šest ran navíc . “

Hendona vyňali z klády a obnažili mu záda; a když

karabáč dělal své dílo, král odvrátil tvář a nebránil nekrálovským slzám, aby mu smáčely tvář. “Ach ty dobré, statečné srdce,” říkal si, “tento čin věrnosti nikdy nevymizí z mé paměti . Nezapomenu na to a ani oni na to nezapomenou!” dodal vášnivě, čím víc přemýšlel o Hendonově šlechetnosti, tím mocnějších a mocnějších rozměrů nabývaly v jeho mysli úcta před touto

velkodušností a vděčnost za ni . Po chvíli si řekl: “Kdo svého vladaře zachrání před ranami a před možnou smrtí

, a to pro mne udělal., prokázal slavnou službu; ale je to 227

maličkost, je to nic!, ó je to méně než nic!, u srovnám s činem toho, kdo svého vladaře uchrání HANBY!” Hendon pod karabáčem ani nehlesl a snášel těžké rány s vojáckou statečností. Tato okolnost, spolu se

skutečností, že zachránil chlapce a vzal na sebe jeho trest

, vynutila si úctu i tohoto zuboženého, sprostého davu; lidé se přestali posmívat, hulákání odumřelo a nakonec nebylo slyšet nic než zvuk dopadajících ran. Hluboké

ticho, jež zde vládlo, když se Hendon poznovu octl v kládě, bylo v příkrém protikladu s urážlivým tartasem, jenž zde hlučel před chvílí tak krátkou . Král tiše přistoupil k Hendonovi a pošeptal mu do ucha:

“Králové z tebe už nemohou udělat šlechtice, ty dobrá, vznešená duše, neboť šlechticem tě již udělal ten, jenž

jest nad králi; ale král může tvé šlechtictví potvrdit před tváří lidí.” Král sebral ze země karabáč, lehounce se dotkl Hendonova krvácejícího ramene a zašeptal: “Edvard, král anglický, tě pasuje na markýze!”

Hendon byl dojat. Slzy mu stouply do očí, ale zároveň

ponurý humor situace a okolností tak podkopal jeho vážnost, že měl co dělat, aby navenek zatajil známky vnitřního veselí. Měl dojem, že zlomil rekord všeho groteskního na světě; neboť co může být bláznivějšího, než je-li polonahý zkrvavený člověk náhle vytažen z klády sprostého pranýře a vysazen, takřka za límec, do velehorských výšin a výsluní markýzské hodnosti. Řekl si: “Teď jsem věru vyštafírovaný jaksepatří! Pohádkový

rytíř království Snů a stínů se stal pohádkovým markýzem!, závratný to vzlet pro holá

křídla! Půjde-li to 228

tak dále, budu za chvíli ověšen vymyšlenými tretkami a napodobenými poctami jako máj o pouti. Ale i když to všechno je bezcenné, pro lásku dárce si toho budu cenit. Lepší jsou tyhle napodobené pocty, jež sama od sebe věnovala čistá ruka a dobré srdce, než skutečné pocty koupené podlézavostí a službičkováním od nepřejícného, zištného pána.”

Obávaný pan Hugo obrátil koně, a když mu dal ostruhy, živá zeď se otevřela, mlčky ho propustila a stejně mlčky se zase zavřela . A tak to zůstalo; nikdo nezašel tak daleko, aby řekl o vězni dobré slovo nebo aby utrousil slůvko uznání; ale stejně, už skutečnost, že se neozývalo žádné spílání, bylo dostatečnou poctou. Pozdní příchozí, jenž nebyl informován o tom, jak se věci teď mají, zle pochodil; vykřikl na “podvodníka” opovržlivou nadávku a hodlal za nadávkou poslat chcíplou kočku, ale než tak mohl učinit, někdo ho beze slova srazil k zemi a pak ho beze slova kopanci vyprovodili, načež se znovu rozhostilo hluboké ticho.

KAPITOLA XXIX

DO LONDÝNA!

Když vypršela doba, kterou měl strávit v kládě, pustili Hendona na svobodu a nakázali mu, aby opustil kraj a už

se zde nikdy neukázal. Meč mu v pořádku vrátili, i jeho mulu a oslíka. Nasedl a odjel následován králem, dav se před ním uctivě rozestoupil a potom, když pocestní

zmizeli, se rozešel. Hendon byl záhy pohřížen v 229

myšlenky. Hledal odpověď na otázky věru velmi

důležité. Co si má počít? Kam se má vrtnout? Bylo třeba buď nalézt někde mocné zastání, nebo se vzdát dědictví, a nadto ještě nechat na sobě podezření, že je podvodník. Kde kynula nějaká naděje v mocného zastánce? Jářku, kde? Byla to otázka zadrhlá. Za hodnou chvíli mu něco napadlo, něco, co vypadalo jako matná jiskřička; pravda, jako nejmatnější z matných jiskřiček naděje, ale pořád to stálo za pokus, zejména protože jinde daleko široko nekynulo vůbec nic. Vzpomněl si totiž, co starý Andrews vyprávěl o dobrotivosti mladého krále a o tom, jak ušlechtile drží ochrannou ruku nad nešťastníky a nad oběťmi křivd. Jakpak kdyby šel, pokusil se o audienci a poprosil o spravedlnost? Ovšem, ovšem, to je všechno hezké, ale dokáže takový neuvěřitelný nemanic dostat se vůbec před vznešenou tvář panovníka? To nic, však uvidíme; člověk nemá říkat hop, dokud nepřeskočil, ale nemá říkat “ouha!”, dokud nemusí skákat. Hendon byl starý válečník, zvyklý na improvizace a rozhodování na místě samém; nepochybně najde nějakou cestu. Ano, pojede do hlavního města! Snad mu pomůže otcův starý

přítel, pan Humphrey Marlow, “starý dobrák pan Humphrey, vrchní správce kuchyní nebo maštalí nebo čeho já vím na dvoře nebožtíka krále”, Miles si v rychlosti nemohl vzpomenout čeho. Teď, když měl cíl, na který se mohl soustředit, a jasně vymezenou metu, již

chtěl dosáhnout, zvedla a rozptýlila se mlha ponížení a sklíčenosti, která dosud halila jeho mysl. Zvedl hlavu a rozhlédl se. Byl překvapen, jak velký kus cesty již

urazili; vesnice byla už daleko. Král klusal za ním se skloněnou hlavou; neboť i on byl hluboko pohřížen v plány a přemítání. Neblahá, bolestná předtucha zastínila 230

Hendonovu bujarost; bude chlapec ochoten vrátit se do města, v němž za svého krátkého života poznal než zlé

nakládání a bídu? Ale je třeba se zeptat; nelze se tomu vyhnout; a tak přitáhl otěže a zvolal:

“Zapomněl jsem se zeptat, kam máme namířeno. Tvé

rozkazy, můj vladaři?”

“Do Londýna.”

Hendon zase pobídl mulu; byl odpovědí navýsost

spokojen, a také překvapen. Celá cesta proběhla bez pozoruhodných dobrodružství, ale dobrodružně

skončila. Kolem desáté hodiny večerní dne 19. února vkročili na Londýnský most a rázem se octli uprostřed hemžícího se, strkajícího, hulákajícího a výskajícího davu lidí, jejichž tváře, jak bylo vidno v záři nesčíslných pochodní, byly chmelně rozjařené. A zrovna v tu chvíli spadla mezi dav rozkládající se lebka nějakého bývalého vévody nebo podobného mocipána. Lebka ťukla

Hendona do paže, odrazila se a odkutálela pod spleť

pospíchajících nohou. Jak pomíjivá a jepičí jsou díla člověka! Nebožtík dobráček král, co se nastaral a nasháněl, co se navybíral mezi nejvznešenějšími lidmi, aby mohl vyzdobit tento svůj vznešený most, a hle: pouhé tři týdny je mrtev, pouhé tři dny je v hrobě, a už ty ozdoby padají! Kterýsi občan o hlavu klopýtl a vrazil vlastní svou hlavou do zad člověka, který šel před ním.

“Dotčený” se obrátil, skolil pěstí prvního chodce, který se mu namanul pod rukou, a byl sám skolen chodcovým přítelem. Doba byla dokonale zralá pro parádní rvačku všech proti všem, neboť zítřejší oslavy korunovace již

231

začaly; kdekdo byl plný silných lihovin a patriotismu; do pěti minut rvačka zaujala většinu Mostu; do deseti či dvanácti minut pokryla rozlohu půl hektaru a už z ní byla menší občanská válka. V tu chvíli byli Hendon a král už

od sebe beznadějně odloučeni a jeden se ztratil druhému v příboji a víru povykujících davů lidstva . A tak se s nimi až na další loučíme.

KAPITOLA XXX

TOM V SEDMÉM NEBI

Zatímco skutečný král se potloukal královstvím, uboze oblečený, uboze živený, tu štulcován a zesměšňován tuláky, onde držen v žaláři společně se zloději a vrahy, a všemi bez rozdílu byl zván pitomcem a podvodníkem, zatímco se toto dělo skutečnému králi, těšil se falešný

král Tom Canty osudu zcela odlišnému. Když jsme ho viděli naposled, začínal královskému úřadu zrovna přicházet na chuť. Kterážto chuť potom každým dnem rostla a rostla; a za maličko se mu kralování stalo slastí, jíž se nemohl nasytit. Už se nebál; zlé předtuchy se rozplynuly a zmizely; rozpaky minuly a ustoupily bezstarostnému sebevědomí. Těžil s ohromným

prospěchem z naleziště informací, jaké představoval otloukánek.

Posílal si pro princeznu Alžbětu a pro hraběnku Janu, kdykoliv se mu zachtělo hrát si nebo povídat, a propouštěl je, když jich měl dost, se samozřejmostí

člověka, jemuž je takové jednání načisto běžné. Už

232

neupadal do rozpaků, když mu tyto vznešené osobnosti při loučení líbaly ruku.

Začínalo ho bavit, že ho večer s velkou parádou doprovázejí do ložnice a že ho ráno oblékají se složitými a slavnostními ceremoniemi. Dělalo mu radost a

naplňovalo ho pýchou, že kráčí k obědu v třpytivém průvodu státních hodnostářů a důstojnické gardy; dokonce se mu to líbilo tak moc, že zdvojnásobil počet svých

důstojníků-gardistů a zvýšil jejich početní stav na sto. Rád slyšel, jak dlouhými chodbami halekají fanfáry polnic a jak jim co ozvěna odpovídají vzdálené hlasy:

“Ustupte z cesty, král přichází!” Oblíbil si dokonce sedět na trůně ve státní radě a tvářit se, jako by byl něco víc než toliko hlásná trouba lorda ochránce. Velmi rád přijímal velkolepé velvyslance s jejich přepychovými družinami a velmi rád naslouchal srdečným vzkazům, jež

přinášeli od svých slavných monarchů, kteří ho nazývali svým bratrem. Och ty šťastný Tome Canty, nedávným posledním bydlištěm v herberku U kaldounu!

Liboval si v nádherných šatech a objednal si jich víc; zjistil, že jeho pouhých čtyři sta sluhů neodpovídá jeho vlastní velikoleposti, a ztrojnásobil jejich počet. Lichotky dvořanů, po pás se klanějících, teď už jeho sluchu zněly jako sladká hudba. Tom zůstal přívětivý a mírný, zůstal energickým a odhodlaným zastáncem všech

utlačovaných a neúnavně mýtil nespravedlivé zákony; a přece příležitostně, byl-li pohoršen, dovedl si vzít na mušku markýze nebo třebas i vévodu a podívat se na něho, až se hodnostáři kolena rozklepala. Jednou se stalo, že jeho královská “sestra”, ponuře svatá princezna Marie, 233

označila za málo moudré, že král pardonuje tolik lidí, kteří by jinak byli žalářováni nebo věšeni nebo páleni. Připomněla mu, že vězení jejich nebožtíka vznešeného otce časem chovávala až šedesát tisíc odsouzenců

najednou a že za své obdivuhodné vlády vydal katovi na smrt dvaasedmdesát tisíc zlodějů a loupežníků.40 Chlapce tato slova naplnila šlechetným rozhořčením. Poručil

“sestře” odebrat se do ústraní a na kolenou prosit Boha, aby od ní odňal kámen, který nosí v hrudi, a dal jí lidské

srdce.

A zdalipak Tom Canty někdy pomyslel na ubohé

skutečné princátko, které na něho bylo tak hodné a které

s tak žhavým zanícením letělo pomstít ho na hrubém vojákovi u brány paláce? Odpověď zní: ano, jeho první

královské dny a noci byly notně prostoupeny trapnými vzpomínkami na ztraceného prince a upřímným přáním, aby se navrátil a byl znovu uveden ve svá rodná práva a v nádheru, která mu přísluší. Ale když čas plynul a princ se nevracel, Tomova mysl se stále víc a víc zaměstnávala novými, kouzelnými zážitky a obraz zmizevšího

monarchy bledl a skoro vybledl; a nakonec, když se tu a tam vetřel do Tomových myšlenek, byl už nevítaným přízrakem, neboť Tom pokaždé cítil výčitky svědomí a pokaždé se styděl.

Tomova ubohá matka a jeho sestry sešly z Tomovy mysli stejnou cestou. Zpočátku se mu po nich stýskalo, dělal si o ně starosti, toužil je vidět; později však se otřásal při pomyšlení, že by mohly jednoho dne přijít, rozedrané a špinavé, že by ho mohly svými polibky prozradit a strhnout z výšin, že by ho mohly odvléci zpátky do bídy, 234

ponížení a brlohů. Nakonec ho přestaly znepokojovat skoro vůbec. A Tomovi to bylo velmi vhod, ba byl tomu rád; neboť kdykoliv se nyní v jeho představě vynořily jejich smutné, vyčítavé tváře, hnusil se sám sobě a považoval se za nejpodlejšího člověka pod sluncem. O půlnoci na dvacátého února Tom Canty usínal na svém nádherném loži ve Westminsterském paláci, střežen věrnými vazaly a obklopen vladařskou nádherou, šťastný chlapec, neboť zítra je den korunovace, zítra bude slavnostně korunován na krále Anglie., V touž

půlnoční hodinu stál Edvard, skutečný král, na

londýnském náměstí; hladový, žíznivý, umouněný a urousaný, zmořený cestou, oděný v hadry a cáry, což

byla jeho výslužka z posvícenské rvačky na Mostě. Stál, vtěsnán do napěchovaného davu, který se zájmem

pozoroval jisté čilé party řemeslníků, kteří se hemžili v bráně Westminsterského opatství jako pilní mravenci; dokončovali poslední přípravy pro korunovaci krále. KAPITOLA XXXI

PRŮVOD UZNÁNÍ

Když se Tom Canty ráno probudil, byl vzduch těžký a prosycený zvláštním duněním a šumem; tlumený zvuk přicházel ze všech stran. A byla to hudba Tomovu sluchu; neboť to znamenalo, že celý anglický svět je vzhůru a na nohou, aby věrně pozdravil tento velký den. 235

Zanedlouho byl Tom opět ústřední postavou nádherné

plovoucí přehlídky na Temži; neboť podle starobylého zvyku musel “průvod uznání”, průvod napříč Londýnem, vyjít od hradu, od Toweru, a tam se Tom právě ubíral. Když tam přibyl, zdi staroslavné pevnosti se náhle jakoby rozskočily a roztrhly na tisíci místech; a z každé

trhliny vyskočil rudý jazyk plamene a bílý chuchvalec kouře; následovala obrovská rána, jež přehlušila křik davů a zatřásla zemí; plameny a kouř a výbuchy se opakovaly znova a znova a zázračnou rychlostí, takže za chvilečku starý Tower zmizel v ohromné mlze svého vlastního kouře a nad husté mračno páry čněl, jako horské témě nad oblaka, jedině vršíček vysokánského bloku zvaného Bílý Tower. Na jeho špičce vlály prapory. Tom Canty, oslnivě oblečený, nasedl na bujného

válečného komoně, jehož bohaté čabraky sahaly málem až k zemi; jeho “strýc”, lord ochránce Somerset, sedící na podobném oři, zaujal místo za ním; královská garda, oděná v brunátné pancíře, utvořila špalír; za ochráncem následovalo procesí oslnivých šlechticů, provázených družinami, a bylo to procesí, jehož konce jsi nedohlédl; potom přišel lord primátor a sbor konšelů, jeden každý v karmínově rudém taláru a se zlatým řetězem kolem krku; a za nimi kráčeli cechmistři a členové všech londýnských cechů, všichni bohatě vyšňořeni a s parádními

korouhvemi toho velkého množství korporací. V průvodě

byla, jako zvláštní čestná stráž při cestě městem,

“Starobylá a ctihodná kompanie dělostřelecká”, což byl korpus starý už tehdy tři sta let a byl (a je do dnešního dne) jediným vojenským útvarem v Anglii, jenž se může 236

pyšnit tím, že nepodléhá velení parlamentu. Všechno dohromady to byla skvělá podívaná a ohromné davy občanstva ji nadšeně zdravily po celé cestě, jíž se průvod důstojně ubíral. Kronikář vypráví: “Lid pozdravil krále, an vstoupil do města, modlitbami, vítáním, výkřiky, slovy láskyplnými a jinými projevy, jež dosvědčují

skutečnou lásku poddaného ke svému vladaři; král pak děkoval těm, kdož vzdáleni byli, rozradostněnou svou tváří a těm, kdož poblíže Jeho Milosti dleli, slovy velelaskavými; Jeho Milost projevy oddanosti od lidu stejně ochotně přijímala, jak je lid vzdával. Všem, kteří

mu blahopřáli, děkoval. Těm, kdož mu přáli, aby ‚Bůh Jeho Milost zachoval’, oplátkou říkal ‚Bůh zachovej vás všechny’ a dodával, že jim ‚z plna srdce děkuje’. Uneseni věru byli lidé láskyplnými odpověďmi a láskyplným vystupováním svého krále.”

Ve Fenchurchské ulici stálo na tribuně “spanilé dítko v rouchu nákladném”, aby uvítalo Jeho Veličenstvo ve městě. Poslední verše jeho pozdravu zněly:

Vítej, ó králi, srdce naše praví,

vítej nám v den, jenž zemi blaho věští.

Lid v lásce věrné tebe vřele zdraví,

Bůh nechať chrání život tvůj i štěstí.

Lid propukl v radostné volání a sborem opakoval slova dítěte. Tom Canty zíral přes rozbouřené moře lidských tváří a jeho srdce se nadmulo štěstím; a cítil, že na světě

237

je jen jediná věc, jež stojí za to: být králem a modlou národa . Za chvilečku zblýskl v dáli dvojici svých otrhaných kamarádů z herberku U kaldounu, jeden z nich byl lordem nejvyšším admirálem jeho někdejšího pimprlového dvora, druhý pak nejvyšším hofmistrem téže náročné instituce; a jeho pýcha vzrostla ještě víc. Ó

kéž by ho teď jenom mohli poznat! Jak nevýslovná sláva by to byla, kdyby ho mohli

poznat a uvědomit si, že vysmívaný pimprlový král brlohů a špinavých uliček se stal opravdovým králem, který má slavné vévody a prince za obyčejné podomky a anglický svět u svých nohou! Ale toto potěšení si musel odepřít, tuto touhu musel pevně potlačit, protože takové poznání by ho mohlo přijít dráž, než zač by stálo; proto raději odvrátil hlavu a nechal oba umouněnce, aby si křičeli dál a aby pokračovali v radostném provolávání slávy, nemajíce tušení, s kým se to ve skutečnosti zahazují.

Tu a tam stouplo k nebi volání “Dar! Dar!” a Tom odpovídal tím, že pokaždé rozhodil hrst lesklých, nových mincí, jež lidé dychtivě chytali.

Kronikář praví: “Na horním konci Gracechurchské ulice před domem U orla dalo město postaviti nádhernou slavobránu, pod níž bylo jeviště sahající od jedné strany ulice až k druhé. Na jevišti byl historický živý obraz znázorňující královy bezprostřední předky. Seděla tu Alžběta Yorská uprostřed obrovské bílé růže, jejíž plátky kolem ní tvořily umný lem; po jejím boku byl Jindřich VII., vystupující z rudé růže stejně uspořádané41; královský pár se držel za ruce a vystavoval okázale na odiv snubní prsten. Od bílé a rudé růže vedl stonek 238

nahoru, do prvního patra jeviště, kde trůnil Jindřich VIII., vystupující z červenobílé růže, spolu s kontrfejem matky nového krále, Jany Seymourové. Od této dvojice vedl stonek do druhého patra jeviště, kde majestátně trůnila socha Edvarda VI. samotného. A celý živý obraz byl lemován girlandami bílých a rudých růží.”

Tato roztodivná a pestrá podívaná tak nadchla rozjařené

lidi, že jejich volání načisto přehlušilo slabý hlásek dítěte, jehož úkolem bylo vysvětlit tu věc chvalořečnými rýmy. Ale Toma Cantyho to nemrzelo; neboť loajální povyk mu byl sladší hudbou než jakákoliv poezie bez ohledu na její kvalitu. Kamkoliv Tom obrátil svou šťastnou mladou tvář, všude lidé poznávali přesnou podobu kontrfeje a jeho živého protějšku; a nové uragány potlesku stoupaly k nebi.

Velké slavnostní procesí se bralo dál a dál, procházelo pod jednou slavobránou za druhou a míjelo ohromující množství parádních a symbolických obrazů živých i jiných, z nichž každý ukazoval a vynášel nějakou dobrou vlastnost, nadání nebo zásluhu mladého krále. “Z každé střechy, z každého okna v Laciné čtvrti vlály prapory a fábory; a ulice byly čalouněné nejdražšími koberci, látkami a brokátem, což byly ukázky velikého bohatství chovaného v obchodech; a jiné ulice se této nádheře vyrovnaly, ba někde ji i překonaly . “

“Tohle všechno, všechna ta nádhera, všechny ty zázraky tu jsou na mou počest, jsou pro mne, pro mne!” šeptal si Tom Canty.

239

Líce lžikrále byly červené vzrušením, oči se mu blýskaly, smysly mu přecházely v deliriu radosti. Právě zvedal ruku, aby do davu hodil další štědrý dar, když zahlédl bledou, ohromenou tvář, jež se natahovala z druhé řady diváků a jejíž soustředěný pohled se na něho fascinovaně

upíral. Zděšení jím projelo, až se mu udělalo mdlo; poznal svou matku! A šup! jeho ruka vyletěla vzhůru, dlaní ven, a zakryla mu oči, udělal staré, bezděčné gesto vzniklé za zapomenuté události, ale vžité zvykem. V

příštím okamžiku se žena vyprostila z návalu, minula stráže a byla po jeho boku. Objala jeho nohu, pokryla ji polibky, volala: “Ó mé dítě, můj miláčku!” a zvedla k němu tvář

proměněnou radostí a láskou. V touž chvíli ji s kletbou strhl zpátky důstojník královské gardy a trhnutím mocné paže vrátil ženu, až zavrávorala, tam, odkud přišla . Slova “Neznám vás, paní!” vycházela z Tomových úst právě v okamžiku, kdy se ta žalostná věc stala; ale podívaná na to, co jeho matce udělali, ho ťala rovnou do srdce. Dříve než ji dav úplně pohltil, žena se obrátila, aby ještě jednou zhlédla své dítě. Tom ji viděl, viděl takový

bol v její tváři, tak drásavý odraz puklého srdce, že se zastyděl hanbou, jež v troud obrátila jeho pýchu a všeho lesku zbavila ukradenou královskou slávu. Bezcenná byla rázem insignia jeho moci a měl dojem, že z něho padají

kus po kuse jako zpuchřelé hadry.

Průvod se vinul dál a dál, středem věčně rostoucí nádhery a věčně mohutnějících ovací; ale pro Toma Cantyho jako by toho všeho nebylo. Nic neviděl, nic neslyšel. Kralování pozbylo půvabu a slasti; jeho paráda se stala výčitkou. Lítost užírala Tomovo srdce: Řekl: “Kéž by Pánbůh dal a já se z toho zajetí dostal!”

240

Maně se vrátil ke rčení, jehož užíval v první den své

vnucené slávy.

Skvělý průvod se pořád ještě vinul jako zářivý, nekonečný had křivolakými uličkami bizarního starého města, nepřehlednými zástupy a hřímavým voláním slávy; ale král pořád jel se sklopenou hlavou a jeho oči neviděly nic než matčin obličej, zbrázděný výrazem hlubokého žalu.

“Dar! Dar!” Marné bylo volání; Tom je neslyšel.

“Ať žije Edvard Anglický!” Země se málem otřásla výbuchem tisíců hlasů; ale král nedbal. Slyšel volání tak, jako člověk slyší hřímání příboje, když zvuk doléhá z veliké dálky, neboť volání tisíců bylo přehlušeno hlasem mnohem bližším, hlasem vlastního nitra, hlasem

svědomí, jež mu vyčítavě opakovalo ta hanebná slova:

“Neznám vás, paní!”

Slova drásala královu duši, jako hrana drásají duši přítele, když mu připomínají utajené podlosti, jichž se dopustil na tom, kterého už není.

Za každým rohem se otvírala podívaná na novou

nádheru; nové divy, nové zázraky se skýtaly zraku; vězněné hřímání vyráželo z hlavní dělových baterií; nové

projevy nadšení tryskaly z hrdel čekajících zástupů; ale král nejevil známek účasti a vyčítavý hlas, jenž kvílel v jeho sklíčené hrudi, byl jediným hlasem, který slyšel. 241

Pomaloučku polehoučku se radost v obličejích

obyvatelstva začala trošinku měnit a kalit čímsi jako znepokojením nebo úzkostí; také bylo znát, že potlesku a volání ubývá na síle. Lord ochránce to brzy zpozoroval a stejně brzy objevil příčinu. Pobídl svého koně, přitočil se ke králi, hluboce se v sedle uklonil, smekl a řekl:

“Vladaři můj, toto jest chvíle málo vhodná pro snění. Lidé si všímají tvé sklopené hlavy, tvé zamračené tváře a vykládají si to jako zlé znamení. Přijmi mou radu: odhal slunce královské milosti, nechať prosvítí zlověstné mlhy a rozptýlí je. Zvedni svou tvář a usmívej se na lidi.” Při těchto slovech vévoda rozhodil doleva i doprava hrst mincí a pak se vrátil na své místo. Lžikrál mechanicky dělal, co mu bylo nakázáno. Jeho úsměv byl strojený, ale nemnoho bylo lidí dost blízkých či bystrých, aby to postřehli. Způsob, jímž skláněl hlavu, když zdravil své

poddané, byl milostivý a elegantní; dary, jež rozdílel vlastní rukou, byly královsky štědré; a tak úzkost lidu pominula a volání slávy se rozléhalo zase stejně mocně

jako předtím.

Leč ještě jednou, těsně než byl průvod u konce, musel vévoda popojet a prosebně radit. Šeptal:

“Ó vznešený panovníku! Setřes svou špatnou náladu; oči světa jsou na tebe upřeny!” A pak dodal popuzeně: “Čert aby vzal tu pomatenou žebračku! To ona přivedla Vaši Výsost z míry!”

242

Oslnivá postava obrátila mátožné oči na vévodu a řekla bezbarvým hlasem:

“Byla to moje matka!”

“Bože, smiluj se!” zaúpěl ochránce, když přitáhl otěže a vycouval s koněm na místo, kam patřil, “zlé znamení

mělo pravdu. Znova zešílel!”

KAPITOLA XXXII

KORUNOVACE

Vraťme se o několik hodin zpátky a zajděme ve čtyři ráno tohoto památného dne korunovace do

Westminsterského opatství. Nebudeme tam sami. Je sice ještě noc, ale galérie, osvětlené pochodněmi, jsou už plné

lidí ochotných prosedět zde nehnutě nějakých sedm či osm hodin, až nadejde doba podívané, kterou sotvakdo vidí dvakrát za život: korunovace krále. Ano, Londýn i Westminster byly vzhůru od chvíle, kdy ve tři ráno zaduněl signál dělových ran, a teď sem, do postranních vchodů jim vyhrazených, proudí zástupy neurozených boháčů, kteří si koupili výsadu zkusit, zda se jim podaří

najít sedadlo na galérii.

Hodiny se vlekou opravdu vlekle. Před chvílí ustal veškeren ruch, neboť všechny galérie byly už dávno přeplněné . Teď se můžeme posadit a rozhlížet a přemýšlet. Času máme habaděj. Šerosvitem katedrály vidíme tu a tam a onde části četných kůrů a balkónů; 243

ostatní části galérií a kůrů jsou skryty našim zrakům za pilíři a výčnělky architektury. Máme nerušený přehled přes celou velkou severní příční loď, je prázdná a čeká

na protekční děti Anglie.

Vidíme také velké vyvýšené prostranství čili stupeň, čalouněný drahými látkami. Tam stojí trůn. Zaujímá střed vyvýšeného prostranství a je ještě vyvýšen. Vedou k němu čtyři stupínky. V sedadle trůnu je zapuštěn drsný, plochý kámen, Sconeský kámen42; na něm při

korunovacích sedělo mnoho generací skotských králů, a tak se časem stal dost posvátný, aby se hodil pro podobné

příležitosti i panovníkům anglickým. Jak trůn, tak podnoží jsou pokryty zlatým brokátem.

Ticho vládne, pochodně matně plápolají, čas se vleče. Ale nakonec přece jen se uplatňuje a vítězí váhavé denní

světlo; pochodně hasnou a něžný, tlumený svit se rozlévá

velikou prostorou . Všechny rysy ušlechtilé stavby jsou teď už zřetelné, ale měkké a zasněné, neboť slunce je lehounce zahaleno v mraky.

V sedm hodin nastává první průlom do ospalé

jednotvárnosti; neboť úderem této hodiny vstupuje do chrámové lodi první šlechtična, oděná jako “Šalomoun ve vší slávě své”. Dvořan oblečený v atlas a aksamit ji doprovází na její místo, zatímco jeho duplikát se ujímá

dáminy vlečky, zde za šlechtičnou, a když dáma sedí, klade jí vlečku na klín a ladně ji upravuje. Pak staví

podnož podle jejího přání, načež klade korunku tak, aby ji měla pěkně po ruce, až nadejde chvíle, kdy si všechny 244

šlechtičny a všichni šlechtici současně nasadí každý a každá svou korunku na hlavu.

Nyní už se řada přicházejících šlechtičen netrhne. Je jich třpytivá řeka a sametoví dvořané se blýskají a míhají

semo tamo, jak uvádějí dámy a pěkně je usazují a obskakují je. Teď už je scéna sdostatek oživená . Je tu ruch a šum, a kam se člověk podívá, tam se něco děje. Po nějaké době je zase ticho, neboť šlechtičny už jsou shromážděny v plném počtu a každá je na svém místě, tvoří

solidního půl hektaru nebo tak nějak lidského kvítí, jež plane pestrou směsicí barev a je ojíněné diamanty jako Mléčná dráha. Jsou zastoupeny všechny věky: snědé, vrásčité, bělovlasé stařeny, které mohou jít zpátky a zpátky a ještě dále proti proudu času a mohou si v paměti vybavit korunovaci Richarda III. a pohnuté dny té

staré, zapomenuté doby; a jsou tu pohledné dámy středního věku a líbezné a ladné mladé ženy; jemné a krásné dívky se zářivýma očima a svěží pletí; je možné, že si budou své blýskavé korunky nasazovat nešikovně, až nadejde ta velká chvíle, neboť to pro ně bude novinka a jejich rozčilení bude zlou překážkou. Ostatně, ani k tomu nemusí dojít, neboť účes všech těchto dam byl upraven s obzvláštním zřetelem k tomu, aby bylo možno na daný signál umístit korunku rychle a úspěšně. Viděli jsme, že tento hromadný nástup šlechtičen je hustě

poset diamanty, a viděli jsme také, že to je náramná

podívaná, ale teď žasneme doopravdy. Kolem deváté

hodiny se najednou trhají mračna, oštěp slunečního světla proráží šerosvit a pomalu se šine po řadách dam; a kterékoliv řady se dotkne, řada najednou plane oslnivým 245

jasem mnohobarevných ohňů. A my jsme elektrizováni, nabiti až po konečky prstů krásou podívané a

překvapením, které námi projelo jako elektrický proud!

Za chvíli přichází mimořádný velvyslanec z kteréhosi dálného konce Orientu; jde ve sboru cizích diplomatů a v okamžiku, kdy vstupuje do trámu světla, tají se nám dech, neboť jas a záře, která pojednou kolem něho žhne a srší a blýská, je skutečně ohromující; je totiž od hlavy k patám posázen drahokamy, a nejmenší jeho pohyb vysílá

na všechny strany tetelivá světélka.

Pokračujme v jiném slovesném čase, bude to pohodlnější. Čas pomalu ubíhal, uběhla hodina, uběhly dvě hodiny, půl třetí; potom hluboké dunění děl oznámilo, že král se svým velkolepým doprovodem konečně přibyl; a tak se čekající davy zaradovaly. Všichni věděli, že další

přestávka je nezbytná, neboť král musí být připraven a oděn pro slavnostní ceremonii v ornát; leč všichni také

věděli, že čas bude příjemně vyplněn podívanou na shromažďující se říšskou šlechtu v slavnostních úborech. Dvorní funkcionáři doprovodili jednoho každého

šlechtice obřadně na jeho místo a položili mu korunku tak, aby ji měl po ruce; a množství napěchované na galériích přímo hořelo zájmem, neboť většina lidí zde viděla poprvé vévody, lordy a barony, jejichž jména byla historická po posledních pět set let. Když byli konečně

všichni usazeni, byl obraz, jenž se skýtal lidem z galérií a z ostatních pozorovatelen, úplný; byl to obraz nádherný

na pohled a nezapomenutelný.

Nyní se na vyvýšené plošině začali scházet hierarchové v ornátech a mitrách, provázení svou asistencí; jeden každý

246

z vysokých církevních hodnostářů zaujal místo jemu určené; za kněžstvem přišel lord ochránce a ostatní čelní

státní hodnostáři a za nimi zase přišel oddíl královské

gardy v ocelových pancířích.

Následovala přestávka plná očekávání; potom na dané

znamení zazněla jásavá hudba a Tom Canty, oděn ve splývající ornát ze zlatého brokátu, se objevil ve dveřích a vystoupil na plošinu. Veškeré shromáždění povstalo a obřad uznání se začal.

Potom ušlechtilý chorál zaplavil celý velechrám vlnami bohatých tónů; a chorálem uvítaný a chorálem provázený

Tom Canty byl uveden k trůnu. Starobylý ceremoniál pokračoval velebně a slavnostně před okouzlenýma očima diváků. A čím víc se obřad chýlil ke konci, tím víc Tom Canty bledl a bledl, a hluboký, stále hlubší žal ho zaplavoval a skličoval jeho mysl i jeho srdce, trápené

výčitkami svědomí .

Konečně došlo k závěrečnému aktu. Arcibiskup

canterburský zvedl korunu Anglie, spočívající dosud na podušce, a držel ji nad třesoucí se hlavou lžikrále. V touž

chvíli šlehl prostornou chrámovou lodí duhový jas, neboť

jedna každá z toho množství šlechtičen a jeden každý z toho množství šlechticů zvedli rázem korunku, podrželi si ji nad hlavou, a zůstali v tomto postoji.

Hluboké ticho zavládlo ve velechrámu . A v tomto dramatickém okamžiku vetřelo se na scénu ohromující

zjevení, zjevení, hastroš, strašidlo, jež nepostřehl nikdo z toho množství lidí

soustředěných na obřad, dokud 247

zjevení, kde se vzalo, tu se vzalo, nekráčelo volným středem dlouhé lodě. Byl to chlapec, prostovlasý, obutý

ve škarbaly, oblečený v plebejský a ještě k tomu rozedraný šat z hrubé látky. Zvedl ruku gestem, jehož

majestátnost se zle srovnávala s jeho umouněným, sešlým zevnějškem, a varovně zvolal:

“Zakazuji ti položit korunu Anglie na tuto smrti propadlou hlavu, Já jsem král!”

V mžiku spočinulo na chlapci množství rozhořčených rukou, ale v témž mžiku Tom Canty ve svém královském hávu předstoupil o krok a zvolal jasným hlasem, jenž

zvučel chrámovou prostorou:

“Pusťte ho, střezte se! Je to opravdu král!” Celého shromáždění se zmocnila jakási panika úžasu. Lidé se nadzvedali z křesel a zmateně se dívali jeden na druhého a na ústřední postavu výjevu jako lidé, kteří

nevědí, zda spí a něco se jim zdá, či bdí-li a jsou při smyslech. Lord ochránce byl stejně zmatený jako ostatní, ale rychle se vzpamatoval a zvolal velitelským hlasem:

“Nedbejte slov Jeho Veličenstva, jeho nemoc ho zase přemohla, chopte se vagabunda!”

Lidé by byli poslechli, ale lžikrál dupl nohou a zvolal:

“Krev na vaši hlavu! Nedotýkejte se ho, je to král!” 248

Ruce poklesly; celé shromáždění ochrnulo; nikdo se nepohnul, nikdo nepromluvil; ba co víc, nikdo nevěděl, co v tak podivné, ohromující tísni udělat nebo říci. A zatímco se kdekdo snažil uspořádat své zmatené

myšlenky, hoch kráčel dál vzpřímeně a s tváří, jež zračila sebedůvěru; od chvíle, kdy promluvil, se nezastavil; a než se kdo vzpamatoval, hoch vystoupil na plošinu a lžikrál mu s rozjasněnou tváří běžel v ústrety; padl před ním na kolena a řekl:

“Ó pane můj a králi, dovol, aby ti ubohý Tom Canty směl jako první přísahat poddanskou věrnost a říci: ‚Nasaď si svou korunu a ujmi se zase toho, co jest tvé!’” Oči lorda ochránce přísně spočinuly na tváři příchozího; ale přísnost okamžitě zmizela a ustoupila výrazu překvapení a údivu. Totéž se stalo i ostatním veličinám. Dívali se jeden na druhého a jeden jako druhý bezděky a jako jeden muž o krok ustoupili. Všichni si říkali totéž:

“Jak podivná podoba!”

Lord ochránce chvíli zaraženě uvažoval a potom řekl chlapci hlasem vážným a uctivým:

“Dovolíte-li, pane, rád bych vám dal několik otázek, jež “

“Odpovím na ně, můj lorde.”

Vévoda se ho ptal na mnoho věcí týkajících se dvora, nebožtíka krále, prince, princezen. Hoch na všechno odpovídal správně a bez váhání. Popsal dvorany, v nichž

249

král udílel audience či hostil úřední návštěvy, popsal soukromé komnaty nebožtíka krále i komnaty korunního prince.

Bylo to divné; bylo to úžasné; ano, bylo to

nevysvětlitelné, tak říkali všichni, kdo slyšeli hocha odpovídat. Karta se začala obracet a Tomovy naděje růst, když lord ochránce potřásl hlavou a řekl:

“Pravda, totoť jest úžasné, ale není to víc, než dokáže i náš pán a král.” Tato poznámka i skutečnost, že Somerset o něm stále ještě mluví jako o králi, Toma sklíčila; cítil, jak se mu půda naděje drolí pod nohama. “Toto nejsou důkazy,” dodal ochránce.

Karta se teď obracela velmi rychle, skutečně velmi rychle, ale nežádoucím směrem; vlny Tomovy naděje opadávaly jako moře při odlivu, zanechávaly ho co trosečníka na trůnu a unášely toho druhého na širé moře. Lord ochránce uvažoval, potřásal hlavou, určitá

myšlenka se mu neodbytně vnucovala. “Je nebezpečné

pro stát a pro nás všechnynechat nerozřešenou záhadu, jako je tato; mohla by rozdělit národ v sobě a podkopat trůn.” Obrátil se a řekl:

“Pane Tomáši, zatkněte toho, Ne, zadržte!” Tvář se mu rozjasnila; rychle se podíval na otrhaného kandidáta a ohromil ho otázkou:

“Kde je veliká pečeť? Odpovězte mi na tuto otázku, a záhada přestane býti záhadou; neboť jen ten, kdo je skutečným korunním princem, může dát pravdivou 250

odpověď. Na takové maličkosti závisí trůn a panující

rod.”

Byl to šťastný nápad, znamenitý nápad. Způsob, jakým se vysocí hodnostáři dívali jeden na druhého, svědčil o tom, že v duchu blahopřejí lordu ochránci . Ano, nikdo jiný než opravdový korunní princ nemůže rozřešit tvrdošíjnou záhadu nezvěstného pečetítka; tenhle otrhaný

podvodníček se své lekci sice dobře naučil, ale zde musí

jeho učenost selhat, protože ani jeho učitel sám by na tuto otázku neuměl odpověděti; inu, nápad to byl znamenitý, namouduši znamenitý; teď s tou trapnou a nebezpečnou záležitostí uděláme krátký proces . A tak tedy neviditelně

přikyvovali hlavou a usmívali se pod vousy a koukali na chlapce; chtěli vidět, jak provinilý zmatek toho kloučka promění v solný sloup . Řeknu vám, byli překvapeni, když viděli, že se nic takového neděje, že žasli, když ho slyšeli odpovědět na místě hlasem plným sebedůvěry a prostým jakýchkoliv rozpaků:

“Záhada není nikterak složitá.” A pak, aniž komu řekl alespoň “s dovolením”, obrátil se a hlasem člověka zvyklého na takové věci vydal rozkaz: “Lorde Saint Johne, jděte do mého soukromého kabinetu v paláci, neboť nikdo tu místnost nezná tak dobře jako vy, a tam, v levém rohu, nejdále vzdáleném ode dveří do

předpokoje, najdete těsně u podlahy ve zdi mosazný

hřebík; zatlačte naň, a otevře se vám malá klenotnice, o které nevíte ani vy, ba živá duše na světě o ní neví, kromě mne a spolehlivého řemeslníka, který mi ji urobil. První, co spatříte, bude veliká pečeť, přineste ji sem.” 251

Veškeré shromáždění užaslo nad touto řečí a víc ještě

užaslo nad tím, jak si ten malý žebráček bez váhání a zřejmě bez obav z omylu vybral určitého šlechtice a zavolal ho jménem a že tak učinil s klidem a se samozřejmostí, jež

nasvědčuje staré známosti. Lord byl tak překvapen, že málem poslechl. Dokonce už zpola vykročil, ale rychle se ovládl a uzarděním přiznal svou chybu. Tom Canty se k němu obrátil a řekl zostra:

“Co otálíš? Neslyšels králův rozkaz? Jdi!” Lord Saint John udělal hluboký dvorní úklon, a dvořané

si povšimli, že to byl úklon významně opatrný a nezávazný, neboť nebyl učiněn směrem k žádnému z králů, ale směrem k neutrálnímu území, na půl cesty mezi oběma, a odporoučel se.

Nyní se skvoucí částice hodnostářské skupiny začaly pohybovat; byl to pohyb pomalý, sotva znatelný, ale neustálý a vytrvalý, byl to pohyb, jaký vidíme v kaleidoskopu, když jej pomalu otáčíme: složky zářivého obrazce se rozpadávají a sdružují se v obrazec jiný; v tom případě se třpytivý shluk, jenž dosud stál kolem Toma, začal pomalu rozpadávat a začal se znova kupit v blízkosti nového příchozího. Tom Canty tu stál málem osamocený. Teď následovalo krátké údobí velkého napětí

a očekávání, a za této přestávky sebrali odvahu i poslední váhavci, kteří ještě při Tomovi zůstali, a přesunuli se k většině. A tak nakonec Tom Canty, oděný

v královský ornát a královské klenoty, tu stál sám a sám a izolován od světa, vynikající postava zaujímající

výmluvné vakuum.

252

Teď bylo vidět lorda Saint Johna, jak se vrací. Když na cestě k oltáři procházel středem dlouhé lodi, bylo napětí

tak nesmírné, že všechen šepot v tom slavném

shromáždění umlkl a byl vystřídán hlubokým zakletým tichem, v němž lordovy kročeje zněly jako tlumený zvuk přicházející z veliké dálky. Všechny oči byly upjaty na kráčejícího muže. Saint John vystoupil na plošinu, vteřinku zaváhal, pak přistoupil k Tomovi, hluboce se mu uklonil a řekl:

“Vaše Veličenstvo, pečetítko tam není.” žádná lůza se nemůže klidit z blízkosti malomocného rychleji, než se tlupa bledých, zděšených dvořanů

odklidila z blízkosti odraného nápadníčka trůnu. V mžiku tu stál načisto sám, bez přítele či přívržence, terč, na který se soustředila trpká palba zlých a opovržlivých pohledů. Lord ochránce zvolal prudce:

“Vyžeňte toho žebráka na ulici a karabáčem jej žeňte městem, podlý darebák za víc nestojí!”

Gardoví důstojníci přiskočili splnit rozkaz, ale Tom Canty je zarazil pohybem ruky a řekl:

“Zpátky! Kdo se ho dotkne, hrdlem propadá!” Lord ochránce byl dokonale zmaten. Řekl lordu Saint Johnovi:

“Hledal jste dobře?, ale to se ani nemusím ptát. Maličkosti, drobnosti člověku vypadnou z paměti a 253

člověk se nediví; ale tak rozměrná věc jako veliká pečeť

Anglie nemůže přece zmizet, jako by se země nad ní

slehla, tak veliký kotouč z hutného zlata…” Tom Canty se zářícíma očima přiskočil k Somersetovi a křičel:

“Dost, to stačí! Bylo to kulaté?, a tlusté? A mělo to na sobě písmena a znaky?, Ano? Ó teď už vím, co je veliká

pečeť, pro kterou bylo tolik starostí a shánění! Kdybyste mi ji byli popsali, mohli jste ji mít už před třemi týdny. Přesně vím, kde je; ale já jsem ji tam nedal, původně.”

“Kdo ji tam tedy původně dal, můj vladaři?” otázal se lord ochránce.

“Zde stojí, pravoplatný král anglický. A on sám vám poví, kde pečeť je, a pak mu uvěříte, že to ví z vlastního vědomí. Vzpomínej, můj králi, pobídni svou paměť, byla to poslední, načisto poslední věc, kterou jsi onoho dne udělal, než jsi vyběhl z paláce, oblečen do mých cárů, potrestat vojáka, který mě zranil.”

Nastalo ticho; nikdo se ani nehnul, nikdo ani nešpetl. Oči všech byly upřeny na chlapce, který tu stál se sklopenou hlavou a svraštěným čelem a tápal ve své paměti, aby mezi haldami a hemžící se spouští bezcenných

vzpomínek vyhmátl a chytil tu jednu jedinkou, malinkou prchavou událost, která ho posadí na trůn a která, nebude-li polapena, ho nechá na věčné časy takovým, jaký je teď: chudým vyvrhelem. Chvíle míjely, míjely, byly z nich minuty, a hoch pořád ještě mlčky zápolil se 254

svou pamětí a nic neříkal. Ale nakonec zhluboka vzdechl a rty se mu chvěly, když řekl skleslým hlasem:

“Vybavuji si ten výjev, každou podrobnost, ale pečetítko se v tom ději nevyskytuje.” Odmlčel se, zvedl hlavu a řekl s tichou důstojností: “Vaše lordstva a pánové, chcete-li svého zákonitého panovníka připravit o jeho práva proto, že nemůže poskytnout důkaz, jaký

žádáte, nemohu vám v tom zabránit, jelikož jsem bezmocný. Ale.”

“Ó jaká to pošetilost, jaké to šílenství, můj králi!” křičel Tom, zachvácený panikou, “počkej, přemýšlej!

Nevzdávej se!, Tvá věc není ztracena! A také ztracena nebude! Naslouchej, co říkám, sleduj každé slovo, vybavím ti v paměti ono odpoledne, každičkou událost přesně tak, jak se stala. Povídali jsme si, vyprávěl jsem vám o svých sestrách Andule a Bětě, vidíte, na to si vzpomínáte; a o své babičce, a o tom, jak se my, kluci z herberku U kaldounu, pereme, ano, na to si také

vzpomínáte; výborně, jen mě sledujte dál a rozpomenete se na všechno . Dal jste mi najíst a napít a s jemnocitem pravého prince jste poslal služebnictvo pryč, abych jim já, prosťák, nebyl na posměch, vidíte, na to si také

vzpomínáte.”

Když Tom vypočítával podrobnosti onoho dopoledne a druhý chlapec je přikyvováním potvrzoval, slavní

hodnostáři civěli jak omámení; všechno to znělo jako pravdivý příběh; a přece: jak mohlo dojít k té nemožné

záměně prince a chuďase? Co svět je světem, nikdy ještě

255

žádný shluk lidí nebyl tak tumpachový, tak zvědavý a tak ohromený.

“Pro kratochvíli, můj princi, jsme si vyměnili šat. Pak jsme stáli před zrcadlem; a byli jsme si tak podobni, že jsme oba řekli, že to vypadá, jako by se nic nebylo změnilo, ano, na to si vzpomínáte. Pak jste si všiml, že mi voják poranil ruku, podívejte, tady! Ani dnes ještě

nemohu psát, jak mám neohebné prsty. Vtom Vaše

Výsost vyskočila, hrozila potrestat vojáka a běžela ke dveřím, míjel jste stůl, a na tom stole ležela ta věc, které říkáte pečeť, popadl jste ji a rychle jste se rozhlížel, kam ji schovat, váš pohled padl na.”

“Zadrž! Dost!, a díky buďtež dobrotivému Bohu!” vzrušeně zvolal otrhaný nápadník trůnu. “Jdi, můj dobrý

lorde Saint Johne, v jednom z rukávů milánského brnění, jež visí na zdi, najdeš pečetítko!”

“Správně, můj králi! Správně!” křičel Tom Canty, ” teď je žezlo Anglie už opravdu tvé; a

kdo by proti tomu chtěl reptat, lépe by mu bylo, kdyby se jako němý byl narodil!

Jděte, lorde Saint Johne, a perutě dodejte svým nohám!” Teď už bylo celé shromáždění na nohou a vpravdě

jančilo rozčilením, nejistotou a sžíravým vzrušením. Chrámová loď i vyvýšené prostranství zahučelo

ohlušujícím hukotem, jak lidé začali splašeně mluvit jeden přes druhého a navzájem se překřikovat, a po nějakou dobu nikdo ničeho jiného nedbal a nikdo nic jiného nevěděl a nikdo ničemu jinému nerozuměl, než co mu soused řval do ucha nebo co sám řval do ucha 256

sousedovi, čas, nikdo nevěděl, jak dlouhý, minul nepovšimnut a nepozorován. Až najednou celý chrám ztichl a ve stejné chvíli se na stupni objevil lord Saint John, s velikou státní pečetí ve zdvižené pravici. A pak, vám řeknu, stoupl k nebi hromadný věru výkřik!

“Ať žije pravý král!”

Po pět minut se vzduch otřásal voláním a halasem hudebních nástrojů a byl bílý chumelenicí mávajících kapesníků; a po celou tu dobu stál uprostřed prostorné

plošiny otrhaný chlapec, nejpozoruhodnější postava Anglie, obklopený klečícími vazaly říše, uzardělý ve tváři, šťastný a pyšný.

Pak všichni povstali a Tom Canty zvolal:

“A nyní, můj králi, vezmi si zpátky tento královský šat a vrať chudému Tomovi, služebníku svému, jeho hadry a cáry.”

Lord ochránce pozvedl svůj hlas:

“Odstrojte toho darebáka a hoďte ho do Toweru!” Ale nový král, skutečný král, řekl:

“Nikolvěk! Nebýt jeho, nebyl bych dostal zpět svou korunu, nikdo na něho nesmí vztáhnout ruku, nikdo mu nesmí ublížit. A pokud jde o tebe, dobrý můj strýče, pramálo vděčné je tvoje chování vůči tomu ubohému chlapci, neboť jsem slyšel, že tě udělal vévodou,”, 257

ochránce se začervenal, “a přece nebyl králem; pročež, jakou cenu má teď tvůj náramný titul? Zítra požádáš mne

, jeho prostřednictvím., abych hodnost potvrdil, jinak žádným vévodou nebudeš a zůstaneš obyčejným lordem.” Pod dojmem této důtky se Jeho Milost vévoda

Somersetský na chvíli malounko stáhl z první řady. Král se obrátil k Tomovi a řekl přívětivě:

“Chudinko chlapče, jak sis mohl pamatovat, kam jsem uschoval pečetítko, když já sám jsem se na to nemohl rozpomenout?”

“O můj králi, to bylo snadné, neboť jsem potom pečetě

často užíval.”

“Pečetě jsi užíval, a přece jsi nemohl říci, kde je?”

“Já nevěděl, že právě to je ta věc, kterou hledají. Nikdo mi ji nepopsal, Vaše

Veličenstvo.”

“Tak nač jsi jí používal?”

Ruměnec začal stoupat do Tomových lící a Tom sklopil zrak a mlčel.

“Mluv a ničeho se neobávej, dobrý můj hochu,” řekl král.

“Nač jsi užíval veliké státní pečetě Anglie?” Tom v žalostných rozpacích chvíli koktal a pak vypleskl:

“Louskal jsem tím ořechy!”

258

Chudinka malinká, nejraději by se byl propadl pod lavinou smíchu, jež se na něho sesula. Ale byl-li tu ještě

někdo, kdo si myslel, že Tom Canty je snad přece jenom král Anglie, obeznalý s

náležitostmi stavu královského, tato odpověď rozptýlila i poslední pochybnosti. Zatím přenesli nádherný ornát z Tomových ramenou na ramena krále, jehož cáry pod drahocenným rouchem dokonale zmizely. Pak se pokračovalo v korunovačních obřadech; křižmem pomazali pravého krále, korunu mu vstavili na hlavu a hřímání děl to zvěstovalo městu; a zdálo se, že celý Londýn se v základech otřásá voláním slávy.

KAPITOLA XXXIII

EDVARD JAKO KRÁL

Miles Hendon byl už dost malebný, než zabředl do rvačky na Londýnském mostě. Když z ní vybředl, byl ještě mnohem malebnější. Měl velmi málo peněz, když

se do tlačenice dostal. Když se dostal z ní, neměl vůbec žádné. Kapesní zloději ho obrali o poslední troník. Ale z toho si nebude vůbec nic dělat, jen najde-li chlapce. Jako voják se nedal do hledání nazdařbůh, ale především si začal sestavovat plán tohoto polního tažení. Co chlapec instinktivně udělá? Kam se instinktivně

obrátí? Inu, usuzoval Hendon, instinktivně půjde do svého někdejšího doupěte, neboť tam člověka táhne pud 259

choré mysli, a ostatně i zdravé., octne-li se člověk bez domova a přátel. A kdepak asi bude to jeho bývalé

doupě? Podle cárů, v něž byl oblečen, a podle zpustlého padoucha, jenž ho zřejmě znal a jenž se dokonce vydával za jeho otce, byl chlapcův domov asi v některé z nejchudobnějších a nejhorších čtvrtí Londýna. Bude pátrání obtížné nebo dlouhé? Ne, bude patrně snadné a krátké. Nebude vyhlížet hocha, nýbrž dav; uprostřed velkého, nebo malého, davu svého ubohého přítelíčka jistojistě dříve nebo později najde; a špinavá lůza se jistě

bude bavit popichováním a drážděním hocha, jenž se, jak obvykle, bude vydávat za krále. Potom Hendon některé z těch lidí zmrzačí a svého malého svěřence odnese a bude ho konejšit a utěšovat láskyplnými slovy a pak už jeden druhého nikdy, nikdy neopustí.

A tak se Miles dal do hledání. Hodiny a hodiny šlapal uličkami a špinavými ulicemi a koukal po skupinách a po zástupech; nebraly konce, ale po chlapci nebylo nikde ani vidu ani slechu. Velmi ho to překvapilo, ale nezdeptalo. Jak to viděl, byl jeho válečný plán načisto správný; jedině v tom se přepočítal, že polní tažení bude dlouhé, a nikoliv krátké, jak čekal.

Když se konečně rozednilo, měl v nohách nejednu míli a za sebou nejeden zástup, ale jediným výsledkem byla notná únava, znamenitý hlad a velikánská ospalost. Zatoužil po snídani, ale nevěděl, jak se k ní dostat. Vyžebrat si ji, to mu vůbec nepřišlo na mysl; a pokud šlo o možnost zastavit meč, se svou ctí by se nebyl rozloučil snadněji; mohl se však obejít například bez 260

kabátu, to ano; ale najít zájemce o takový kabát nebylo o nic lehčí než najít zájemce o spalničky.

Bylo poledne a Miles Hendon byl stále ještě na nohou. Teď se prodíral smečkou, která se táhla za královským průvodem, neboť soudil, že tato podívaná bude pro jeho blázínka nadmíru přitažlivá. Následoval průvod po celé

jeho klikaté pouti Londýnem a šel za ním celou cestu až

do Westminsteru a k opatství. Dlouhou dobu se zaraženě

a zmateně proplétal davem, který se tísnil v okolí

chrámu, a nakonec se zadumaně odloudal a pokoušel se vymyslet něco, čím by svůj bitevní plán vylepšil. Když se konečně probral ze zadumání, zjistil, že je daleko, daleko za městem a že den stárne. Byl poblíže řeky, načisto na venkově; byl to kraj vznešených venkovských sídel, žádná čtvrť, která by uvítala šaty jako jeho.

Nebylo vůbec zima; a tak si vybral závětří pod živým plotem a natáhl se na trávu, aby si

odpočal a všecko rozmyslel. Za chvilinku na něho přišla dřímota; slabounké vlny vzdálené dělové rány došplouchaly k jeho sluchu; řekl si: “Nový král je korunován,” a v tu ránu usnul. Nespal předtím ani neodpočíval po více než třicet hodin. Neprobudil se tedy až v půli příštího dopoledne. Vstal. Byl jako polámaný a přeražený. A polomrtvý

hlady. Umyl se v řece, ošidil žaludek větším douškem vody a vydal se na cestu do Westminsteru, žbrblaje na sebe, že promarnil tolik času. Hlad mu teď dopomohl k novému plánu; zkusí dostat se k starému panu

Humphreymu Marlowovi a půjčit si nějaké peníze a, ale 261

to je zatím plán dost obsáhlý; bude lépe posečkat s jeho rozšířením, až bude překonána první etapa.

Kolem jedenácté hodiny se dostal k paláci; a ačkoliv tu s ním a kolem něho byla síla naparáděných lidí, která stála za podívanou, nezůstával nepovšimnut, jeho zevnějšek se o to staral; Hendon bedlivě pozoroval tváře lidí, jelikož se snažil najít tvář dostatečně lidumilnou, aby její

majitel byl ochoten zanést jeho jméno starému vrchnímu správci, neboť aby se sám dostal do paláce, taková

možnost vůbec nepřicházela v úvahu.

Za chvilečku kolem něho prošel náš otloukánek; rázem se obrátil a pečlivě si ho zezadu prohlížel . Potom si řekl:

“Není-li tohle ten vagabund, po kterém se Jeho Veličenstvo tak shání, jsem osel, ačkoliv si myslím, že jsem mezek už beztak. Odpovídá popisu do posledního utrženého knoflíku, a že by Pánbůh byl stvořil dva takové hastroše, to by znamenalo znehodnocovat zázrak zbytečnou velkovýrobou. Kéž bych vymyslel, jak s ním navázat řeč.”

Hendon ho ušetřil námahy; neboť se obrátil, jak to člověk zpravidla dělá, když ho někdo zezadu hypnotizuje tím, že na něho vytrvale civí, a když spatřil v očích chlapce nápadný zájem, přistoupil k němu a řekl:

“Právě jste vyšel z paláce; patříte tam?”

“Ano, Vaše Ctihodnosti . “

“Znáte pana Humphreyho Marlowa?”

262

Hoch sebou trhl a řekl si: “Propána, můj nebožtík otec” Potom nahlas odpověděl: “Velmi dobře, Vaše Ctihodnosti.”

“Dobrá. Je tam?”

“Ano,” řekl hoch a v duchu dodal: “Tentam, chudák . “

“Směl bych vás poprosit, abyste byl tak laskav a ohlásil mu mé jméno s tím, že ho prosím o rozhovor?”

“Velmi ochotně vám posloužím, šlechetný pane.”

“Řekněte mu tedy, že Miles Hendon, syn pana Richarda, zde čeká, budu vám velmi zavázán, můj dobrý hochu.” Na chlapci bylo vidět, že je zklamán. “Král ho tak nenazýval,” říkal si v duchu, “ale na tom nesejde, je to jistě jeho bratr z dvojčat a určitě bude moci Jeho Veličenstvu podat zprávu o tom druhém, o markýzi Tentonoc.” Proto řekl Milesovi: “Račte na okamžik přijmout místo zde a posečkat, až vám přinesu odpověď.” Hendon se uchýlil na označené místo, do výklenku ve zdi obklopující palác; byl to přístřešek pro strážné za špatného počasí a měli tam kamennou lavici . Sotva usedl, šla kolem četa halapartníků pod velením důstojníka. Důstojník Hendona zhlédl, dal svým lidem zastavit stát a kázal Hendonovi, aby předstoupil. Miles uposlechl a byl na místě zatčen jako podezřelé individuum potloukající se v bezprostředním okolí paláce. Věci začaly vyhlížet 263

šeredně. Chudák Miles se chtěl obhájit, ale důstojník ho hrubě umlčel a poručil svým vojákům, aby ho odzbrojili a prohledali.

“Kdyby tak Pánbůh ve svém milosrdenství dal a něco našli,” řekl chudák Hendon, “já už se něco nahledal a nic jsem nenašel, a přece jsem potřebnější než oni.” Nenašlo se nic než nějaká listina. Důstojník ji rozložil a Miles se usmál, když poznal “klikyháky”, jež načmáral onoho černého dne na hendonském zámku jeho nezvěstný malý kamarád. Důstojník četl anglický

odstavec nahlas a jeho tvář zbrunátněla. Tvář Hendonova při poslechu měnila barvu v opak: smrtelně zbledla.

“Další uchazeč o korunu!” křičel důstojník. “Věru, množí se nám dnes jako králíci. Chopte se darebáka a dobře ho držte, zatímco odnesu tento cenný papír do paláce a pošlu ho králi.”

Odkvapil, zanechávaje vězně ve spárech halapartníků.

“Tak je má smůla konečně u konce,” šeptal si Hendon, “protože kvůli těm pár řádkům se zaručeně budu houpat na konopném krejzlíku. Ale co se stane s mým ubohým chlapcem, och to jen Pánbůh ví.”

Za chvilečku viděl, jak se důstojník spěšně vrací; a tak sebral všechnu odvahu, neboť si umínil, že podstoupí svůj osud, jak se na muže patří. Důstojník nařídil vojákům, aby Hendona pustili a vrátili mu meč; pak se Hendonovi hluboce uklonil a řekl:

264

“Nechať se vám líbí, pane, mne následovat.” Hendon šel za ním a říkal si: “Kdybych se neubíral na smrt a k poslednímu soudu a nemusel tudíž koukat na nějaký ten hřích sem nebo tam, uškrtil bych chlapa na místě za tu jeho posměšnou zdvořilost.”

Dvojice mužů přešla zalidněným nádvořím a přibyla k velkolepému portálu paláce, kde důstojník s opětovným přeuctivým úklonem odevzdal Hendona do rukou

parádního dvořana; dvořan ho s hlubokou úctou

pozdravil a vedl ho velikou dvoranou lemovanou na obou stranách řadami náramně vyšňořených lokajů. Sluhové se Hendonovi a dvořanu náramně klaněli (ale sotva je náš

vytáhlý hastroš minul, upadali ve smrtelné křeče tichého smíchu). Dvořan vedl Hendona po širokém schodišti středem spousty vznešeného panstva a nakonec ho dovedl do obrovské komnaty. Proklestil mu

shromážděnou říšskou aristokracií uličku, pak se uklonil, připomenul mu, aby smekl, a opustil ho. A Hendon tu stál uprostřed sálu, terč pro všechny oči, pro nehezkou spoustu pohoršeného mračení, jakož i pro nadbytek pobavených úsměvů a jizlivých pošklebků.

Miles Hendon byl načisto zkoprnělý. Tamhle, pět kroků

od něho, seděl pod velkolepým baldachýnem král; měl skloněnou hlavu a odvrácenou tvář a mluvil s jakýmsi lidským pávem, patrně to byl vévoda nebo něco

takového. Hendon v duchu podotkl, že být odsouzen k smrti v rozpuku života je už samo o sobě dost kruté i bez dodatečného zostření, jakým je toto veřejné ponižování. Kéž by si král pospíšil, někteří z těch fešáků zde začínají

265

být nehezky drzí. V tom okamžiku král trošinku zvedl hlavu a Hendon zahlédl jeho tvář. Podívaná mu vyrazila dech! Stál a civěl na tvář jako zkamenělý; potom ze sebe vyrazil:

“Nastojte, pán království Snů a stínů na svém trůnu!” Hendon zabreptal několik nesouvislých vět a pořád se díval a žasl; pak se rozhlédl kolem sebe, díval se na přepychový dav a na nádheru komnaty a šeptal: “Ale tohle zde je skutečné, vpravdě skutečné, nemůže to být

sen.”

Znovu se zadíval na krále, a pomyslel si: ” Je to sen?… nebo je to opravdový suverén Anglie, a nikoliv opuštěný, chudičký pomatenec, za jakého jsem ho považoval, kdo mi tu záhadu vysvětlí?”

Náhlý nápad mu bleskl hlavou; dlouhými kroky došel ke zdi, vzal židli, přitáhl ji do středu salónu a posadil se na ni!

Spousta rozhořčených hlasů zašuměla, čísi ruka mu drsně

spočinula na rameni a kdosi vykřikl:

“Vstaň, ty nemoresný šašku!, Sedět bys chtěl před tváří

krále?”

Povyk upoutal pozornost Jeho Veličenstva. Král vztáhl ruku a zvolal:

“Nedotýkejte se ho! Po svém právu jedná!” 266

Lidé ohromeně couvli. Král pokračoval:

“Vězte všichni vespolek, dámy, lordi a pánové, že toto jest můj věrný služebník Miles Hendon, jenž zasáhnuv svým dobrým mečem, vladaře svého zachránil před tělesnou újmou a snad i před smrtí, začež hlasem svého krále učiněn jest rytířem. Vězte dále, že za službu ještě

větší, totiž za to, že svého panovníka uchránil ran a hanby, vzav obé na sebe, jest šlechticem anglické říše, jest markýzem Kentským, a že se mu dostane zlata a země tomuto důstojenství přiměřené. Ba víc, právo, jež

právě uplatnil, jest jeho privilejí od krále udělenou; neboť

jsme slavnostně prohlásili, že stařešinové jeho rodu budou nadáni výsadou a budou míti právo seděti nadále v přítomnosti majestátu Anglie dnes a po všechny věky, dokud anglická koruna bude anglickou korunou.

Nebraňte mu tedy.”

Dvě osoby, jež byly ve dvoraně pouhých pět minut, neboť se zpožděním přibyly právě z venkova.,

naslouchaly těmto slovům v tupém ohromení a dívaly se střídavě na krále a na hastroše a pak zase na krále. Byli to pan Hugo a hraběnka Edita. Ale nový markýz je neviděl. Stále ještě civěl v jakémsi omámení na krále a šeptal si:

“I propána! Tohle je můj chuďas! Tohle je můj blázínek!

Tohle je člověk, kterému já chtěl ukázat, co je přepych!

Kterému já chtěl imponovat domem o sedmdesáti místnostech a s dvaceti sedmi služebníky! Tohle je chlapec, o kterém jsem se domníval, že cáry pro něho znamenají šaty, štulce zacházení, odpadky jídlo! To je člověk, kterého já jsem chtěl přijmout za vlastního a 267

udělat z něho řádného tvora! Panebože, dej mi pytel, abych měl kam schovat hlavu!”

Pak se vzpamatoval, vzpomněl na své vychování;

poklekl, vložil své ruce mezi královy dlaně, přísahal věrnost a holdoval za udělený titul a za statky. Pak povstal a uctivě poodstoupil, sledován zraky a také

značnou závistí všech.

Nyní král objevil pana Huga a v očích se mu zablýsklo. Hněv zněl v králově hlase, když kázal:

“Strhněte z toho lupiče falešné pozlátko, zbavte ho ukradených statků a strčte ho za mříže, ať tam zůstane, dokud s ním nenaložím.”

Hugo, bývalý pan Hugo, byl odveden.

Na druhém konci dvorany se ozval šum, shromáždění se rozestoupilo a Tom Canty, oděn v nezvyklý, nákladný

šat, přicházel ulicí živých zdí za ceremoniářem, jenž ho uváděl. Poklekl před králem a

Edvard VI. řekl:

“Vyslechl jsem, co se dělo za uplynulých týdnů, a jsem s tebou spokojen. Vládl jsi naší říší s královskou umírněností a s královským milosrdenstvím. Našel jsi už

matku a sestry? Dobrá; bude o ně postaráno, a tvůj otec bude viset, tak-li si přeješ a zákon-li tak řekne. Vězte vy všichni, kdo slyšíte můj hlas: všichni, kdož dlí pod ochranným krovem Kristova špitálu a dělí se o štědrost krále, budou od dnešního dne dostávat pokrm nejen pro tělo, ale i pro mysl a srdce; a tento hoch tam bude dlít až

268

do konce svých dnů a bude zaujímat první místo ve váženém sboru gubernátorů. A jelikož byl jednou králem, hodno a slušno jest, aby mu byly prokazovány pocty vyšší než obvyklé; pročež povšimněte sobě oděvu jeho důstojenství, neboť podle tohoto oděvu bude poznáván, a nikdo šat tento nenapodobí; a kamkoliv přijde, nechať

kroj lidem připomene, že jeho nositel byl svým časem královský, a nikdo mu neodpírej povinnou úctu a neopomeň vzdáti mu pozdrav. Ochrana trůnu je s ním po všechny časy a pomoc koruny je při něm. A bude zván čestným titulem Králův svěřenec.”

Pyšný a šťastný Tom Canty povstal, políbil královi ruku a ceremoniář ho vyprovodil z komnaty. Tom nemeškal, ale letěl ke své matce, aby jí a Andule a Bětě všechno vypověděl a aby mu pomohly radovat se z veliké

noviny.43

ZÁVĚR

SPRAVEDLNOST A ODPLATA

Když byly vyšetřovány hendonské záhady, vyšlo z Hugova přiznání najevo, že jeho žena zapřela Milese onoho dne na hendonském zámku z jeho, Hugova

rozkazu. A byl to rozkaz podepřený a zdůrazněný slibem naprosto věrohodným, že totiž Editu zabije, nepopře-li, že to je Miles Hendon, a nesetrvá-li na tomto prohlášení; načež hraběnka Edita řekla, zab mne, života si necením, a Milese nezapřu; nato Hugo řekl, že jejího života ušetří, 269

ale že dá zákeřně zavraždit Milese. To ovšem bylo něco načisto jiného; slíbila, že poslechne, a v slibu stála. Hugo nebyl soudně stíhán za vyhrožování ani za to, že ukradl bratrovi statky a titul, neboť ani manželka, ani bratr nechtěli proti němu svědčit, výpověď manželky by soud arci nebyl vyslechl, ani kdyby žena byla chtěla svědčit. Hugo opustil manželku a odjel na pevninu, kde zakrátko umřel; po nějakém čase markýz Kentský pojal jeho pozůstalou vdovu za choť. Veliká byla sláva a radost ve vesnici Hendon, když novomanželé poprvé přijeli na hendonský zámek.

Otec Toma Cantyho zmizel, jako by se země pod ním slehla.

Král dal najít rolníka, kterému žhavým železem vypálili hanlivý znak a kterého prodali do otroctví, vyprostil ho z hrozného života v pohlavárově tlupě a daroval mu usedlost, na níž mohl být dobře živ .

Také starého advokáta vysvobodil z žaláře a odpustil mu pokutu . Dcery baptistek, jež viděl umřít na hranici, umístil v dobrých rodinách a postaral se o ně a vydatně

potrestal drába, který dal zbičovat nevinného Hendona. Před šibenicí zachránil chlapce, jenž chytil zatoulaného sokola, i ženu, která tkalci ukradla zbytek látky; nestačil však již zachránit muže odsouzeného pro zabití jelena v královské oboře.

270

Přízeň svou osvědčil smírčímu soudci, který ho politoval, když byl obviněn z krádeže podsvinčete, a k velké své

radosti viděl, že soudce stoupá v očích veřejnosti a že se z něho stává velký, obecně

vážený muž.

Po celý život král rád vyprávíval příběhy svého dobrodružství, všechny, od začátku do konce, od chvíle, kdy voják jím smýkl od brány paláce, až k závěrečné

půlnoci, kdy se šikovně vmísil mezi partu pospíchajících řemeslníků a tak vklouzl do opatství a ukryl se ve Vyznavačově hrobce44 a potom tam spal tak dlouho, že málem zaspal celou korunovaci. Řekl, že ty příběhy rád vypravuje proto, že opakování vzácné lekce ho přidržuje k plnění úmyslu: aby lidu prospělo, čemu se naučil; a proto bude co živ příběhy znova a znova vyprávět a osvěžovat si v paměti hrozné podívané, aby zdroj soucitu v jeho srdci nevyschl.

Po celou dobu jeho krátké vlády byli Miles Hendon a Tom Canty oblíbenci mladého krále a oba zesnulého vladaře pak upřímně oplakávali. Dobrý markýz Kentský

byl příliš rozumný, než aby své zvláštní privileje nadužíval; ale uplatnil ji, kromě příležitosti, jejímiž

svědky jsme byli, ještě dvakrát, než se odebral z tohoto světa; jednou, když nastoupila vládu královna Marie, a jednou, když vládu nastoupila královna Alžběta. Jeho potomek uplatnil výsadu, když se Jakub I. stal králem . Než si syn tohoto Hendona usmyslil, že práva použije, uplynulo čtvrt století, a “privilej Kentských” už vyprchala z paměti většiny lidí; a když tehdejší markýz Kentský

stanul před Karlem I . a jeho dvořany a posadil se v králově přítomnosti, aby uplatnil a před promlčením 271

uchránil svou privilej, řeknu vám, bylo z toho pěkné

pozdvižení! Ale věc se záhy vysvětlila a král privilej potvrdil. Poslední markýz tohoto rodu padl za svého krále v občanských válkách za Anglické republiky45 a s ním tato podivná privilej vyhasla.

Tom Canty se dožil velmi vysokého věku. Byl nakonec krásným, bělovlasým starcem s vážnou, dobrotivou tváří. Po celý život byl ctěn; a byl také uctíván, protože jeho mimořádný a zvláštní kroj lidem pořád připomínal, že

“svým časem byl královský”; a tak kdekoliv se objevil, dav se rozestoupil, uvolnil mu cestu a lidé šeptali jeden druhému: “Smekni, je to Králův svěřenec!” a tak ho zdravili a oplátkou od něho dostávali přívětivý úsměv a také si úsměvu vážili; neboť příběh Králova svěřence byl příběhem čestným.

Ano, Edvard VI., chlapec nebohý, žil jen několik málo let, ale žil je ušlechtile. Mírnil zákony a nejednou se při tom stalo, že nějaký vysoký hodnostář, nějaký pozlacený

vazal koruny, měl námitky proti králově umírněnosti a tvrdil, že ten který zákon netřeba mírnit, protože prý je mírný dost a neznamená pro poddaného utrpení nebo útisk, který by stál za řeč. V takových případech mladý

král upřel na mluvčího smutnou výmluvnost svých velkých soucitných očí a řekl:

“Co ty víš o utrpení a útisku? Já a můj lid o něm víme, ty však nikoliv.”

Vláda krále Edvarda VI. byla na tehdejší drsné časy vládou jedinečně milosrdnou. Nyní, když se s ním 272

loučíme, umiňme si, že na to nezapomeneme a že mu to budeme přičítat ke cti.