SHELDON VANAUKEN

Přísné milosrdenství

C.S. LEWIS A PŘÍBĚH VELKÉ LÁSKY

První vydání © Návrat domů, Praha 1998

Původně vydáno jako A Severe Mercy, © 1977 Sheldon Vanauken Veškerá práva českého překladu vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být v jakékoli formě publikována bez písemného svolení vydavatele.

Všechny biblické citáty jsou převzaty, není-li uvedeno jinak, z Českého ekumenického překladu (vydání z roku 1985).

Překlad: Drahomíra Hlinková Obálka: © Gabriela Bríziková Návrat domů, P.O.Box 25, 150 06 Praha 56 ISBN - 80-85495-87-2

Pro Davy

Ach, Ateliére! Vždyť se zas sejdeme.

Ne již v uličce při plynové lucerně,

však při světle stejně vlídném, jenže jasnějším.

A bude tam Jack na Aslanově hřbetě.

Pána budeme slavit zpěvem svým.

Kolem těch dvou je pravda jedné Lásky,

Starý svět už naposledy zaburácí a srdce v nás se naplní lehkostí.

Benediktin Julian

(po přečtení oxfordských kapitol rukopisu této knihy)

Autorova poznámka

Dopisy C. S. Lewise, které jsou citovány v této knize, byly darovány univerzitní knihovně v Oxfordu. Až na pozdravy a závěr, který neproměnně zněl „Váš C. S. Lewis“, s jedinou výjimkou, na niž je poukázáno, jsou dopisy úplné, pokud není vyznačeno jinak. Některé výpustky provedl sám Lewis. Dodatek na konci knihy uvádí data a místa původu dopisů. Dva dopisy v kapitole IV a první (uvítací) dopis v kapitole V se objevily s Lewisovým dovolením v mé brožurce „Setkání se Světlem” a nejsou opatřeny autorskými právy. Správci pozůstalosti C. S. Lewise mi dali svolení, abych zde publikoval zbytek dopisů C. S. Lewise, které mi poslal a já jim za to děkuji. C. S. Lewis běžně, i když ne vždy používal místo obvyklých, často se vyskytujících slov zkratky a dopisy jsou otištěny tak, jak je napsal. (V českém překladu jsou daná slova pro srozumitelnost uváděna většinou nezkrácená - pozn. red.).

Brožurku „Setkání se Světlem” jsem napsal kolem roku 1960, výtahy nebo parafráze z ní se objevují v textu kapitol IV a V. Výtisky „Setkání“ jsou k dostání ve Wheaton College, Illinois nebo v Church of the Covenant, Lynchburg, Virginia v Americe.

Julianovy básně jsou publikovány se souhlasem autora, benediktina Juliana, Portsmouth Abbey, Portsmouth, Rhode Island.

Všechny události vylíčené v příběhu se skutečně staly, lidé v něm jsou reální, rozhovory jsou rekonstruovány nebo přímo citovány z deníků a velmi se blíží tomu, co bylo skutečně řečeno. Jde o pravdivý příběh. $

Obsah

KAPITOLA strana

I Prolog: Znovu v Glenmerle 9

II Zářivá bariéra (Pohanská láska) 21

III Stín stromu 55

IV Setkání se Světlem 75

V Ty jsi Král slávy 103

VI Prolomená bariéra 129

VII Sněhy smrti 161

VIII Cesta smutku 183

IX Přísné milosrdenství 203

X Epilog: Druhá smrt 227

Doslov o vzniku „Přísného milosrdenství” 241

Údaje o dopisech C. S. Lewise 246

Seznam básní podle titulu a prvního verše 247

Prolog: Znovu v Glenmerle

Venkovská cesta se v měsíčním světle táhla dopředu bílá a opuštěná. Jelo po ní s vypnutými světly a staženou střechou jediné auto, dvousedadlový MG-TD. Řidič sledoval pozorně očima každý strom a každý obrys. Hrstka domů byla tmavá a tichá, neboť bylo dlouho po půlnoci. Měsíc stál na klenbě nebes v úplňku, červnový vzduch byl vlahý, voněl květinami a jinými rostlinami.

Napravo vpředu se objevil bílý laťkový plot. Běžel podél silnice dlouhou řadou X, vytvořených úhlopříčně kladenými laťkami, a mizel za nízkým kopečkem. Auto se zastavilo, pak popojelo ještě několik metrů a svezlo se ze silnice pod veliký dub. Řidič vystoupil a napřímil svou vysokou postavu.

Noc byla velmi tichá, jen slaboučké šustění listí nad ním svědčilo o nepatrném pohybu vzduchu. Někde v dálce zaštěkal neuspěchaně, shovívavě osamělý pes.

Cestovatel, dlouhán ve věku blízkém čtyřicítce, postál a hleděl nahoru do větví dubu, načež lehkým krokem vkročil doprava po cestě podél bílého plotu. Za ním zahlédl starou třešeň. Náhle si vzpomněl na šťavnatou sladkost jejích sluncem prohřátých rudých plodů, na ptáky, rozčileně štěbetající kolem hocha v koruně stromu. O několik set metrů dál na kopečku došel k mohutným kamenným sloupkům vrat. Vrat ke Glenmerle. Na rtech mu kmitl prchavý úsměv, když se podíval na levý sloupek a vzpomněl si, jak na něm seděl jeho malý bráška - bylo tak snadné vylézt na něj z plotu! - a horlivě a zbytečně mával na hasičský vůz, který přijel zlikvidovat menší

9 $

požár v čeledníku. Příjezdová cesta mezi sloupky vrat byla v měsíčním světle bílá, tichá, rovná až do bodu, kde zahnula z kopce dolů mezi stromy v parku. Sám dům byl skrytý na dalším pahorku.

Muž tam stál mlčky a díval se. Slabounký vánek se dotýkal jeho obličeje jako letmé pohlazení. Na pár vteřin zavřel oči a jako vždycky si představoval, že ho vánkem hladí ona. „Davy?“ zašeptal. „Miláčku?“ Prošel vraty, pod nohama mu zaskřípal štěrk.

Po obou stranách topolové aleje se rozprostíraly ohrazené louky, kde rostly plané jahody. V paměti se mu vybavila vzpomínka na sluncem zalitý bělostný ubrus, modrou a bílou mísu vrchovatě plnou vynikajících koláčů z lístkového těsta s červenými jahůdkami a hustou žlutou jerseyskou smetanou z blízké glenmerlovské farmy. Polkl a šel dál.

Za lukami zatáčela cesta strmě mezi košaté stromy, kde hnízdili kosi, a světlo a stín vymalovávaly na štěrk skvrnky jako grošíky. Jak začal sestupovat dolů, uslyšel vlevo šplouchání vody v potoku a zahlédl stříbřité záblesky tam, kde na jeho hladinu dopadalo měsíční světlo. Ve stínech tančily světlušky. Na úpatí pahorku se ukázalo zrcadélko, ano, je tam, okrouhlé leknínové jezírko. Teď je ovšem vyschlé a jen tráva se kloní přes jeho okraj. Zadíval se na ně, a najednou je viděl plné vody, obklopené dokola dětmi v slunečním jasu. Po hladině jezírka pluje malá fregata - dárek ze vzdálené Anglie - se všemi plachtami napjatými a s třepetající se bílou vlajkou, sledovaná krásně plachtící šalupou. Viděl se, jak se brodí jezírkem, aby vyprostil fregatu uvízlou v leknínech. Pohlédl znovu k jezírku, ale bylo opravdu vyschlé. Šel dál v měsíčním světle.

Konečně přišel k bytelnému dřevěnému můstku. Zde se kdysi dávno loučil se svým bratrem a s Davy, s Davy smějící se v slunečních paprscích, prodírajících se korunami stromů a zlatících její vlasy, tehdy, když odjížděl k námořnictvu. Ale Davy za ním stejně za pár měsíců přes modrý Pacifik dychtivě přijela, protože mu chtěla být nablízku. Ve skutečnosti rozloučení, o jakém se mu tehdy ani nesnilo, bylo rozloučením s Glenmerle. Neboť v letech války, která vypukla, jeho tehdy ještě mladý, čilý tatínek zemřel a jeho pozůstalost byla prodána. Teď, o více než desetiletí poz

10 $

ději, stojí znovu na starém můstku. A Davy, což je zvlášť tady zcela neuvěřitelné, je také mrtva. Jen Glenmerle, pokud vidí, zůstalo až na vyschlé leknínové jezírko nezměněné a leží tu v měsíčním svitu půvabné a plné pohody.

Za můstkem se příjezdová cesta šplhala po druhém, nižším svahu k dlouhému, bílému, prostornému domu. Viděl jej teď zřetelně v záplavě měsíčního jasu. Kdysi, v dávno minulých letech, by se v něm bez ohledu na noční dobu svítilo, i kdyby jen zastíněnou lampičkou v matčině pokoji. Dnes však byla všechna okna tmavá. Mohl ovšem přijít za dne, současný majitel by ho byl jistě přijal, ale nikde v domě by byl nespatřil ostatní členy rodiny. A tak opravdu nepůjde dál, jen na můstek. Zahleděl se nahoru na vršek, na velký pohodlný venkovský dům na pozadí tmavých lesů, na trávníky prostírající se vpředu od domu po svahu dolů a pak nahoru k jižnímu pahorku, kde tak často lehával jako chlapec a tatínkovým loveckým dalekohledem si prohlížel hvězdy na nebi. Pod kopcem na vzdálené louce stála vrba. Zdála se mu větší, než si ji pamatoval. Když o tom tak přemýšlel, větší se mu jevil také jilm v příjezdovém kruhu i kužel stínu, který na blízký trávník vrhal stříbrný smrk. Vypadal dvakrát vyšší než jeho vysoký tatínek. Pod smrkem se půda svažovala až k poloostrůvku v moři trávy, kde jeho otec rád sedával pod rozvětveným platanem. Za domem se mnohem výš než jeho tři podlaží tyčil mohutný buk, na který navzdory maminčinu potlačovanému strachu hrozně rád šplhal. Usazený na větvi jako na hřadě dvakrát výš nad domem cítil každé prohnutí stromu ve větru. Za domem, za stodolou a ostatními budovami následovala vinice a sad, sahající až k vysokému lesu. Vzdálenému rohu sadu, s lesem po obou stranách, říkával „můj akr“. Na něm stála malá chatička s dvěma lůžky nad sebou, kde mohl spávat „venku“. Protože měl rád jablka, byly na jeho akru vysazeny různé odrůdy jabloní, z nichž nejoblíbenějšími se staly křupavé jonatany. Jak by si teď přál mít v ruce jedno takové jablko nebo několik nachových hroznů z vinice! Vzpomínal, jak za letního svítání vycházel z chatičky, tráva ho vlhkou rosou chladila do bosých nohou a ozobával hrozny, aby utišil hlad, než kuchařka připraví vajíčka na slanině a klobásku.

11 $

Představoval si vnitřek domu, jak jej znával: obývací pokoj a v něm maminku napůl vleže na půvabné staré pohovce od Duncana Phyfa, na vyřezávanou chippendalovskou židli, kterou si přivezla z Anglie prateta, na živé barvy orientálních koberců na podlaze, na bílé sloupky krbové mřížky. Za krbem, na druhém konci dlouhého pokoje, kde se otvíraly dveře do pracovny, stál klavír. Viděl v duchu maminku usazenou u něho, s kaštanovými vlasy vyčesanými vysoko na temeni, slyšel její čistý soprán prozpěvovat operetní árie, které měla tak ráda. Nebo by mohl vyhlédnout z okna a uviděl by ji v květinové zahradě, jak stříhá květiny nebo se radí se starým zahradníkem.

Se zahradníkovým vnukem si často jako chlapec hrával. Rybařili s ohnutými špendlíky v potoce, plavali a toulali se po lesích, někdy se jim pletl pod nohy jeho malý bráška. Tu a tam se ti dva v nocí vypravili z chatičky na jeho akru a ukradli pár melounů na poli některého ze sousedních farmářů, neboť kradené melouny jsou vždycky sladší, donesli si je do chatičky a na kupce sena vedle ní si pochutnávali na jejich šťavnatém vnitřku, zatímco netopýři tichounce kmitali pod hvězdami.

Jeho mysl se vrátila k domu. Dveřmi do pracovny by uviděl otce sedícího pod „gotickou“ lampou s jejím zvláštním stínítkem zalitým do olova, v hlubokém koženém křesle, obklopeném knihami a dýmkami, s přízemními okny otevírajícími se k lesu. Vybavoval si v paměti další otcovy „fotografie”: otce s knihou na zahradním lehátku pod platanem, sebe sama s otcem a puškami za mrazivého jitra. Vzpomínal si na vzrušující čekání na ptáky, až vzlétnou vzhůru, a dokonce i na bílé pírko zajíce prchajícího přes pole. Jednou postřelil vránu a přinesl si ji domů k bílým králíkům a jiným tvorům, včetně jednoho hada, které krmil a o které pečoval.

Pamětí mu procházeli další lidé, tety a bratranci, kteří přijížděli pobýt v Glenmerle. Dům se vždycky vesele hemžil lidmi. Vzpomněl si na tetičku z Kentucky s tichým hláskem, na kulaté plechovky domácího čokoládového cukroví a sladkostí, které přivážela, zvláště na bílé cosi, co se slastně rozpouštělo na jazyku a co se muselo dělat jedině na mramorové desce, na šlehané piškoty a na venkovskou šunku. Teta a bratránek bývali hodně v Glenmerle a on zase pobýval

12 $

často v jejím domě v Bluegrassu. Pak si vzpomněl na domov tatínkova chlapectví, na velkou farmu jménem Magie Grove, Kouzelný hájek, kouzelný proto, že ho vysázel otec jeho dědečka, matematik, ve tvaru matematického vzorce. Vzpomněl si, jak seděl dědečkovi na klíně a jak od něho dostal malý zlatý dolar. Pak odjel k druhému dědečkovi, do viktoriánského domu s mnoha verandami, vystavěného na rozlehlých stinných trávnících. V domě byly různé divy, okno na schodišti se čtverečky temně rudého barevného skla, koupelna veliká jako ložnice s rozměrnou dlouhou plechovou vanou a mřížovým roštem v podlaze, kudy se koupelna báječně vyhřívala teplem z kuchyně, a když se tam člověk koupal, mohl poslouchat, jak si v kuchyni ostatní povídají, mohl nadechovat slastné vůně opékané slaniny a vaření, které ho ponoukaly, aby s koupáním neotálel. Anebo jím uslyšel dědečkův hluboký bas, volající, aby si pospíšil. I teď před sebou dědečka jasně viděl, s bílým vousem, bodrého, veselého, dlouholetého a zřejmě doživotního starostu svého města.

Někde po proudu potoka se probudil nějaký pták a rozespale párkrát zapípal. Tichý noční pozorovatel se vrátil do Glenmerle, v duchu vystupoval po točitém schodišti a šel dlouhou chodbou do svého vlastního panství, do zvláštní místnosti ve tvaru L s okny ve třech stěnách, protože jeho pokoj byl ve skoseném křídle domu. Druhé křídlo už tehdy, kdy byl hoch, obsahovalo knihovny až do stropu. Jeho rodiče mu dávali kteroukoliv knihu, na kterou si pomyslel on nebo oni. Vzpomínal na žlutě vázaný „Ostrov pokladů” s Dlouhým Johnem na obálce a s tatínkovým věnováním „Drahému synovi k jeho desátým narozeninám”. Tam, kde knihovny vytvářely roh, se opíraly ručnice a brokovnice a na poličce shromažďoval své sběratelské poklady: svlečenou hadí kůži, kousek zkamenělého dřeva, skutečného hada v alkoholu a jiné. Nad poličkou visely fotky chlapců z jeho školy: z nich vynikal jeden v přilbě, pyšně třímající pólovou pálku. A byla tam i jedna jeho fotografie, jak sedí u třpytného mořského zálivu. Za fotografiemi byla ke stěně připíchnuta malá vlaječka Konfederace. V druhém křídle pokoje stál psací stůl a prádelník, oba kousky nábytku z teplého starého třešňového dřeva. Nad prádelníkem visel obraz lodi s příčným ráhnovým oplachtěním, za jejíž zádí

13 $

oslnivě vycházelo či zapadalo slunce. Nikdy však nepochyboval, že je to východ před rozedněním a že loď míří na západ, „opírajíc se o hruď neústupného Západu”. Uvažoval, zda ten obraz neovlivnil jeho život, v němž se určitě vyskytovalo mnoho moře, mnoho lodí, námořnictva, linkových parníků i plachtících jacht.

Stejně hluboko nebo možná ještě hlouběji jej však ovlivňovalo mnohé jiné a samozřejmě stovkami způsobů utvářely jeho mysl knihy, zvláště poezie. Vzpomněl na svého učitele, který ho probudil k vnímání Shakespearovy slávy, a na svůj vlastní objev Shelleyho. Mnoho knih, těch nejmilovanějších, pojednávalo o Anglii, a ovšem básně byly sama Anglie. Jako dítěti mu Anglie připadala daleko blíž než New York nebo kovbojský západ. Domníval se, že zčásti to způsobil rok v Kensingtonu, když byl ještě docela malý. Kensington a Kulaté jezero, čaj v dětském pokoji a „Teď přijde zbojník a usekne ti hlavu”. Rodiče ho brávali na návštěvy venkovských přátel v různých hrabstvích. Ten rok učinil Anglii reálnou, snad proto žila i v knihách. A už jako kluk chtěl jít do Oxfordu. Když tam nakonec opravdu přišel, zdálo se mu to nejen správné, ale dokonce nevyhnutelné.

Jeho postel stála u východního okna, odkud mohl vidět vycházející měsíc nad sadem a kde ho někdy probudilo svítání. Za krátkým trávníkovým pásem stál na hraně lesa obrovský buk. Večer, když usínal, často s polštářem na parapetu okna, platil jeho poslední pohled temným stromům a zářivým hvězdám nad hlavou. Jakpak zněl ten verš? „Příliš jsme milovali hvězdy, než abychom se báli noci.“ Tisíckrát si představoval sama sebe jako malé zvířátko, snad krtka nebo myšku, jak se krade na kraj toho důvěrně známého, přátelského lesa a vykukuje z ochrany jeho stínů. Ne, myslel si, pro člověka, který byl takto vychován, lesy a noc neobsahují žádnou hrůzu, jen bezpečí.

A samozřejmě krásu: krásu, která pro něho spojovala lodi a lesy a básně. Vzpomínal, jako by tomu bylo jen pár dní, na jeden zimní večer, kdy byl ještě příliš mladý, než aby vůbec znal význam krásy. Zvedl tehdy oči k jemnému krajkoví tmavých holých větví na pozadí ledově zářících hvězd a náhle se v něm vzedmulo něco, co bylo současně bolestí, touhou a zbožňováním a co ho téměř zadusilo. Chtěl to

14 $

někomu svěřit, ale chyběla mu slova. Ta bolest a ta sláva byly nevypověditelné. Až za dlouhou dobu si uvědomil, že to byl jeho první estetický prožitek. To bezejmenné něco, co téměř zastavilo jeho srd-ce, byla Krása. I nyní pro něj „holé větve na pozadí hvězd“ znamenaly synonymum krásy.

Vrátil se v myšlenkách do svého pokoje a představil si sama sebe, jak v deštivém dnu leží pohodlně na posteli a čte knihu. Kiplinga. Anebo Sherlocka Holmese - nebo správněji Watsona. Anebo Ridera Haggarda. Nebo možná Olafa Stapledona. Oblíbil si příběhy vzdálené budoucnosti. Pak něco zašustělo před dveřmi, a byla to služebná s obědem, protože se rozhodl sníst si ho ve svém pokoji. Obědy v Glenmerle bývaly samotářskou záležitostí, většinou neměnné čerstvě vymačkaná ovocná štáva, a chleba s máslem obložený hovězím. Ale ten chleba! Vzpomínka na něj vyvolala jinou představu jeho matky, tentokrát se zamoučenýma rukama, protože chléb pekla vždy jen ona sama, tento úkol nikdy nesvěřila kuchařce. Když jej pekla, celý dům brzy voněl tou lahodou. Ke Glenmerle patřily tyto vůně: pečící se chléb, prchavý závan levandule, řezané květiny, které si matka také vždycky uspořádávala sama. A k nim snad ještě vůně tátova dýmkového tabáku, pušek a oleje na zbraně. Téměř zřetelně je teď ucítil, když stál tady dole v noci na můstku, skoro ho přesvědčily, že všecko je, jako bývalo. Stačí, aby vyšlapal po příjezdové cestě nahoru, a projde dveřmi, které se nikdy nezamykají, půjde do svého pokoje a vleze do své postele. Ve tmě se usmál. Kdyby to udělal - to by asi bylo překvapení! Ale i tak, kdyby minulost byla přítomností, už dávno by se ozvalo rychlé ťapání psích tlap a Polly by vstrčila čenich do jeho dlaně. Vzpomínal na ni, na kolii, rudozlatou ve slunci, na všechny psy v Glenmerle, kteří tam pobíhali trávou. Milá stará Polly!

Náhle si vzpomněl na jedno konkrétní letní ráno, kdy se s Polly toulal po lesích. Vzdálili se tehdy hodně od domova a přišli na bujnou zelenou lučinu s malým kopečkem uprostřed, korunovaným rozložitým dubem. Posadil se pod něj, opřel se o kůru jeho kmene a Polly se způsobně položila vedle něho. Tehdy mu muselo být kolem patnácti. Nedovedl si vzpomenout, co tehdy četl, co spustilo sled jeho myšlenek. Ale ano, už to ví: veliký rozum ve věžích nádherného

15 $

Stapletonova příběhu Poslední a první lidé. Zvykl si pohrdat emocemi: citová jsou jen děvčata, děvčata jsou slabošská, emoce vyvolávají slzy a slzy jsou projevem slabosti. Ale onoho rána ho napadlo, že být velkým mozkem ve věži, ničím než jen a jen mozkem, by nebyla žádná legrace. Žádné vzrušení. Žádný pes, kterého můžeš mít rád. Žádný obdiv modré oblohy. Vůbec žádné city. Avšak city - city jsou přece emoce! Náhle ho docela překonalo jako zjevení, že život stojí za to žít právě díky emocím. Potom ale - a to je hrozné! - je možné, že děvčata se svými slzami a smíchem mají nakonec ze života víc! Otřesné! Opravil se: projevovat své emoce se nesluší, podstatné je mít je! To poznání ho oslnilo. Co jiného je krása než něco, co odpovídá emocím? Odvaha, alespoň zčásti, vyplývá z emoci. Takže v nich je všechna nádhera života! Jsou-li však původcem toho nejlepšího v životě, pak si přeje prožívat ty nejvyšší a nejčistší city: a to znamená radost. Radost přece je z citů nejvyšší. Jak člověk najde radost? Podle knih zřejmě v lásce - ve velké lásce - ačkoliv může být, že svati nalézají radost v lásce k Bohu. Tu si ale on sám za cíl nevytyčí. Vždyť ani v Boha nevěří! Určitě ne. Jestliže tedy chce dosáhnout výšin radosti, musí hledat a procítit velkou lásku. Podle knih však láska přicházívá vždycky ruku v ruce s hroznou bolestí. Vyhlížel na luka a uvažoval, že i přesto by radost za tu bolest stála, pokud vskutku přicházejí společně. Kdyby se dalo volit - a on tušil, že určitě jde o volbu mezi výšinami a hlubinami na jedné straně a o jakýsi druh bezpečné, obezřetné prostředni cesty na straně druhé, pak by si hned a okamžitě vybral výšiny a hlubiny.

Od té chvíle uplynula léta. Dostalo se mu toho, co si onoho dne na lukách vyvolil? Našel lásku. Našel radost - a jaká to byla radost! A dostalo se mu a dostává se mu také bolesti, veškeré bolesti, jaká existuje. A přece, jeho radost stála za jeho bolest. Dokonce i teď vědomě potvrdil onu dávnou volbu.

Opíral se o zábradlí můstku, hluboké ticho noci zdůrazňovalo jen slabounké zurčení a šplouchání vody pod ním a nezvučné zablesknutí létajících světlušek. Přemýšlel o svém dětství a jinošství prožitém na tomto místě, jež k němu patřilo a které v měsíčním světle před ním leželo tak půvabné a plné pohody. Bezpochyby je vždycky při

16 $

jímal jako bezpečné útočiště, jako dům současně mírumilovný a veselý. Jeho matka prožívala své dny radostně a láskyplně, tak trošku mimo svět, dalo by se říct, dokud zničehonic bystře a jemně nepoukázala na něco, čeho si nikdo jiný nevšiml. Jeho otec, když se z velkého světa vrátil domů, byl klidný, nenucený, zábavný, dovedl však být i nesmírně strohý. Maminka vždycky syna pohotově ocenila a obdivovala. Tatínkovo vzácné „Dobrá práce!” bylo na celé dny hýčkaným pokladem. Mírumilovný dům - i teď v důvěrném tichu noci vyciťoval věkovitý mír spočívající na Glenmerle.

Byl to také úctyhodný dům. Za oněch dnů takový přívlastek nevzbuzoval rozpaky - ty nejzvláštnější rozpaky! - a byl vyslovován pěkně zřetelně. Tenkrát také nikoho neuvádělo do rozpaků, když byl označen jako gentleman, jako šlechetný člověk. V tomto ohledu byli jeho otec a matka zcela a naprosto zajedno a zdálo se, že nějak dovedou člověku vštípit, co je úctyhodné, aniž by o tom mnoho mluvili. Pamatoval si ostatně svůj vlastní zákoník, který si stanovil někdy ve dvanácti letech. Měl jen tři body: „Nikdy nezraď přítele. Nikdy nezraď krásu. Nikdy nezraď meč.“ Tím posledním mínil statečnost a odvážnost ve chvílích, kdy se bál. Tatínek měl v pracovně meč patřící k slavnostní uniformě z jeho vojenských let. Jako kluk ho někdy vytáhl z pochvy, jen proto, aby ho mohl potěžkat v rukou a prohlédnout si dlouhou blýskavou čepel, s myslí plnou obrazů z četby o Siru Lancelotovi nebo Montroseovi.

Napadlo ho teď v nocí, že jeho otec, advokát, voják a vlastenec, byl vlastně velice ctihodný gentleman. Z místa, kde stál, viděl dobře okna otcova i maminčina pokoje a pocítil vděčnost k nim oběma za to, že byli právě takoví, jací byli.

Pomyslel si, že Glenmerle byl domov, kam se rád vracel z Kentucky, z Floridy či z Anglie, ze škol a z koleje. Vybavil si, jak přijel domů z internátní školy, snad na Vánoce, všude kolem a v lesích ležely spousty sněhu. Velké auto šplhalo v zimním soumraku do svahu k domu a na stříbrném smrku mrkala droboučká bílá světýlka jako hvězdičky. Pak ho maminka hlaholivě vítala a líbala ho, tatínek si s ním potřásal rukou a bráška se vzadu na něj uculoval. A ovšem jako vždycky plápolal v obývacím pokoji v krbu jasný oheň, ozářenými

17 $

francouzskými dveřmi jídelny bylo vidět, jak je vyzdobená k svátkům. V poschodí na něj čekal jeho vlastní pokoj, takový, jak jej naposledy opustil. Samo nebe snad je - musí být - návratem domů.

Posadil se na okraj můstku a klátil nohama nad stříbřitě lesklou vodou. Všechny tyto myšlenky a vzpomínky, jejichž vyřčení by trvalo dlouho, prolétaly jeho myslí neuvěřitelnou rychlostí. A i když tu vzpomínal na své dětství, celou dobu mu ve skutečnosti plnila mysl Davy, Davy tak milovaná, Davy tak drahá, a teď už šest měsíců mrtvá. To ona - ona jediná ho přivedla v noci zpátky do Glenmerle, dívka, kterou zde miloval, se kterou se oženil a kterou miloval půldruhého desetiletí, až do onoho zimního svítání, kdy se naposled tápavě dotkla jeho obličeje a s rukou v jeho dlani zemřela. Od té doby prožíval obrovský smutek nad její ztrátou. A přece uprostřed slz a bolesti nalézal náznak útěchy v pomyšlení, že teď už nic nemůže zmařit a zkazit jejich lásku. Jak napsal C. S. Lewisovi, svému příteli v Anglii, rukopis jejich lásky už dostal bezpečně věčný Tiskař.

Na okamžik si přál, aby Lewis tady byl s ním, aby s ním na hodinku poseděl na můstku nad potokem v Glenmerle. Pomyslel si, že Lewisovi by se tady líbilo. Snad se ani příliš neliší od domu, kde byla skříň, která vedla do Narniie. Neboť Lewis jaksi velmi dobře rozumí povaze jeho ztráty. Ačkoliv je daleko za mořem, byl mu po celý uplynulý půlrok oporou v hlubinách jeho zármutku. To on řekl, že Davyina smrt byla přísným milosrdenstvím. Přísné milosrdenství - ten výraz ho pronásledoval: milosrdenství, které je přísné jako smrt, smrt, která je milosrdná jako láska. Neboť ta smrt přišla v lásce, nebyla smrtí lásky. Láska může umírat mnoha způsoby. Většinou jsou daleko hroznější než fyzická smrt. A pokud každá přirozená láska musí tak či onak zemřít, Davyina smrt - kdy on a ona byli v lásce spojeni - byla smrtí, jež naznačovala jaro a znovuzrození. Vsedě na hrubém dřevě můstku si připomněl, jak si v onom náhle prázdném pokoji v okamžicích po její smrti uvědomoval s absolutní jistotou, že Davy existuje. To vědomí přesahovalo víru či důvěru, že Davy svým posledním lehoučkým vydechnutím nepřestala být. Ona a on se znovu setkají: „A ostatní přenechám Bohu!“ Chvíli se v té tiché noci modlil, modlil se za ni, ať je kdekoliv, a modlil se také za

18 $

Lewise. Za rok odpluje do Anglie. I to bude jako návrat domů, do Anglie a do Oxfordu. S Lewisem si budou u piva povídat o hlubokých věcech, a jak mu Lewis napsal, povznesou se možná vysoko.

Zvedl oči k domu na pahorku a znovu pomyslel na Narnií. Avšak samo Glenmerle, zvlášť v bílé záplavě měsíčního světla, bylo kouzelným místem, nezemským ve své pokojné kráse. Vzpomněl si najednou na jinou letní noc tady, noc podobnou této. On a Davy byli sami v domě a přehrávali si na gramofonu nahlas Mendelssohnovu hudbu ke Snu noci svatojánské. Otevřeli dokořán všechna okna v pracovně a vyběhli ven na trávník na pokraji lesa. Všechno bylo v měsíčním světle bělostné, až na rybníčky hlubokého stínu. Vzduch voněl růžemi. Drželi se za ruce a tančili, honili jeden druhého, smáli se na sebe, nakonec se vrhli na trávu pod velikým bukem a všude kolem nich zněla hudba. Usmál se při té vzpomínce a v témž okamžiku ho v očích začaly pálit slzy, než se mu vyhrnuly na tváře. Takovou cestou vždycky přicházel zármutek - smíchem a slzami, radostí spojenou s bolestí.

Zamilovali se do sebe na první pohled, hluboce, od začátku si byli jeden druhým jistí. Než uplynul rok, dali se tajně oddat ještě v době, kdy oba studovali na koleji. Od začátku ji brával s sebou do Glenmerle, protože její rodina bydlila daleko. Glenmerle znamenalo lásku a jaro, sad a dům obklopený rozkvetlými šeříky. Mladá láska na jaře je možná banální představa pro ty, kdo ji nikdy nepoznali nebo jejichž láska opadla. Jeho láska ale neopadla. Ani její. V posledních dnech jejího života hovořívali o Glenmerle, mluvili dokonce o tomhle můstku, kde teď seděl. Často na něm sedávali spolu v objetí. A tam v nemocnici mluvili o psech, o stromech, o básních, o dobrodružstvích a o tom, jaké to všechno bývalo.

Z místa, kde seděl, dohlédl až k plaveckému bazénu v dolíku pod domem. Vánek zřejmě zčeřil jeho hladinu, protože v měsíčních paprscích po něm běžely směrem k němu drobné vlnky. Jednoho večera si právě tam u bazénu vysnili pro budoucnost něco zvláštního: odvážný škuner plachtící mezi dalekými ostrovy. Vymysleli si pro něj i jméno: Husa - neboť husa, jejíž druh je zabit, už vždy létá sama a k žádnému jinému se nepřidruží. Na okamžik se mu dřevo můstku

19 $

stalo palubou, pohupující se lehce v mořském vánku a třpytný potok zahořel studeným ohněm fosforeskujících vln.

On a Davy bývali často v Glenmerle. Každý, koho s sebou přivedl, zde byl vítán a vlídně přijat. A tak tam s ním trávila víkendy a dlouhé prázdniny. Stala se částí Glenmerle. Vzpomínal si na léto, kdy vstávali ještě za tmy, jen proto, aby za časného jitřního svítání mohli vyjít ven s Laddie, psem se smutnýma očima a odvážným srdcem. Chodívali po venkovských cestách a nestarali se, kam je dovedou, hladili koně na pastvě, přátelili se s psy a kradli nezralá jablíčka ze stromů podél cest. Někdy tak ušli až dvacet mil, na koni ujeli dokonce i dál, pak se vrátili domů, zaplavali si v bazénu - s plavkami si nedělali starosti - a potom hodovali u pozdní bohaté snídaně. Odpoledne lenošili, před-čítali si nahlas, povídali si anebo si navečer vyšli k můstku či k leknínovému jezírku. Když se vrátili domů, dali si dobrou noc, rozešli se každý do svého pokoje, ale později, až celý dům usnul, vklouzla Davy za ním pod modré přikrývky v jeho pokoji.

Představil si ji teď v domě, jak tiše vchází a zjistí, že odešel. Hned by věděla, že si vyšel do noci, vykradla by se v noční košilce po schodech dolů, přes obývací pokoj do venkovní tmy. Můj Bože! Zahlédl snad opravdu bílou postavičku sbíhat po schodech? Běží i v téhle chvíli bezhlučně po trávníku dolů k můstku? Vstal, hleděl přes křoví, vyhlížel zatřepetání bílé košilky. Na okamžik měl dojem závanu vůně konvalinek, kterou měla tak ráda. Pak se jeho tváře dotkl lehoučký vánek a připomněl mu, že ho v něm hladí Davy. Je příliš pozdní roční období na šeřík a na konvalinky. A teď už navždy pozdě na to, aby za ním mohla takto viditelně v noci přijít.

Ještě jednou zvedl oči k velkému pohodlnému domu na vršku a k mocnému buku nad ním. Věděl, že se na ně dívá naposled. Zde na můstku, kde se před dlouhou, dlouhou dobou s Davy loučili, je on sám jen nočním přeludem. Zdvihl oblázek a hodil ho do jasné vody. Sestoupil z můstku, klekl si a pohladil trávu, jak by byl pohladil Laddie. Vstal, otočil se, přešel můstek, obešel vyschlé leknínové jezírko, vyšel po svahu nahoru a prošel ven mezi sloupky velkých vrat.

20 $

Zářivá bariéra

(Pohanská láska)

Setkali jsme se v hněvu uprostřed tuhé zimy. Vyžadoval jsem zpět své peníze. Jejím úkolem bylo zabránit mi v tom, abych je dostal. Střetli jsme se ve fotografickém oddělení obchodního domu. Domáhal jsem se svého s chladnou zdvořilostí. Ona byla okouzlující, ale na mne naštvaná. Po pravdě řečeno, vyhrála. Na pultě mezi námi ležela špatně udělaná zmenšenina. Její vadné provedení nezpůsobila ovšem ona. Byla skutečnou odbornicí a bývala by odvedla dobrou práci. Nechal jsem ji být i s fotografií a ztuha jsem vypochodoval.

Chodil jsem tehdy do třetího ročníku vysoké školy a přijel jsem domů na vánoční prázdniny. Na tom obrázku byl můj spolužák z dřívějších let, který utonul. Uvažoval jsem, proč jsem se dal přemluvit. Aniž bych si byl vědom, co odpovídám na její otázku, ukládal jsem si do paměti její krásné, daleko od sebe posazené oči sršící hněvem.

Byla dcerou pastora metodistické episkopální církve v malém městě v New Jersey. Pocházela z dobré rodiny a studovala na dobré škole ve Vermontu. Pak však reverend Staley Davis zemřel a ona, i když měla schopnosti, nemohla školu dokončit. Musela se vzdát plánů se studiem. Celá smutná přijala práci v ateliéru velkého obchodního domu v New Yorku. New York upřímně nenáviděla, šetřila,

21 $

aby se z něho dostala pryč a mohla studovat. Ačkoliv byla o deset dní starší než já, byla teď nováčkem v prvním ročníku malé univerzity daleko od New Yorku a živila se prací na částečný úvazek.

Jel jsem asi dvacet mil domů a stále jsem na ni myslel, chvíli popuzeně, chvíli klidně. Toho odpoledne mi telefonoval můj starý přítel Don, který bydlil o několik mil dál v Beech Hill. Od jeho návratu ze školy ve Švýcarsku jsme oba chodili na tutéž malou, akademicky vynikající mužskou vysokou školu, vzdálenou čtyřicet či padesát mil. Dona právě cosi napadlo. Bob, jeden z našich blízkých přátel, pracuje sám v koleji. Co kdybychom pozvali nějaká děvčata, včetně Bobovy dívky Mary, a zajeli za ním? Kdyby byl Don zavolal o den později - nebo třeba o den dřív - asi by mě nic inspirujícího tak znenadání nenapadlo. Ale teď mi okamžitě vytanula na mysli ta dívka s hezkýma, byť rozzlobenýma očima. Někde na potvrzence musím mít přece její jméno! Ano, našel jsem je: Jean Davisová. Don by s sebou mohl vzít Margery, která je čirou náhodou vedoucí osobního oddělení onoho obchodního domu, ne? Výborně! Poslyš, Done, mohl bys něco udělat? Buď tak hodný, zatelefonuj Margery a požádej ji, aby to domluvila.

A tak se stalo, že jsem jednoho večera v polovině prosince s Donem, Margery a Mary, překypujícími dobrou náladou na zadním sedadle maminčina velkého vozu, zastavil před bílými sloupy vchodu do univerzitní koleje, kde bydlela mladá dáma s hněvivýma očima.

O půldruhé hodiny později jsme dojeli do univerzitního města, kde už Bob zpravený předem o našem příjezdu rozdělal oheň ve velkém krbu a nadšeně nás vítal. Dali jsme si pár skleniček, trochu jsme tancovali. Objevil jsem, že Jean všichni oslovují Davy, upraveným příjmením. Nějak jí to lépe sedělo, zvlášť teď, když už se její oči nezlobily.

Pak jsme se já a Davy ocitli sami před krbem. Neopomněl jsem si prohlédnout její oči: byly vskutku krásné, podlouhlé, šedivé, v určitém osvětlení s nádechem mořské zeleně. Vyjímaly se pěkně v tom srdcovitém obličeji s širokým obočím a malou rozhodnou bradou. Znenadání, aniž bych kdy předtím o tom uvažoval, se mi srdcovitý obličej jevil jako vůbec nejhezčí. Nebyla příliš vysoká, zatímco já

22 $

jsem dlouhán. Teď jsem měl pocit, že když na to přijde, malé dívky jsou svým způsobem - zkrátka roztomilejší. Zvlášť mají-li zářivě hnědé vlasy, hlubší hlas a překrásné oči.

Pozhasínal jsem lampy. Seděli jsme, povídali si a dívali se ve světle ohně jeden na druhého. Vyprávěla mi o cestě lodí kolem pobřeží, kterou podnikla docela sama, jen proto, že si přála plavit se lodí po moři. Žádná dívka, která má ráda moře a lodi, nemůže být veskrze špatná. Přišla i bouře a cestující utíkali do podpalubí nebo tam byli zavedeni, zatímco Jean vylezla na palubu, skrčila se pod svinutá lana, mokla a obdivovala příď, jak rozrážejí vlny. Její vyprávění na mě udělalo mocný dojem. Pak jsme zjistili, že oba máme rádi básně. Komentovala jednu z mých citací. Usmáli jsme se jeden na druhého, verš nás spojoval. Nebyla přesně vzato venkovanka, ale měla ráda psy. Její rodina měla kamenný domek, který postavil její otec u jezera v západním New Jersey. Davy ráda pádlovala v kánoi večer podél zalesněných břehů a poslouchala houkání sov. Děvče, které má rádo moře, sovy, psy a poezii! Nebesa! Jedna z tisíce! A pak - pak řekla něco, jako že krása zraňuje a bolí. „Cože! Tebe taky?“ zvolal jsem užasle. „Ty taky znáš bolest krásy? Myslel jsem, že ji znám jen já!“ Nemohu s určitostí říct, jestli se toho večera zrodila naše láska, ale přátelství mezi námi vzniklo určitě.

Přinejmenším pro tentokrát jsem víc poslouchal, než mluvil. A přece jsme oba věděli, že to všechno - moře, sovy, básně, krása a jistý druh humoru, který byl spíš úsměvem než smíchem - mezi námi vytváří vazby. Rostlo v nás vzrušení z vzájemného objevování. Mám za to, že já jsem tehdy dost hovořil o létání, kterému jsem se hodně věnoval. A ona velmi dychtila zalétat si. Byla vůbec takový dychtivý duch. Pokud nějaké slovo vystihuje její podstatu - nějaké pravé, trefné slovo - pak je to vždycky dychtivost. Byla veselá, milá, dychtívá a taky přímá a statečná. Onoho večera, když jsme se velmi pozdě vraceli do města a ostatní vzadu spali, zatímco ona a já jsme ještě dychtivě hovořili, jsme objevili skutečnou blízkost. Dříve jsem říkával, že nikdy nepolíbím žádnou dívku, pokud pro mě nebude vskutku něco znamenat. Davy mě k tomu ponoukala. Každopádně by to bylo pro mě něco znamenalo.

23 $

Takže jsem ji brzy nato políbil. Ne ovšem, jak by se mohlo očekávat, při ztlumeném osvětlení a hudbě. Spíš, když prokázala, že nepatří k těm uvřeštěným holkám, jimiž jsem pohrdal. Ulice byly zledovatělé. Možná jsem jel trochu moc rychle. Na hlavní křižovatce se těsně před naším dojezdem změnila signální světla a před námi se prostírala ledová plocha. Sklouzli jsme bezmocně do protiproudu vozidel. Kolem nás přehřměl autobus. Všem autům, která se nám vyhýbala, skřípěla zadní kola. Vrhl jsem pohled na Davy. Zachytila jej a usmála se. Štastně jsem její úsměv opětoval. Překlouzali jsme se úhlopříčkou k protějšímu obrubníku. Směrem k nám vykročil policista se staromódně pohoršeným výrazem v obličeji. Bleskově jsem se shýbl a políbil Davy. Později, když se mezi námi prolomily všechny ledy, jsem ji líbal mnohokrát.

Takhle dost nepravděpodobně začala naše láska. Soudě podle ostatních mých známých, dost pozoruhodná láska. Její pozoruhodnost nespočívá v tom, že jsme se do sebe beznadějně zamilovali - tuhle slávu zakusili mnozí - ale v tom, co jsme ze své lásky udělali. Ta naše pohanská láska se pomocí Zářivé bariéry stala nezranitelnou.

V onom prosinci jsme se setkali ještě třikrát. Bylo smutné, že měsíc stará dohoda jí zabránila být se mnou na Donově silvestrovském večírku. Ráno po něm, dost dlouho po rozednění, jsme s Bobem vystupovali z Donova auta u brány Glenmerle. Z Beech Hill jsme totiž zašli ještě někam jinam a všem nám stouplo do hlavy šampaňské. Donův domácí host Bob odmítal jet s ním dál, protože Don za volantem při jízdě třikrát usnul. Don jel tvrdohlavě dál. Několik minut jsme tam s Bobem stáli a povídali si. Pasažéři z mimojedoucích aut si nás zvědavě prohlíželi, jak tam v tom jasném ránu stojíme ve fracích s bílými vázankami, zabraní do hovoru. Za nějakou chvíli Bob odmítl snídani a vydal se pěšky do Beech Hill. Shodou okolností potkal Donovu matku, kvapící ke scéně havárie. Nalezli Dona, tu hloupou sovu, jak sedí zakaboněný na plotě, zírá na spirálku páry unikající z rozbitého chladiče a čeká, až vychladne. Já jsem zatím při štěbetání hrstky ptáků šlapal v zimním parku po příjezdové cestě a přemýšlel jsem o Davy. Přemýšlel jsem o ní ostatně celý večer. Jen co jsem se krátce prospal, zatelefonoval jsem jí, právě když už ani nedoufala, že se ozvu. A jel jsem si pro ni.

24 $

Přišla do Glenmerle na Nový rok a předznamenala tím celý nadcházející rok: Ona a já spolu, spolu v Glenmerle, jež se mělo stát hlavním prostředím pro naši prohlubující se lásku. Od tohoto dne neměl pro žádného z nás existovat nikdo jiný, i když by každý z nás musel čelit obtížné volbě. Okamžik její volby nastal o měsíc později. Vyvolal jej jeden absolvent vojenské akademie West Point, který ji zval na jejich plesy. Přiletěl jednoho večera, kdy jsme měli spolu jít na kolejní taneční večírek. Mým prvním nutkáním bylo být velkomyslný - konečně co znamená jeden večer? Pak mi ovšem došlo něco jiného. „Poslyš, Davy,“ řekl jsem, Jestli půjdeš s ním, místo abychom šli spolu, nelitovali bychom toho později? Ne proto, že bys šla s ním - to není až tak důležité - ale proto, že bychom zkrátka neprožili jednu naši společnou kapitolu. Jako ten silvestrovský večer, o který jsme přišli. Rozhodni se ale sama.“ Šli jsme oba na kolejní taneční večírek. O mnoho později došlo k mé velmi odlišné volbě, když jeden z mých starých kamarádů letců - říkali jsme si „Letka“ a získali jsme mezi přáteli svými chrabrými výkony ve vzduchu jistou slávu - na mě naléhal, abych se s ním zúčastnil velmi přitažlivého vzdušného dobrodružství v Arizoně. Bylo by to však znamenalo roční nepřítomnost v koleji - bez Davy. Vybral jsem si Davy. Později jsme o těchto volbách mluvívali jako o „Porážce letectva” a o „Porážce letky”.

Nedlouho po svátku Nového roku jsem se musel vrátit do koleje, mohli jsme spolu být jen o víkendech a během týdne jen příležitostně večer. V koleji šířili Bob a Don pověsti o našem vztahu, jež ještě podpořila půvabná fotografie Davy na mém psacím stole. Kdykoliv se v Domě (tak jsme říkali naší ubytovně) někdo zasnoubil nebo rozešel se svým druhem, zpívala se mu tradiční písnička, jež zněla: „A stál tam malý Jeníček s rukama za zády…” Po jednom tanečním večírku - který byl nakonec kapitolou o nás - ji zazpívali mně. Ale už dávno předtím, hned po svátcích, jsem se sám v Domě prozradil. Jednoho večera jsem psal Davy, v místnosti brebentilo několik kamarádů a já jsem právě vypisoval něco o tom, jak i v městech lze letmo zahlédnout drahocennou krásu. Předposlední slovo bylo na místě, ale gramaticky se mi nějak nezdálo. „Bobe,” zavolal jsem, Jak se správ

25 $

ně píše ,drahocenný‘?“ Měl jsem si raději ukousnout jazyk. Okamžitě se na mě vrhli jako chrti. Jestli prý znám slovo „zbožňovaná“? A co třeba „anděl”? Anebo „zlatíčko”? Chvíli trvalo, než na mě přestali dotírat. Ještě po letech se mě lidé ptali, jestli už vím, jak se gramaticky správně píše slovo „drahocenný”.

Ale i tak, byť jsem to nahlas takhle neříkal, Davy pro mě byla drahocenná. Pravdou je, že jsme se do sebe zamilovali téměř na první pohled, svým způsobem hned v onen první večer. A já musím vyprávět, jak to bylo. Zprvu jsme jen váhavě připouštěli, že je to láska, na to bylo příliš brzo. Člověk musí zůstat chladný, musí být bdělý. Otázkou bylo: dá se tomu citu věřit? Bylo to něco jako dostat dopis se sdělením, že dědíte jmění po nějakém neznámém prastrýci. Trvá to, než takovému štěstí uvěříte. Oba jsme jaksi váhavě, nevěřícně žasli. Může se vůbec stát něco takového - něco tak nádherného? A přece už v lednu jeden z nás našel o vzniku lásky to, co po dosažení odpovídajících zájmen vystihovalo dění v nás obou. Snad to zní trochu sentimentálně, ale takoví už jsou ti, kdo milují. Zpaměti budu ten výrok citovat možná nepřesně, ale s díky jeho neznámému autorovi:

Držet ji v objetí za soumraku a být jejím druhem navěky, to bylo vše, co jsem si přál pro celý svůj život… A toto, řekl jsem si s určitým údivem, toto je právě láska: toto zasvěcení, toto mimořádné povznesení, tato náhlá nevysvětlitelná radost a tato nesnesitelná bolest.

Co se dálo, dálo se s námi oběma. Věřím, že tomu tak bývá vždycky, vzájemně a přinejmenším ze začátku stejně silně, jde-li o opravdovou zamilovanost. Stav zamilovanosti vyvolává něco jako jiskru, která přeskakuje sem a tam z jednoho na druhého a každým okamžikem sílí. Jejich láska narůstá jako elektrické napětí v cívce. Neozývá se žádný potlesk. Neopětovaná, jednostranná láska je něco jiného, není to pravá zamilovanost. Myslím, že je to snad jakési pobláznění, vášeň nebo možná jen potenciální zamilovanost. Věřím, že opravdová zamilovanost je mnohem méně běžná, než jak to líčí romantičtí spisovatelé. Ten, kdo nikdy nemiloval, si může lásku plést buďto

26 $

s poblázněním nebo se směsí náklonnosti a sexuální přitažlivosti. Když ale přijde „to pravé“, neexistují pochybnosti. Kdosi řekl, že člověk v noční džungli může považovat vrčení hyeny za vrčení lva. Jakmile však uslyší zavrčet lva, okamžitě zatraceně dobře ví, že se ozývá lev. Stejné je to s pravou zamilovaností. Tak to bylo s Davy a se mnou, a byl to nenadálý vrchol štěstí.

To štěstí nás zcela překonalo. Měli jsme pro sebe příliš málo večerů, takže jsme nemohli trávit mnoho času s ostatními. Když jsem se ve městě dostal z koleje, večeřívali jsme v klidných hospůdkách s malými stolky, na nichž stála lampa se stínítkem. V jedné z nich chodila mezi stoly mladá cikánka a hrála na housle. Kývl jsem na ni, aby přišla k našemu stolu, a zařídil jsem, aby nám zahrála „Humoresku”. Ve chvíli, kdy ji hrála, jsem zašeptal Davy: „Teď a navždy bude ,Humoreska‘ znamenat, že tě miluju.“ Po všechny naše dny, kdykoliv jsme ji náhodou uslyšeli, jsem jí svá slova zopakoval. Význam té melodie se nám tak vštípil do paměti, že stačilo zabroukat nebo zahvízdat pár tónů z ní a Davy věděla, co znamenají.

Ve městě jsme však nejčastěji navštěvovali klub mého otce. Mohli jsme tam večeřet v mírném přepychu. A ještě důležitější bylo, že v jednom z jeho barů, kam měly přístup i dámy, byla jedna úplně okouzlující malá, dřevem obkládaná místnost s krbem z ušlechtilého kamene a vznosnou římsou nad ním. Byla do ní vyryta tato slova:

Oheň, přátelé a knihy jsou zdrojem

zdvořilosti, moudrosti a síly.

V chladnějších měsících hořel v krbu oheň, my jsme byli přátelé, nadto do sebe zamilovaní, a ve skříních zasazených do zdí tam byly i knihy. Před krbem stály proti sobě dvě kůží potažené krátké pohovky, jako by vždycky čekaly na nás. V té příjemné místnosti jsme strávili snad stovky hodin, upíjeli jsme whisky se sodou, dívali jsme se do ohně nebo jeden druhému do očí a povídali si o poezii, životě a lásce. Mluvívali jsme především o tom, jak by láska měla vytrvat. „Ach! Jak má medový dech léta obstát v ničivém obležení ubíjejících dnů…?“ Chtěli jsme kolem ní vztyčit Zářivou bariéru, aby odolala. Když jsme přišli poprvé do klubu, byli jsme tak šťastní, že jsme si

27 $

trochu upravili jeden výraz Browningové a o onom večeru mluvili jako o „okamžiku učiněném věčností”. Od té doby jsme o tisíci šťastných dnech a hodinách mluvili jako o okamžicích učiněných věčností.

Zima ustupovala časnému jaru a my jsme přijížděli znovu a znovu do Glenmerle. V naší lásce bylo cosi něžného, jemného, něco trochu ostýchavého, podobného onomu časnému jaru. Jako bychom nemohli úplně uvěřit, že nám nebude odejmuta. Byl to čas krokusů, jaro hebkých kočiček na jívách. Ve svém dopise se mi Davy zmiňovala o „něžné nesmělé touze jen se lehounce dotknout tvého obličeje”. Naše láska nám připadala jako zázrak. První láska, ten starý příběh opěvovaný básníky a posmívaný okoralými srdci, tak vždycky vypadá. A přece je zázrakem, neuvěřitelným zázrakem, stejně jako je zázrakem každé jaro na zemi. Zde a teď, v nás a kolem nás, je to nádherná sláva. Putovali jsme ruku v ruce okolím Glenmerle, vyciťovali jsme rašení v zemi a v našich srdcích. Jednoho vlhkého, mlhavého dne jsem vyšel zadem z domu na schůzku s ní u leknínového jezírka. Uslyšel jsem, jak si sama pro sebe prozpěvuje písničku z „Májového času”:

Můj nejmilejší, milý můj,

jen se mi do jiné nezamiluj!

V mém pokoji jsme čítali poezii, Yeatsovy a Shelleyho básně, básně Browningové. Dojímal nás „Duben” Williama Morrise a „Zpěvník balad o rozkošných věcech” od Richarda Le Gallienna. Častěji jsem recitoval básně já, protože se mi vpalovalo do paměti všecko veršované. Davy mi za to v obývacím pokoji hrávala na klavír.

Jestliže nás tolik uchvacovala láska, neméně nás uchvacovala i krása a její tajemství. V podstatě jsme byli pohané, ale naše pohanství mělo vysokou úroveň. Uctívali jsme duchy země a oblohy, zbožňovali jsme tajemství krásy a lásky. Časné jaro pokročilo do své plnosti. Sad byl mořem bílých květů a my jím procházeli okouzleni hvězdami i sluncem. Někdy jsme se procházeli za deště, tiskli jsme obličeje do spousty vlhkých chladných šeříků. Utrhl jsem pár snítek konvalinek a připnul jsem jí je na halenku. I když se tohle všechno

28 $

často děje i jiným milencům, pro nás to byla ta největší nádhera, jakou jsme kdy poznali. Dlouho předtím, než nastal měsíc, který oslavuje, napsal jsem Davy první báseň o naší náklonnosti. Byla tak pravdivá, jak jen báseň může být. Vyjadřovala, jaká láska je a jaká vždycky bude:

ČAS MÁJE

Zestárlá zima se vydala na ústup, zaslechla jásavé tóny májových trub, máj lásku, drahou lásku probudil.

Až sláva jara pozbude svých sil, přec zůstanou nám lásky šeříky, ten májový čas sladký, veliký, než uzavře jej, rozdrtí zimní sníh tíhou ve smrti.

Když jsme spolu byli podruhé, začali jsme hovořit o tom, jak bychom spolu chtěli žít, kdybychom se případně vzali. Už prvního večera u ohně v krbu v koleji jsme objevili hodnoty, které sdílíme. A krátce poté, co jsem ji políbil po onom nebezpečném smyku, jsem velice věcně navrhl: „Víš, Davy, když se dva lidé - tedy - jaksi - mají rádi, je vždycky možné, že z toho, zkrátka, něco může vzejít. Jako třeba, že ano, že se vezmou. Takže co kdybychom si o tom promluvili? Myslím, jak bychom si s tím vším poradili?” Davy maličko zapolykala a řekla se stěží potlačeným nadšením. „Mám za to, že by to bylo moc zajímavé. Taky bychom se jeden o druhém hodně dozvěděli.” Takže jsme to, napůl jako hru, probírali.

Uvažovali jsme o všem, co jsme viděli jako standardní problémy manželství, a hodně jsme z toho řešili: tchány a tchyně, peníze, rozhodování, děti, žárlivost. Shodli jsme se, že u přivdané a přiženěné rodiny je jediným možným přístupem naprosto jednotná fronta: zdvořile, avšak pevně odmítnout jakékoliv zasahování. A vyloučit ovšem jakékoliv „vrátit se domů k mamince”, což prý ženy dělávají dost často, nebo zasvěcování někoho do našich potíží. To musí být

29 $

pro nás nemyslitelné: bylo by to přiznáním selhání, a tedy konce. Jasně jsme se na tom dohodli. Co dál? No ano, peníze. Jasně, všechny peníze, ať pocházejí odkudkoliv, musí patřit rovným dílem nám oběma. Pokud půjde o jejich utrácení - měli bychom o všem důležitém rozhodovat diskusí, diskusí tak dlouhou, až dosáhneme souhlasu. Žádný nebude nikdy určovat žádné zákony. A taky děti. Jak, ehm, se díváš na děti? Shodli jsme se na tom - tehdy jsme to tak viděli - že ve světě je příliš mnoho lidí. Předběžně jsme si tedy stanovili: žádné děti. Co dál? Žárlivost? Ta je nejhorší ničitelkou. Především jsme se domluvili na tom, že jediné manželství, o které bychom kdy stáli, je postavené na takové lásce, že jakákoliv nevěra by byla nemyslitelná. Neptali jsme se tehdy, zda taková láska může být mezi lidmi pořád. Pohlíželi jsme na žárlivost jako na strach. Může nahlodávat vztah i zcela bezdůvodně. Jedinou odpovědí je zde absolutní důvěra. Řekli jsme si, že kdyby ta důvěra měla být někdy byť maličko porušena, následoval by rychlý konec, neboť důvěra se nemůže nikdy zotavit. Avšak do té doby by měla být důvěra absolutní, jakkoliv je to riskantní. Než večer skončil, připadali jsme si náramně moudří, nesmírně prozíraví. Svým způsobem jsme takoví i byli, ačkoliv jsme ovšem tehdy nedoceňovali obrovskou složitost problémů, které jsme si seřadili tak prostoduše. A přece nám většina z těch napůl hravých rozhodnutí vydržela po všechna společně prožitá léta, především absolutní důvěra, dávaná a ctěná.

Jednoho večera jsme odešli z klubu a zamířili k našemu autu, nepopsatelné dvousedadlovce známé jako Zelená kachna. Jeli jsme ven v dešti, který bubnoval do střechy, a představovali jsme si, že to útulné autíčko je pilotní kabinou letadla. Tu a tam jsme zaparkovali nebo zastavili na odpočívadle, jen abychom se nejméně stokrát políbili, než jsem ji zavezl zpátky k univerzitě. V přestávkách mezi tím jsme probírali dále, co by mohlo milence rozdělovat. V tom časném stadiu jsme si mysleli, že by je mohly rozdělit děti. Teď jsme uvažovali, že dělícím prvkem by mohl být i majetek. Znali jsme jednu ženu, která milovala svůj dům tak moc, že její manžel si nesměl ve svém domě ani zakouřit a nepřezutý nesměl nikde ani šlápnout. Odsuzovali jsme ji, přáli jsme jí, aby se ocitla na zemi jako bezdomo

30 $

vec. Rozhodli jsme, že přehnané lpění na majetku je břemeno, které si osedlá bohaté majetníky. Rozhodli jsme se, že nebudeme vlastnit nic, bez’ čeho bychom se mohli obejít, pořídíme si tedy reprodukce a ne originály, laciné vazby a ne vzácná vydání. Tuto představu o břemenu vlastnictví jsme dodrželi - a o léta později, když jsme si pořídili první zbrusu nové auto, párkrát jsme do něho praštili kladivem, aby vypadalo nenuceně otlučené.

Dost brzy, pár týdnů po našem seznámení, jsme se poprvé pohádali. Moje matka byla na několik dnů v nemocnici a já jsem tam vzal Davy s sebou na návštěvu. Nechal jsem je chvíli o samotě, aby se mohly lépe seznámit a sblížit. Po domluvené době jsem se pro ni vrátil. Když jsme v Zelené kachně vyjeli na zpáteční cestu, prohodil jsem lehce: „Tak co, kdo co povídal?”

„To je tajemství,” odpověděla stejně lehkým tónem. „Ženské tajnosti a nic ti o nich nepovím.”

Věděl jsem ovšem docela dobře, že nebylo řečeno nic ani v nejmenším důležitého. Ale cítil jsem skrytě, že i všední tajnosti jsou klínem mezi námi. Stále zlehka, ale už s náznakem vážnosti jsem prohlásil:

„Ale jdi! Musíš mi to říct! Je to přece část naší jednotné fronty!”

„Ne,” odmítla. „Nepadlo ani slovo o tajnostech.” Její bradička se neústupně vysunula.

„Davy!” napomenul jsem ji. „Ty víš, že to znamenalo žádná tajemství. Řekni mi to!”

„Ne!” vzepřela se. „Řekli jsme si také, že nikdo nebude určovat žádné zákony, ne?”

„Já přece nestanovím nějaký svůj zákon!” ohradil jsem se. „S tímhle zákonem jsme přece souhlasili. Řekni mi to.”

„Ne,” trvala na svém. „Neřeknu a tím to končí.”

„Ty mi to řekneš!“ zakabonil jsem se. „Nebudeme mít jeden před druhým žádné tajnosti!” Odmlčel jsem se. „Abys věděla,” dodal jsem ctnostně, Já bych ti to řekl. Tak řekni mi to!”

Mlčení.

„Tak dobrá,” řekl jsem a zahnul s kachnou prudce kolem rohu. „Jedu k univerzitě. Jestli … mi to … nepovíš … než tam dojedeme … vysadím tě a jdi si. A já se pro tebe nevrátím - VŮBEC - a nikdy!”

31 $

Zbledl jsem. Davy taky zbledla.

Koutkem oka jsem viděl její zkamenělý profil. Davy koutkem svého (krásného) oka mohla zahlédnout můj zkamenělý profil. Ujížděli jsme v strašném mlčení.

Přemýšlel jsem o jejím srdcovitém obličejíčku, teď téměř zapřísáhlém. Zpomalil jsem.

Auto se ploužilo zvolna k univerzitě. Zaslechl jsem tichoučký zvuk, jako potlačený vzlyk. Rychle jsem na ni pohlédl. Po tváři se jí řinuly slzy. Pane Bože!

Skoro zlomeným hlasem jsem zanotoval pár tónů Humoresky. Davy hlasitě zavzlykala. Zastavil jsem. Předjel nás nějaký mladík na kole.

Davy ustoupila. „Tak dobrá,” hlesla. „Já ti to tedy povím.“ (Vzlykla). „Stejně to nic není.“ Řekla mi to, a ovšem to opravdu nic nebylo. Když dopověděla, otočil jsem kachnu a zamířil ke Glenmerle. „Nebyla bych ti to řekla,“ dodala, „ani za nic bych ti to neřekla, kdyby mi takový tenký hlásek uvnitř nenašeptával, že máš pravdu. Opravdu bychom neměli mít jeden před druhým tajemství. A ty bys to byl udělal? Odjel bys? Navždycky?“

Chvíli jsem přemýšlel, než jsem přiznal: „Chtěl jsem, víš. Aspoň než jsi vzlykla. Ale i kdybych byl odjel, byl bych se vrátil. Pravděpodobně hned večer. A zeptal bych se tě, jestli si chceš o tom promluvit. Protože tady šlo o něco, co jsme museli zásadně rozhodnout.”

V Glenmerle jsem sjel s vozem z příjezdové cesty do parku a šli jsme si sednout na lavičku k leknínovému jezírku. Dívali jsme se na sebe s trochu pokřiveným úsměvem a pak jsme se políbili. To políbení bylo čistým blaženstvím, protože ona ničivá bolest by nás byla rozervala. V budoucnu dojde jistě k dalším střetům - oba jsme měli silnou vůli (a oba jsme narození ve znamení Lva, pokud to má nějaký význam), ale smíření v náručí toho druhého bude vždycky takovým nebem, že jsme uvažovali, zda ta radost nestála za tu úzkost. To jsou výšiny a hlubiny.

Tento den krize bylo mírné zimní odpoledne. V dálce krákala nějaká vrána. Světlinu obklopovaly stromy parku a natahovaly do

32 $

výše své holé větve. Před námi bylo okrouhlé poklidné leknínové jezírko, na němž kdysi plachtily mé lodičky. Hluboce jsme rozebírali, už ne vyřešené problémy tajností, ale záležitosti spravedlnosti mezi milenci a jak zajistit, aby láska vytrvala. Z našeho rozhovoru nevzešlo, jak jsme věřili, nic menšího než ústřední „tajemství” vytrvalé lásky - sdílení.

„Podívej se,“ říkali jeden druhému, „co vtahuje dva lidi do blízkosti a lásky? Samozřejmě tu je tajemství fyzické přitažlivosti, ale tu přesahují věci, které spolu sdílejí. My máme oba rádi jahody a lodi a kolie a básně a všechnu krásu. Všechny tyto věci nás spojují. Toto sdílení sice prostě nastalo náhodou, ale my teď musíme usilovat o sdílení všeho. Všeho! Když jeden z nás má něco rád, pak musí mít k tomu nějaký důvod - a ten druhý jej musí najít. Týká se to každé jednotlivé věci, kterou má rád jeden z nás. Takovým způsobem vytvoříme tisíce vazeb, velkých i malých, které nás spojí. Pak si budeme tak blízcí, že bude nemožné - nemyslitelné - pro některého z nás domnívat se, že by mohl takovou blízkost navázat s někým jiným. A naše důvěra jednoho ve druhého bude založena nejen na lásce a soudržnosti, ale na skutečnosti tisícerého sdílení - tisíce vazeb spletených v nezlomitelné pouto.“

Čím víc jsme o tom mluvili, tím víc rostlo naše nadšení. Měli jsme pocit, že naprosté sdílení je nejvyšším tajemstvím lásky, která vytrvá navždy. A ovšem, můžeme se naučit mít rádi cokoliv, pokud budeme chtít. Právě sdílením vytvoříme nejen vazbu neuvěřitelného přátelství, ale udržíme kouzlo své zamilovanosti, jež se bude každým rokem víc a víc prohlubovat. Sblížíme se tak, jak jen se dvě lidské bytosti mohou sblížit, budeme si bližší, než si kdy dva lidé byli. Ať přijdou jakékoliv bouře, ať léta přinesou jakékoliv změny, naše sdílení všeho vytvoří podloží pevné jako skála. A tak jsme před sebou viděli svou cestu obzor za obzorem. Taková měla být. Vesele i vážně jsme zpečetili svou dohodu podáním ruky a bezprostředně nato jsme se prudce políbili.

Pak jsem sáhl do kapsy a vylovil svou báseň. V hrozném mlčení naší krize jsem si představoval, jak ji spaluje smutný modrý plamen, ale teď pro ni nastal ten nejvhodnější čas. Ztělesňovala něco, co mi $

jednou napsala o holých větvích, takže jsme ji vlastně vytvořili společně, ačkoliv v podstatě všechno, co jsem kdy napsal, pocházelo z manželství našich myslí a našich duchů. A teď jsem ji Davy u lek-nínového jezírka přečetl:

JARO (modrojas)

My dva vždy nosme jara modrojas Šeřík a zpěvy v průběhu všech let, ne spavé léto snící o podzimu, jen duben smavý, větve samý květ.

A až noc padne, než ztichne jara kvas, kdy z holých větví poupě vyraší, holubí šedí nebe zatáhne se, pak polibek dubnový jak řeka rozlije se.

Na závěr toho pamětihodného dne, kdy napřed došlo k naší otřesné krizi, pak k vyjádření mistrovského nápadu, jak utvářet naši lásku, a potom k přečtení mé básně, nás táta pozval do svého klubu. Nazval tam Davy „dobrým kamarádem” za to, že navštívila mámu v nemocnici, a Davy ta pochvala rozzářila na řadu dní. V klubu jsme diskutovali o velkých biftecích a výborném burgundském.

Později jsme se často vracívali k tomu dni, kdy se zrodilo naše dokonalé vzájemné sdílení všeho, kdy jsme vážně, plni nadějí i vesele začali budovat svou Zářivou bariéru.

Zářivá bariéra se měla stát štítem naší lásky, obezděnou zahradou, ohradou kolem mladého stromku, aby ho jeleni neokousali, měla být tvrzí s hradbami a strážnými věžemi, svítícími bělostně jako anglické útesy. Od začátku jsme ji nazývali Zářivou bariérou, jež bude ochraňovat zelený strom naší lásky. V druhém smyslu byla onou Zářivou bariérou sama naše láska, která uvnitř ní sílila.

Proč vlastně musí být láska střežena? Proti jakým nepřátelům? Rozhlíželi jsme se kolem sebe a viděli jsme svět, který se čím dál víc stával nepřátelským, výhrůžným místem, kde měřítka slušnosti a ohleduplnosti zanikala a v němž hrozila obrovská válka. V tomto

34 $

světě láska netrvala. Zdálo se, že zamilovaný úsměv slibuje trvání navěky, jenže přátelé, kteří se do sebe loni zamilovali, se letos rozcházeli. V novinách se objevovaly statistiky rozvodů. Existují vůbec ještě někde nějací starší zamilovaní lidé? Ačkoliv tedy láska vypadá zpočátku velmi slibně, sama o sobě navždy nevydrží. Proč? Jaké selhání se skrývá za selháním lásky?

Jednoho dne na začátku jara jsme se domnívali, že jsme našli odpověď. Vrahem lásky je plíživá oddělenost. Zamilovanost je darem bohů, ale záleží na milencích, zda ji budou hýčkat, nebo ji zničí tím, že ji budou brát jako samozřejmost, obzvláště po svatbě, a přestanou dělat věci společně. Když si budou nacházet každý sám pro sebe své zájmy, jestliže „my“ nahradí, já“. Já sám. Co chci dělat já, je v mém vlastním zájmu. Stačí jen úkrok k sobectví a sejde se na cestu plíživé oddělenosti. V moderním světě, zvláště ve městech, tomu všecko napomáhá. Muž odchází do úřadu. Žena zůstává doma s dětmi - se svými dětmi - anebo má odlišné zaměstnání. Selhání lásky může způsobit nenávist, znuděnost nebo nevěra s milencem. Všechno pak nese důsledky. Napřed nastoupí plíživá oddělenost a za ní selhání.

Vztyčili jsme tedy Zářivou bariéru proti plíživé oddělenosti, jejímž zdrojem je v konečném důsledku , já“ člověka. Vztyčili jsme ji rovněž proti neslušnému světu pokleslých měřítek, úpadku ohleduplnosti, našeptávačů a očerňovatelů lásky. Budeme se řídit vlastními měřítky. A především se zaměříme na „my“, ne každý sám na sebe. Proti plíživé oddělenosti postavíme velikou zásadu sdílení. Viděli jsme ,já“ jako nejhorší nebezpečí lásky a ono jím vskutku je. Neviděli jsme je však jako nejhroznější zlo pekla, jímž rovněž může být. Viděli jsme jen nebezpečí hrozící naší lásce. Odvraceli jsme se od něho, protože jsme milovali svou lásku. A rozhodli jsme se, že ji zachováme.

Plíživá oddělenost a sdílení představovaly opačné strany jedné mince. Odmítali jsme jakoukoliv činnost, jež by nás rozdělovala, ať už šlo o bridž, střílení nebo jachting, protože by vedly k plíživé oddělenosti. Naproti tomu, kdyby si jeden z nás něco oblíbil, pak druhý se to ve jménu sdílení musí naučit mít také rád. Teď jsme znovu přezkoumali své pochybnosti o dětech. Kdyby děti mohla vychová

35 $

vat chůva a my se společně o ně starali pár hodin denně, nebo kdybychom dokonce farmařili, bylo by dobré děti mít. Ale v kontextu moderního života, v němž se děti stávají středem života ženy, by znamenaly naše rozdělení. Nebudeme tedy mít děti. Nezvolíme si ani žádnou takovou kariéru, která by snad dominovala jen u jednoho. Vybereme si jedině takovou, kterou bychom sdíleli společně.

Začali jsme okamžitě s nadšením a důkladností žít podle těchto zásad sdílení. Rozhodli jsme se, že každý z nás si musí přečíst všechny knihy, které četl ten druhý, včetně dětských knih. A přečetli jsme je. Já jsem byl třeba víc doma ve světě literatury, Davy zase víc ve světě hudby. Začal jsem tedy studovat v hudební síni koleje, vstřebával jsem do sebe symfonie a kvartety. Já zůstanu možná tvůrcem básní, kdežto Davy tvůrcem hudby - ve hře na varhany a na klavír byla velmi talentovaná, ale oba jsme se zabydlili v obou světech. Hrávala mi skladby, které jsme obzvlášť měli rádi, nahlas jsme si četli obzvlášť oblíbené knihy, a ovšem všechny básně. Jednou takovou knihou, kterou jsem znal a měl rád, byl Peter Ibbetson od George du Mauriera, příběh nesmrtelné lásky. S potěšením jsme ji četli spolu. Nepodařilo se mi sehnat její filmové zpracování, které bylo staré už tehdy, kdy jsem ho viděl, a tak jsme si zařídili ve jménu sdílení soukromou ukázku. V klidném parčíku poblíž klubu, kde jsme se často setkávali, stála malá bronzová rusalka na kamenném pařezu. Stala se pro nás „la fée Tarapatapoum“ a „Mimsey“ zůstalo tajnou něžnou přezdívkou Davy. Tato oblíbená knížka byla ovšem jen jednou ze stovek, jež se stejně jako každá báseň či koncert nebo smyčcový kvartet proměňovaly ve vzácnou vazbu mezi námi. Nové knihy jsme četli společně anebo bezprostředně jeden po druhém. Chodili jsme spolu do divadla a na koncerty, a pokud nemohl jít jeden, nešel ani druhý. Zdálo se nám, že jedním z velkých rozdělujících faktorů jsou názory dané pohlavím. Dívky jsou vychovávány tak, aby smýšlely jako ženy, hoši jako muži. Rozvinuli jsme tudíž obrovské, léta trvající úsilí, abychom uznávali a chápali tato velmi odlišná hlediska. Nepřeháním, když řeknu, že jsem se učil myslit jako žena, Davy zase jako muž. Naše sblížení se v důsledku naší snahy prohloubilo, neuvěřitelně prohloubilo. Znovu a znovu se potvrzovalo naše mínění,

36 $

že jestliže si jeden z nás něco oblíbí, musí na tom být něco, co by měl objevit i ten druhý. Sdílení pro nás znamenalo sjednocení. Čím víc jsem četl její knihy a poslouchal její hudbu, tím víc a víc se Davy zabydlovala ve mně a já v ní. Nacházeli jsme nerozlučitelnost dvou lidí, kteří se milují.

Zářivá bariéra byla především sdílením a obranou proti plíživé oddělenosti, rozvíjeli jsme však i jiné zásady. Jednou z nich byla samozřejmě naprostá důvěra. Jinou, o níž jsem se už zmínil, byl názor, že vlastnictví se může stát břemenem. O něco později - ohlížím se o dost dál než k onomu prvnímu jaru - jsme utvrzovali také to, co je možno označit jako zásadu bezprostřednosti. Jestliže jeden pocítil nutkání zastavit se a naslouchat zpěvu ptáka, vyjít si na noční procházku, zkrátit vyučování nebo něco dělat, oba jsme to vždycky provedli. Další, i když ne touž, byla zásada shody. Jestliže jeden z nás dospěl k důvěře v něco, přijali jsme ji oba, ledaže nemohla být opodstatněna. Všechno kladné jsme považovali za důvěryhodnější než věci negativní. Jestliže jeden spatřoval v něčem strašidlo, které jiní ani nevnímali, druhý to přijímal bez posměšků. A samozřejmě z toho vyplývala zásada ohleduplné zdvořilosti: pokud by jeden z nás druhého o něco požádal, druhý by přání splnil s přesvědčením, že žadatel zvážil všechny důsledky. Tak by třeba jeden mohl druhého vzbudit v noci a požádat ho o sklenici vody a druhý by mu ji ochotně (byť ospale) přinesl. Opravdu jsme definovali zdvořilost jako „sklenici vody v noci”. A považovali jsme za vskutku velkou zdvořilost požádat o tu sklenici stejně jako přinést ji.

Hledali jsme blízkost vyvolanou sdílením proto, abychom si uchovali zamilovanost, avšak taková blízkost se postupně stávala opravdovým sjednocením. V raném období takových rozhovorů v klubu jsme v tomto postupu dosahování jednoty viděli něco jako vzájemné obrušování dvou kamenů, kdy tvrdé výstupky jednoho odřou měkké výčnělky druhého, až se nakonec uhladí do dokonalého souladu jednoho kamene. Byli jsme v té době pohané, neznali jsme Kristův výrok o manželství, kde dva jsou , jedno tělo”. Kdybychom jej znali, mohli jsme už tehdy pocítit slabé spojenectví s Ním. Uvědomovali jsme si ovšem, že náš počáteční „soulad” byl sice dosti těsný, zvláště

37 $

v reakci na krásu a ve smyslu pro humor, přesto se však proces, jímž jsme se měli stát jedním kamenem, neobešel bez skřípání, vrzání a kvílení, zvláště proto, že jsme oba byli silné a bojovné povahy. Dovedli jsme se však i sami sobě smát. Dalším požehnáním bylo - ačkoliv my jsme to považovali za samozřejmost - že jsme dokázali vždycky spolu mluvit. Oba jsme se uměli výborně vyjadřovat, používali jsme slova stejným způsobem a oba jsme ochotně a dychtivě hovořili o všem možném. A nakonec jsme oba věřili - a opět jsme to považovali za samozřejmost - že bychom se mohli změnit, když bychom k tomu objevili dobrý důvod: kontrolovali jsme své myšlení a vůli. Pro žádného z nás by nebylo vůbec přijatelné prohlášení, tak obecné v oněch dnech hromadného psychologizování: „Takový prostě jsem a takového mě budeš muset přijmout”. Snad jsme tomu přes-příliš důvěřovali, ale nemohu si pomoci, celkově dávám přednost naší ochotě všechno projednat před pasivním přijímáním poznaných chyb. V Čajkovského Páté symfonii probíhá všemi čtyřmi větami jedno téma, někdy melancholicky, někdy zlověstně, až nakonec vyznívá triumfální tóninou. S ní jsme ztotožnili svou lásku - svou Zářivou bariéru - protože zpívala píseň naší lásky.

Někdy jsme se i přeli, byli jsme přece jen lidé a měli jsme různé nálady. Obvykle ty půtky vznikaly z nicotných důvodů, buď jsme byli unaveni anebo jsme ztratili těsný kontakt, protože jsme byli každý sám nějakou dobu ve venkovním světě. Samotná naše blízkost byla nebezpečím v tom smyslu, že jsme okamžitě zpozorovali i to nejslabší rozladění, zrníčko prachu, které by nemělo vliv na chod budíku, ale zastavilo by jemné náramkové hodinky. Náznak zlosti nebo ochlazení v hlasu druhým vždy otřáslo. Zazněla zdvořilá slova pobouření nad zrazenou láskou, zavalila nás neuvěřitelná pohroma. Zmizela naděje, naše oči se od sebe odvracely, následovalo hrozné mlčení. A přece jsme v hloubi nitra věděli, že by stačilo zachytit pohled druhého a neshoda by přešla. Neodpustili bychom ale zradu. Věděli jsme však také, že jedno láskyplné slovo nebo třeba jen polo-žení desky na gramofon - zvláště humorné hudby z „Lásky ke třem pomerančům” - nás vyhojí. Jindy stačilo, aby jeden z nás něco udělal. Jednou takhle přilétl na parapet otevřeného okna ptáček a tichý,

38 $

nehybný, po nás pokukoval jedním třpytivým očkem, až jsme se rozesmáli. Někdy nám samým připadalo takové mlčení až směšné a oba jsme potlačovali chuť zasmát se. Nakonec se jeden z nás podvědomě usmál, vybuchl oboustranný smích a opět jsme byli plní lásky. Následovalo nebe usmíření, něhy, radosti. Takové byly naše hlubiny a výšiny.

Z těchto vzácných hádek jsme se naučili jednomu, že totiž odloučení znamená vždy nebezpečí. Střety obvykle nastávaly, když jsme se poněkud vymkli ze souladu jednoho s druhým. Když jsem později býval jako námořník s lodí na moři čtrnáct dní, trvalo nám někdy až čtyřiadvacet hodin, než jsme se zabydlili do vzájemné reality, přestože jsme na sebe neustále mysleli. Usoudili jsme, že v odloučení jsme si vždy jeden druhého trochu zidealizovali, takže jsme v určitém rozsahu zapomněli na skutečnou osobu. Podobně, když jsme několik večerů po sobě strávili ještě s jinými lidmi, vyvedlo nás to z blízkého styku. Potřebovali jsme dny, nebo aspoň večery, kdy jsme byli spolu sami, přehrávali jsme si hudbu, četli básně anebo si vyšli ven. „Být sami venku“ - sami spolu - vyjadřovalo něco, co bylo pro nás nezbytné: vítr a oblohu, zemi a moře.

Zavedli jsme brzy něco jako hlídku na hradbách Zářivé bariéry, později jsme ji nazvali „navigační radou“. Zčásti byla součástí „zasedání pravdy“, důležitější bylo, že šlo o zkoumání „stavu jednoty”. Sdílíme se ve všem plně? Neprojevuje se nějaký příznak plíživé oddělenosti? Tyto porady se konávaly čtrnáctidenně nebo měsíčně. Nalili jsme si při nich sherry, začali jsme hudebním úvodem z některé ušlechtilé symfonie, třeba zpívaným mottem z „Páté”, a pak jsme hovořili. Často jsme se museli v něčem rozhodovat. Ať dopadlo rozhodnutí jakkoliv, bylo založeno na tom, čemu jsme říkali „Odvolání k lásce”.

„Odvolání k lásce” bylo základní částí pravé stavby Zářivé bariéry. Znamenalo nejzávažnější otázky: co bude nejlepší pro naši lásku? Měl by jeden z nás změnit své chování, které vadí druhému, nebo by se ten druhý měl naučit přijímat je? Ano, co z toho by bylo pro naši lásku lepší? Který způsob by prospěl v kterékoliv volbě či plánu ve světle našeho jediného cíle: milovat se po celý život? Žádný

39 $

argument nemohl v těchto úvahách převážit. Odvolání k lásce bylo v bitvách o Zářivou bariéru jako volání polnice, které pozvedalo náš zrak od okamžitých přání k tomu, co bylo vskutku důležité.

Odvolání k lásce se svým prohlášením, že první je pro nás naše vzájemná láska, i sám název Zářivé bariéry s obrazem hradeb by mohly naznačovat vyloučení přátelství a rodinné lásky. Taková představa by však byla falešná. Jedním ze tří bodů mého dětského hesla - které je jakýmsi klíčem k této knize - je „Nikdy nezraď přítele!“ To samo potvrzuje, že přátelství bylo pro mě důležité, stejně jako pro Davy. Věřili jsme v hluboké, opravdové přátelství, chovali jsme vřelé city ke svým přátelům a ke svým rodinám, naše soudržnost s nimi byla velmi intenzivní. Musím připomenout, že Zářivá bariéra nevylučovala nic krásného a dobrého, a takovými se nám jevily všechny lásky. Odvolání k lásce bylo jednoduše uspořádáním hodnot: první věci na prvním místě. Ke konfliktům mezi láskou a přátelstvím docházelo jen vzácně nebo k nim vůbec nedocházelo. Konflikty vždycky vyvstávaly jen mezi svévolným já a láskou.

Mohl bych se zde zmínit, že ani ty nejvášnivější feministky z pozdějších let by nemohly snadno najít chyby na jednotě založené na sdílení a na Odvolání k lásce při rozhodování, jednotě, v níž nikdo neuplatňoval svou osobní autoritu. Všechno, co bylo nutné udělat, ať už to byly domácí práce nebo přepínání plachet, jsme dělali společně jako součást sdílení: ne ve jménu ženských práv, ale ve velkém jménu lásky.

Naše signály pro použití ve vnějším světě nebo ve společnosti byly užitečnými a praktickými prostředky pro zachování našeho spojení. Tak jsme třeba měli „poznávací signál”, tichoučké zahvízdání čtyř not s maličko odlišnou odpovědí, který se prokázal jako užitečný ve stovce situací, nebo ostré „Pozor” či „Nebezpečí”, jež nás zaručeně dokázaly vytrhnout ze spánku a často tak také posloužily. Ve společnosti jsme užívali celou řadu signálů, které nezávisely na zachycení pohledu partnera či grimase jeho obličeje. Většinou šlo o naprosto nevinné otázky, jako třeba: „Donesl jsi ty anglické oválky?” Ty pak znamenaly například: „Tenhle člověk mě příšerně nudí, už to nevydržím, udělej něco!” či „Pojďme odtud!“, případně „Podívej se na toho, koho ti ukážu očima” nebo „Ten, co teď promluvil, lže” případ

40 $

ně „Až budeme odcházet, požádejme osobu (dvojici), na kterou se podívám, aby šla s námi.“ Taková a jiná vyjádření, některá daleko jemnější a složitější, doprovázená přiměřenou reakcí, v nichž jsme byli dobře vycvičeni, nám umožňovaly soukromě se domlouvat i v místnosti plné lidí.

Pro utajenost těchto signálů si o nás druzí často mysleli, že jsme schopni číst si vzájemně v mysli. S ohledem na skutečnou telepatii to nebyla bohužel pravda, ačkoliv jsme se o to pokoušeli, někdy s vzácnými, zato však oslnivými úspěchy, které mohly být náhodné. Byli jsme si však vskutku tak blízcí, tak důvěrně jsme se vyznali ve způsobu myšlení toho druhého, tak silně jsme se v lásce shodovali, že jsme obvykle pohledem nebo podle tónu hlasu poznali, co si ten druhý myslí, a obzvlášť, co cítí. Někdy jsme své pozornější přátele docela vyplašili, když jsme podle této znalosti jednali, aniž jsme si to sami nějak výrazněji uvědomovali; pozorovateli však naše jednání mohlo připadat záhadné. Jednou si jeden přítel všiml, jak Davy zběžně pohlédla na svíce na naší krbové římse, ale ne na mne, načež já jsem za chviličku vstal a rozsvítil je. „Skoro mě to vyděsilo,” shrnul to později, „bylo to až příliš dokonalé.”

Zářivá bariéra byla souhrnem všech prvků soustředěných ve sdílení a absolutní důvěře, které jsme zabudovali do své lásky, a jak jsme věřili, učinili ji nezranitelnou vůči ničitelům lásky, jako je plíživá oddělenost. Zamilovali jsme se do sebe první jarní láskou a zapřísahali jsme se, že náš cit vytrvá. Ať se s láskami jiných lidí stane cokoliv, ta naše obstojí. A ona obstála, ačkoliv o dlouhá léta později měla čelit něčemu, o čem se nám nikdy ani nezdálo. Na naší lásce bylo pozoruhodné, pokud ne docela jedinečné, že do Zářivé bariéry byla zabudována všechna naše zamilovanost a věnovali jsme jí veškeré své myšlení a všechnu svou oddanost. Podkladem všeho toho tvrdého přemýšlení byl půvab lásky samé, lásky tak hluboké a čisté, že nám svou vášní a něhou téměř lámala srdce. Byl v ní prvek sexuální vášnivosti a důležitým rozměrem naší lásky byl sexuální soulad, stejně jako sexuální hravost. Ale sex sám o sobě nepředstavoval všechno a my jsme věděli, že udělat z něho všecko nebo snad nejdůležitější prvek by znamenalo říkat si o pohromu. Ti, kteří vidí v lásce

41 $

jedině sex nebo hlavně sex, prostě nevědí, co je láska. Jsou jako slepec, který se domnívá, že chobot či snad falus slona je celý živočich. Milovat, to jest vidět krásu, znamená obdivné zbožňování, které milujícího odvrací od jeho já. Mohlo mi utrhnout srdce, když jsem se díval na spící Davy, tak bezbrannou, nevinnou a důvěřivou, ať už v tom prvním jaru či o tucet let později. Když jsme se tehdy uprostřed zimy do sebe zamilovali, prohlásil jsem: „Nebudeme-li v době šeříků do sebe zamilovanější, bude s námi konec.“ Ale my jsme byli zamilovanější, neboť láska musí růst, nebo umřít. O každém našem výročí jsem říkával: „Nebudeme-li se příští rok milovat hlouběji, selhali jsme.“ Jenže my jsme se milovali hlouběji, byli jsme si bližší a dražší, ona byla ve mně a já v ní, v naprostém souladu lidí, kteří se milují. A každoročně jsme si připili na budoucnost starým přípitkem: „Bude-li jen zpoloviny tak dobrá jako to, co jsme dosud poznali, pak ať žije zbytek cesty!“

Zářivá bariéra, jakkoliv nezranitelná vůči rozdělujícím silám života, však nebyla nezranitelná vůči smrti. Byli jsme si vědomi, že existuje smrt: ti, kteří milují život, si ji vždycky uvědomují. Připomí-nali jsme si slova Waltera de la Mare: „Dívej se na všechny půvabné věci, jak bys je viděl v hodině poslední… “ A my jsme si říkali, a mysleli jsme to vážně, že kdyby smrt přišla zítra, po jediném roce, po pouhých pěti či deseti letech takové lásky, nebyla by to porážka. Jakkoliv krátká by naše láska byla, byla by nádherná i ve smrti!

Nebyla by porážkou, tedy ne tehdy, pokud by smrt přišla pro nás oba současně. Jenže smrt lásku nerespektuje. Jestliže jsme svou lásku tolik zdokonalovali, jestliže jsme byli tak jednotní, podstupovali jsme strašlivé riziko. Jak by jeden z nás snesl smrt druhého? To pomyšlení nás pronásledovalo, budili jsme se s hrůzou ze snů, kde hrála roli. Poprvé se mi o Davyině smrti zdálo v tom prvním jaru. Ve snu jsme jako skřivánci dováděli na vrcholu desetiposchoďové budovy. Davy se smála na parapetu… a spadla. Řítil jsem se dolů po všech těch schodištích s takovou úzkostí, že se divím, jak to, že mě ve spánku nezahubila. Davy ležela v opuštěné ulici s polámanými kostmi… zle-hounka mě políbila a zemřela. Ten sen byl nejstrašnější agónií celého mého života. Stejné sny pronásledovaly i Davy. Nedalo se to snést.

42 $

A tak jsme doplnili Zářivou bariéru: zemřeme společně. Byli jsme pohané, nevyznávali jsme žádné náboženství, očekávali jsme jenom temnotu. Měli jsme jen jeden druhého a svou překrásnou lásku. „Než uzavře jej, rozdrtí zimní sníh tíhou ve smrti.” Jestliže spolu sdílíme tuto lásku, neměli bychom spolu sdílet i smrt? Rozhodli jsme se - hluboce a silně - že ať budou naše dny dlouhé nebo kratičké jako padající hvězda, odejdeme společně. Kdyby jeden náhle zahynul, druhý ho bude okamžitě následovat. Kdyby jeden z nás smrtelně onemocněl, kdybychom oba příliš zestárli a zeslábli, takže bychom se už nemohli radovat ze života (tehdy jsme si mysleli, že tak nějak kolem třiceti), odejdeme. Vzlétneme v letadle vysoko k čisté obloze a střemhlav se zřítíme k zemi jako jasný šíp ve sluneční záři v poslední dlouhé plavbě. O něco později, když jsme začali kout plány na svou plachetnici, podoba „poslední dlouhé plavby” (jak jsme ji stále nazývali) se změnila: vyplujeme ve své malé lodi na moře a pak jedné noci, kdy hvězdy budou svítit vysoko nad vzedmutými vlnami, otevřeme ventily ve dně a společně utoneme. Naše rozhodnutí bylo pevné jako ocel: toto uděláme. A nyní byla naše Zářivá bariéra vskutku nezranitelná. O poslední dlouhé plavbě, o způsobu, jak zemřít, jsem napsal báseň:

MÁ-li TOHLE BÝT VŠECKO

(Rondo)

Má-li být tohle všecko jen oslavou závěru lásky, popřením loučení, to jediné, co vzbuzuje náš strach, když pusté dny už nejsou v dálavách, poddej se, nevzdychej obavou -

Vyplujem na moře, s plachtami nad hlavou, s lodí svou utonem pod vodní záplavou, navždycky, navždycky spolu, má drahá, ach, má-li být tohle všecko.

43 $

Po světlých dnech, promilovaných spolu,

až temnota srazí oblohu dolů,

zasnoubíme se zas a smrt, střízlivý brach,

nás oddá manželstvím v těch mořských hlubinách,

na věky spolu pod jednou zástavou,

má-li být tohle všecko.

Jednoho májového jitra, dávno před tím, než oblohu začalo projasňovat svítání, jsem jel k univerzitě. Zapískal jsem pod oknem Davy „Pozor”. Byla už oblečená, rychle sešla dolů a vyjeli jsme do noci. Na liduprázdném letišti jsem ji nechal v závětří opuštěného hangáru, teple zabalenou proti předjitřnímu chladu, a odjel jsem. Na východě se objevila nepatrná zář, viděla chumáče mlhy, převalující se v prázdných polích. Pak uslyšela zvuk letadla. Zachvěla se jednak vzrušením, jednak zimou. O chviličku později uviděla přilétat pod nebem dvojplošník s otevřenou pilotní kabinou; nad polem se naklonil, strmě klesal a křídly rozrážel mlhu, nadzvedl trochu nos a lehce přistál. Pilot v přilbě si posunul ochranné brýle nad čelo a zamával.

Davy přiběhla, objal jsem ji, nasadil jí přilbu a brýle. Usadil jsem ji na přední sedadlo v kabině a ujistil se, že je správně připoutaná.

V kabině byla pro ni náruč šeříku. Vlezl jsem na zadní sedadlo, roloval jsem ke hraně startovního pole a obrátil se proti větru. Východ se rozjasňoval, i když slunce dosud nevyšlo. Davy se otočila a usmála se.

Posunul jsem knypl docela dopředu. Motor zahřměl a letadlo se rozjelo po poli, nadskočilo, vzneslo se do vzduchu. Země se vzdalovala. Šplhali jsme do nebe, do úsvitu. Náhle nás zalila sluneční záře, ačkoliv zemi pod námi ještě zahalovala tma. Stoupali jsme výš a výš, nad rozptýlené mráčky zrůžovělé vycházejícím sluncem. Vzduch byl chladný a čistý. Zatáhl jsem za knypl, takže motor jen předl. Davy si nahlas zpívala. Držela snítku šeříku a vítr z něho trhal jeho květy. Sklonil jsem nos, letadlo se řítilo na východ a květy šeříku pluly ve vzduchové brázdě za námi. Přímo pod námi se prostíral červánkový oblak. Vlétl jsem rovnou do něho. Znamenalo to okamžik vlhké šedi, než jsme se z něho prodrali opět do sluncem prozářeného vzduchu

44 $

a na plný plyn vzlétli vzhůru. Davy zamávala a obrátila se, aby se na mě mohla usmát na znamení, že se jí to líbí. Letěla poprvé. Nechal jsem letadlo strmě klesat a vývrtkou je vyvedl zase vzhůru. Ve chvíli, kdy jsme viseli hlavou dolů, se Davy rozesmála a radostí křičela. Tak jsme si toho krásného, nádherného májového jitra v čase šeříků hráli při svém letu pod nebem.

Slétli jsme k zemi, zavezl jsem ji k ubytovně její koleje a museli jsme se rozloučit, protože jsem musel na své přednášky. Bylo stále ještě ráno a byli jsme sami v jedné společenské místnosti. Davy seděla na pohovce a povídala mi, co si myslela při letu a jak se těší, až se bude učit létat, což samozřejmě podle našeho programu sdílení bylo nezbytné. Stál jsem už na odchodu u dveří ve své kožené letecké bundě, helma a brýle se mi houpaly na řemínku na zápěstí. Jedním z vysokých oken pronikl svazek slunečních paprsků, který mi zalil hlavu a ramena a pozlatil mi světle hnědé vlasy. Usmíval jsem se na ni. Vtom nedořekla slovo a tichounce vyslovila: „Zlaťáčku!“ Nikdy nezapomněla na ten obraz, jak tam stojím v ranním slunci, obraz spojený s úsvitem a létáním. Když po létech ležela na své smrtelné posteli, také zašeptala: „Zlaťáčku!“ a já jsem věděl, na co si vzpomíná: na šeříky, na náš let v jitřním svítání a na mě, jak stojím v záplavě světla.

V tomtéž překrásném máji jsme sjížděli v kánoi řeku. Tady byla ona zkušeným vůdcem a já posádkou. Večer jsme pádlovali daleko proti proudu a pak jsme se nechali unášet proudem; seděli jsme spolu pohodlně opřeni a tlumeně jsme si povídali, abychom nerušili noční ticho. Ve vzpomínkách si představuji její bledý srdcovitý obličej, rozmazaný ve svitu hvězd, zářících vysoko nad tmavými stromy.

Když máj přecházel v červen, rozprostřel se nad námi mrak. Týden či dva po ukončení semestru jsem měl odjet do služby člena jízdní policie v Grand Canyonu. Bylo to domluveno dávno před tím, než jsme se poznali. Poslední den jsme byli v Glenmerle a sešli jsme dolů k leknínovému jezírku. Byl krásný červnový den, ale Davy byla smutná a zachmuřená. Oba nás loučení rozesmutňovalo. Já jsem ovšem vyjížděl za dobrodružstvím, kdežto ona, chudinka, musela pracovat zavřená v tom ateliéru. Měli jsme však ještě dnešek. Mluvili

45 $

jsme o zahození zlatých hodin, o lásce, která roste jen pod Damoklovým mečem, o tom, jak by se to, co se musí snášet, mělo snášet rytířsky a vesele. Davy se při rozhovoru chrabře snažila setřást své chmury. Sama o sobě suše vtipkovala a nakonec se dokonce znovu rozveselila. Doběhl jsem do domu, přinesl jsem chleby obložené hovězím a limonádu a pod červnovou oblohou jsme si uspořádali rozverný piknik.

Nakonec naše rozloučení nebylo tak absolutní. Davy přemluvila matku a bratra, aby se také vydali na západ, samozřejmě s ní. Velkolepost kaňonu ve dne v noci se stala částí našeho sdílení. Když jsem byl ve službě, pracovala jako asistentka pomezní kontroly. Pokud jsem službu neměl, vydávali jsme se na výzkumné toulky daleko podél pomezí, kde měsíc plnil tajemstvím „obrácenou horu“, jak kaňon nazývají Indiáni. Jedné noci cosi v lesích za námi vydalo strašlivé drsné zachrčení - připomínalo to něco mezi souchotinářskou krávou a hromově zesíleným moskytem - pří němž nám ztuhla krev v žilách. Neměli jsme tušení, zda to byl rys, puma, divoká kočka nebo medvěd, a raději jsme se rychle po špičkách odtud vzdálili.

V září po začátku nového semestru jsme se tajně vzali. Tajně vzhledem k záporným názorům mého tatínka na brzké sňatky, zvláště lidí, kteří ještě studují, tedy in státu pupillari. Proč tedy sňatek? Určitě ne jako mravní oprávnění sexu: bez pocitu viny jsme poznali jeden druhého už na jaře. Neměli jsme žádný významný důvod, snad jen to, že v případě nějaké nehody by náš sňatek měl jistou právní hodnotu. A taky jsem si myslel, že to Davy udělá radost, což se také stalo. Určitě za tím nevězelo přání mít pocit „ženatého” a „vdané”, protože jsme manželské přístupy a vtipy považovali za ničitele lásky. Nikdy jsme nepřekonali nechuť k slovu „manžel” a „manželka”. Říkali jsme o sobě, že jsme „partneři v lásce”. Možná jsme však měli pocit, že by se naše hluboké sliby měly potvrdit nějakým obřadem.

Každopádně jsme se jednoho sobotního rána s povolením k sňatku v ruce vydali hledat nějakého duchovního v některé vzdálenější vsi. Vjeli jsme do vesnice a našli faru (mirv1) . Přece jen jsme cítili drobný příliv vzrušení. Nepočítali jsme však s fotbalem. Pastor byl někde s diváky a fandil. Projížděli jsme vesnici za vesnicí, byly jich snad stovky,

46 $

a nikde jsme nenašli ušlechtilého starého pána, který by meditoval při psaní nedělního kázání. Ohromeni bezvěrectvím duchovního stavu jsme se cítili rozhořčení, unavení a pozvolna jsme ztráceli odvahu. Už jsme se téměř vzdali, když jsme zkusili poslední faru. V ní jsme našli bělovlasého gentlemana, snad dokonce světce, který nepochybně meditoval. Když jsme vcházeli, právě se rozpoutala bouře s hromobitím. Laskavě s námi několik minut rozmlouval a pak nás za hrozného lijavce a hřmění oddal. Jako svědek podepsala zápis jeho sestra, upoutaná na lůžko, takže při obřadu nebyla; možná to tedy ani nebylo podle zákona. Odcházeli jsme a mraky se začínalo probojovávat slunce. Vzduch byl promytý deštěm, chladný a podél chodníku se jako zrcadla leskly kaluže. Než jsme odjeli, ukázala se na obloze duha, takže nebe s námi souhlasilo. Po příjezdu do zalesněného parku, kde jsme hodlali strávit dvoudenní líbánky jako jediní hosté v malém hotýlku, jsme zjistili, že každý z nás měl jinou představu o tom, v jaké vesnici jsme byli nakonec oddáni. V pozdějších letech, kdykoliv jsme se v nějaké skutečnosti neřešitelně lišili, vyslovili jsme si navzájem jména oněch dvou vesnic.

Časem se náš tajný sňatek stal veřejným tajemstvím. Maminka o něm věděla a spiklenecky se z něho radovala. Dokonce i tatínek musel mít nějaké podezření, ale rozhodl se nic nevyšetřovat. Ve sku-tečnosti si Davy velice oblíbil. Měla veselého, jasného, šelmovského ducha, hrávala s ním vždycky šachy, které se v Glenmerle hrály hodně a často. „Slečna Jean“, jak ji oslovovalo služebnictvo, se stala členem rodiny a příští léto strávila celé v Glenmerle.

V onom létě jsme jezdívali s Davy na koni anebo chodili pěšky každé ráno celé míle, obvykle deset, jednou dokonce dvacet mil. Na jedné takové vycházce jsme na jedné farmě objevili štěně, z větší části kolii, s malou příměsí vlčáka. Vybrali jsme si jej ze všech jeho bratříčků a sestřiček, protože byl nejtvrdohlavější a přitom měl smutné oči. Dali jsme mu jméno Laddie. Postupně se stal radostným, odvážným průvodcem na všech našich vycházkách či vyjížďkách. Jednou prolezl plotem a obořil se štěkáním na mohutnou, nebezpečnou prasnici. Zachrochtala, zvedla se a chystala se k výpadu. Tancoval kolem ní, až se mu podařilo zakousnout se jí do ocásku. Zakvičela bolestí

47 $

a pomstychtivostí, a přestože se zapřel prackami, tahala ho sem tam za sebou, úplně s ním zametala. Laddie se zřejmě rozhodl nepovolit stisk zubů, ačkoliv bezradně koulel očima. Smáli jsme se tolik, že jsme mu nemohli pomoci, i kdybychom byli věděli, jak. Nakonec ji Laddie pustil a utekl, přeskočil přes plot jako cvičený ohař.

Naše procházky, zvláště když slunce vyšlo a začalo nás prohřívat, byly neuspěchané, často jsme se zastavili na pár slov s farmářem nebo s farmářovou ženou, někdy nás pozvali na sklenici čerstvého mléka. Tu a tam jsme se usadili na zídce, krmili se sluncem prohřátými rajčaty, povídali si a nebo jsme pokojně mlčeli. Často jsme mluvívali o smutné, skoro pobuřující skutečnosti, že v mnoha živo-tech, snad dokonce i v našem před nedlouhou dobou, není čas na dlouhé vycházky a posedávání na zídkách. Recitovali jsme si báseň W. H. Daviese o tom, jak ochuzený je život, nemáme-li čas „zastavit se a dívat se“, jak to umějí ovce a krávy. Souhlasili jsme s ním. Ani nás netěšila vyhlídka na to, že bychom čas od času měli mít jeden volný den, kdy bychom nemuseli jít do práce, protože s pouhým jediným volným dnem by nás příliš tlačil čas, čas příliš omezený, než abychom jej „promarnili” vysedáváním na zídkách. Jak jen bychom měli zosnovat život plný času, život v plnosti času, v němž bychom se mohli v pohodě ztišit, kde bychom mohli zůstat stát a jen se dívat?

Jednoho dne, když jsme se prošli jako obvykle a v Glenmerle si pak zaplavali, vydatně posnídali a zdřímli si, usadili jsme se u bazénu a v dlouhém letním červnovém večeru jsme si četli dílo čínského gentlemana Lin Yutanga o dobrém životě, který pro něho stejně jako pro nás vyžadoval neuspěchanost. Se soumrakem jsme zavřeli knihu a skočili do bazénu. Když jsme se zase oblékli, usadili jsme se znovu ve svých židlích a hleděli jsme dolů do parku, kde tančil „milion světlušek v síťovém bludišti utkaném ze soumraku a pokoje”, jak se to píše ve verších Richarda Le Gallienna. Hovořili jsme o životě, jejž netlačí čas. O životě, který bychom mohli vést spolu, i kdybychom měli prodávat jablka podél silnice. Jak dosáhnout takového života?

Možná s tím měl něco společného stálý pohyb drobných vlnek na bazénu, v němž se odrážely třpytící se hvězdy. Znenadání jeden z nás, myslím, že Davy, zamyšleně prohodil:

48 $

„Bylo by docela hezké žít u moře. Moře je krásné. A mohli bychom mít člun.“

„Kdybychom měli člun s kajutou, mohli bychom na něm bydlit,“ přidal jsem se. „Mohli bychom jet, kam by se nám zlíbilo. Nemuseli bychom platit nájem. Páni, Davy! Uvědomuješ si, že kdybychom měli člun, živobytí by nás skoro nic nestálo? Neplatili bychom nájem a k jídlu bychom měli dostatek ryb a krabů?”

„Ryby mám ráda,” prohlásila Davy. „Až na ty kosti. Jen si představ ty krásné, divoké zátoky, ve kterých bychom mohli zakotvit! Kdybychom chtěli někam do města, prostě bychom zamířili do jeho přístavu a okamžitě bychom byli v centru dění. Jenže - ovšem - motorové jachty s kajutou potřebují obrovské množství pohonných hmot. Padly by na to všechny peníze, které bychom ušetřili za nájem.”

„Hm, to je pravda,” přisvědčil jsem. „To by nebylo k ničemu. Víš co? Plachetnice! To je ono! S kabinou! Vítr je zadarmo. Plachetnice se na moře stejně hodí lip. Máme to, Davy!”

„No ano,” zvolala vzrušeně. „Miláčku!” Za chvilku dodala pochybovačně. „Jenže my to s nimi neumíme. Jachty jsou strašně složité! Všechna ta lana! A navigace…!”

„To se přece můžeme naučit, ne?” uvažoval jsem. „Já jsem vlastně už trochu plachtil, ve škole, víš. Každopádně se to můžeme naučit. Davy, jen si pomysli! Kamkoliv! Do Anglie, na Havaj! Vždyť všechna nejzajímavější místa jsou v moři. A s sebou bychom mohli brát své knihy a muziku.”

„Mít s sebou náš domov“ zasnila se. „Jako želvy krunýř. Nebo aspoň jeden želví krunýř pro oba. Na tom nezáleží. Všude, kde bychom přistáli, bychom si mohli najít práci a pak bychom zase mohli plachtit dál. A Laddie by se stal mořským psem!”

„Mohli bychom také psát knihy,” plánoval jsem. „Miláčku, asi jsme našli odpověď na své otázky - objevili jsme svou cestu ke svobodě! Ke kráse a k času žít. Kdybychom jen mohli získat takový člun…”

Tak se zrodil náš sen o moři, zrodil se u klidné hladiny našeho bazénu. Když jsme šli nahoru spát, právě když vycházel velký ubývající zlatý měsíc, stali se z nás prakticky námořníci, snad dokonce

49 $

s lehkým náznakem houpavosti v chůzi, a obrázek lodi s příčným ráhnovým oplachtěním na stěně mého pokoje dostal zcela nový význam.

Následující den jsme si koupili časopisy a knihy o jachtách a až po uši jsme se do nich zabrali. Četli jsme horlivě, nejen knihy o navrhování jachet a o zacházení s nimi, ale i knihy o vzdálených místech ve světě, včetně Nordhoffových a Hallových okouzlujících příběhů o Tahiti. Vskutku nás obzvláště zaujala Polynésie, Havaj, Nový Zéland, Tahiti a divoké Tuamotu, celý mrak ostrovů ve směru příznivého větru. Netrvalo dlouho a zvládli jsme úvahy zahrnující výběr lodi. Rozhodli jsme se, že by to měl být škuner, hladinová jachta s dlouhým rovným kýlem o celkové délce čtyřicet až pětačtyřicet stop. Debatovali jsme o vratiráhnu versus kosatkových lánech a o tom, zda by kuchyňka měla být uprostřed, nebo na zádi. Věděli jsme, co jsou úpony a lodní obšívky, co je outor a dno podpalubí, co jsou podkasané záhyby, a ani ve snu by nás nenapadlo nazvat šňůru lanem; bylo to stejně nemyslitelné jako zastřelit lišku. Na základě mírných vojenských zkušeností ze školy jsem požádal o zkušební propůjčení hodnosti námořního záložníka za účelem naučit se navigaci a obdržel jsem ji. Absolvovali jsme společně korespondenční kurs se zaměřením na námořnictví, kormidelnictví, navigaci a dokonce lodní vyzbrojení. Ale i když jsme toho o moři věděli už tolik, náš život v mořských vlnách se stále omezoval jen na kánoi, zatímco bychom byli měli skasávat košovou plachtu, odvracet loď od závětmých břehů, měnit kurs, vytahovat kotvu a podobně. Potřebovali jsme jen tu jachtu a ovšem oceán. Potřebné tisíce se však zdály stejně vzdálené jako měsíc na nebi. Můj táta by nám je nikdy nedal, protože měl jasné představy, jakých cílů bych měl dosáhnout.

Naše loď se od začátku jmenovala Husa. Je to nejen divoký vodní pták, ale také pták věrný v lásce: je-li druh husy velké zabit, navždy už létá sama. Nakreslili jsme si a dali si u klenotníka vyrobit zlaté pečetní prsteny s erbem: byla na něm husa letící nad stylizovanými vlnami a nad ní vpředu vpravo droboučká safírová hvězda.

Husa byla zpočátku jen prostředkem ke konečnému cíli, jímž byl dobrý život. Život v plnosti času. Naši představivost však čím dál víc $

upoutávala půvabná krása lodí na moři. Hodlali jsme se plavit po mořích ve sluneční záři i za bouří k dalekým ostrovům, vybaveni oblíbenými knihami a trochou potřebných věcí - naše dřívější úvahyo břemeni majetku do našich plánů velmi vhodně zapadaly - a byli bychom volní, osvobození od všech jízdních řádů. Časem bychom pak mohli psát, což bychom ovšem mohli hned, pokud bychom se pro to rozhodli - copak jsem právě nedostal jedničku z angličtiny? - právě tak jako bychom si mohli vybrat, že budeme námořníky. Anebo jen mohli střežit svou lásku.

Napsali jsme rozsáhlou báseň o sto padesáti verších s nadpisem „Hlídka v kotvišti”, jež začínala okamžikem, kdy bychom doveslovali k Huse. „A z paluby pak vysmějem se zemi.“ A pak, po celé , jasné jásavé odpoledne” nakládáme do podpalubí výstroj: „Knihy a noty do hlavního salonu”, jídlo a zbraně. V přítmí sedíme na palubě, hotovi vyplout za ranního přílivu, a sníme o všem, co leží před námi: bouře a jižní noci s dráhou Měsíce, táhnoucí se nad vzedmutými vodami, „v nichž plují přízraky galeon”. Vidíme v duchu jachtu vplouvat do nějaké daleké laguny, kde „kotva šplouchne a příď se prudce stočí”, my svineme plachty a uslyšíme „příbojovou vlnu rozrážet se o útes”. Zahrajeme si hudbu, která se vznáší „nad tmavnoucí lagunou” a pak usínáme, zatímco vysoké stěžně „tužkou píší po hvězdách”. Takový byl náš sen, zrozený u bazénu v Glenmerle, který nás zcela zaujal. Zaujal také nejednoho z našich přátel. Náš zářivý a dobrodružný sen spolu s naší zřejmou vzájemnou láskou napůl přesvědčil některé naše přátele, že jsme objevili jakési obzvláštní tajemství bytí. Možná jsme je objevili: hodnotu radosti. Kdosi - byl to Byron? - se vyslovil, že v celém svém životě poznal jen tři skutečně šťastné hodiny. Když jsme o tom výroku přemýšleli, libovali jsme si při vědomí doslova stovek radostných hodin. Jak jsem pochopil už dávno předtím pod korunou mocného stromu v lukách, velká láska je cestou k radosti. Ale jak se za ni platí?

Dosáhli jsme výšin, a i hlubiny už se přibližovaly. Evropa válčila. Pravda, pro nás se nic moc nedělo, až na docela neuvěřitelnou porážku německé bitevní lodi třemi hrdinskými křižníky Královského námořnictva - snad válka brzy skončí. Ale možná také neskončí,

51 $

možná se z ní vyklube opravdový střet, do něhož bude vtažena i Amerika, a pak mohou uplynout roky, v nichž můžeme ztratit mládí i svůj sen.

Pak se Francií přehnal bleskový útok a britská armáda byla stažena z Dunkerque vším, co mohlo plout. Toužili jsme být u toho s Husou. Francie padla. Všichni tvrdili, že další bude Anglie. Odmítali jsme tomu uvěřit a sázeli jsme na ni poslední halíř. Poslouchali jsme „Panuj, Británie“ a vlasy se nám ježily na hlavě.

Rozhodli jsme se v následující zimě, že ohlásíme svůj sňatek. Maminka s tím souhlasila a velkoryse nám nabídla čtrnáct dní na Floridě na „správné líbánky”. Plánovali jsme, že se tam porozhlédneme po lodích. Dost zbaběle jsme nastrčili maminku, aby tatínkovi o naší svatbě řekla večer před tím, než se v novinách objeví oznámení. Dopadne-li vše dobře, postaví do domluveného okna lampu, kterou bychom uviděli z parku. Nebude-li tam, odjedeme ještě ten večer na Floridu. Ale lampa v okně svítila, a když jsme vešli do domu, zavolal jsem do pracovny: „Ahoj, tati!“ Zvedl oči a napůl se usmál. „Dobrý večer, synu,“ odpověděl. Jindy zpravidla řekl ještě něco navíc, ale všechno bylo v pořádku. Příštího rána jsme odjeli na okružní cestu na Floridu, okružní proto, že jsme měli navštívit mou tetu a strýce v Bluegrassu ve státě Kentucky.

Dál jsme se nedostali. Maminka mi telefonovala hned další večer: Námořnictvo, přestože je ještě víceméně mír, mě povolává na moře. Jak jsem se později dozvěděl, na torpédoborec do Pearl Harboru. Jedna kapitola našeho života končila, druhou obestíral závoj neznámého.

Dali jsme však své lásce pevný tvar, a proto vytrvá, ať se stane cokoliv. Věřili jsme tomu. Kdyby došlo k nejhoršímu a jeden z nás odešel, druhý bude následovat podle onoho: „Kamkoliv půjdeš…” Nějak jsme byli schopni čelit tomuto rozloučení s menší agónií - anebo jsme svou úzkost lépe skrývali - než tehdy při loučení kvůli Grand Canyonu. Byli jsme spíše optimistické povahy a svým způsobem jsme věřili v budoucnost. Takže jsme to rozloučení brali téměř vesele.

Celý rok jsme pracovali společně na básni, která měla vyjadřovat, co si myslíme o lásce. Báseň sama poví, co jsme si vybrali.

52 $

ZÁŘIVÁ BARIÉRA

Současné štěstí, láska, přijetí, a požehnání v našem objetí, se nesmí zvrátit na plíživou samotu, má vždy být středem našich životů.

Víme, že jenom láska lásku uchrání a jenom láska dává lásce trvání je vrahem jáství, neznalé, co hrozných ztrát májový čas bez krásné lásky bude stát.

Postavme tedy svoji lásku na oltář, bděme a stále chraňme její svatou zář, ať s léty hlubším stává se ten něžný cit, kdo drahým je, vždy ještě dražším musí být.

Kouzelným slovem je tu stálé sdílení, je zdrojem krásy, víry, žalu, zasnění, jde ruku v ruce se společnou radostí - již nerozdělí smrt svou zlobnou žádostí.

A do takové lásky vtisknem půvaby, jež čas nám bezem, krásou stromů přivábí, svítáním, v kterém jitřenka nám zahoří, jarem a básněmi a plavbou po moři.

Ta jasnost, jak nebe vysoká a čistá, závisí na nás a přísahou je jistá,

Zářivou bariérou pro bolest a slzy, na léta ochrání nás nedobytnou tvrzí.

Rozloučili jsme se, Davy, můj bratr a já, na můstku v Glenmerle. Laddie s námi nebyl, před měsícem přišel o život a my jsme ho velice postrádali. Pak přijel na můstek táta a já jsem nastoupil do auta. Byl na mě hrdý, i když mi to neřekl, a trochu mi záviděl. Později se snažil pohnout nebem a zemí, aby ho vzali znovu do armády. Podali

53 $

jsme si naposled ruce, vlak se rozjel a já ho viděl, jak stojí na nástupišti, vysoký, do bronzová opálený, mladického vzhledu. Zamával mi, usmíval se. Už jsem ho nikdy neuviděl, již nikdy jsem neuviděl Glenmerle jako dům plný života. Tehdy jsem to ovšem nevěděl.

O pár minut později za vesnickým nádražím podle zvláštní domluvy vlak zpomalil a Davy naskočila. Dvě stě mil jsme spolu pili sherry a mluvili o tom, že pro ni pošlu co nejdřív. Pak jsme se silně objali, usmáli se na sebe, Davy vystoupila a vrátila se jiným vlakem do Glenmerle, zatímco já jsem pokračoval v cestě.

Dříve než jsem odplul ze západního pobřeží do Pearl Harboru, přišel mi od ní dopis, psaný pozdě v noci. Popisovala v něm, jak s mým bratrem šla od brány v mlžném oparu prosvětleném měsícem a jak „po jejich boku běžel stín věrného Laddieho“, jak se zastavili na můstku a „uviděli velký stříbrný smrk jako temnou záhadu na trávníku, ovíjeném převalující se mlhou“. Teď, pozdě v noci, Jak píšu, měsíc strašidelně nahlíží do podivně prázdných místností a stříbří okna v Glenmerle, kde mě sledují přeludy tebe a ostatních z našich šťastných časů“. Možná přes léta, jež měla přijít, vyciťovala můj návrat do Glenmerle za hluboké noci po jejím odchodu, kdy jsem stál na můstku a putoval v představách z pokoje do pokoje v domě svého mládí.

O den později má loď vyplula na západ a mně se zdálo, že ta dlouhá, rozčeřená, bílou pěnou lemovaná rýha za ní se protahuje až ke Glenmerle a k Davy.

54 $

Stín stromu

Posledního májového rána odplouval pomalu od ostrova s bílými plážemi a kokosovými palmami dlouhý, úzký torpédoborec z generace známé jako „čtyřkomínová”. Hluboce modré moře bylo klidné, na blankytné obloze se loudavě převalovala velká bílá oblaka hnaná pasátem. Na palubu náhle vyrazil mladý důstojník v neposkvrněné bílé uniformě a vyběhl po žebříku na kapitánský můstek. Popadl dalekohled a z pravobočního křídla můstku prozkoumával linii pobřeží v dohledu. Pokud šlo o nějaké ohrožení, pak jako by se nikoho jiného na lodi netýkalo. Neozývaly se píšťaly lodivoda, ostatní důstojníci a muži z posádky vykonávali klidně své povinnosti a loď pomalu plula dál. A přece stál mladý důstojník napjatě na křídle můstku, ranní slunce se zlatě odráželo od jeho knoflíků a čapky, a hleděl upřeně dalekohledem na jeden bod na pobřeží, které se pomalu vzdalovalo od zádi jeho lodi. Tím bodem byl vjezd do přístavu města Kaunakakai na ostrově Molokai v havajské skupině. Míjely minuty. Vjezdový průliv teď byl v pravém úhlu k přídi a vynořil se z něho bílý hlídkový člun s malou kajutou. „Pane,“ oslovil jiného důstojníka, který k němu přistoupil, „tamhle je, pane! Je to Ebbtide“ Před půlhodinou přišla z vlajkové lodi eskadry, jež pravděpodobně kotvila ve městě, vysílačkou zpráva, že Davy - Davy! co nevidět vypluje na hlídkovém člunu Ebbtide z Kaunakakai. Zpráva byla předána z můstku hovorovou trubkou do velké důstojnické kajuty. Davy! Jak by se sem dostala? Nevěděl ani, že je na ostrovech, i když kabelogram o jejím příjezdu přišel minulý týden, než torpédoborec

55 $

vyplul. Ale přesto! Z Kaunakakai na motorovém člunu! Zvedl dalekohled. Je to snad ta postavička na přídi…?

Davy skutečně stála na přídi motorového hlídkového člunu a v té chvíli se kabonila, když pozorovala, jak torpédoborec odplouvá. O minutu později se chmury proměnily v radost. Torpédoborec se otáčel a vracel se. Asi tucet lidí na palubě motorového člunu propadlo vzrušení a na Davy zazářilo několik úsměvů plných sympatie. Motorový člun manévroval tak, aby se setkal s torpédoborcem. Davy uviděla na můstku mladého důstojníka, „který vypadal hezký, opálený a potěšený,” jak si zapsala do našeho deníku. Ale ono „potěšený“ jeho stav zdaleka nevystihovalo.

Torpédoborec se ve vodě zastavil. Motorový člun jej velkým obloukem objel. Na chvilku dopadl stín stěžně a ráhna jako tmavý kříž na bílý motorový člun a ten se už podélně přibočil k velké lodi. Důstojník pohlížel dolů na dívku, ona zvedla oči k němu. Všichni ostatní je s úsměvem pozorovali. Nemohli na tu vzdálenost mluvito radosti a lásce, zavolali na sebe jen nic neříkající „Dobré ráno”,o to výmluvnější byly jejich oči. Z lodičky na loď přenášely to,o čem nemohli mluvit a obě tváře zářily úsměvem. Davy si zapsala: „Lidé na mě naléhali, ať něco řeknu, ale nemusela jsem mluvit. Pět minut jsme na sebe upřeně šťastně hleděli k potěšení všech na palubách obou lodí. Museli jsme jim, aspoň některým, připadat jako pohádkoví milenci, jako symbol, neboť později mi přicházeli někteří povědět, jak je dojímala naše zřejmá radost a láska. Takže jsme se dočkali svého májového času - májového času na moři a milovali jsme se právě tak jako v minulých šeříkových májích, možná víc.“

Na můstku torpédoborce byl vydán rozkaz, motory se pomalu rozburácely, loď nabrala kurs, rozjela se standardní a pak plnou rychlostí. Davy se dívala, dokud se trup lodi neztratil za obzorem.

Tak jsme se setkali po nejdelším odloučení v našem životě - téměř po třech celých měsících. Uprostřed debaty v dopisech, má-li, nebo nemá-li Davy přijet, protože nebylo jisté, že torpédoborec v této oblasti zůstane, Davy prostě poslala kabelogram o svém příjezdu a přijela. Protože jsem měl vyjet na moře, zařídil jsem honem aspoň to, aby ji v mé nepřítomnosti očekávali moji kamarádi z vo

56 $

jenského letectva, Allene a Jack - Allene byla naše stará přítelkyně. Ti se pak spolu s dalšími lidmi z armády postarali o plavbu mezi ostrovy. Davyino setkání s komodorem, velitelem eskadry torpédo-borců v Kaunakakai, a to, že má loď byla právě poblíž, bylo pouze naše májové štěstí.

Když jsme opustili Glenmerle, skončila jedna kapitola našich životů. Nová začala, když jsme se onoho májového jitra tak příznačně setkali na moři, příznačně proto, že lodi, jachty a moře se měly v našich nadcházejících letech bohatě vyskytovat téměř desetiletí, jež bychom mohli nazvat dopolednem našich osobních životů. Ta barvitá, dobrodružná léta měla zahrnovat kromě námořnictví a jachet i velkou univerzitu v Yalle a farmářský dům ve Virginii. Tím nejdůležitějším faktem v nich je, že naše Zářivá bariéra obstála. Tato kniha je vlastně duchovní autobiografií spíše lásky než milenců. Vybudovali jsme svou Zářivou bariéru důkladně. Uchovali jsme si tu zvláštní zamilovanost, kterou cítí ti, kteří se milují, do chvíle, kdy jsme se dívali jeden druhému do očí na dvou lodích, stojících bok po boku onoho májového rána v dalekém moři, a uchovali jsme si ji v mnohem pozdějších letech i do předvečera naší další nové životní kapitoly, zasazené do Anglie.

Po našem májovém setkání zůstal náš torpédoborec na moři celý další týden. Jedné noci jsem měl jako mladší důstojník od půlnoci do čtyř ráno hlídku na palubě. Loď plula standardní rychlostí v čele skupiny čtyř torpédoborců na jih, země nebyla na dohled. Stál jsem na bočním křídle můstku, příležitostně jsem projel dalekohledem obzor nebo se podíval dozadu, abych se ujistil, že ostatní lodi dodržují polohu. Byla mírná noc, na obloze svítil žlutý půlměsíc, nad vlnami se třpytila mléčná dráha. Dlouhý, úzký torpédoborec plul po vzdouvajícím se Pacifiku, byl jsem na to však už příliš zvyklý, než abych si toho všímal. Nevnímal jsem ani známý zvuk parních motorů a příležitostné šplouchnutí vlny rozražené přídí. Jako mnohokrát jsem znovu vzpomínal na setkání s Davy na moři.

Viděl jsem v duchu bílý hlídkový člun manévrovat tak, aby se mohl přibočit k torpédoborci, a Davy, jak přešlapuje na jeho palubě, a před očima mi náhle vytanul stín, který stěžeň a signální ráhno

57 $

ostře vrhaly ve tvaru černého X na bílý trup motorového člunu Ebtide. Připadalo mi to skoro jako osudové znamení. Co když právě teď ta kocábka najela na skalisko a klesá ke dnu? Davy plave v moři, rozhlíží se, odkud přijde pomoc. A pak mě napadlo, že stín, který vrhal stěžeň a signální ráhno, vypadal ve skutečnosti spíš jako křesťanské znamení kříže. To už je lepší, i když ne o moc. Křesťanství bylo něco, s čím jsem nechtěl nic mít. Jak může někdo věřit takovým nesmyslům? Je to jen pouhopouhé místní náboženství na zemi, zcela nepřiměřené pro obrovitost dalekých galaxií. Nepřiměřené přinejmenším pro někoho, kdo četl Stapletona a jiné velikány science-fiction. Prohlédl jsem křesťanské předstírání už v pubertě a dál jsem se jím nezabýval. Jak by mu mohl věřit inteligentní člověk, jak by mohl věřit, že nějaký neznámý ukřižovaný Žid byl Bůh! Nejdivnější bylo, že tomu zřejmě uvěřila spousta lidí, vysoce inteligentních bytostí, žádných ovcí. Například T. S. Eliot. Anebo Eddington a vlastně i několik fyziků, těch posledních, od nichž by člověk očekával, že přijmou křesťanství. Taky dokonce filozofové. Je snad možné - je snad nějaká šance - že je v něm víc, než bych si myslel? Ale ne, určitě ne. Samozřejmě ne! Ale i tak je to divné. Zatraceně divné. A nevypadá to, že by se jen drželi své dětské víry, aniž by ji prozkoumali. Někteří z nich - dokonce ti vysoce inteligentní - vskutku konvertovali od ateismu nebo agnosticismu. Mohlo by křesťanství znamenat něco víc? Něco, co mi uniká? Koneckonců jsem byl hodně mladý, když jsem jeho učení zavrhl. Ale tak to nemůže být! Všichni přece vědí, co je křesťanství. Jenže co ti konvertité? Možná bych se na to měl ještě jednou podívat. Jednou. Jen abych byl - řekněme - intelektuálně poctivý. Samozřejmě, ne proto, že by to snad mohla být pravda. Jen abych byl fér. Vyslechnout obě strany. Ano, tak to udělám. Jednou.

Tento myšlenkový sled se mi pak ráno nezdál nijak důležitý. Byl to jen takový úlet při půlnoční hlídce. Uprostřed noci napadají člověka všelijaké myšlenky. Křesťanství samozřejmě není pravdivé. Davy se docela pobavila, když jsem jí to vyprávěl, připadalo jí to směšné. Spolu jsme se tomu zasmáli a já jsem to pustil z hlavy. Stejně jsem s tím teď a tady nemohl nic dělat: knihovna torpédoborce obvykle obsahuje nanejvýš tři stará čísla časopisu Time. Ale jedna věc na tom

58 $

byla zvláštní: nezapomněl jsem na to beze zbytku, nezapomněl jsem, že bych se na to měl jednoho dne opravdu znovu podívat. V následujících letech jsem si na to tu a tam vzpomněl, vždycky dost nerad, ale pokaždé jsem si našel rozumný důvod, abych s tím momentálně nemusel dělat nic. Ne teď, až někdy jindy.

Já a Davy jsme se považovali za agnostiky, ale ve skutečnosti jsme byli teisté. Zdálo se nám nezbytné uznávat Stvořitele, Stvořitele s obrovskou inteligencí zahrnující řád. Kromě rozumu jsme této tvůrčí moci přisuzovali rovněž krásu jako nezanedbatelnou hodnotu. Všechno v přírodě, ve všem stvoření, je krásné, kromě míst, která pokazil člověk. Ale této tvůrčí síle jsme už nedokázali přisoudit - nebo přinejmenším jsme jí nepřisuzovali - dobrotu, protože dobro je zakódováno v člověku, nikoliv v divoké přírodě, a vyrovnává je zlo, rovněž zakódované v člověku. Takže podle nás existovala síla - nějaký bůh - s vysokým, nevyzpytatelným účelem, jejž nemůže člověk rozeznat, až na výjimečné nápovědi, jež mohou pocházet z rozjímání o kráse. Krása je jakýmsi skutečným středem vědomí. Láska pro nás byla jedním aspektem krásy, ačkoliv to nemuselo platit o oné síle, která se snad o člověka vůbec nestará. Sice jsme uznávali tvůrčí sílu, ale naším náboženstvím, můžeme-li to tak nazvat, bylo ve skutečnosti zbožňování lásky a krásy. Bylo doménou Afrodity, a jak jsem řekl, byli jsme v podstatě pohané. Leckterý dávný filozof a ještě spíše mnohý helénský lyrický básník by souhlasil s naší oddaností lásce a kráse, anebo by aspoň sympatizoval s naší vírou v rozum a s naším cílem dobrého života.

Jednoho sobotního odpoledne o několik šťastných měsíců později jsme s Davy v našem neuvěřitelně starém sportovním fordu za sto dolarů objížděli ostrov Oahu. Zaplavali jsme si na různých závětrných plážích s bílým pískem a hluboce modrým mořem, kde obvykle nebyla ani živá duše. Šplhali jsme se v autě nahoru po horské silničce. Počasí bylo dokonalé, ani příliš vedro, ani příliš chladno, asi jako v polovině května. A my, opálení, pružní, jsme se nechávali nést příbojem nebo jsme leželi na slunci na bílých plážích pod zelenými úbočími hor zahalených mraky a byli jsme tam pohany v nejobecnějším slova smyslu: prostě jsme užívali života. Pozdě odpoledne jsme se prosolení a prohřátí sluncem vrátili

59 $

do našeho bytu ve Waikiki. Zastavili jsme se na kousek řeči s kamarádem důstojníkem z mé lodi a jeho ženou, osprchovali jsme se, oblékli a odjeli jsme na večeři s Allene a Jackem do Hickam Field, vojenské základny poblíž přístavu. Nad hlavami nám zahřměla létající pevnost se vzdušnými hlídkami.

Strávili jsme příjemný večer, ne bez určitého malého vnitřního dramatu. Allene nás požádala, abychom s sebou přinesli naši gramofonovou desku Čajkovského „Šesté“. Věděli jsme proč: stále ji pronásledovala vzpomínka na George, muže, s nímž onu hudbu poslouchávala, našeho starého přítele a druha při dobrodružstvích. Při večeři Jack navrhl, abychom si ráno, tedy v neděli, tréninkově zalátali, ale měl jsem nějaké povinnosti na lodi. Po večeři jsme si hodně povídali a Jack nám zahrál na housle. Allene si pak chtěla poslechnout „Patetickou”. Tóny symfonie zaplnily ztemnělý pokoj. Když dozněly poslední střízlivé akordy, všichni jsme ztichli, hluboce ponoření do myšlenek. Nakonec Allene váhavě prohodila: „Zní to jako žalozpěv za umírající svět.“ Nedlouho nato jsme se rozloučili a odjeli zpět do Honolulu. Cestou jsme obdivovali kaskády světel na pahor-cích, vypadaly jako klenoty.

Časně ráno jsem byl na nízkém kopečku nad Pearl Harborem svědkem, jak císařské Japonsko zničilo naši flotilu. V Hickamu hořely hangáry. Před několika měsíci moje divize torpédoborců doprovázela jako ochrana bitevní loď Arizona zpátky na západní pobřeží. Za mlhavého časného rána odhalila úderná jednotka před Point Loma flotilu japonských rybářských sampanů. Rychle uhnuly z cesty, když se před nimi na hladině znenadání vynořila tmavá, gigantická bitevní loď. Toho rána u Pearl Harboru jsem si na scénu u Point Loma vzpomněl, když jsem dalekohledem uviděl, jak zrovna na Arizoně vybuchují nádrže pohonných hmot. Zahlédl jsem a navždy si zapamatoval, jak právě na hraně té obrovské exploze se do vzduchu jako malá bílá hadrová panenka vymrštilo tělo nějakého námořníka. Viděl jsem pět japonských letadel v plamenech pod palbou z flotily. Viděl jsem svou vlastní loď vplouvat kvapně do ústí přístavu se vztyčenou státní vlajkou. Vystřílel jsem svou pistoli na nízko letící japonský letoun, bohužel bez znatelného účinku. Nad hořícími loděmi se klenula duha.

60 $

Potopením našich obrovských bitevních lodí v jejich kotvištích vypukla válka o Pacifik. Očekávali jsme každou chvíli invazi. Davy a tucet dalších manželek námořníků se uchýlilo do zatemněné místnosti v jednom z bytů. Ačkoliv k invazi nedošlo, všechny zprávy z dalšího dne byly zlé. Japonské úderné komando uniklo. Kapitán jednoho z našich těžkých křižníků při příchodu do Pearl Harboru plakal, když viděl bitevní flotilu zničenou bez možnosti pomstít se, oplatit ten nečekaný zákeřný útok ze zálohy. Guam byl zničen a Wake se hroutil. Princ of Wales a Repulse z Královského námořnictva se potopily v bojích v malajských vodách. Neuvěřitelně padl Singapur, Lví město. Jack, náš hostitel, posledního večera, kdy svítila světla, byl sestřelen se svým bombardérem někde poblíž Midway.

Snažili jsme se s Davy využít každé společné hodiny - hodiny pod Damoklovým mečem. Každou minutou jsme mohli být rozděleni na léta, ale nepostihlo nás to. Davy nebyla evakuována s ostatními manželkami námořníků, protože vykonávala v námořnictvu práci s přístupem k utajovaným informacím. Sloužil jsem v krátkých obdobích na moři v havajských vodách. Po bitvě o Midway, při níž jsem sloužil na jejím vzdáleném okraji na přebudované půvabné motorové jachtě vyzbrojené neškodnými bouchačkami, se válka posunula na západ. Já a Davy jsme nebyli rozděleni a považovali jsme to za neuvěřitelné štěstí. Snili jsme přece kdysi, že poplujeme na Havaj na Huse. Osudová válka nás tam oba přivedla jinak a zdržela nás tam na léta. Člověk si kvůli tomu připadal téměř provinile, ale tak se někdy věci stávají. Nikdo nemohl prožívat válku šťastněji, byť pod Damoklovým mečem.

Za války jsme uchovávali svůj sen o Huse nezměněný. Četli jsme si básně, poslouchali hudbu a oblíbili jsme si ostrovy, slunce, moře a rozsochaté zelené hory. Zarmoutil nás jen kabelogram oznamující náhlou tatínkovu smrt. Ve svém posledním dopise z Glenmerle, kde zůstal sám, protože maminka žila v domě ve městě, vyjadřoval naději, že se za pár měsíců vrátí do aktivní vojenské služby. V závěru napsal: „Právě jsem si nalil whisky se sodou a pozvedl jsem sklenku k přípitku ve směru Pacifiku. Vypil jsem ji na zdraví dvou dobrých kamarádů, Tebe a Davy.“ Kvůli hrubé chybě doktora místo naruko

61 $

vání zemřel. Zaletěl jsem krátce domů a ze San Franciska jsem se pak vrátil na velkolepém těžkém křižníku.

V posledním roce války, čtyři léta po tom, co zhasla světla v Honolulu, byly povoleny závody jachet z honolulského kotviště po oceánu, dost jsem se o to přičinil. Odměnilo nás členství v Yacht Clubu. Většinu lidí v něm jsme znali, protože jsme se kolem jachet ustavičně toužebně motali, a všichni jachtaři mají rádi lidi, kteří mají rádi jejich čluny. Koupili jsme si dokonce malou šalupu, předchůdce - něco jako vajíčko - Husy a začali jsme sloužit jako posádka na velkých jachtách. Hodně jsme se na nich naučili. Jednou, při takové službě na čtyřiačtyřicet stop dlouhé šalupě, jsem šel dopředu po palubě, abych otočil dozadu výsuvné rameno jeřábu. Plesknutí plachty mi smetlo z hlavy drahou uniformní brigadýrku přes bok lodi. Šalupa se proti větru sotva hýbala, a když brigadýrka plula kolem bočnice, Davy se po ní natáhla, ještě víc, dál a pak, jestli se přehmátla, nebo sklouzla, to jsme se nikdy s určitostí nedozvěděli, zkrátka přepadla přes palubu. V tom okamžiku se hlavní plachta s plácáním napnula a šalupa se pohnula. Plavili jsme se několik mil od Diamantové hlavy, naštěstí ne závodně. Napřed jsem se tomu smál, věděl jsem, že Davy plave jako ryba, ona se taky smála a mávala na mě brigadýrkou. Jenže potom se kapitán pokusil loď otočit, neměl k tomu dost prostoru a loď se ocitla ve větru, nedalo se s ní manévrovat. Náhle mi došlo, že Davyina hlava je nějak příliš daleko ve velkém oceánu. Shodil jsem bleskově boty a plaval rychle za ní. Byla ráda, že mě vidí, stejně jako já, že vidím ji. Vzal jsem si svou čapku, nasadil si ji na hlavu, a protože šalupa se čím dál víc vzdalovala, připravovali jsme se, že budeme muset plavat ke břehu hodně dlouho. Nebyl jsem si vůbec jistý, že to dokážeme - znamenalo to nejméně čtyři míle, víc než šest kilometrů, ale nahlas jsem prohlásil: „Myslím, že do večeře tam doplaveme.” Davy si přisadila: „Nejspíš už nebudu chtít solit biftek, ale aspoň uvidíme zblízka západ slunce.“ Ale pak nás přece jen vylovili. Na břehu brali všichni událost zlehka, ale té noci, když jsme vlezli do postele, nás zděsila a roztřásla opožděná hrůza při pomyšlení, že jsme mohli jeden druhého ztratit.

62 $

V tomtéž roce, posledním roce války, jsme dostali první, a vlastně jedinou, dovolenou u námořnictva: deset celých dnů. Rozhodli jsme se ji zahájit dlouhou Navigátorskou radou, přehledem všech našich společných let, kde jsme právě teď a kam hodláme dospět. Probírali jsme to tři dlouhá rána za sebou, s šálky kávy se šlehačkou postavenými na dosah ruky, a dospěli jsme k závěru, že se stále „držíme v kursu“. Naším cílem v tom dávném jarním čase v Glenmerle bylo vytrvat v lásce, uchovat si kouzelnou kvalitu jarní zamilovanosti. Věděli jsme, že jsme vydrželi. Zářivá bariéra stála. Příštího rána jsme si při rozednění vyšli pěšky do hlubokého chladného údolí, kde jsme nikdy předtím nebyli. Na jeho úbočí rostly veliké modré překrásné květy a nakonec jsme přišli k sladkovodnímu rybníčku, kde jsme se vykoupali. Větvemi stromů se prodíralo slunce, rozsvěcovalo zlaté skvrnky na vodě a na Davyině usměvavé tváři a my jsme se v onom svěžím dopoledni šťastně líbali. Ono ráno reprezentuje svou čistou, líbeznou ,jitřností“ celé naše tehdejší období a patřilo k okamžikům učiněným věčností. O několik měsíců později přišly rozkazy k zpětnému převelení na Velká Jezera. Meč možná začínal dopadat. Jenže krátce po našem příjezdu shodili atomovou bombu a Japonsko kapitulovalo. Brzy nato mě v hodnosti korvetního kapitána z námořnictva demobilizovali. Začali jsme přesně tam, kde jsme přestali, a zamířili jsme na Floridu.

Za deset dní jsme se v Miami stali majiteli důkladné šalupy postavené z týku a vybavené vratiráhnem. Jmenovala se Racek. Na čáře ponoru měřila jen osmnáct stop. Byly na ní dvě dlouhé kajuty a dole malá kuchyňka. Představovala druhé stadium našeho postupu k Huse. Bydlili jsme na její palubě, plachtili jsme ve vodách kolem jižního výběžku Floridy, prozkoumávali jsme její členité pobřeží a zátoky, živili jsme se rybami, humry a písečnými žraloky, které jsme chytali na háček a udičku nebo harpunou. Někdy jsme takhle bez přestávky strávili i dva měsíce, putovali jsme mezi ostrovy, do hnědá opálení, polonazí, s dlouhými, rozcuchanými vlasy. Pak jsme se vrátili do kotviště ve špinavé řece Miami, usadil jsem se s psacím strojem pod palmou, vyťukal na něm příběhy našeho plachtění a poslal je do časopisu Yachting. Poukázali mi za články nějaké peníze,

63 $

za které jsme si koupili nové vybavení pro člun a zásobu konzerv s jídlem, a opět jsme vypluli.

Z těch bezstarostných dnů se mi vynořují v paměti nejrůznější scény. Racek s plachtami na motýlka před čerstvým větrem, my dva, opálení jako oříšky, s harpunami v rukou, jak se brodíme až do pasu v mělčinách a pátráme v čisté vodě po nějakém mazaném humrovi, vysunujícím zpod kamene nebo zpod potopeného polena jen tykadla, a jak později po západu slunce diskutujeme v kajutě nad mohutnou porcí humřího salátu. Anebo my dva, jak ležíme v prohřátých mělčinách a z vody nám vyčnívají jen hlavy kryté obrovskými slamáky a ruce s knihami, přičemž jeden nebo druhý občas plácneme do vody, abychom odehnali drobné hřbetní ploutve malých žraloků, kterým by mohlo zachutnat pár našich prstů na nohou. A v duchu slyším nejrůznější zvuky: plesknutí plachty, bzučení komárů, vítr v lanoví, skřek mořského ptáka.

Jednoho večera po celodenním plachtění se starým námořníkem jménem Cap, který nás z dobroty srdce učil všem námořnickým fíglům, jsme se co nejvíc přiblížili k zádi jeho Beachcomberu a oba čluny jsme zakotvili na Capově kotvě. Po večeři jsem tam s ním chvíli zůstal na kus řeči a Davy se vrátila na Racka. Posléze jsem se i já rozloučil a popřál mu dobrou noc. Z jeho paluby jsem si přitáhl Racka, bosý jsem na něj nehlučně přelezl a šel k zádi.

Zastavil jsem se v kokpitu a podíval jsem se dolů do obývacího prostoru. Davyina hlava s vlasy zářícími ve světle malé olejové lampy se skláněla nad sbírkou barevných mušlí a škebliček rozložených na stole. Nad mou hlavou se klenula široširá, té noci tajuplná temnota, v níž nesvítilo žádné světlo, dokonce ani na Capově člunu, a dole teple zářil malý svět kajuty, v níž Davy srovnávala své Škeble a netušila, že ji pozoruji.

Život na Racku sice na palubě vypadal velkolepě - neboť naší zahradou byly oceán a ostrovy v něm - ale dole se poněkud podobal životu v zabalené krabici. Nehodlali jsme v něm ovšem setrvávat donekonečna, byl pouze mezistupněm na cestě k hladinovému škuneru. Očekávali jsme, že po válce dojde k mírné hospodářské depresi, že ceny člunů klesnou a že pak koupíme Husu. Dosud však

64 $

správná chvíle nenastala. Jednoho večera jsme o tom dlouho v kajutě diskutovali, když naše šalupa kotvila na závětrné straně nějakého ostrova. Rozhodli jsme se, že dobu čekání na pokles cen nestrávíme na Racku, neboť všechno, co nás mohl naučit, nás už naučil, a vrátíme se zase trochu ke knihám, na univerzitu. Doufali jsme, že se dostaneme do Oxfordu, kde bychom získali další vzdělání, jež by nám umožnilo dostat příležitostnou práci kdekoliv, až budeme na Huse putovat po světě. Oxford se však ukázal v té době nedostupný, vracela se do něho spousta lidí demobilizovaných z armády, takže jsme hledali něco jiného.

Když přišel podzim, byli jsme v Yalle, zahrabáni v moři knih, z nichž jsme měli do příštího čtvrtku přečíst padesát šest.

Cítili jsme, jak se nám mysli rozpínají. Načrtávali jsme si tisíc složitě zašmodrchaných myšlenkových plánů, jak se jednoho dne k životu na moři vrátíme. V seminářích pro absolventy vysokých škol jsme v rámci širokého programu, který jsme si mohli upravovat podle libosti, studovali dějiny myšlení, aspekty jak americké, tak anglické literatury, anglickou historii a historiky. Když jsme se chtěli - zvláště v létě - dostat z New Havenu, jezdívali jsme do kamenného domku Davyiny matky v Culver Lake v New Jersey. Tam jsme si mohli pokojně číst, chodit na procházky, pádlovat v kánoi podél pobřeží a poslouchat v noci sovy.

V New Havenu jsme bydlili v jednom velkém, hezkém pokoji, původně jídelně nebo obývacím pokoji, ve starém domě plném absolventů vysokých škol. Většinou jsme si vařili na stolním vařiči, někdy v kuchyni. V našem pokoji byl malý elegantní krb, v němž jsme nespalovali uhlí, ale pažby pušek z krásného ořechového dřeva, zmetky z blízké zbrojovky, které jsme získávali za babku. Adoptovali jsme fenku, kterou opustili její majitelé. Jmenovala se Gypsy, Cikánka, odhadovali jsme, že je to kříženec kolie s huskym - měla barvu pšenice a černý čenich.

I když naše mysli podněcovalo mnoho nového, univerzita v Yale na nás udělala dojem a náš dům se hemžil přáteli, i když - jak jsem zapsal v našem Deníku - Jsme znovu objevili bezlisté severské stromy ve vší jejich holé kráse“, nikdy jsme na Husu nezapomněli. Do

65 $

Deníku jsem také zapsal: „Někde za stavbami rýsujícími se na nízkém zimním nebi vanou pasáty, dlouhé modré vlny se tříští v bílé pěně o útes, škuner se furiantsky pohupuje a poškubává kotvou. Bože! Co tady děláme?“

I když nás velká yaleská knihovna slovy básně E. B. Whitea uchvacovala „tichou úctou ke knihovnám“, někdy jsme měli podezření, že ti malí obrýlení vědátoři, kteří v oné prestižní knihovně lezou po policích s haldami knih, píšou učené komentáře a poznámky pod čarou k poznámkám pod čarou, už zcela zapomněli, co jeho verše doopravdy říkají. V jedné málo uctivé básni jsem do Deníku psal o badatelích, kteří „zapomínají ve světě šedivého kamene a pergamenů, že nad stromem v nádvoří svítí hvězdy a že báseň zpívá. A my s Davy, pokud nezůstaneme v těsném spojení s větrem a hvězdami, se ztratíme v mraku dvojznačností“. My jsme ovšem také psali vědecká pojednání a publikovali jsme je, ale přitom jsme nezapomínali na básně a na vítr na moři.

Jednou večer jsem šel po semináři pěšky domů sněhem a ledovým vzduchem a přemýšlel jsem, jak bych zvládl uvařit večeři dřív, než Davy přijde domů z knihovny, ale zjistil jsem, že mě předstihla.

V krbu planul jasný oheň z pažeb pušek, na římse nad ním stály rozžaté svíčky, stůl s báječnou večeří byl přisunutý ke krbu a z gramofonu se tiše nesly první takty Brachova houslového koncertu. Davy se usmála mému potěšenému pohledu. Náhle byl celý ten obrázek prodchnut nejvnitřnějším citem srdce. Prudce jsem Davy objal, přemáhala mě láska k ní, uvědomoval jsem si radost a milou vřelost života, i když za okny byla mrazivá temnota, nekonečná noc a smrt. Něco z toho jsem jí šeptal do ucha k melodii koncertu. Oběma nám vhrkly do očí slzy, slzy radosti: ať je tma za okny sebevětší, sem, teď, ji svíce naší lásky nepustí.

Na jaře se Davy jednoho odpoledne rozhodla vzít si knihu do městského parku. Pokojně si v ní četla a tu a tam zvedla oči k hrajícím si dětem, jež po nějaké chvíli odběhly. V tom kdesi za sebou zaslechla chraplavý, drsný opakovaný výkřik. Otočila se a uviděla nějakého muže, jak se obnažuje. Uculoval se odulými rty a rozběhl se k ní. Ulekla se, začínalo se stmívat a v parku zůstala jen ona a on.

66 $

Ačkoliv jsem ji naučil metodám sebeobrany, Davy vyskočila, utíkala jako zajíc ven z parku a ten chlap dusal za ní. Naštěstí byla rychlejší, dostala se k živější ulici, napůl plakala, napůl se třásla ošklivostí a doklopýtala domů. Tím hrůza skončila, ale toho chlapa, jenž se projevil jako obludné ego zaujaté samým sebou, bych byl s ohromnou chutí pořádně vytrestal. Davy se sama sobě později večer dokázala vysmát, ale na pocit možné kořisti toho zvrhlíka nikdy nezapomněla.

V období studia na univerzitě v Yale jsme hodně četli, slýchali jsme zoufalé výkřiky básníků od Blakeovy „Nemocné růže“ po Audenovy „Tváře u baru“. Přemítali jsme o Hawthoraově tématu skvrny, kterou vrhá na duši vina. Možná to mělo něco společného s tím neřádem v parku, stravovaným vlastním zlem. Jednoho večera, pár měsíců po onom zážitku s mužem v parku, jsem si šel něco vyhledat do knihovny. Davy se spokojeně uvelebila doma s knihou.

Když jsem se vrátil domů, našel jsem ji s tvářemi skropenými slzami. Zoufale se ke mně přitulila a usedavě plakala. Trvalo nějakou dobu, než byla s to mi vysvětlit důvod svého žalu. Výchozím bodem k tomu, abych jí porozuměl, byly první dva verše básně, kterou začala psát následující den a kterou nikdy nedokončila:

Včera se celý svět zhroutil v troskách,

nechal mi tebe, tebe jen, a strach.

Svěřila se mi, že si uvědomila všechny své odporné a ponižující hříchy. Jaké hříchy? Jaké hříchy mohlo spáchat toto dychtivé, milující stvoření? Žádné hříchy, které by za hřích považoval svět. Nikoho nezabila. Neukradla cihlu zlata. Nedopustila se nevěrnosti. Neholdovala tajně alkoholu. Neznala nečestnost, podraz, hrubost. Někdy však bývala mrzutá a popudlivá. Říkala lidem kolem sebe kruté věci, dokonce snad matce či bratrovi. Kdysi za války jí jeden náš přítel, katolicky vychovaný mladý důstojník, o sobě řekl, že se jednou nepochybně do církve vrátí, a Davy poznamenala výsměšně: „A proč? Nejste dost silný a nedokážete stát zpříma samostatně?” Okamžitě změnil téma rozhovoru. Teď ji její tehdejší slova pronásledovala. Hřích: věděla, že je něco jako jasný hřích, něco, kde nemůže dát

67 $

rozhřešení ani ospravedlnění žádný psychiatr. A ještě horší jsou hříchy nedbalosti, opomenutí. Citovala jakéhosi básníka, jehož jméno neznala: „Ó kráso, o níž se nikdo nikdy nepokusil ! Ó vzácná ceno, kterou nikdo nevyhrál!” Byla otřesena do hloubky duše, otřesená tak, jak jsem ji nikdy nepoznal. Věděl jsem, že ten zážitek v parku byl pro ni obrovsky odpudivý. Ale jak jsem jí mohl porozumět - já, který jsem nikdy něco podobného nezakusil? Objímal jsem ji, hýčkal a láskyplně konejšil. Říkal jsem jí, že je to jen takové momentální rozpoložení, dodatečný šokový důsledek onoho střetu s mužem v parku, mimořádné vychýlení mysli a srdce, podobné strašnému děsu onoho večera v moři za Diamantovou hlavou. Neboť Davy jasně není hříšnice, je prostě člověk se vším všudy a pro mě jen tím dražší. Potřebuje, vlastně oba potřebujeme, k uklidnění duše moře, oblohu a přírodu. A tak jsem ji držel v náručí, utěšoval jsem ji v něčem, čemu jsem nerozuměl, ale proti čemu jsem jí chtěl pomoci bojovat.

Teď už ovšem vím, že prožila klasické usvědčení hříchu. Křesťanství o tom ví všecko, jenže já jsem tehdy nevěděl všechno o křesťanství. Kdybych byl skutečně pochopil, co se s ní událo a pochopil to jako duchovní proces, bylo by mě to nesmírně vyplašilo. Anebo na druhou stranu, kdybych to byl hluboce pochopil, možná bych býval nebyl až tak vyjevený - ale na to, abych tomu hluboce porozuměl, bych byl musel být křesťanem. Neboť ji neúnavným krokem sledoval Nebeský Ohař. Jenže já to nechápal a Davy samozřejmě také ne. Když se ovšem jednoho večera „celý svět zhroutí v troskách“, člověk na takovou zkušenost tak honem nezapomene.

Nastal čas odejít z univerzity Yale a s doktorskými diplomy v rukou se posunout směrem k Huse. Hodlal jsem přijmout místo učitele na malé vysoké škole ve Virginii, než se postaví náš škuner. Našli jsme si poblíž koleje starý farmářský dům. Protože hned první den tam Davy přátelsky jemně hryzl bílý kůň, pokřtili jsme jej jako Horsebite Hall, Dům u koňského kousnutí. Usadili jsme se v něm i s Gypsy, naším podvraťáčkem z New Havenu.

Na východním pobřeží Marylandu zatím loďař začal stavět kýl plachetnice dlouhé třicet šest stop. Měla být štíhlá, rychlá, s půvabnou přídí. Projektoval ji Howard Chapelle, s nímž jsme o lodi vedli

68 $

dlouhé hovory. Později jsem napsal pro časopis Yachting sérii článkůo našich hovorech, o stavbě a spuštěni lodi na vodu i o našich cestách na ní. Byla vybavena rozsochovým vratiráhnem, kýlovou lopaticí, lanovím a plachtami a měla být velmi rychlá. Cestovali jsme často na východní pobřeží a přihlíželi, jak se vyklubává do své podoby. Podle Davyiny kresby vyřezal náš přítel sochař z mahagonového špalku galionovou figuru: statečnou, půvabnou dívku nastavující hruď větru. Domluvili jsme se, že pod vysoký, šikmý hlavní stěžeň uložíme kousek dřeva, který jsem v Muzeu severu odštípl z obrněné konfederační Virginie, jež bojovala v Hampton Roads s Monitorem. Říkali jsme si, že tahle loď je posledním předchůdcem budoucího oceánského škuneru s hlubokým kýlem a že to ještě není ta pravá Husa. Ale přece jen to byla Husa a budu jí tak říkat. Když byla spouštěna na vodu, Davy ji tak pokřtila, rozbila láhev vína o půvabnou křivku její přídě, a než škuner sklouzl na vodu, zvolala: „Odvez nás z navyklých způsobů života!”

Utábořili jsme se na břehu, zatímco loďař vybavoval a vystrojoval plachtami a lanovím škuner, zakotvený v úzké přílivové zátoce. Jednoho tichého tmavého bezhvězdného večera nás posedlo přání zaveslovat si k němu ve člunu. Jediným problémem bylo, že jsme jej ze břehu vůbec neviděli. Zátoka byla celkem malá, snad bychom jej tedy mohli najít. A tak jsme se vydali do temnoty, veslovali jsme na našem malém, na obou koncích stejném příbojovém člunu, který jsme si dovezli z Ostrovů ve vleku za Rackem. Veslovali jsme po zátoce a bez úspěchu jsme hledali škuner. Po nějaké době jsem přestal veslovat a chtěl si zapálit cigaretu. Krátké vzplanutí zápalky zahnalo temnotu a na dosah paže se před námi zvedala do výše půvabná příď, krásná galionová figura a nad ní vyčnívající dlouhý bílý čelen. Zápalka mě pálila do prstů, škrtl jsem rychle jinou. Byli jsme zvláštně vzrušeni tímto neočekávaným pohledem na hrdou příď škuneru. Plachetnice nebyla obyčejným člunem, byla to loď. Nechali jsme se unášet podél jejího boku a dál na zádi jsme vylezli na palubu. V této nenaplánované chvíli, kdy jsme doveslovali k Huse, se splnil náš sen, o němž jsme psali v oné staré básni za dnů v Glenmerle. „A z paluby pak vysmějem se zemi.” Dlouho jsme tam seděli

69 $

v tiché temnotě, vnímali jsme, jak se plachetnice na kotvě jemně kolébá, mluvili jsme o svém starém snu, o Glenmerle a o Ostrovech.

V průběhu stavby lodi a před jejím spuštěním na vodu jsem ovšem plnil své učitelské povinnosti a bydlili jsme v našem farmářském stavení Horsebite Hall. Pili jsme čistou pramenitou vodu a chovali jsme kuřata. Zatoulal se tam velký pes, kolie, dvořil se naší Gypsy a ta ke svému překvapení přivedla na svět štěňátka, jimž jsme dali námořnická jména: Jib (Kosatka), Tops’l (Košovka), Spinnaker (Spinakr - trojúhelníková plachta) a Flurry (Vichr). A právě svižnou, hbitou, přítulnou a inteligentní Flurry jsme si ponechali, po léta jsme ji měli rádi. V době, kdy ještě byla štěně, jsme jednou po večeři vyrazili narychlo někam ven a nechali jsme všechno, jak to stálo a leželo, včetně celé domácí šunky na stole, v domnění, že tam Flurry nemůže dosáhnout. Jenže ona podumala o té pronikavé vůni, sevřela malými ostrými zoubky roh ubrusu, zaťala do něj drápky paciček a zatáhla, trhla, škubla a znovu škubla. Přišli jsme domů a pohled nám vyrazil dech: na podlaze napadrť rozbitá kameninová mísa a celá šunka v bříšku Flurry, která se sotva belhala. Uslyšela, jak zděšeně lapáme po dechu a bereme Boží jméno nadarmo, asi byla také celá pryč z té hromady střepů, a tak zdvihla malý černý čeníšek a zavyla tím nejzděšenějším, nejzarmoucenějším a nejprovinilejším kajícím nářkem, jaký kdy nějaké stvoření vydalo, snad s výjimkou provinilého lva. Rozesmáli jsme se a prostě jsme ji nedokázali potrestat.

Lebedili jsme si v Horsebite Hall, nakládali jsme kamna dřevem, až se rozžhavila do červena, chovali jsme kuřata a vyjížděli si na holém hřbetě bílého koně, hodně jsme chodili na procházky ve dvou a šplhali se na modré pahorky ve Virginii. Zpívali jsme si lidové písně o lišákovi, který běhával venku za chladných nocí, o Skotovi, který se stal pirátem na všech slaných mořích, zpívali jsme o tom, že víme, kam směřujeme. Párkrát jsme zašli i do kostela, ne z potřeby víry, ale jen poslechnout si krásnou prastarou anglikánskou liturgii. Jednou jsme tam šli i k přijímání, jen proto, že se tam k přijímání chodilo běžně, nic to pro nás neznamenalo. Pokud to ovšem přece jen něco neznamenalo, i když my jsme to tehdy nevěděli. Chodívali jsme tu a tam do malého kostelíku svatého Štěpána, starého sto padesát

70 $

let, postaveného v líbezné zvlněné venkovské krajině s několika starými šlechtickými sídly a modravými hřbety Blueridge v pozadí.

Davy se pustila do malování. Vždycky obratně zacházela s tužkou i štětcem, teď se jich však chopila velmi vážně a den ode dne se zlepšovala. Malovala Virginii: krajinky podél Svatoštěpánské silnice a kolem naší vlastní farmy. Na naší louce stál velký černý kaštan, který se vyznačoval jednou obzvláště silnou větví, vyrůstající v ostrém úhlu z kmene nízko nad kořenem. Davy namalovala hezký obrázek toho stromu na louce u potoka. Avšak kromě něho namalovala ještě jiný strom - poznatelně týž, černý a holý bez listí, ale místo louky tam byla snová krajina skalisek, holé země a skalních útesů.

V útesech zely jeskyně, z nichž potměšile, chtivě vyhlížely groteskní, téměř zlomyslné obličeje. V popředí stál strom, blízko něho ženská postava v podobě přízraku - nepochybně duše - tápala, jako by nebyla schopna jasně vidět, směrem ke stromu, jehož silná větev vrhala na holou zemi stín ukřižovaného Spasitele. Stín stromu. Ten obraz samozřejmě vznikl z onoho zážitku v Yale, kdy se svět zhroutil v troskách, a my jsme jej lehkovážně nazvali „Obraz hříchu“. Přes vnější bezstarostnost jsem se však na něj díval trochu nepokojně, i když jsem si byl jistý, že Davy není křesťanka. Vždyť koneckonců mnoho nevěřících užívá v umění symboliky kříže. A to je zřejmě všecko. To já, ne Davy, možná budu jednou mít jiný pohled na křesťanství, vzhledem k tomu druhému stínu kříže, onomu zvláštnímu stínu, který vrhalo ráhno torpédoborce na motorový člun. Pravdou však je, že jsem byl příliš vzdálen od křesťanství, než abych mohl posuzovat vzdálenost někoho jiného od něho. Znal jsem Davy téměř stejně dobře jako sám sebe. Neznal jsem však místo, od něhož jsou měřeny všechny vzdálenosti.

Zjistili jsme, že pokud chceme, mohli bychom teď jet do Oxfordu. Přáli jsme si to už tehdy, než jsme šli na univerzitu v Yale. Teď bychom mohli. Mysleli jsme, že existuje několikero důvodů, jež podporují odklad plánovaného cestování na Huse o další dva či dokonce tři roky. Kromě samého Oxfordu, který stál za odklad čehokoliv, jsme stejně plánovali o něco větší škuner s hlubokým kýlem, a takový bychom snad mohli najít spíš v Anglii. Nadto v Yale se mělo za

71 $

to, že Davy trpí nějakou tajemnou, i když ne nebezpečnou chorobou, kvůli níž by měla vést několik let pokojnější život a odpočinek. Ve skutečnosti nemocná nebyla, ale hrálo to roli v našem rozhodnutí kvůli Oxfordu odložit - toliko odložit - naše cestování do hlubokých vod a k dalekým ostrovům.

Prozkoumávali jsme s naší novou lodí s mělkým ponorem Chesapeake, ostrovy, malé přístavy na Východním pobřeží a hezoučké přílivové zátoky. Zakusili jsme divoké bíle zpěněné nárazy vodní masy a jejich zklidnění. Někdy jsme s sebou brávali přátele, ale častěji jsme se plavili jen my dva a posádkou nám byly pouze Flurry a Gypsy. Nakonec Gypsy, věrná svému jménu, utekla a ztratila se. Plachetnice se plavila jako sen, rychle, byla schopná plout proti větru a svižně se otáčet. Za horkých letních dnů vrhala obvykle hlavní plachta stín na palubu, kde jsme měli plátěnou stahovací střechu, kterou jsme při zakotvení mohli lany napnout nad kokpitem. Jedním z jejích nejpřitažlivějších rysů byla dlouhá zadní paluba vzadu za kokpitem, kde jsem se dokonce i já mohl pohodlně natáhnout.

Jednoho dne, v podstatě v předvečer odjezdu do Oxfordu, jsme opouštěli v čerstvém ranním vánku naše kotviště. Měli jsme namířeno na jih, pluli jsme rychle, dokonce jsme jako tornádo předstihli motorovou jachtu. Pak však odpoledne větřík úplně ustal a téměř jsme se zastavili. Vůbec nám to nevadilo. Roztáhli jsme náš baldachýn na lánech a natáhli se pod ním na zádi s knihami v rukou a džbánem vychlazené citronády na dosah. K večeru se probudil větřík, loď se dala do pohybu a my jsme svinuli svůj přístřešek. Loď plula s ospalými plachtami jako ve snu. Voda byla tichá, hladká jako zrcadlo. Vánek se dotýkal plachet nahoře v lanoví tak zlehka, že neslyšný pohyb lodi byl téměř nepozorovatelný. Říkává se tomu, že se loď pohybuje jako duch. Hlavní plachta nám poskytovala stín před odpoledním sluncem. Přesunul jsem se do kokpitu s prsty na kormidle, Davy dosud ležela na břiše na zádi s bradou opřenou v dlaních. Posádka - Flurry - usnula na palubním přístřešku. Chvíli jsme tak pluli a já slyšel slaboučké šplouchání vody pod přední částí kýlu, které vzadu slyšet být nemohlo. Pohybovali jsme se v klidné vodě

72 $

jako ve snu pod modrou oblohou, tmavnoucí na východě, neboť slunce mizelo nádherně na západě a proměňovalo tichou hladinu v plameny. Vpředu, daleko vpředu, kde se vlnila linie pobřeží, se otevíral na severu záliv. Kormidloval jsem k němu v očekávání, že nepatrný větřík co chvíli odumře. Vytrvával však a v padajícím soumraku jsme přízračné vpluli rovnou do zálivu, vyrovnali jsme průhyb lan, skasali plachty a spustili kotvu. Zaplavali jsme si a lehce povečeřeli. S pokračujícím večerem rostlo parno, vypadalo to na bouřku, ale uléhali jsme už na palandy a nic se nedělo.

Později v noci jsem se probudil. Jachta se na kotvě kolébala a předním průlezovým poklopem proudil dolů vlahý vzduch. Potichoučku jsem vstal a vynořil jsem se až do pasu z průlezu ven.

V témž okamžiku nadzvedla Davy průlezový poklop na zádi a směřovala po palubě dopředu, kde jsem stál do půli těla v průlezu já. Zvedl se prudký vítr, opřel se nám do zad a foukal přímo na sever do hrdla zálivu, i když ne tak silně, aby vyvolal starost, zda kotva vydrží. Odvál každou stopu vlhkosti a parna. Vzduch se ochladil, osvěžil. Na klenbě oblohy se třpytily desetitisíce hvězd. Dnes nás ale zcela upoutalo světélkování. Každičká vlnka se valila do zálivu s hřebínkem studeného plaménku na hřbetě. Kotevní lano vypadalo jako ohnivá čára směřující do hlubin a za zbylými stopami jisker kmitaly ryby. Moře hořelo nočním ohněm. Davy se připlížila až ke mně, přitiskla se ke mně a já ji objal paží. Žádný z nás nepromluvil, nezašeptali jsme ani slovíčko. Byli jsme spolu, těsně k sobě přitulení, překonaní velikou krásou. Připadalo nám oběma, že jsme spojeni v jedno, nepotřebovali jsme mluvit. Zůstali jsme tak v bezčasém půvabu - snad hodiny? To jsme nedokázali přesně určit. Všechno kolem nás se proměnilo v neobyčejnou krásu hořícího moře dole a třpytivých hvězd nad hlavami. Naplňoval nás úžas a radost. Husa oživla, zvedala se na drobných vlnkách a vysoké tmavé stěžně psaly jako tužky po hvězdách. Ten okamžik byl jedinečně bezčasový: ani jsme si neuvědomovali, že existuje něco jako čas, takže lze říct, že jsme tehdy v předstihu okusili věčnosti. Bez jediného proneseného slůvka jsme se nakonec vrátili do podpalubí a ve velikém míru, zcela utěšeni jsme usnuli.

73 $

Příštího dne jsme vůbec nedovedli posoudit, zda ten bezčasý okamžik - chvíle, jež se stala věčností - trval hodiny, či minuty. Ta otázka však nebyla vůbec důležitá.

Vskutku významné je snad to, že v tom okamžiku vyvrcholilo všechno, o čem jsme kdy snili. Nejen Husa, nejen dobrý život, život smysluplného času bez časového nátlaku, ale také zelený strom pohanské lásky kvetoucí uprostřed Zářivé bariéry. Stále jsme se milovali, stále jsme byli proti zevnímu světu spojeni. Opustíme Husu jen na chvíli, ale jen na malou chvíli. Vzdálené ostrovy nás očekávají a celý život leží před námi.

V pozdním létě se pravidelný linkový parník Stratheden společnosti P. & O. obrátil zádí k přístavu v New Yorku a a s mocným houkáním se vydal vpřed na svou plavbu přes Atlantik do cílového Londýna. Na jeho palubě jsme byli i my.

74 $

Měkký zelený trávník, tečkovaný tu a tam drobnými modrými kvítky, se začátkem června rozprostíral až na samý břeh říčky. Na druhé straně toho travnatého místa stál prastarý buk a do blízka i daleka se v krajině vyskytovalo mnoho jiných stromů. Nade vším se klenula blankytná obloha s několika rozptýlenými mráčky. Odkudsi z výše, až téměř ze zenitu, se linula sladká skřivánčí písnička. Obrysy vzdálenějších stromů změkčoval slabý opar a v dálce se matně zvedaly nádherné báně a štíhlé vížky Oxfordu na březích říčky Cherwellu. Probíhal letní semestr, leželi jsme s Davy ve šťavnatě zelené trávě a já jsem jí nahlas předčítal z Větru ve vrbách, jedné z báječných knih o světě, část o Kryse a Krtkovi na břehu řeky. Právě jsme se dosyta nasmáli tomu, jak Krysa odpověděla na Krtkovo přiznání, že nikdy neseděl ve člunu. „Cože?“ chechtala se Krysa. „Ty jsi nikdy nebyl v lodi - opravdu nikdy nebyl - no to mě podrž - co jsi tedy vůbec dělal?“ V tu chvíli mi kniha vyklouzla z ruky na zem a my jsme se líně zaposlouchali do skřivánčího trylkování. Na řece pluli dva mladí muži na pramici s bidlem a o chviličku později se rozezněly vzdálené zvony, oxfordské zvony.

Přišli jsme na univerzitu v loňském podzimním semestru a teď už jsme se počítali mezi ty, kdo si navždy Oxford zamilovali, kdo si oblíbili také Anglii, zvláště anglický venkov. V době naší plavby přes Atlantik na linkovém parníku Stratheden společnosti P. & O., kdy jsme každý den spořádali množství indického karí, hovořili s Angličany na palubě a začínali už počítat v librách, šilincích a pen-75

Setkání se světlem $

cích, jsme uvažovali, jaké to bude, přijet do Anglie, kterou jsme tak dobře znali z knih a kterou jsem alespoň já poznal ve svém dětství. Bude pro nás v podstatě cizinou, anebo nebude tak docela cizí? Avšak v době, kdy se loď blížila k bílým útesům pobřeží a vplouvala do ústí Temže, nám docházelo to, co se pak ukázalo jako pravdivé: že přijít do Anglie je jako přijít domů, vrátit se do napůl zapomenutého domova - ale domova.

Na palubě parníku se nám stala dost zvláštní příhoda. Před pokladníkovou kanceláří jsme si přečetli na vývěsce, že nějaká žena, cestující při příležitosti svatého roku do Říma, ztratila příruční kabelku s celou svou hotovostí - čtyřmi sty dolarů. Uvědomili jsme si, že na lodi cestuje právě čtyři sta pasažérů. Stačil by jeden dolar od každého z nich a ta chudinka by se mohla znovu usmívat. S našimi dvěma dolary na dlani jsme navštívili pokladníka. I když byl osobně přesvědčen, že ztráta byla opravdová a trvalá, podle pravidel společnosti sbírku vyhlásit nemohl. „Co kdybyste se toho ujali vy?“ dodal. „Ale kdepak!” pokrčili jsme rameny, to bychom nemohli, my jsme ostýchaví. Rozloučili jsme se. Přemýšleli jsme, pokukovali jsme po sobě, uculovali se. Pak jsme se k němu vrátili: „My tu sbírku tedy rozjedeme,” ohlásili jsme. Pokladník se usmál. „Skvělé!” řekl. A my jsme se seznamem v rukou začali obcházet cestující a žádali jsme každého o příspěvek. Potkali jsme při tom úžasně zajímavé lidi, od baroneta vlastnícího pozemky ve Shropshiru až po jakéhosi amerického komunistu, náhodou nám oba přispěli a oba nás později pozvali na skleničku. Přispěli opravdu všichni, až na jakési podmračené Němce. Newyorčané byli zpravidla podezřívaví: „Co je to za fóry, kamaráde?” Naučili jsme se na to zdvořile odpovídat: „Promiňte, že se vás ptám, nejste náhodou z New Yorku? Jste? No, nevadí. My se na Newyorčany ani neobracíme. Jsou moc podezřívaví. Klidně na to zapomeňte. Mockrát vám děkujeme.” Za nějakou hodinku se k nám přitočili a vstrčili nám do ruky dvacet dolarů se strohým: „Tu máte!” Takže jsme vybrali dost a předali jsme částku pokladníkovi s důtklivým požadavkem, aby té dámě neprozradil, že jsme to sbírali my. Jenomže buď on, nebo někdo jiný nás prozradil: přišla za námi k našemu stolu v jídelně a poplakala

76 $

si, což bylo pro nás hrozné, ale nakonec přiřkla hlavní zásluhu Panně Marii.

Pro nás na celé té příhodě bylo zvláštní, že nám lidé často pokládali vážnou otázku: Proč to děláte? Jste křesťané nebo něco takového? Přirozeně jsme to popřeli. Ta domněnka nás však zarážela. Mysleli jsme, že prostě děláme to, co jsme za daných okolností považovali za slušné. Proč si tedy tolik lidí myslí, že by takovou akci mohlo vyvolat jedině křesťanství? Bylo nám to moc divné.

Po čtrnácti dnech v Londýně jsme se vydali na nádraží Paddington a odjeli vlakem do Oxfordu. Když vlak začal zpomalovat a my jsme mysleli, že už jsme na místě, vyhlíželi jsme nádraží z okénka po pravé straně. Byly tam jen cihlové zdi, ale ty najednou skončily. Uviděli jsme mocné věže a štíhlé věžičky tyčící se až k letnímu nebi, které se otáčely v souladu s pohybem vlaku a byly půvabné jako snové město. Trvalo to jen chvíli a už jsme vjížděli do stanice.

V Oxfordu nás přivítal nějaký Lew Salter, jehož příbuznou jsme znávali ve Virginii, a jeho hezká žena Mary Ann. Lew, vynikající teoretický fyzik, působil v mé koleji. On i Mary Ann byli také, jak jsme později objevili, horliví křesťané. Jejich prostřednictvím jsme se téměř ihned seznámili s jejich anglickými přáteli, Petrem a Bee Campionovými. Bee byla vysoká a svižná, netrpělivá vůči nesmyslům. Petr právě dosloužil v Královském námořnictvu, kouřil dýmku, mile se usmíval a zářil na nás jasnýma modrýma očima. Také Peter byl fyzik a studoval na Exeterské koleji. Ve stejné době jsme se seznámili s jiným jejich přítelem, Thadem Marshem z Worcesterské koleje, vytáhlým, vtipným, inteligentním hubeňourem, který studoval angličtinu. To byli naši první blízcí přátelé. A nadto byli všichni horliví, hluboce oddaní křesťané. Ale líbili se nám tolik, že jsme jim to odpouštěli. Aniž jsme si to uvědomovali, začínali jsme revidovat své názory ne na křesťanství, ale na křesťany. Naše základní domněnka, kterou jsme rádi považovali za inteligentní názor, pokládala křesťany za nutně staromódní, zkostnatělé, úzkoprsé nebo dokonce hloupé - za lidi, k nimž si člověk musí udržovat odstup. Zachovávali jsme svůj odstup tak úspěšně, že jsme nakonec o křesťanech vůbec nic nevěděli. Teď tahle domněnka bez hluku padla. Odlišná kva

77 $

lita křesťanů, s nimiž jsme se seznámili v Oxfordu, otřásla naším stereotypem, a zmínka v knize nebo rozhovoru o někom jakožtoo křesťanovi v nás tudíž vyvolávala zcela novou představu. Navíc se projevila udivující skutečnost, že naši vrstevníci mohou být současně vysoce inteligentní, civilizovaní, vtipní, mít smysl pro humor a legraci - a mohou být přitom křesťané.

Kdyby se nás byl v té době někdo zeptal, co máme na mysli, když mluvíme o někom jako o křesťanovi, byli bychom se vyslovili, že tím míníme někoho, kdo sám sebe označuje za křesťana. Při větším tlaku bychom dodali, že je to někdo, kdo věří, že Ježíš Kristus je Bůh, případně jedno s Bohem, nebo přinejmenším říká, že tomu věří. Jsou však lidé, kteří jsou ve svém chápání slova „křesťan” tak úzkostliví, že je vůbec neužívají. Kdo jsme my, říkají, abychom tvrdili, že víme, kdo je v Božích očích opravdový křesťan? To je vskutku veliká pravda, velice hezká. Jenže slovo, které se nedá používat, není příliš užitečné. A my potřebujeme - musíme mít - slovo pro věřící, a proto se musíme držet starozákonního i novozákonního způsobu k označování věřícího: je to někdo, kdo říká, že je věřící. Někdo, komu věříme, když to říká. Nepochybně existují takoví, které Bůh miluje, i když nejsou křesťané. V církvích jsou nepochybně i falešní křesťané. Bůh je může, pokud chce, roztřídit. Zatím se však musíme držet prostého, určitého, původního významu toho slova: ten, kdo přijímá učení apoštolů, je věřící. My jsme tedy křesťané nebyli. Naši přátelé byli. Ale i tak jsme je měli rádi.

Našli jsme si ubytování v severním Oxfordu a koupili jsme si kola. V třípokojovém bytě ve Woodstock Road byl i klavír, na němž mi mohla Davy hrát. A mohl na něm hrát také Lew Salter. Kdyby se nebyl rozhodl pro fyziku, mohl se klidně stát virtuosem a dávat koncerty. Často nám hrával. A když hrál, zahloubaný do hudby, objevoval se na jeho obličeji bolestný výraz, kterého si nebyl vůbec vědom. A tak k nám přicházívali, po jednom nebo všech pět naráz. U ohně v krbu jsme popíjeli čaj, přikusovali teplé chlebové dírkované placičky a vždycky hovořili: o Univerzitě, o knihách, o práci, Peter a Lew nám vysvětlovali mužské (a snad ženské) ionty v mlžných komorách, anebo nám Thad vyprávěl o Spenserovi. A vedli jsme hovory o křes

78 $

ťanství. Nevadilo nám, když se o něm mluvilo: takový už je Oxford, místo, kde se dá hovořit o všem. A protože jsme měli klavír, došlo vždycky i na hudbu. Hrával Lew, někdy Davy. Někdy nám svým příjemným hlasem zazpíval Thad. Schubertův kvintet „Pstruh“, jedna z našich obzvlášť oblíbených skladeb, se v mých myšlenkách navždy spojil s Davy, se skupinou našich přátel a s hospodou Trout (Pstruh). A ještě milejší byla později píseň, která pro Davy a pro mne shrnovala všechno v Oxfordu, a pro mě pak navždy samotnou Davy. Byla to půvabná alžbětinská píseň o dámě, která jde kolem:

Je jedna milá, sladká dáma, již vídám, jak jde kolem sama, jak žádná těší mě svou tváří a bude vždy, než smrt mě zmaří.

Zatím jsme prozkoumávali nenápadné kouzlo Oxfordu, „toho laskavého města se zasněnými věžemi”, seznamovali jsme se s Oxfordem a širým okolím, někdy na kolech, někdy pěšky. Byl tu Marstonský přívoz - cesta za jednu penci přes řeku na pramici do hospody na druhém břehu. A jiná venkovská hospoda Perch (Bidýlko) s příjemnou zahradou v malé vesničce Binsey, hned za Port Meadow a hrbatým mostem. Za vesnicí, skrytý za dlouhou alejí úctyhodných buků - místem jedné z našich prvních a nejkouzelnějších vycházek s přítelem z koleje, Edmundem - stál starobylý vesnický kostelík sv. Markéty, se studnou přání hned vedle, kam člověk házel penci, aby se mu jeho přání splnilo. A samozřejmě oblíbené místo celé univerzity, hospoda Trout, kde se obědvalo, na terase pilo tmavé pivo a kde se krmily královské labutě. Pak se šlo pěšky zpátky do Oxfordu podél řeky Isis, kterou Londýňané někdy nazývají Temže, na níž se prohánějí veslařské osmy jednotlivých kolejí.

Při návratu do Oxfordu nás téměř vždy vítaly zvony: buď odbíjely hodiny, nebo vyzváněly a naplňovaly vzduch zpěvným kouzlem. Probádali jsme všechna čarovná zákoutí Oxfordu, všechny nečekané, dech beroucí výhledy na mocné věže a štíhlé věžičky. Po celou dobu jsme si uvědomovali zdejší silný intelektuální život trvající tisíciletí. Navzdory moderním laboratořím „Oxford stále vydechuje strhující

79 $

magii středověku“: tahle stěna je součástí velkého opatství; dlouhé, půvabné budovy, jež patří k jednomu kolejnímu nádvoří, stavěli kdysi benediktini. Úzký průchod, v němž jsme si koupili čajový servis, se už staletí nazývá Friars Entry, Vchod žebravých mnichů. Koleje nesou jména jako Christ Church, Mary Magdalen, Corpus Christi. A zvony tu zní svým vábivým hlaholem celá staletí.

Nepozorovaně se pro nás věky víry, kdy člověk vskutku věřil a kdy vznosné štíhlé vížky pozvedaly jeho oči i mysl k Bohu, staly živou skutečností, ne něčím vyčteným z knih. Aniž jsme si to uvědomovali, náš vnitřní pohled se postupně zaměřoval ke křesťanské víře, která kdysi prodchnula naše živoucí současné přátele a vyvolala bytí této univerzity s jejími kolejemi, kostely, kaplemi a zvony. Ne, že by nás to, přesně řečeno, vedlo k přijetí víry, ale volalo nás to k uznání její existence jako starobylé a živé síly. Chrámy uchvacovaly skvostnými barevnými okny, ale také překrásnou hudbou chorálů a slovy liturgie. Nádhera samozřejmě nedokazovala, že víra je pravdou, ale snad jsme matně vyciťovali, že se jaksi dotýká pravých hodnot.

Stejně jako jsme hovořili a hráli se svými přáteli, jak jsme prozkoumávali město, objevoval jsem také Jesus College; večeřel jsem dvakrát nebo třikrát v týdnu v její hlavní jídelně a ve společenské místnosti juniorů jsem se seznámil s dalšími přáteli: Trevorem, Johnem, Alanem, posluchači klasických oborů, s vysokým, uhlazeným Edmundem Dewsem, který nás vzal na naši první vycházku do Binsey, s Johnem Dickeyem, který studoval právo a pod roztomilou, nenucenou vstřícností skrýval mysl ostrou jako břitva. S různými dony, vysokoškolskými učiteli, jsem hovořil o své práci, o volbě výzkumného tématu - a ve starobylé, majestátní univerzitní knihovně jsem si hodně vyhledával podklady k rešerším.

Často, když jsem sám nebo spolu s Davy hloubal nad knihami, ozývaly se na pozadí bdělého vnímání vytrvalé zvuky, téměř monotónní, a přece ne jednotvárné, povzbuzující, ba veselé, tóny zvonů odbíjejících čtvrthodiny nebo celé z věží některého kostela v okolí. Pak tu byly také kolejní a univerzitní společnosti, do kterých bylo záhodno zavítat, společnosti se všemožnými představitelnými zájmy,

80 $

vážnými i lehkovážnými, včetně jachtařského klubu, pod jehož hlavičkou jsme často plachtili na řece Isis.

Starosti mi však dělaly činnosti, jichž jsem se mohl účastnit já, jako třeba večeře v hlavní jídelně, na kterých se však nemohla podílet Davy. Vedli jsme o tom dlouhé hovory, Davy naléhala, abych sbíral zkušenosti z celé bohatosti Oxfordu a po návratu jí o nich vyprávěl, což jsem vskutku dělal, a také jsem za ní přiváděl přátele, s nimiž jsem se seznámil. „Raději budu o tom všem slýchat, než abych se o tom vůbec nedozvěděla,” říkávala. „Kromě toho, není to přesně tak, jak to dělávali Peter Ibbetson a Mimsey? Že ukazovali jeden druhému ve snu všechno, co prožili? Můžeš mi to přiblížit, vždyť ty to dobře umíš.” Souhlasil jsem tedy: dokud budeme v Oxfordu, vynasnažíme se prožít vše, co nabízí, pokud možno společně, a když to bude muset být, každý zvlášť. Takže jsem jí všechno vždycky co nejvěměji vylíčil a nakonec to, co se ukázalo jako nejhlubší zážitek našich oxfordských dnů, jsme v úplnosti zakoušeli spolu.

Jednou ze společností, do které jsem se tedy zapojil, když jsem do ní byl pozván, byla kolejní společnost Antler, omezená na deset členů, která dvakrát v semestru pořádala večeři někde ve venkovském okolí Oxfordu, jako třeba U medvěda ve Woodstocku nebo ve Studleyském převorství. Večeři a vína vždy s převelkou pečlivostí vybral předem jeden z nás, oblékli jsme se do smokinku a k polovině večeří jsme zvali nějakého významného hosta. Rozhovor probíhal dobře až brilantně, a byť jsme to samozřejmě výslovně neříkali, usilovali jsme o kulturnost. Členy byli jak Lew Salter, tak Edmund Dews, jeden z nejuhlazenějších mluvčích, který podle našeho mínění zastínil i rektora Sira Maurice Bowra, když s námi večeřel.

Jednou z nejpamětihodnějších večeří byla ta, kterou jsme s Davy uspořádali v našem bytě ve Woodstocku. Maminka nám poslala dobrou virginskou venkovskou šunku, snad ze Smithfieldu, sladké brambory a kukuřičný chléb. Tak jsme měli uprostřed zasněných oxfordských věží večeři k Leeovým narozeninám pro naše americké i anglické přátele, včetně Johna Dickeye, Edmunda, „křesťanskou pětku” a další. John pak ještě zůstal a mluvili jsme dlouho do noci.

81 $

V Oxfordu se během semestru dostanete vždycky doslova do rozpaků nad bohatstvím muzikálových produkcí, včetně výroční návštěvy skupin D’Oyly Carte Gilberta a Sullivanovy, her uváděných v Oxfordu před premiérou v Londýně a ovšem vylučovacích závodů kolejních osmiveslic, které jsme sledovali z hezké reprezentační lodi Ježíšovy koleje, jedné z dlouhé řady barevných kolejních lodí zakotvených podél říčních břehů.

V době, kdy jsme s Davy stále uvažovali o předmětu našeho hlavního výzkumu, jsem napsal článek pro časopis History Today, za který mi vyplatili honorář dvacet guineí. Týkal se anglického historika Jamese Anthonyho Frouda a pomáhal mi s ním A. L. Rowse z koleje All Souls, oné krásné, strohé, střízlivé koleje bez studentů nováčků. Když jsem článek dokončil, pozval mě můj rádce, abych s ním povečeřel v koleji All Souls, kde se z nějakého důvodu vyžaduje černá kravata a dlouhý talár.

Rozlehlou jídelnu v All Souls osvětlovaly jen svíce, stůl přímo oslňoval, ale už nedaleko tabule a nad ní pod vysokým klenutým stropem panovala tma. Šel jsem za svým hostitelem v průvodu vyso-koškolských učitelů, posadili mě vedle rektora Summera, který se mnou při večeři rozmlouval s úžasně roztomilou zdvořilostí. Jeho obličej ve světle svící, lemovaný okolní temnotou - všude kolem tabule jsem viděl jen vědecké obličeje nad bílými náprsenkami košil, kdežto taláry splývaly s temnotou - mi připomínal krásného asketického středověkého svatého. V tom přitažlivém, jemně řezaném obličeji se jako v ohnisku soustředila všechna dlouhá staletí Oxfordu. Vryl se mi do paměti jako jedna z nejkrásnějších věcí, které jsem kdy viděl. Po portském a rozpravě, když jsem v povlávajícím taláru kráčel po Woodstock Road a zvony zblízka i zdaleka oznamovaly půlnoc, přemýšlel jsem o slovech, kterými to vše vylíčím Davy, a uvažoval jsem o tom, že začínám chápat význam Oxfordu.

Jednoho odpoledne jsem se po procházce s přítelem podél Isis vracel sám přes Port Meadow do Oxfordu a zaslechl jsem v dálce zvony odbíjet čas. Možná právě ty zvony zvedly mé oči k vrcholku štíhlé věže, zakončené křížem. Vybavilo se mi, jak jsem tu a tam vzpomínal v uplynulých letech na kříž, který stěžeň a ráhno torpé

82 $

doborce vrhaly na motorový člun, a na své tehdejší rozhodnutí jednou se znovu podívat na záležitost křesťanství. Že by teď nadešel správný čas? Ten nápad mi připadal daleko méně revoluční než jindy. Křesťanství ovšem možná není pravda, napovídala ta myšlenka, ale hned následující namítla, že je potřeba věc rozřešit, člověk by si v nejistotě měl počínat fér. Jak jsem se proplétal uličkami k Ježíšově koleji, kde jsem nechal své kolo, náhodou jsem zvedl oči. Proti tmavnoucí šedivé obloze se tam do fantastické výše vypínala štíhlá věž chrámu Panny Marie. Dospěl jsem k rozhodnutí, že teď nastal opravdu správný čas. Udělal jsem čelem vzad, téměř jsem se srazil s jiným mužem z Ježíšovy koleje a zamířil jsem do Blackwellova knihkupectví.

O něco později jsem dorazil do bytu ve Woodstocku s náručí plnou knih o křesťanství. Nad čajem jsem vypravoval Davy o svých myšlenkách, o účinku věže chrámu Panny Marie ze třináctého století, možná vůbec nejkrásnější věže v křesťanstvu. Davy to potěšilo.

„Už jsem taky přemýšlela, že bychom o křesťanství měli víc vědět,“ prohlásila. „Prima! Vidím, že jsi přinesl také něco od C. S. Lewise. Thad a ostatní o něm pořád mluví. Kdo to vůbec je?“

„Jeden ze zdejších učitelů,” vysvětlil jsem. „V téhle knize se říká, že učí na Magdalenině koleji. Ale ne teologii, nýbrž anglickou literaturu. Zdá se, že mu to zřejmě skvěle myslí. Četl jsem část debaty, kterou vedl s jakýmsi filozofem. Asi začnu číst tu první - Zázraky.“

„Tak dobrá,” přijala Davy. „Já si tedy vezmu Rady zkušeného ďábla. Pak si knihy prohodíme. Maty Ann a Lew, vlastně všichni, z toho budou mít radost, že?”

„Určitě budou,” přisvědčil jsem. „Ale poslyš, Davy. My se na to jen podíváme, platí? Uchovejme si zdravý rozum. Proti křesťanství platí mocné argumenty.”

„To přece vím!“ zvolala. „Vůbec si neumím představit, jak by to mohla být pravda. Jenže - řekněme - jak by ti bylo, kdybychom dospěli k závěru, že to pravda je?”

„Uhm,“ zabručel jsem. „Nejsem si jistý. Člověk by poznal význam věcí, což by bylo dobré. Ale museli bychom chodit do kostela a tak. A taky se, no ano, taky se modlit. Ale i tak by to mělo něco do sebe,

83 $

dobrat se významu a smyslu všeho. Jenže, hrom do toho, pravda to být nemůže! Jak by mohlo nějaké pozemské náboženství - jedno z pozemských náboženství - být pravdou pro celou sluneční soustavu - možná pro miliony planet? Právě tohle to vylučuje hned od začátku. Na tohle je to - je to prostě příliš malé!“

„Já vím,“ konstatovala Davy. „Podívej - tyhle tři vypadají na nějakou trilogii science-fiction: Návštěvníci z mlčící planety, Perelandra, Ta obludná síla. Všiml sis?“

„Páni! Nevšiml!“ vyhrkl jsem. „Přečtu si je první - pokud je nechceš číst ty?“

„Nechci,” odmítla. „Chci se pustit do Rad zkušeného ďábla. Thad tvrdí, že je to legrace.”

Tak to všechno začalo. Tak došlo k našemu setkání se Světlem. Jenže tehdy to nezačalo. Začalo to, když jsme přijeli do Oxfordu. Nebo možná byly začátkem stíny stěžňů a stromů. Anebo to začalo tím, že jsme v dospělosti opustili náboženství svého dětství. Aby člověk s jistotou věřil, řekl kdosi, musí napřed začít pochybovat. Ať naše setkání začalo kdykoliv, začalo tím, že se tu sešly zcela odlišné věci - naše vzájemná láska, naše zaujetí krásou, naše touha po nestísněném čase, noc na Huse, kdy jsme byli svědky studeného požáru světélkujícího moře, hodnota našich křesťanských přátel a Oxford postavený rukama, stejně jako Oxford, který jsem našel ve tváři rektora koleje All Souls. Všechny tyto skutečnosti se spojily v jedno, soustředily se do jednoho ohniska a dopadlo na ně Světlo.

Za ten první podzim a zimu v Oxfordu jsme přečetli půl stovky knih. Studium křesťanství nás od začátku zaujalo, pohlcovalo nás, ačkoliv pořád šlo jenom o studium. Naštěstí jsem si tehdy jako první četbu vybral onu sci-fi trilogii od C. S. Lewise. Krom toho, že byla krásná a uchvátila mě, ze mě udělala jeho spojence: co nenáviděl on (Obludnou sílu), jsem nenáviděl i já a bál jsem se toho. A co snad bylo ještě důležitější, jeho trilogie mi ukázala, že křesťanský Bůh by mohl koneckonců být dost velikým Bohem pro celou galaxii. Nic se tím neprokázalo - jen to, že by docela rozumně mohl být dost veliký. Ve skutečnosti ve mně tohle poznání překonalo nepřekročitelnou zábranu - že totiž křesťanství je toliko místní náboženství. Četli jsme

84 $

nejen Lewise, ale také G. K. Chestertona, který s vtipem předložil ve Věčném člověku a jiných dílech skvělé, rozumové důvody víry. Úžasně důležitý byl pro nás Charles Williams, teolog a spisovatel, který nám otevřel říše ducha, o jejichž existenci jsme nevěděli. Graham Green nám ukázal - hrozně! - co je hřích a co je víra - rovněž hrozně. Dorothy Sayersová představovala křesťanství jako dramatické a vzrušující a napadala samolibost a tupost jako škorpiona. Léta jsme četli T. S. Eliota, ale teď teprve nám docházelo, co vlastně říká v Popeleční středě a ve Čtyřech kvartetech. Dost nás to vyděsilo. Jeho popis stavu bytí křesťana nám stále vrtal myslí: „Stav dokonalé prostoty (jemuž je třeba obětovat cokoli).” Cokoli! Četli jsme ještě mnoho jiných knih, včetně křesťanských klasiků, jako je svatý Augustin, Následování Krista, Obrana mého života. A četli jsme samozřejmě Nový zákon v četných překladech s komentáři. C. S. Lewis však zůstal od začátku do konce naší naprosto převažující nejdůležitější četbou. Jen ten, kdo sám čelil otázce, zda je křesťanství falešné, může pomoci někomu jinému rozřešit protiotázku, zda je křesťanství pravdivé. Přečetli jsme všechno, co kdy napsal, včetně Velkého rozvodu, Zázraků, Problému bolesti, Poutníkova návratu, (který jsem považoval za velice významný) a mnohem víc, včetně jeho vědeckých prací, jako například Alegorie lásky. Znalosti toho muže byly ohromné, v anglické literatuře, v klasické filologii, a přestože to popírali, také v teologii. Měl snad tu nejskvělejší a určitě nejosvícenější mysl, jakou jsme kdy poznali: psal o křesťanství stylem čirým jako pramenitá voda, bez stopy svatouškovství, zamlžování nebo zbytečných řečiček, bez mnohomluvnosti, nikdy nepředkládal k přijetí nic, co by mělo jiné než rozumové základy. Dal nám prostě přímočaré důkazy lemované kraječkou vtipu. A neuvěřitelné představivosti.

Při četbě jsme hovořili se svými křesťanskými přáteli, vznášeli jsme otázky a uváděli pochybnosti. Odpovídali nám velmi trpělivě a s rozmyslem. Kromě původních pěti jsme teď měli i další křesťanské přátele, zvláště jednoho malého Walesana z mé koleje, který se jmenoval Geraint Gruffydd a psal a četl poezii. Jednoho dne jsme si s Davy všimli důležité okolnosti, že totiž křesťanství naše přátele

85 $

přesto, že byli anglikáni, baptisté, římští katolíci i protestanti, spíš spojovalo než rozdělovalo, jak by to řekl Lewis. „Oni jsou v tom svém křesťanství tak šťastní,” poznamenala Davy a já k tomu dodal: „Mohlo by to štěstí být tím, čemu se říká ,křesťanská radost, co myslíš?“ A té noci jsem zapsal do našeho Deníku:

Nejlepším argumentem křesťanství jsou křesťané: jejich radost, jejich jistota, jejich úplnost. Ale křesťané jsou také největším argumentem proti křesťanství, když jsou zasmušilí a zahořklí, když jsou samolibí a domýšliví ve svém pobožném sebeuspokojení, když jsou úzkoprsí a pořád někoho k něčemu nutí. Pak křesťanství zmírá tisícerou smrtí. Ale ačkoliv je správné odsuzovat za takové věci některé křesťany, snad obecně není spravedlivé, byť je to velmi snadné, odsuzovat kvůli nim samo křesťanství. Vskutku, mnohé působivé náznaky ukazují, že kladné kvality radosti lze nalézt v křesťanství a snad nikde jinde. Kdyby to bylo jisté, byl by to důkaz nesmírně vysokého řádu.

Jestliže takové mysli jako Augustinova, Newmanova a Lewisova mohly zápasit s křesťanstvím a pak se stát pevností této víry, bylo nutno brát je vážně. Dost jsem se kroutil při pomyšlení na své letité pohrdání vyplývající z neznalosti. Většina lidí, kteří odmítají křesťanství, neví téměř nic o tom, co odmítají, a ti, kdo odsuzují to, čemu nerozumějí, jsou jistě úzkoprsí. Bohudíky, říkali jsme si, je-li Bůh, aspoň se na tu věc díváme vážně a poctivě. Jestliže naši křesťanští přátelé - jaderný fyzik, historikové a schopní vědci v jiných oborech - mohou věřit v Krista a pokud i C. S. Lewis může věřit v Krista, my dva musíme přinejmenším velice svědomitě vážit pro i proti.

Jak jsme později s Davy usoudili, v našem vážném pohledu na křesťanství nám nesmírně pomohlo naše tehdejší obecné stanovisko: vůbec jsme se o sobě nedomnívali, že bychom byli křesťané, jen proto, že jsme byli víceméně slušní lidé, kteří povrchně připouštěli, že by mohl existovat jakýsi bůh, a byli už uvnitř kostela. Stáli jsme mimo společenství. Dokonale jsme si uvědomovali, že ústředním

86 $

tvrzením křesťanství je a vždycky bylo, že týž Bůh, který stvořil svět, ve světě žil a svět ho zabil. Důkazem toho všeho bylo jeho zmrtvýchvstání. A právě tomu jsme alespoň zatím nemohli uvěřit. Přitom jsme ovšem věděli, že právě tomu je nutno uvěřit, máme-li se nazývat křesťany. Proto jsme se křesťany nenazývali. Později jsme se měli setkat s lidmi, kteří toto ústřední tvrzení nepřijímali o nic víc než velikonočního zajíčka, a přece se nazývali křesťany, zřejmě na základě toho, že chodili do kostela, byli milí a úctyhodní a přijímali některé vyňaté úseky z Kázání na hoře. Napsal jsem sardonicky, že takoví lidé jsou důkazem toho, že může vzniknout kouř bez ohně. Jenže Davy a já jsme ještě nebyli tak blízko křesťanství, abychom to viděli. Nezaměňovali jsme úpatí za horu. Viděli jsme ji až moc jasně, osamělou, mohutnou, se sněhovou čepičkou a zjevně nezlezitelnou, aspoň ne námi. Věděli jsme totiž, že musíme věřit. Křesťanství je víra.

Teď už jsme věděli, že křesťanství je důležité. Je-li pravdivé - a vzájemně jsme si připouštěli možnost, že je - pak je to, velice jednoduše, jediná skutečně důležitá pravda na světě. A pokud pravdivé není, je falešné. Žádná polovičatost. Buď absolutně to první anebo nic. Zapsal jsem si:

Není možné být jen „příležitostným křesťanem”. Skutečnost křesťanství musí být jednoznačně buď vše - anebo nic. Poskytuje to důvod k nechuti vůči křesťanům podle jména a nekřesťanům: jejich život totiž neobsahuje ono svrchované první, zato mnoho rozkolísaných kompromisů.

Jednoho prosincového večera jsme s Davy hovořili o skutečnosti, že křesťanství si dělá nárok na to, být odpovědí na všechny věčné otázky - důslednou, zásadní odpovědí. Naši přátelé fyzici mluvili pro nás stále nezřetelně. Připustili jsme si vzájemně, že strašně moc takovou odpověď chceme. Jedinou potíží, dodal jsem, je to, že nemůžeme uvěřit té křesťanské. Pak jsem navrhl, abychom se šli projít, ale Davy prohlásila, že ji rozbolela hlava, a chtěla si jít lehnout. Řekl jsem, ať si tedy lehne a já se projdu jen na roh a zpátky. Při chůzi jsem přemýšlel, nač bych se zeptal

87 $

C. S. Lewise, kdyby tu byl. Po návratu domů jsem z náhlého popudu usedl a napsal jsem Lewisovi, tomu tolik zaměstnanému člověku, kterého jsem dosud ani nezahlédl. Odpověděl okamžitě a přímo k věci. Napsal jsem mu znovu.

Naši korespondenci, od každého dva dopisy, uvádím v nezměněné podobě, pomíjím jen pozdravy a závěr.

C. S. Lewisovi:(I)

Píšu vám z náhlého popudu - což se mi ráno může jevit tak neskromné a opovážlivé, že dopis zničím. Ale před několika okamžiky jsem pocítil, že se vydávám na cestu, která mě jednoho dne může dovést k Bohu. I teď, o pouhých pět minut později, dodávám ono podmíněné „může“. Jde o skok, který nedokážu udělat. Připadá mi, že Vy, který jste ho učinil a spojil s křesťanstvím jistotu, byste mohl - ne skočit za mne - ale poradit mi, jak se to má udělat. Pocítil jsem estetický a historický dopad křesťanství, začal jsem je studovat a dospěl jsem k vědomí síly a „pravděpodobnosti” křesťanské odpovědi. Rád bych jí uvěřil. Chci poznat Boha - je-li poznatelný. Ale nedokážu se modlit s přesvědčením, že mě Někdo uslyší. Nemohu uvěřit.

Krátce řečeno, zdá se mi, že tento vesmír stvořila jakási inteligentní síla a že tohle musí axiomaticky vědět všichni inteligentní lidé, že musí pociťovat posvátnou úctu k nekonečnosti této síly. Připadá mi přirozené, že muži, kteří tohle věděli a cítili — proroci, Buddha, Pán Ježíš, Mohamed nebo brahmani - toto prosté poznání rozvinuli, a tak vznikla světová náboženství. Jak ale může být jen jedno z nich vybráno jako jednoznačně pravé? Nejevilo by se křesťanství třeba inteligentnímu návštěvníkovi z Marsu jako pouze jedno z houfu náboženství?

Na začátku jsem řekl, že mám pocit, jako bych se vydával na dlouhou cestu, která by mě jednoho dne mohla přivést ke křesťanství. Musím tedy jakž takž uvěřit, že je pravdivé. Nebo je to tak jen proto, že tomu chci uvěřit? Současně však něco jiného ve mně tvrdí: „Chtít věřit je způsob sebeklamu. Poctivost je

88 $

lepší než snadné uspokojení. Měj odvahu čelit skutečnosti, že pro onu Sílu, která stvořila slunce, neznamenají všichni lidé vůbec nic.“

A přesto bych rád věřil, že Pán Ježíš je vpravdě můj milosrdný Bůh. Pro apoštoly, kteří mohli s Ježíšem mluvit, to muselo být snadné. Jenže já žiji ve „skutečném světě” červených autobusů, nylonových punčoch a atomových pum. O zážitcích s božstvím mám jenom záznamy jiných. Žádní andělé, žádné hlasy, vůbec nic. Vlastně ano, jedno: živoucí křesťané. Svým způsobem jste Vy, který žijete ve zcela stejném světě, s týmiž údaji jako já, pro mne významnější a důvěryhodnější než bisku-pové věřící v minulosti. Vy jste dokázal skočit z agnosticismu do víry: jak? Vůbec nechápu, proč se Vám tohle odvažuji psát, Vám, zaměstnanému oxfordskému učiteli, ne knězi. A přece vím proč: Vy sloužíte Bohu, ne sobě. Musíte mu sloužit, neboť jste křesťan. Kdybych měl dostatek důvtipu a pochopil to, odpověď na mou otázku by spočívala už ve skutečnosti, že jsem Vám napsal.

Od C. S. Lewise (I)

Můj vlastní postoj na prahu křesťanství byl přesně opačný než Váš. Vy si přejete, aby bylo pravdou. Já jsem pevně doufal, že pravdivé není. Přinejmenším takové bylo mé vědomé přání. Mohl byste chovat podezření, že jsem měl nevědomá přání úplně jiného druhu a že právě ona mě nakonec k němu postrčila. Pravda. Jenže pak bych mohl já stejně podezřívat Vás, že pod Vaším vědomým přáním, aby křesťanství bylo pravdivé, číhá silné nevědomé přání, aby takové nebylo. Chci tím říci, že celá moderní věda o utajovaných přáních a toužebném myšlení, jakkoliv může být užitečná při vysvětlování původu chyby, kterou už jsme jako chybu poznali, je dokonale neužitečná při rozhodování, které ze dvou přesvědčení je chybné a které pravdivé. Neboť (a) člověk nikdy nezná všechna svá přání a (b) ve všech velkých otázkách, jako je tato, dokonce i naše vědomá přání jsou téměř vždy zapojena na obou stranách. Myslím, že jedno

89 $

lze říci s jistotou: představa, že všichni by chtěli, aby křesťanství bylo pravdou, a že tudíž všichni ateisté jsou stateční lidé, kteří přijali porážku všech svých nejhlubších přání, je prostě nestydatý nesmysl. Myslíte si, že lidé jako Stalin, Hitler, Haldane, Stapledon (mimochodem, úžasně dobrý spisovatel) by byli potěšeni, kdyby se jednoho rána probudili a zjistili, že už nejsou svými vlastními pány, ale že mají Pána a Soudce, že ani v nejhlubších záhybech jejich myšlení neexistuje nic, o čem by mu mohli říct: „Zadrž! Soukromé! Toto je jen má záležitost!” Myslíte si to? Starou bačkoru! Jejich první reakcí by byla (stejně jako tomu bylo u mě) zlost a hrůza. A já silně pochybuji, že byste to Vy považoval za prostě příjemné. Není spíš pravdou, že by to uspokojilo některá Vaše přání (taková, která pociťujeme velmi zřídka) a rozzuřilo spoustu jiných? Takže smažme všechny otázky kolem přání. Dosud nikdy nikomu nepomohla rozřešit nějaký problém.

Nesouhlasím s Vaším obrazem historie náboženství - kde Kristus, Buddha, Mohamed a jiní rozvíjejí původní prostotu. Domnívám se, že buddhismus je zjednodušením hinduismu a islám je zjednodušením křesťanství. Jasné, osvícené, průzračné, prosté náboženství (Tao plus zastíněný, etický bůh v pozadí) je pozdní vývojová fáze, obvykle vznikající mezi vysoce vzdělanými lidmi ve velkých městech. Ve skutečnosti začínáte s obřadem, mýtem, s tajemstvím, smrtí a návratem Baldera nebo Osirida, s tanci, zasvěcováním, oběťmi, božskými králi. Naproti tomu tu jsou filozofové, Aristoteles nebo Konfucius, kteří jsou stěží náboženští. Jediné dva systémy, v nichž se tajemství a filozofie spojují, jsou hinduismus a křesťanství: v nich se dostáváte jak k metafyzice, tak ke kultu (souvisejícímu s prehistorickými kulty). To je, proč mým prvním krokem bylo ujistit se, že jedno nebo druhé z nich obsahuje odpověď. Neboť skutečnost nemůže být taková, která oslovuje buď jen divochy nebo jen intelektuály. Skutečné věci takové nejsou (například hmota je první nejobecnější věc, s níž se setkáváte - mléko, čokoláda, jablka, ale také předmět kvantové fyziky).

90 $

Nejde tu jednoduše o spoustu oddělených náboženství. Volí se mezi (a) materialistickým obrazem světa, kterému nemohu věřit, (b) reálnými archaickými primitivními náboženstvími, která nejsou dost morální, (c) jejich (údajným) naplněním v hinduismu, (d) jejich údajným naplněním v křesťanství. Slabost hinduismu je však v tom, že ty dva parametry ve skutečnosti nespojuje. Nenapravitelně divošské náboženství pokračuje na vesnici, poustevník si filozofuje, aniž by jeden směr zasahoval do druhého. Jedině křesťanství vede intelektuála, jako jsem já, aby se podílel na rituální krvavé hostině, a zároveň pohání konvertitu ze střední Afriky, aby se snažil osvojit si osvícený univerzální etický zákon.

Zkoušel jste číst Chestertonova Věčného člověka? Je to nejlepší populární apologetický spis, který znám.

Prozatím je určitě správnou linií pokus o praktikování Tao. Četl jste Konfuciovy Hovory? Končí slovy: „Toto je Tao. Nevím, zda je někdo někdy zachovával.“ To je významné. Od něho může člověk rovnou přejít k Pavlově epištole Římanům.

Nevím, jestli Vám něco z toho alespoň trochu pomůže. Pokud Vám mohu být nějak nápomocen, určitě znovu napište nebo se stavte.

C. S. Lewisovi (II):

Moje základní dilema je: Nemohu uvěřit v Krista, pokud nemám víru. Nemohu však mít víru, pokud neuvěřím v Krista. To je právě ten „skok“. Jestliže být křesťanem znamená mít víru (a jasně je tomu tak), mohu to postavit takto: Musím přijmout Krista, abych se stal křesťanem. Musím však být křesťanem, abych Ho přijal. Nemám víru a až dosud nevěřím. Jenže všichni mi tvrdí: „Abys uvěřil, musíš mít víru.“ Kde ji ale získám? Nebo mi povíte něco jiného? Existuje nějaký důkaz? Může přes tu propast přenést člověka Rozum… bez víry?

Proč od nás Bůh očekává tolik? Proč vyžaduje tuto usilovnou snahu o víru? Kdyby dal jasně najevo, že existuje - stejně jasně jako východ slunce, skála nebo dětský pláč - nezvolili

91 $

bychom si Ho a Jeho zákon s největší radostí? Proč správné užívání naší svobodné vůle obsahuje tento strach z intelektuální nepoctivosti?

Musím ještě něco napsat o otázce „přání, aby to byla pravda“ - ačkoliv souhlasím, že mám pravděpodobně oboustranná přání a že mi má přání nepomohou problém vyřešit. Vaše přirovnání, že Hitler a Stalin (a já) bychom byli zděšeni poznáním Pána, před nímž nemůže být nic skryto, je velice silné. Vskutku, v křesťanství není pro mě nic tak odpudivého jako pokora - padnout na kolena. Kdybych věděl nade všecku naději nebo zoufalství, že křesťanství je pravdivé, musel bych navěky bojovat proti pýše onoho „páteř se může zlomit, nikdy však ohnout”. A přece, pane, což bych já (nebo dokonce i Stalin) nepřijal od Pána pokoření, jen abych unikl hrůze, že přestanu být, hrůze nicoty smrti? Nadto poznání, že Ježíš je vpravdě Pán, by nebylo pouhou příjemnou novinou uspokojující některá naše vzácná přání. Mohlo by znamenat oslňující vědomí, že (a) materialismus je omylem stejně jako ošklivost, (b) že mnohé příšerné předpovědi budoucnosti marxistů, freudistů a sociologických manipulátorů nebudou reálné (i kdyby se vyskytly), (c) že růst jedince k moudrosti - k budování duše - nebude ztracen, a (d) nade vše, že dobro a krása přežijí. A tak si přeji, aby to byla pravda, a přijal bych, myslím, jakékoliv pokoření, jen aby to byla pravda. Špatnou stránkou přání, aby to byla pravda, je, že jakýkoliv impuls směrem k víře vnímám s podezřením jako něco, co vyrůstá z přání. Dobrou stránkou je, že přání vede dál. A já půjdu dál, musím jít dál, pokud budu moci jít.

Od C. S. Lewise (11):

Rozpor „musíme mít víru, abychom věřili a musíme věřit, abychom měli víru” patří do stejné kategorie jako ty, jimiž eleatští filozofové dokazovali, že všechen pohyb je nemožný. A existují ještě mnohé jiné. Nemůžete plavat, pokud se neudržíte na vodě, a nemůžete se udržet na vodě, pokud neumíte plavat.

92 $

Anebo uvažte nějaký čin svobodné vůle (například ranní vstávání): je začátek tohoto aktu dobrovolný, nebo nedobrovolný? Jestliže dobrovolný, pak jste ho musel chtít, „už jste ho chtěl“, a tedy to nebyl skutečný začátek. Jestliže nedobrovolný, pak pokračování tohoto činu (je od začátku determinován) je rovněž nedobrovolné. Přes to všechno však plaveme a ráno vstáváme z postele.

Myslím, že neexistuje demonstrativní důkaz pro křesťanství (jako třeba pro Euklidovy věty), ani pro existenci hmoty, ani pro dobrou vůli a poctivost mých nejlepších a nejdávnějších přátel. Myslím, že všechno trojí (až snad na to druhé) je daleko pravděpodobnější než jiné možnosti. Obecné argumenty ve prospěch křesťanství velmi dobře uvádí Chesterton. Něco jsem se snažil přinést ve svých Rozhlasových hovorech. Pokud jde o to, proč ho Bůh nepředkládá jako prokazatelně jasné: jsme si jisti, zda má vůbec zájem na takovém teismu, jenž by byl nuceným logickým souhlasem s nezvratným argumentem? Stojíme o něco takového v osobních záležitostech? Od svého přítele vyžaduji důvěru v mou dobrou vůli, která je jistá bez jasného důkazu. Nebyla by to vůbec důvěra, kdybychom očekávali rigorózní důkaz. Ale nechrne toho, vždyť už pohádky dokládají pravdu: Othello uvěřil v Desdemoninu nevinu, když byla prokázána - ale to už bylo příliš pozdě. Lear uvěřil v Cordeliinu lásku, když se prokázala, ale to už bylo pozdě. „Ztrácí cenu své chvály ten, kdo vyčkává, až když všichni vychvalují.“ Vyžaduje se od nás velkodušnost, velkomyslnost, která důvěřuje v rozumnou pravděpodobnost. Ale předpokládejme, že člověk uvěří a nakonec se to ukáže jako omyl. Nu což, pak jste složil vesmíru poklonu, kterou nezasluhoval. I tak by byl váš omyl zajímavější a důležitější než skutečnost. A přece, jak by se něco takového mohlo stát? Jak by mohl hloupý vesmír vytvořit bytosti, jejichž pouhé sny jsou mnohem silnější, lepší a inteligentnější než on sám?

Povšimněte si, že život po smrti, který se vám stále zdá podstatný, je sám o sobě pozdním zjevením. Hospodin po staletí

93 $

vychovával Židy ve víře v sebe, aniž jim sliboval život po smrti, a požehnaně vychovával asi rok stejným způsobem i mne. Podobá se to přestrojenému princi v pohádce, který získá lásku hrdinky dřív, než se ona dozví, že on je něčím víc než drvoštěpem. To, co by bylo úplatkem, kdyby to nastalo dřív, přišlo daleko vhodněji až nakonec.

Z toho, co říkáte, je zcela jasné, že chováte vědomá oboustranná přání. A nyní dále k přáním. Je jisté, že přání by mohlo vést k falešné víře. Co však naznačuje existence přání? Jednu dobu na mne silně působil Arnoldův verš: „Jsme-li hladoví, nedokazuje to, že máme chléb.” I když to nedokazuje, že jeden určitý člověk dostane najíst, určitě to ale dokazuje, že existuje něco takového jako potrava! To jest, kdybychom byli bytostmi, které normálně nejedí, kdybychom nebyli vybaveni k jídlu, pociťovali bychom hlad? Říkáte, že materialistický vesmír je „ošklivý”. Uvažuji, jak jste na to přišel! Jste-li skutečně výtvorem materialistického vesmíru, jak je možné, že se v něm necítíte doma? Stěžují si snad ryby na to, že je moře mokré? Anebo kdyby to dělaly, nenaznačoval by silně už sám ten fakt, že nebývaly vždycky nebo vždycky nebudou čistě vodními tvory? Povšimněte si, jak jsme trvale překvapováni časem. („Jak ten čas letí! To snad ani není možné, že John už je dospělý a oženil se! Stěží tomu mohu věřit!”) Ve jménu nebe, proč? Ledaže v nás vskutku existuje něco, co není dočasné.

V Tao naprostá pokora není, protože Tao jako takové neříká nic o Objektu, jemuž by bylo správné pokoru prokazovat. Stejně jako v zákonech královny Alžběty není žádný zákon o železni-cích. Avšak ze stupně úcty, kterou Tao vyžaduje pro předky, rodiče, starší a učitele, je zcela jasné, co by Tao předepsalo vůči bytosti, jakou je Bůh.

Myslím si však, že jste už uvízl v oku sítě! Duch svatý si Vás vyhledá. Pochybuji, že se vyprostíte!

Váš

C. S. Lewis

94 $

Tyto dopisy nám daly mnoho podnětů k zamyšlení, tehdy i později. Zřídkakdy, pokud vůbec, jsem se potkal s někým, kdo dovedl povědět tolik tak málo slovy. Ty dopisy nás také vylekaly, aspoň mne, zvláště tím šokujícím posledním odstavcem. Začíná to být vážné. Zvony bily na poplach, ale já se neuměl rozhodnout, kam utéci.

Intelektuálně byly naše pozice tady na okraji srázu stejné. Chtěli jsme se na křesťanství znovu důkladně podívat, podívali jsme se, a našli jsme - co jsme nalezli? Určitě mnohem víc, než jsme očekávali. Křesťanství se nám teď jevilo jako myšlenkově podnětné a esteticky vzrušující. Z evangelií se nám vynořovala s udivující důsledností Ježíšova osobnost. Ať byla napsána kdykoliv, byla napsána ve stínu osobnosti tak úžasné, že křesťané, kteří Ho nikdy neviděli, Ho v nich dokonale poznali: onu zvláštní směsici nesnesitelné přísnosti a srdcervoucí něhy. Církev se nám už dávno nejevila jako nechvalně známá hromada uhádaných sekt: teď jsme viděli Církev nádhernou a hroznou, rozmáchlou přes staletí hymny, zářícími kříži a svatými s pokojnýma očima. Víra už nebyla bájemi pro děti. Drželi se jí pevně inteligentní lidé a všichni putovali s tajuplným zpěvem, který jsme dříve neslyšeli. Anebo jsme přece něco zaslechli, něco vysokého, čistého a nesnesitelně sladkého?

Křesťanství se nám začalo jevit jako pravděpodobné. Všechno se to točilo kolem Ježíše. Byl skutečně Pán a Mesiáš, jediný Svatý Izraele, Kristus? Byl skutečně vtělený Syn Boží? Pravý Bůh z pravého Boha? V tom se pro nás skrývalo jádro problému. Vstal skutečně z mrtvých? Apoštolově, evangelisté i Pavel tomu věřili s naprostým přesvědčením. Mohli jsme my věřit jejich víře? Mohli jsme uvěřit v zázrak? Skutečnost, že jsme žádný zázrak nikdy neviděli, nedokazuje ani nevede nutně k závěru, že ve vypjatých historických příležitostech k zázrakům nedošlo. Neexistovaly absolutní důkazy, žádné možné důkazy, že se to nestalo. Žádné absolutní důkazy, že se to stalo. Zdálo se nám to však pravděpodobné. Cítili jsme svým způsobem, že jde o pravdu. Mělo to nádech pravdivosti. Ale stačí to?

95 $

Emocionálně naše postoje stejné nebyly. Já jsem byl vzrušen, dokonce fascinován, tou intelektuální výzvou. Snad jsem si to ani nepřipouštěl, ale začínal jsem mít rád Ježíše, který se vynořoval z textů Nového zákona. Něco mě nutkalo padnout na kolena a vztáhnout k němu ruce. Rostlo ve mně podezření, že všechny touhy, které jsem kdy pociťoval, když v soumraku hořelo podzimní listí, když nad hlavami letěly křičící divoké husy, když jsem holými větvemi stromů vzhlížel ke hvězdám, když dubnového rána přišlo jaro - byly ve skutečnosti touhy po Něm, po Bohu. Toužil jsem po něm. Ale ne proto, že bych ho potřeboval. Nepotřeboval jsem ho - určitě ne vědomě.

Emocionální postoj Davy však nebyl týž - ona Boha potřebovala. To, o čem jsme mluvili, byly většinou intelektuální věci, které se dají slovně vyjádřit daleko lehčeji než city, obzvlášť ne city, které snad sám člověk ještě ani nezná. V Davy však rostla potřeba Boha z pocitů hříšnosti a bolesti. Nezapomněla na onen večer, kdy „celý svět se zhroutil v troskách”, na zážitek, který vymalovala ve svém „Obrazu hříchu” s jeho prorockým stínem ukřižovaného Pána. Už tehdy intuitivně věděla, k čemu to všechno ukazuje. Ten otřesný zážitek s oním zvrhlíkem v parku - děsivým ztělesněním zla v obludném egu - podle mě podkopalo její sebedůvěru a dokonce snad podkopalo i její důvěru v krásnou „dostatečnost nás samotných” v naší lásce. Nevěděla to ona a nevěděl jsem to ani já, ale naše Zářivá bariéra nebyla úplně nezranitelná. Nadto nás oba znepokojovalo Davyino zdraví: neprojevovalo se nic jasně chorobného, ale necítila se tak svěží, jak by měla být. A její matka umírala na rakovinu. Davyina sestra, která se o matku starala, prakticky Davy nařídila, aby jela do Anglie, zčásti také proto, že by matku zarmoutilo, kdyby nejela. Jenže Davy matčino utrpení hluboce prožívala. Asi dva či tři měsíce po našem příjezdu do Anglie její matka zemřela. To všechno jsem věděl, sdílel jsem její pocity, ale přece jen s odstupem. Pro Davy však znamenaly palčivou bolest, kterou jsem nemohl úplně sdílet. Nebyla otřesena jen její sebedůvěra, Davy živě zakoušela hřích, trá-pení, žal a smrt.

A tak, i když její mysl rovněž pokládala intelektuální otázky, otázky, na něž jí naše knihy dávaly spoustu odpovědí, křesťanství jí

96 $

nabízelo útěchu a ujištění, dokonce rozhřešení. Zaplavovalo její duši jako živá voda. Jednoho večera po bystré diskusi o víře s Lewem a Mary Ann jsem se Davy zeptal, zda je ochotna uvěřit, že Kristus je Bůh. „Ano, myslím, že by mohl být,“ odpověděla a já namítl, že „myslím” a „mohl by“ není totéž jako věřit. Zapsala ten rozhovor do Deníku a připsala: „Místo ,mohl by býť se mi chtělo říct: ,Ano, věřím v Ježíše, Syna Božího.“ Dodala ještě: „Vděčím za to C. S. Lewisovi, který na mě hluboce zapůsobil potřebou vidět Ježíše v jakémkoliv zamyšlení o Bohu.“

Ocitla se tedy skutečně na samé hraně srázu - a skočila. O pouhé dva dny později zapsala:

Když jsem dnes přecházela z jedné strany pokoje na druhou, shrnula jsem si všecko, co jsem, čeho se bojím, co nenávidím, v co doufám, a zkrátka, UDĚLALA jsem to. Svěřila jsem své cesty Bohu v Ježíši Kristu.

Byla sama doma, když přecházela přes ten pokoj, a řekla mio tom, když jsem se o hodinu později vrátil. Neotřáslo to mnou, ani mě to neudivilo. Jako bych byl věděl, že to udělá. Byl jsem tomu rád kvůli ní a pověděl jsem jí to. A cítil jsem se trochu ztraceně, možná mě napadla nezformulovaná myšlenka, která by nikdy neměla vyjít na denní světlo, totiž, že to neměla dělat beze mne. Toho dne jsem ani nepomyslel na to, jaké to bude mít důsledky pro naši budoucnost. Vyciťoval jsem, že bych ji měl následovat?

O několik večerů později po pokojném rozhovoru o křesťanství si šla Davy lehnout. Zůstal jsem ležet na pohovce před ohněm v krbu a začetl jsem se do Lewisových Zázraků. Uplynulo půl hodiny. Odložil jsem knihu a zhasl jsem lampu. Pohlížel jsem na žhnoucí uhlíky a uvažoval jsem se zvláštní směsicí naděje a obav, zda by Kristus mohl doopravdy být můj Bůh. Náhle jsem si uvědomil, že Davy tu je se mnou a zřejmě se modlí. Vkradla se v noční košilce za mnou do pokoje a klekla si k pohovce. Díval jsem se chvíli na tu tichou postavičku. Dosud nikdy jsem ji neviděl modlit se. Pak promluvila:

97 $

„Už jsem ležela v posteli,” řekla slabounce, „ale najednou jsem měla pocit, že mě Bůh posílá za tebou. Modlila jsem se k němu, aby naplnil tvou duši.“

Odmlčela se a zašeptala: „Můj nejdražší, prosím tě, věř!“

Dojat téměř k slzám jsem přerývaným šepotem, jak to zapsala do Deníku, odpověděl: „Vždyť já věřím!” Otřáslo mnou, jaké ubezpečení mě ovládlo. Zaznamenala do Deníku, že ve světle ohně jsem „vypadal zjemnělý a něžný jako nějaký středověký svatý”. A dopsala: „Pevně jsme se objali.”

„Drž se tohoto okamžiku, drž se ho, když přijdou pochybnosti,” nabádala mě. „Protože tohle je pravda. Vím, že je.”

Jenže já jsem se její rady nedržel. Přál bych si, abych si ji byl víc připomínal, i kdyby jen kvůli ní. K tomu vyznání mě však přiměla láska k ní, ne víra v Boha. Nebo aspoň tak jsem si to říkal následujícího rána. Anebo snad souhlasilo jen srdce a ne mysl. Nicméně adventní radost, kterou jsme bývali mohli sdílet spolu ruku v ruce, nám byla - až na ten jeden svatý večer - odepřena. A přece jsem nezapomněl na prudkou upřímnost své víry, ono ubezpečení, kterým mě vyznání zalilo. Možná tu nakonec nehrála roli jen láska k Davy.

Jenže jsem byl zase zpátky v táboře nevěřících. A teď mi začalo být Davyino obrácení proti mysli. Myslel jsem, že nejsem proti tomu, že je křesťankou. Popuzovalo mě jen, že jako taková jedná. Ze chodí do kostela beze mne - což je prakticky nevěra vůči mně. Ze mě nechává samotného a chodí se všemi těmi křesťany.

Štvaly mě její drobné projevy obzvláštní dobroty, dokonce i dobrota vůči mně. Podezříval jsem ji, že je dobrotivá jen kvůli Bohu. Chtěl jsem zpátky svou starou Davy. Nechtěl jsem, aby byla někde, kam já jsem nemohl - nebo nechtěl - jít. Nelíbila se mi má nynější izolace. Zaujetí z našeho společného hledání křesťanství vyprchalo. Rozmrzelo mě to.

Vyvstávala mi v mysli Zářivá bariéra, většinou jako varování před nebezpečím, zůstaneme-li rozděleným domem. Nepomyslel jsem na Odvolání k lásce, protože za této situace nemělo význam. Neodmítal jsem křesťanství, jen jsem se ještě nerozhodl. Mlčky jsme se dohodli,

98 $

že tohle období bude oddychová přestávka, dokud se nerozhodnu. Nedocházelo mi, že jestli se Davy teď svěřila Kristu, její oddanost naší lásce musí být menší, jako se zmenší i u mne, budu-li ji následovat. Každopádně jsem před myšlenkami na Zářivou bariéru uhýbal. Prozatím.

Tady, na hraně útesu, jsem visel snad dva měsíce, možná déle. Pokračoval jsem v četbě a přemýšlení. Věděl jsem ovšem, že se Davy za mě modlí. Modlili se za mě všichni naši křesťanští přátelé. Možná i přátelé přátel. Snad dokonce celé církve. Pohlížel jsem na tuto činnost s podezřením. Vyciťoval jsem, že všichni čekají, až se něco stane. Když jsme se potkali na ulici, upírali na mě mile tázavé pohledy.

Podezříval jsem také své náhlé citové návaly k Ježíši. Varoval jsem sám sebe před emocemi. Někdy se mi zdálo, že Ježíš se na mě někdy přátelsky, leč zpytavě dívá, jindy byly jeho pohledy nesnesitelně přísné. Současně jsem poznával, že existuje prostor stejně pro emoce jako pro rozum, a zapsal jsem do Deníku:

Zdálo by se, že křesťanství vyžaduje jak emocionální, tak intelektuální souhlas. Jestli existují jen emoce, mysl pokládá obtížné otázky, a pokud ty zůstanou nezodpovězeny, mohly by vést k odpadnutí, protože lásku nelze zachovat bez porozumění. Naproti tomu vznikne mezera, kterou musí přemostit emoce. Když má ale člověk podezření, že začínající víra by mohla být jen vzedmutím citů, jak člověk tu mezeru překročí?

Křesťanství - jedním slovem Ježíšovo božství - se mi zdálo pravděpodobné. Zbývá propast mezi pravděpodobným a dokázaným. Jak ji mám překročit? Když mám vsadit celý svůj život na vzkříšeného Ježíše Krista, chci důkaz. Chci jistotu. Chci Ho vidět, jak pojídá kousek ryby. Chtěl jsem plamenná písmena přes celou oblohu. Nic z toho jsem nedostal. A tak jsem stále visel na hraně té propasti.

Davy a já, někdy s přáteli, někdy bez nich, jsme četli úžasnou sérii krátkých her Dorothy Sayersové z Ježíšova života. V jedné z nich se mě silně dotkla odpověď nějakého muže na Ježíšův dotaz o jeho víře: „Pane, věřím, pomoz mé nedověře.“ Což to není přesně má

99 $

situace? Víra a nevíra? Paradox jako onen druhý paradox: člověk musí mít víru, aby uvěřil, ale musí uvěřit, aby získal víru. Neodemyká první paradox ten druhý? Cítil jsem, že ano.

Později u mě došlo k druhému intelektuálnímu průlomu. Bylo jím dosti ochlazující zjištění, že se nemohu vrátit. Ve svém starém nenuceném teismu jsem pohlížel na křesťanství jako na jakousi pohádku. Nikdy jsem Ježíše ani nepřijímal, ani neodmítal, protože jsem se s ním ve skutečnosti nikdy nesetkal. Teď jsem se s ním setkal. Mým postojem nebyla, jak jsem si pohodlně všechny ty měsíce myslel, pouze otázka, zda mám přijmout Mesiáše, nebo ne. Byla to otázka, zda Ho mám přijmout - nebo odmítnout, zavrhnout. Můj Bože! Najednou byla propast i za mnou. Možná je skok k přijetí hrozný hazard, ale co je pak skok k odmítnutí? Možná neexistuje jistota, že Kristus je Bůh, jenomže nic také nezaručuje, že není. Kdybych ho přijal, mohl bych čelit a pravděpodobně bych čelil celá léta myšlence: „Snad je to koneckonců lež - měl jsem to vědět!“ Ale kdybych odmítl, určitě bych čelil hroznému pronásledujícímu pomyšlení: „Možná je to pravda - a já jsem odmítl svého Boha!“

K tomu nesmělo dojít. Nemohl jsem zamítnout Krista. Jakmile jsem spatřil propast i za sebou, dalo se udělat jen jedno. Odvrátil jsem se od té propasti za sebou a vrhl jsem se přes tu druhou vstříc Ježíši.

V časném vlhkém anglické jarním ránu jsem napsal do Deníku a C. S. Lewisovi:

Zvolil jsem si vím v Otce, Syna a Ducha svatého, v Krista, svého Pána a svého Boha. Křesťanství vyznívá jako jedinečná pravda. Zásadní pravda. Jím se život naplňuje, místo aby se vyprazdňoval, stává se smysluplným místo bezvýznamným. Svět se stává krásným ve svém Středu, místo aby mrazil ošklivostí pod líbezným povrchem patosu jara. Avšak prázdnotu, bezvýznamnost a ošklivost člověk, myslím, uvidí, jen když zahlédne plnost, význam a krásu. Právě když zahlédneme oboje, jak nebe, tak peklo, zjistíme, že návrat zpět je nemožný. Jenže nemožným se zdá být i jít vpřed. Zahlédnout neznamená ještě

100 $

vidět. Je nutno volit: a neexistuje žádná jistota. Člověk může jen zvolit tu či onu stranu. A já jsem tedy zvolil tu svou: Volím krásu. Volím to, co miluji. Zvolit si víru znamená věřit. To je všecko, co mohu udělat: volit. Vyznávám své pochybnosti a prosím svého Pána Krista, aby vstoupil do mého života. Nevím, že Bůh je, říkám jenom: Staň se mi podle Tvé vůle. Neubezpečuji, že jsem bez pochyb, já jen prosím o pomoc, abych překonal to, že jsem zvolil. Takže jen říkám: Pane, věřím, po-moz mé nedověře.

Když jsem to psal, Davy seděla vedle mě plná tiché radosti. Samozřejmě jsem to jako první řekl jí. Byla se mnou v pokoji, když mou myslí probleskovaly myšlenky o propasti za mnou. Slyšela mě šep-tat: „Můj Bože!“ A pak, když zvedla oči, řekl jsem dost napjatě: „Počkej!” Uplynulo pár minut. Potom jsem řekl: „Davy?… miláčku… zvolil jsem si - Krista! Zvolil jsem si víru.“ Radostně na mě pohlížela, pak přišla ke mně a poklekla. Klekl jsem si vedle ní a svěřil jsem své cesty Bohu. Když jsme vstali, drželi jsme se dlouho v náručí. Je možná významné, že jsme se nejdřív pomodlili.

V mysli se mi už rýsoval sonet, který jsem hodlal napsat o své volbě:

PROPAST

Žil Ježíš opravdu? A vskutku vyslovil plamenná slova, jež strach ze smrti ruší?

Jsou celou pravdou? Vždyť to je základní,

jen na tom padá - stojí, všechno to na Kristu záleží.

Jiného nic tu váhu nemá - potopa i ráj, i porod panny - o tom je marné všechno přemýšlení.

Otázka hlavní tu zní: opravdu nám Bůh Syna daroval,

Lásky své vtělení? Jen v Lásce máme rozluštění.

Možné a dokázané propast rozděluje, strach brání skočit a já stojím ohromen,

101 $

jak země za zády se rozdrobuje jen, že nezbývá než skočit do naděje a Slovem posílit se v zoufalý ten den, jež cestu otvírá vesmíru do oken!

102 $

e)

Ty jsi král slávy

Byli jsme nyní křesťané. Davy si na to zvykla snad hned. Ale já! Já a křesťan! Já, který jsem byl zvyklý shlížet na křesťany se slitovnou nechutí, jsem teď musel vyznat, že jsem jeden z nich. Učinil jsem to se strachem a zároveň s hrdostí. Opravdu, prožíval jsem zvláštní směsici emocí: něco jako rozpaky mezi mými světáčtějšími a nejspíš nekřesťanskými přáteli, z nichž někteří by byli přijali s menším úžasem, kdybych se byl stal buddhistou či naprostým ateistou, a něco jako hrdost, jako bych byl vykonal něco chvályhodného - nebo jako bych dokonce prokázal Bohu laskavost. Napůl jsem měl sklon svou víru tajit, a přece se mi zdálo, že pokud mám zaujmout stanovisko pro Krista, svého Pána, musím nosit zjevně jeho barvy.

Asi jsem potřeboval trochu pokory. I skutečnost, že jsem v okamžiku své konverze řekl „volím víru” místo „věřím”, ačkoliv ta slova koneckonců vyjadřují totéž, měla v sobě cosi jako poslední obranný val. Prapor mé nezávislosti se sklonil, ležel v prachu a já sám jsem klečel na kolenou, ale stále jaksi pyšně. Vzdal jsem hold Kristu, tak jako rytíř dává svůj meč v zástavu králi a přísahá mu svou věrnost. Domnívám se, že ve skutečnosti to bylo všechno jinak. Nevolil jsem já, ale byl jsem vyvolen. Láskyplné modlitby Davy a ostatních, modlitby C. S. Lewise, nejen jeho knihy a dopisy, zapracovaly pro Krále. Přesto však je nutno k onomu meči nabídnutému do zástavy ještě něco říct, i kdyby to mělo být zformulováno jen v mé mysli: kdyby v některém z budoucích let měla víra zeslábnout, člověk nemůže se ctí popřít přísahu věrnosti vyjádřenou slovy „volím víru“.

103 $

C. S. Lewis mi odepsal a vynechal před mým jménem „Pan“, ačkoliv já jsem ho nadále oslovoval „Pane Lewisi“, dokud mi výslovně neřekl, abych s tím přestal:

Moje modlitby jsou vyslyšeny. Ne: nahlédnutí ještě není vidění, ale pro člověka jdoucího po horské cestě v noci jsou nejbližší tři stopy cesty někdy důležitější než obzor jasně viditelný v dálce. Asi musí vždycky chybět dostatečná jistota, aby člověk mohl volit svobodně. Neboť kdyby víra byla jako tabulka násobilky, co jiného bychom mohli udělat než se ji naučit zpaměti?

Strhne se proti Vám protiútok, buďte si toho vědom, a až k němu dojde, nedejte se jím příliš zaskočit. Nepřítel nebude chtít přihlížet, jak mu unikáte do Boží společnosti, a vynaloží značné úsilí, aby Vás stáhl zpět. Učte se pilně modlit, a jestli jste se už rozhodl ve věci volby náboženského vyznání, potvrďte ji. Žehnám Vám a nastotisíckrát Vás vítám. Obraťte se na mne, kdykoliv se Vám zlíbí. A stále se modleme jeden za druhého.

Davy a já už jsme byli anglikány. Všichni naši křesťanští přátelé a v poslední době i Davy chodili do prastarého normanského kostelíku sv. Ebbea, který patří anglikánské církvi, a tak jsem tam ovšem chodil i já. Byla to farnost plná víry a měla skvělého faráře M. A. P. Wooda (od té doby se stal biskupem v Norwichi). Byl vynikajícím kazatelem a moudrým rádcem na cestě křesťanství. Davy a já jsme s ním na faře na Paradise Square mnohokrát hovořili a někdy jsme tam i zůstali na jídlu. Velice na mě zapůsobilo, jak bystře farář rozlišoval vztah srdce a mysli k obrácení. Naše první křesťanské přijímání v kostele bylo dojemné. Později jsme s Davy měli poznat bohatství mnoha oxfordských kostelů - univerzitního chrámu Panny Marie, mezi jinými také vznešenou anglo-katolickou krásu kostela svaté Marie Magdaleny. Ale ať jsme zašli kamkoliv, náš mladý křesťanský život utvářela anglikánská církev a provždy jsme zůstali „doma“ v kostele svatého Ebbea. Zde kvetl pravý život v Kristu. Zpívalo se tam Tedeum, jež ústilo v triumfální provolání verše: „ Ty jsi Král slávy, Ó-ó-ó-ó-ó Kriste!” a melodie onoho „Ó“ stoupala až k mocné

104 $

mu „Kriste”! Tedeum v této podobě pro nás všechny začalo znamenat kostel svatého Ebbea s jeho pevnou vírou.

Jednoho pozdního večera nás několik zašlo k domu, kde v hořejším bytě bydlili Peter a Bee. Zjistili jsme, že dveře vedoucí ke schodišti už jsou zamčeny. A tak jsme v té tiché uličce zanotovali sborem „Ty jsi Král slávy”. Když jsme dospěli až ke slovu „Kriste!”, okna se rozlétla a shora na nás hleděly udivené hlavy Petera a Bee.

Zpočátku jsem si byl stejně jako Davy úžasně jistý, že jsme zvolili dobře, přes všechny pochybnosti, které mě dlouho dost sužovaly. Věřím, že novorozenému křesťanovi se dostává zvláštní milosti - radosti a ujištění - i když jeho volba je tak vetchá, dokud se nenaučí trochu stát a chodit. Zapsal jsem do našeho Deníku:

Po čtyřiceti dnech: Rozhodnutí padlo, člověk začne podle něho jednat. Modlí se, chodí do kostela, přistoupí k neuvěřitelně významnému prvnímu přijímání. Promýšlí znovu všechno, o čem kdy přemýšlel, z hlediska tohoto nového Světla. Člověk se snaží podřídit se - křižovat se, vyškrtávat ,já” a následovat Krista a daří se mu to s úspěchem ne zrovna skvělým. C. S. Lewis prorokoval protiútok nepřítele a jako vždycky měl pravdu.

V člověku se vzedme skepse, že všechno jsou lži, jenom lži, že jedinými skutečnostmi jsou tamhle ten červený autobus, tvrdé dláždění pod nohama a sláva májového stromu. Člověk si ovšem také připomene, že se rozhodl na základě rozumu, závažných důkazů, a posilní se. Avšak to není všecko. Nejenže se s pochybnostmi vypořádá, nejenže se lépe modlí, ale pochybnosti se dostavují řidčeji - a když se přece dostaví, často je potře nevysvětlitelná důvěra, že volba byla správná. Zvítězíme.

Dokončil jsem svou báseň „Propast” o volbě. Diskutoval jsem každý verš s Davy, a ještě když jsem na básni pracoval, odbočil jsem k jiné, v níž se volba duše - jelikož volit musí - podřizuje působení milosti. Po dokončení jsem obě básně poslal C. S. Lewisovi. Zde uvádím tu druhou:

105 $

PÍSKY

Duše svou nedotknutelnost chrání si tak ráda, však jako se do domů zavřených písek vnutí, tak Kristovy nároky, jež bodají a pálí, jí upřou svobodu, již pohodlí si žádá.

Kroutí se, vrtí, mamě uprchnout se snaží, živoucí Slovo kyslíkem jí bude, nemůže uniknout, vždyť dostihne ji všude, ať postává či vzlétá výšin na zápraží.

Teď musí volit! Sám Pán do ní vstoupit hodlá.

Na její pancíř písky drsnou výzvou míří, v bolesti vzpírá se, když naléhá vzácný host.

Až ztratí duše sebe a odloží své já,

Kristus, to drsné zrno, vzejde v krunýři a v perlu promění se, ten drahocenný skvost.

C. S. Lewis odpověděl:

Děkuji Vám za dopis, kterého si velice cením. Sonety jsou opravdu velmi pozoruhodné, i když momentálně získají málo posluchačů (k šípku s módou!). Vyzkoušel jsem to na sobě; okamžitě jsem zapomněl na všechny osobní biografické zájmy a četl jsem je jako poezii. Obraz písku je skutečně fantastický. Napřed jsem myslel, že tenhle je z těch dvou lepší. Ale teď nevím. Druhé čtyřverší Propasti je prvotřídní argument, hned po něm ta země drolící se za zády. Vynikající.

Jako novopečený křesťan fascinovaný křesťanstvím bych byl v tomto bodě mohl začít uvažovat o změně zaměření svého výzkumu do této oblasti. Tak tomu však nebylo, protože jsem o tom uvažoval už dřív, ještě než jsem se stal křesťanem. V důsledku toho mě překvapovalo, že jako nevěřící jsem byl schopen uvažovat nejen o teologickém tématu, ale dokonce o kněžství. Davy, tehdy už křesťanka, nebyla kupodivu nijak nadšená, ne z toho, že zkoumám historii v této

106 $

oblasti - konec konců, historie byla mým oborem - ale že bádám v oblasti kněžství.

Zvláštní bylo, že já jsem v rámci svého zájmu o křesťanství neviděl nic špatného na myšlence, že bych se stal knězem víry, kterou jsem nepřijímal - byl bych svým způsobem něco jako ztělesněná lež. Možná jsem pociťoval potřebu víry a domníval jsem se, že ji takto najdu. V každém případě jsem se o to zajímal asi tak, jako kdyby se muž zajímal o válku, a proto se stal vojákem. Nic neilustruje radikální rozdíl mezi věřícím křesťanem a nekřesťanem tak jasně jako pojetí toho, čím by měl být kněz: mužem víry, nebo mužem, který si tento stav vybral jako cestu ke kariéře, stejně jako kdyby si vybral studium práv? Kněz či biskup bez víry jsou stejně falešní; pro křesťana jsou peklem, pro ateistu téměř nevinným kariéristou. Prvek potřeby, který může přesvědčit nevěřícího, aby vstoupil do kněžského stavu, může nabídnout klíč k ne tak docela nepodobnému jevu nevyrovnaných lidí, dokonce cvoků, kteří se stávají psychology. Každopádně potřeba lidí věřit, stejně jako pohled na kněžský stav jako na kterékoli jiné zaměstnání, vysvětluje existenci nevěřících kněží a biskupů - pastýřů stáda! - kteří způsobují církvi velké škody, a přece necítí potřebu rezignovat, projevují se jako téměř slepí k své vlastní nepoctivosti.

V zaujetí touto politováníhodnou myšlenkou jsem o ní napsal Lewisovi a uvedl jsem další své argumenty k jeho první odpovědi. Dopisy od něho byly napsány v lednu v rozpětí tří dnů, dva měsíce před mým obrácením. Následují oba dopisy o „výrobě stanů“:

Musíme položit tři otázky o pravděpodobném účinku změny tématu Vašeho výzkumu na něco teologičtějšího.

(1) Bylo by to lepší pro Vaše bezprostřední potěšení? Pravděpodobná, leč ne jistá odpověď je Ano.

(2) Bylo by to lepší pro Vaši akademickou kariéru? Pravděpodobná odpověď je Ne. Musel byste ve spěchu nashromáždit spoustu poznatků, které by nebylo snadné včas strávit.

(3) Bylo by to lepší pro Vaši duši? Nevím. Myslím, že existuje mnoho argumentů pro to, aby se nejhlubší duchovní zájem člověka odlišil od jeho obyčejné povinnosti jako badatele a od—

107 $

borníka. Svatý Pavel pracoval jako výrobce stanů. Když se to dvojí překrývá, bál bych se nebezpečí, že přirozený zájem člověka o práci a jeho potěšení z uspokojené ctižádosti budou omylem zaměňovány za duchovní pokrok a duchovní útěchu. A já si myslím, že mužové církve někdy do této pasti upadají. Naproti tomu existuje nebezpečí, že člověka by mohlo odcizit od duchovního života to, co je v práci pro něho nudné a odpudivé. A konečně, kdosi kdysi řekl: „Nikdo není tak nesvatý jako ti, jejichž ruce ožehly svátosti.” Posvátné věci mohou zevšednět, když se stanou předmětem práce a zaměstnání. Vy teď hledáte duchovní pravdu kvůli ní samé. Jak to ale bude, když tutéž pravdu budete potřebovat také jako účinnou vysvětlující poznámku ve své disertaci? Opravdu, změna by mohla přinést stejně dobro jako škodu. Já jsem byl sám za sebe vždycky rád, že teologie není něčím, čím si vydělávám na živobytí. Vcelku bych Vám radil, abyste pokračoval ve svém „šití stanů“. Plnění povinnosti Vás pravděpodobně naučí o Bohu stejně tolik, jako by Vás naučila akademická teologie. Nejsem si tím sice jistý, ale kloním se k tomuto názoru.

(Druhý dopis)

Hleďte: otázkou není, jestli máme Boha do své práce zahrnout, nebo ne. Určitě bychom měli, ba musíme, jak říká MacDonald: „Všecko, co není Bůh, je smrt!“ Otázkou je, jestli bychom Ho do své práce měli zahrnout (a) prostě tak, že mu svou práci věnujeme a konáme ji s veškerou poctivostí, pílí a pokorou, nebo také tak, že (b) výslovnou službu Jemu přijmeme jako své zaměstnání. Povolání A je určeno všem lidem, ať o tom vědí či nevědí, povolání B jenom těm, kteří jsou k tomu speciálně vyvoleni. Každé povolání má svá vlastní úskalí a odměny. Přirozeně, nemohu říct, které je to Vaše. Když jsem mluvil o nebezpečí změny Vašeho tématu pro Vaši akademickou kariéru, měl jsem na mysli především čas. Kdybyste mohl získat jeden další rok navíc, bylo by to něco jiného. Naprosto jsem tím ne-108 $

mínil, že „historie myšlení” zahrnující teologii by sama o sobě

byla akademicky špatným polem výzkumu.

Kdykoliv o Vás rád uslyším či Vás uvidím.

Po těchto dopisech, tak obdivuhodně rozumných a logických, jsem tedy v té době i po konverzi pokračoval ve svém „šití stanů”. Davy i já jsme ovšem dále četli teologické spisy, například Austina Farrera. Hluboce na nás oba zapůsobily knihy Charlese Williamse Sestoupení holubice a Přišel z nebe.

Pak jsme se seznámili s německými „demytologizátory” a znechutilo nás to. Kristovo zmrtvýchvstání bylo podle nich mýtem, Nanebevstoupení bylo mýtem, všechny zázraky a všechna podobenství byly mýty, snad sama Kristova existence byla mýtem - a „mýtem” mínili lži nebo zbožné výmysly. A pokud skutečný historický Ježíš nebyl mýtem, byl podle nich zcela nepoznatelný. Co tu tedy jako křesťané děláme? Ale co tady, když na to přijde, dělají tihle demytologizátoři, kteří se stále nazývají křesťany a jsou dokonce pastory? To jim možná později přitíží. A my jsme se po prvním znechucení vzchopili a začali přemýšlet. Především se nám zdálo jasné, že tihle chlapíci jsou v situaci člověka, který pro stromy nevidí les. Jedno bylo pro nás absolutně jisté: Ježíšova osobnost, která se nám v dokonalých obrysech vynořovala ze všech čtyř evangelií a z listů apoštola Pavla, byla tak silná, tak jedinečná a tak pozoruhodná, že Ho evangelisté museli určitě znát, i když možná skrze jiné, asi tak jako my známe Winstona Churchilla nebo Abrahama Lincolna. Žili ve stínu Muže tak úžasného, že jeho duch a jeho slova se vpalovala do mys-lí křesťanů. Skutečná „záchrana” od těchto rozvracečů však vzešla z našeho rozpoznání zcela neověřitelných základních předpokladů, jež v žádném případě nebyly odvozeny z textů Nového zákona, vnesli je do něho oni. Pokud Oxford své posluchače něčemu soustavně učí, pak je to požadavek, že každý základní předpoklad se musí ověřit. Ne tak demytologizátoři: Když tvrdí, že to či ono podobenství se do evangelia muselo vložit dodatečně, jejich neověřeným předpokladem je, že pravdivé podobenství se nemůže vyskytnout. Domnívají se - toliko se domnívají - že zázraky se nemohly stát: není

109 $

o nich žádný důkaz a podle povahy věci důkaz ani není možný. Nanebevstoupení se nemohlo stát, protože odporuje moderní kosmologii, ledaže by bylo zázrakem. Do nebe nelze „vstoupit” nebo z něho „sestoupit”. Předpokládají, že Bůh nemůže mít záměry skryté kritikům. Argumentují tím, že něco nemohlo být řečeno či napsáno tehdy, kdy se podle Písma předpokládá, protože teologie nebo ekleziologie onoho výroku je příliš pokroková a žádný člověk nemohl takhle svou dobu předběhnout. Jestliže je nějaká událost Nového zákona blízká nějakému dřívějšímu mýtu, nemohla se stát, a to na základě předpokladu, že Bůh nemohl chtít změnit prvotní mýtus ve skutečnost. Nad-to, Kristovi učedníci a prvotní církev jeho slova špatně pochopili, těmto kritikům však jsou zcela jasná. Předpoklad: mysl nekonečného Boha není nepodobná mysli německého kritika. Neměli jsme nic proti oprávněné biblické textové kritice a vědeckému bádání, bouřili jsme se jen proti takovým, kteří jako demytologizátoři vnášejí do textu své neověřené předpoklady a filozofie. Pokud jde o ně, přejmenovali jsme epigram Hilaire Belloca o puritánovi na „O demytologizátorovi”: „Sloužil svému bohu tak věrně a skvěle, že ho teď vidí tváří v tvář v pekle.” Demytologizátorští císaři neměli stejně jako ten pohádkový žádné šaty, oni sami potřebovali „demytologizovat”.

Napsal jsem další ze svých „Oxfordských sonetů”, tentokrát na legendu o Veronice, ženě, jež utřela při křížové cestě Ježíšův krví zbrocený obličej, a věnoval jsem jej Davy a spolu s ní bystré, impulzivní Bee Campionové. Dovedl jsem si představit, že by obě udělaly přesně totéž co Veronika.

MEČ

Ten rok odveleli Marka k Desátému pluku.

V den jeho nástupu pikle rady velekněží

rozhodly o smrti jakéhosi „boha” na kříži.

Posměšky davu mě nutí vzít Marka za ruku,

když spolu jsme se prodírali řvoucí ulicí.

Osud nevaroval mě, neznámé, slabé děvče,

110 $

že hrdinským činem, hodným přeostrého meče, zahanbím dav mužů, tolik se strachující.

Marek svou zbrojí zatlačil úplatnou, zlou chásku, když k zemi ten bůh padl pod těžkým břemenem, v hrozivém tichu běžím a stírám z jeho čela krvavý pot, v očích zmučených čtu lásku:

„Mé dítě!“ a zas vzpírá kříž zraněným ramenem.

V střepech se hroutí na zem moje mladost celá.

Krátce po tom, co jsem mu oznámil, že jsem si zvolil víru, a byl jsem jím „stotisíckrát přivítán”, mě C. S. Lewis pozval, abych s ním povečeřel v Magdalenině koleji. Až dosud jsem ho neviděl ani na fotografii, a když jsem četl jeho knihy, představoval jsem si ho matně jako štíhlého, možná poněkud vychrtlého, trošičku nahrbeného, s hubeným, krátkozrakým obličejem. Když jsem přišel do jeho pokojů, potkal jsem však ztělesněného Johna Bulla. Byl statný, veselý, báječně se usmíval, mluvil zvučným hlasem, šibalsky na mě pohlížel, byl prostý a opravdový, upřímný, jak jen člověk může být, a přesto neexistuje nikdo, kdo by dokázal tak bystře jako on prokouknout všechny zmatenosti a nesmysly. Nadto byl tím nejpřátelštějším a nejbodřejším společníkem. Věděl, že budu zapálený svým nově nalezeným křesťanstvím, a doporučil, abychom v jídelně a ve společenské místnosti o křesťanských záležitostech nemluvili. Tak jsem poprvé seznal, že někteří z jeho kolegů v Magdalenině koleji, stejně jako jiní učitelé na univerzitě, nejsou zrovna nadšení jeho neskrývaným křesťanstvím. Nepochybně by ho ochotně tolerovali, kdyby byl tichým, nenápadným křesťanem, ale jeho působení jako známého spisovatele, který publikuje velmi čtené knihy o křesťanství, je spíš dráždilo. Mnohem později, když byl Lewis navržen na profesuru poezie, zaslechl Thad na High Street, jak jeden ze dvou učitelů kráčejících před ním povídá druhému: „Máme při volbě hlasovat proti C. S. Lewisovi?“ Ne, že by chtěli hlasovat pro jiného kandidáta. Každopádně jsem se zdržel hovoru o křesťanství aspoň do našeho návratu do jeho pokojů, takže jsem u jídelní tabule i v polokruhu před ohněm v krbu

111 $

ve společenské místnosti, kde se pilo portské, viděl a slyšel, jak se Lewis uměl skvěle, vtipně a břitce v hovoru utkat s kýmkoliv na světě.

Onoho večera začalo mé přátelství s ním. Z mé strany šlo o velmi hluboké přátelství: žádný živý člověk tolik neutvářel mou mysl, pokud nepřihlížím ke křesťanství, které ovšem zformovalo od základu celý můj život. Nikdy jsem žádného muže neměl tak rád a z toho, co mi říkal a psal, musím věřit, že ke mně choval jak přátelství, tak náklonnost. Později si velmi oblíbil Davy, které důsledně říkal jejím jménem Jean. Po jeho smrti se jeho bratr Warren zmínil jednomu příteli: „Jack měl Vana a Jean moc rád.“ Večeřel jsem s Lewisem (později jen Jackem, i když jsem si ho léta nedovolil tak oslovit) v Magdalénině koleji nesčetněkrát a byly to šťastné hodiny přátelských rozhovorů v jeho pokojích v koleji, dosti holých místnostech s nádhernou vyhlídkou. Někdy jsme se procházeli po Addisonově stezce. Když tu procházku navrhl poprvé, chystal jsem se přizpůsobit svůj krok staršímu pánovi - a on mě pořádně prohnal, v pochodu byl úplný borec. Vůbec jsem nelitoval, když jsme se obloukem vraceli ke vchodu a Lewis prohodil: „Tak co, dáme si ještě jedno kolečko?“ A vykročili jsme. Příležitostně jsem ho vídal a slýchal hovořit na univerzitě, a to jak na přednáškách ve Škole, tak v Sokratově klubu, kde byl Lewis zcela ve svém živlu. Nejčastěji jsme se však setkávali na obědě v hotelu Eastgate a Lewis vždycky hned zahřímal: „Tak co si dnes dáme?“ Naším obvyklým výběrem byla pořádná porce ledvinek zapékaných v těstíčku a půllitr hořkého piva.

Jednou na oběd v Eastgate zapomněl, ačkoliv jej sám navrhl. Hned následující den mi do Ježíšovy koleje poslal lístek:

Porcus sum, jsem čuník, porcissimus, nejčuníkovatější z čuníků. Podíval jsem se v sobotu kolem třetí odpoledne do diáře a ke svému zděšení jsem zjistil, že jsem ve dvanáct zmeškal naši schůzku. Odpusť, prosím, zabedněnci. Prokážeš mi tu laskavost a poobědváš se mnou v Eastgate příští sobotu ve dvanáct? Dokonce i já se zřídka dopustím stejného kopance dvakrát! Je mi to opravdu líto, moc jsem se na naše setkání těšil. C. S. L.

112 $

Hovořívali jsme s Lewisem o všem možném pod sluncem, i za sluncem. Mnohokrát jsme diskutovali o knihách science-fiction, kterých jsme oba přečetli hromadu. A ovšem, probírali jsme křesťanství a křesťanskou morálku. Vzpomínám si, jak jsem se ho jednoho odpoledne v jeho bytě zeptal, zda mám tvrdě vyčinit někomu, kdo si to docela zaslouží, a Lewis okamžitě vystihl jádro věci otázkou: „Co tě k tomu vede?“ Při diskusi o účinnosti modlitby zdůraznil, že je obecně zdravější nechat se použít jako odpověď na modlitby někoho jiného. Vyprávěl mi, jak měl jednou neodolatelné nutkání jít k holiči, ačkoliv vůbec nepotřeboval dát se ostříhat. Když k němu nakonec přece jen zašel, dozvěděl se, že holič se vytrvale modlil, aby tam Lewis přišel. Mnoho jeho příběhů podobných tomuto později vylíčil ve svých spisech. Jednoho večera jsme v Magdalenině koleji mluvili o „Ostrovu na západě” v Poutníkově návratu - že když po něčem toužíme, ať už je to ostrov na západě či druhá strana hory nebo možná škunerová plachetnice - toužíme po tom s důvěrou, že nám splnění přinese radost, což se však nikdy zcela nestane, protože ve skutečnosti při tom toužíme po Bohu. Neexistovala žádná Lewisova myšlenka, které bych porozuměl hlouběji, naše rozprava o ní byla pronikavá a fascinující. Nakonec jsme si uvařili čaj a já pak šel pěšky domů vlhkými, mlhavými, tichými ulicemi Oxfordu, stále ještě okouzlený naší rozmluvou, a všechno o ní jsem pak vypověděl dychtivě čekající Davy. Při jiných příležitostech jsme s Lewisem rozmlouvali - jak mě informuje můj modrý oxfordský zápisníček - o definici románu a toho, jaký by měl (dobrý příběh) být, o poezii, o „pokřiveném světě” v obou jeho knihách science-fiction a v Božím majestátu od G. M. Hopkinse. Lewis věřil, že o něm uvažoval nezávisle, protože v jeho románu byl vykreslen tak přirozeně a správně. Avšak usoudil, že ve své básni „Poutníkův problém” si v závěrečném verši, kde „nejvážnější hvězdy vzplanou na tradičním nebi ztuhlém spravedlností”, zřejmě „nejvážnější hvězdy” bezděky a nevědomky vypůjčil od Keatse. Jindy jsme mluvili o lidské křehkosti, o pivu, o modlitbě, o literárních zdrojích, o oblíbených knihách. Výrazně jsme spolu souhlasili, že opětovným čtením knih se vyznačují jen jejich skuteční milovníci.

113 $

Davy a já jsme dost chodili po oxfordských kostelích a v podstatě jsme dospěli k názoru, že postoj skupiny High Church v anglikánské církvi ji řadí ke katolické církvi. A anglikánsko katolická mše se nám moc líbila. A protože v ní uctívali blahoslavenou Pannu Marii, napsal jsem o ní sonet: MARIINO SRDCE

MARIINO SRDCE

Má sestro, byla jsem člověk, žádná bohyně, jak žena po odchodu anděla jsem žila a když jsem pod srdcem Syna jak plamen nosila, byla jsem panna i Jeho svatyně.

Nebe jsem v náručí u prsu držela, mléko mé, Beránku, stalo se krví, o které matka tvá vytušit nemohla, že proudem svým svět rudě zbarví.

Mágové vidí korunu, jež mu náleží, však hořkou slávu jeho vlády netuší, hold vzdají svému Králi na kolenou v slámě, nevědí, že krvavý pohár bolesti jiní nalévají.

Já jejich slova tiše uchovala v duši.

Jsem prostá žena jen - byť můj Bůh „Matko“ volal na mě.

V červnu, koncem letního semestru, jsme s Davy zdědili po příteli, který končil a odjížděl, ve středu Oxfordu maličký zmodernizovaný byt, Ateliér. Trošku nás sice rmoutilo, že pozbudeme klavír, ale i tak jsme se rádi stěhovali. Ateliér se nacházel v Pusey Lane (pozn. překl.: E. B. Pusey byl po Newmanovi vedoucím Oxfordského hnutí, zemřel 1882), v uličce vydlážděné kočičími hlavami a osvětlené plynovými lampami. Červené dveře se otevíraly do průchodu mezi domy, kde tabulka na dalších dveřích oznamovala „Ateliér“. V přízemí byla kuchyňka velikosti vestavěné skříně, schodišťátko tak úzké, že by se na něm dva kostlivci nevyhnuli, a v patře podlouhlá místnost. To bylo vše - do koupelny se chodilo přes zahradu do hlavního

114 $

domu. Z našeho podlouhlého pokoje vedla dvě okna do zahrady a v mírně skloněné střeše bylo zasazeno veliké ateliérové střešní okno. Na jednom konci pokoje byl krb, z něhož se dovnitř okamžitě vyvalil hustý kouř z hořícího uhlí, pokud vítr zavanul ze špatné strany. A ať vanul odkudkoliv, odevšad jsme slyšeli všechny oxfordské zvony, včetně hlubokého dunění Velkého Tomáše na chrámu Krista Ježíše. To byl náš Ateliér - nepohodlný, vlhký, zakouřený, ale nám a mnoha jiným drahý.

Protože Ateliér byl ve středu města a náhodou na cestě ze severního Oxfordu do kostela sv. Ebbeho, snad kvůli jeho mimořádné atmosféře, vytvořené plynem osvětlenou, kočičími hlavami dlážděnou uličkou venku a vyhřátým pokojem nahoře s jeho střešním oknem ztmavlým deštěm a veselým ohněm v krbu (pokud ovšem dým z něho nevháněl špatný vítr dovnitř), stal se středobodem čilého života v Kristu pro mnoho lidí. Brzy jsme poznali, že hodláme-li udělat nějakou pořádnou práci, musíme se uchýlit do univerzitní knihovny, a když jsme se odtud vrátili domů, často jsme tam už našli přátele, zabrané až po uši do nějaké strhující diskuse. Náš Deník dosvědčuje, že během jednoho týdne tak porůznu přišlo čtyřiadvacet lidí, šest z nich dvakrát, takže mosazné klepátko zabušilo na dveře třicetkrát, načež někdo z nás musel seskákat dolů po úzkém schodišti. Téměř dva roky, pokud jsme neodjeli do Londýna do divadla, na návštěvu nebo na cesty, se stěží vyskytl den nebo večer, kdy by nepřišli nějací lidé, křesťané i nekřesťané (lépe řečeno ti, kteří tvrdili, že křesťané nejsou), a kdy by se nerozvíjely doslova stovky poutavých rozhovorů. Inu, Oxford.

V důsledku toho, že jsme s otevřenou náručí přijali víru, se ovšem kruh našich křesťanských přátel rozšířil. Téměř všichni patřili k univerzitě. Často jsme se vídali s původními pěti, Lewem a Mary Ann, Peterem s Bee a Thadem. Zmínil jsem se už o střapatém Walesanovi Geraintu Gruffyddovi, který svým chvějivým hlasem dovedl číst básně tak jedinečně, že soše by běhal mráz po zádech. On sám básně psal, i když jsme se s nimi seznamovali jen v jeho překladu z welštiny. Jednou jsme v jeho waleském domově kvůli dohadům, má-li větší přednosti burgundské, nebo bordó, vymetli všechny obchody vínem a ochutnali v nich stylem „vedoucího svatby” spoustu vzorků

115 $

vína. Bordó dost vyhrávalo, a prvenství ztratilo, až když jsem po návratu do Oxfordu otevřel dlouho opatrovanou láhev sametového Chambertinu z velmi úspěšného ročníku burgundského. Po léta byl naším hluboce křesťanským přítelem další básník - mimořádný básník - Dom Julian ze St. Beneťs Hall. Ačkoliv se narodil v Anglii, vyrostl zčásti v Marylandu a jeho benediktinské opatství v Nové Anglii ho vyslalo napřed do Říma, pak do Oxfordu, kde jsme se po příslušné době studií zúčastnili jeho vysvěcení na kněze. Kněžskou teologii studovali také David Griffiths z Kentu na Worcester College a Tom Haipur z Toronta na Oriel College, jenže u nich šlo o vysvěcení na anglikánské duchovní. Avšak právě s Davidem jsme sdíleli vzrušující objev katolické víry v anglikánské církvi a mnoho večerů jsme o tom hovořili. Vysoký, modrooký Tom byl evangeličtější, navzdory Newmanově tradici a Oxfordskému hnutí v jeho koleji. Takový však byl náš Ateliér: scházeli se v něm katolíci i evangelíci, ateisté a všechny možné odstíny ani ryb ani raků, prostě něčeho mezi tím. Všichni jsme šťastně a nadšeně debatovali za stejných podmínek. Když se Tom někdy zdržel, doprovodil jsem ho k Orielu, aby mohl z mých zad dosáhnout na zamřížované okno, jaká mají všechny koleje, uvolnit některou mříž a vlézt dovnitř. Jednou mřížovou tyč upustil a řinkot jejího dopadu na dlažbu se hromovou ozvěnou rozlehl tichou nocí. Do uličky se okamžitě vřítila skupina ochránců kolejní kázně, zatímco my s Tomem, který honem popadl zpropadenou tyč, jsme kvapem prchali do stínu. Později jsme se vrátili a zkusili, tentokrát úspěšně, manévr znovu. Davy dostala nebeskou náhradu za ztracené piano. V kostele sv. Ebbeho ji požádali, aby tam někdy zahrála na varhany. V tamním sboru zpívala mladá dívčina jménem Jane. Podobala se malému tmavému andělu a Davy ji přivedla k nám do Ateliéru. Jane a Mia, její přítelkyně, obě studentky v přípravce univerzitního studia, k nám potom přicházely často. Jane byla velmi zamlklá, ale i ona měla ráda poezii a také ji sama skládala. V Ateliéru jsme hodně čítali básně nahlas, a když jsem předčítal já, zvláště Čtyři kvartety T. S. Eliota, téměř jsem cítil, jak intenzivně Jane naslouchá. Poezie měla nemalý podíl na kouzlu Ateliéru, četli jsme nejen velké klasické básně, ale i své vlastní - básně, které jsme

116 $

psali a četli si navzájem, básně, v nichž byl často přítomen Vtělený Bůh. Geraint v jedné básni pro Luned, Walesanku, se kterou se chtěl oženit, mluvil o jejich „posvátných hodinách, kdy náš duch v jedno splývá na vlnách lásky Kristovy”. Julianova poezie byla čistou modlitbou, tak byla hluboká a svatá. Mluvil v ní o sobě: „Stezka je zahrada… (nohou své filozofie šlapu do prachu cest) s bezstarostnou nevědomostí hledám spolehnutí, jež nezná tvrdou pěst a holý rozum postrádá.” Při svém oxfordském vysvěcení nabídl Kristu v oběť „svou ztrápenou mysl jak obnošené boty to vše si vem a prodlévej v nich rád”. Jedna jeho báseň hovořila o večerním odchodu z Ateliéru:

Volej do noci sám k plynovým lampám po večerním dešti.

Co volat tam mám?

Buďte sbohem, zamávám.

S bolem vás zanechám, buď s vámi vždycky Pán, nechť za hodinku maličkou zas vydlážděnou uličkou jde k vám vírou zván.

Amen.

Jednoho večera jsme s Julianem a Davy hluboce a poklidně uvažovali o poezii a o Panně Marii, co znamená pro člověka a jaká je její role v Božím království. Z toho pozdního nočního povídání vzešel další z mých oxfordských sonetů, věnovaný s láskou Julianovi:

NAŠE NOČNÍ PANÍ

Když stálý zdroj světla před námi ukrývá svět, klesáme v chlad a beznadějnost hvězd, jež víří v bezsmrtném nezájmu, a naše smysly míří k nicotě, v níž nám zloděj - tma nedá uvidět,

117 $

tu objeví se v hávu temné nebes báně, v stříbřité luně, jež skrytým sluncem ve tváři svým požehnáním na zem shlíží v svatozáři, slunečně jasná Noční paní, Matka Páně.

Má Paní, oslněni světlem nebes Krále, jak slepí klopýtáme, nevíme, jak jít, svou cestu najdem v tobě, která jediná smíš prohlédat tmu a plně vidět světlo neskonalé.

Buď ve tmě jiskrou, jež vzbudí víry cit, a v jitřní chvíli veď nás k Němu blíž.

Ačkoliv k nám do Ateliéru často přicházeli naši křesťanští přátelé, naši nekřesťanští přátelé byli samozřejmě neméně vítáni. Vskutku, při některých naších nejlepších diskusích o křesťanských tématech bývala zpravidla přítomna také skupinka nekřesťanů a se zdravým skepticismem se do hovoru zapojovala. V Oxfordu jsme zakoušeli, že všichni tam hovoří o všem. A právě z toho důvodu jsme obvykle věděli, kdo je křesťan a kdo nekřesťan, polokřesťan či hinduista, anebo něco úplně jiného, protože to při diskusi vždycky vyšlo najevo.

Jednoho odpoledne jsme se s Davy procházeli v Univerzitním parku a Mezopotámii a hovořili jsme o tom, že jednoho dne napíšu román zachycující něco z té mimořádné rozmanitosti života v Oxfordu, včetně našeho Ateliéru, román, ve kterém bychom i my vystupovali jako postavy. Potom jsme se slovy: „Možná, jednou“ zašli na čaj k Měděnému kotli na High Street. Jako obvykle i toho večera se u nás zastavilo pár přátel. Jedním z nich byl Julian, druhým nekřesťan Richard z koleje Corpus Christi. A právě Richard začal mluvit o křesťanství. Namluvili jsme toho hodně, až prohlásil: „Já se prostě nemůžu dostat přes pojem Boží Trojice. A ještě víc přes pojem vtělení. Zdá se mi, že vy všichni věříte, že Ježíš byl současně pravý člověk a pravý Bůh. Ve jménu zdravého rozumu, jak mohl být obojím? Vy křesťané se vždycky uchylujete k tajemstvím.”

„Ale vůbec ne,“ namítl jsem, „přinejmenším v tomto se určitě neskrýváme za žádná tajemství.”

118 $

„Tak mi to tedy nějakým smysluplným, srozumitelným způsobem vysvětli!” vyzval mě Richard.

Julian začal povídat něco o Božích osobách, ale viděl jsem na Richardovi, že mu to nepomáhá. Pak jsem si vzpomněl na román, o kterém jsme mluvili s Davy, a já jsem jí zašeptal: „Mám to!“

Julian domluvil a Richard řekl: „To není k ničemu!”

„Poslyš, Richarde,” oslovil jsem ho, „dnes odpoledne jsme mluvili s Davy o tom, že napíšeme román o Oxfordu a bude se v něm vyskytovat i náš Ateliér a my a kdekdo. Za předpokladu, že se nám to podaří - “

„Za předpokladu, že se vám to podaří, si ho koupím. Ale jen když nebude dražší než pět šilinků!” zazubil se Richard.

„Podívej se, mluvili jsme o Kristově vtělení,” začal jsem. „No ano, ten román napíšu asi já, protože s dvěma autory je to vždycky moc složité - a uvedu v něm i sebe. Takže tam bude - tedy v té knize - jak si vykračuju po High, mám uvázanou kravatu naší koleje. A řekněme, že vytvořím spoustu postav a neužiju pro ně jako vzor reálných lidí, abych se náhodou nedotkl jejich citů. Ale já tam budu jako já a jako postava budu říkat, cokoliv bych sám řekl v situacích, které se v ději vyskytnou.”

„A kde je v tom vtělení?” zeptal se Richard.

„Proto ti to přece vykládám, ty zabedněnče,” usmál jsem se. „Copak to nechápeš? Já jsem vtělený ve své knížce. Ale já jsem taky tady, mimo ni, protože ji píšu, takže jsem jako Bůh Otec. Ale já jsem přitom přece také reálně v té knize, že ano? Takže jsem tam Ježíš, Syn, ne? Mé já v té knize mluví mými slovy, a přece jde o řeči, které jsem v opravdovém životě pravděpodobně nikdy nepronesl, protože jsem v takových situacích nebyl. Ale chápeš, že v knize jsem doopravdy já?”

„Uhmhm,” zabručel Richard. „Jo, dobře, chápu. Pokračuj.”

„No tak dobrá,” pokračoval jsem. „Jsem tady, mimo knihu, jako ,Tvůrce všech věcí‘ a jsem v knížce jako účastník scén v ,dramatu‘. Jsem ve své knize tedy vtělený. A teď k tomu mému já v knize: jsem v ní jako úplně svébytné já, že? Ale jsem tam taky jako úplně svébytná postava, ne? Jako v učení: Pravý Bůh a pravý člověk. Dává ti to

119 $

přece smysl, že? A ještě jedno: předpokládejme, že ti postava z děje nějak uteče - autoři vždycky konstatují, že se to stává. Může být nezbytné, abych byl zabit - tedy ukřižován, ač jsem původně zamýšlel cokoliv… Tak nějak - už chápeš?“

„Vyhráls,“ připustil Richard. „Takhle mi to už dává smysl. Budu o tom muset ještě popřemýšlet.“

„Najdeš v tom ještě něco jiného,“ zapojila se Davy. „Ty tři různé postavy skládají dohromady jednu. Vytvoří jednu. Když Van vymyslí nějaké postavy, budou mít všechny, dokonce i ty špatné, v sobě něco z Vana, že? Takže vidíš? Všichni máme v sobě něco z Boha - Božího ducha - ale jen jeden, Ježíš, je vtěleným Bohem. A Boží Duch v nás… to je přece třetí postava, takže Trojice, ne? Bůh Otec, Bůh Syn a Bůh - Duch svatý. Opravdu, já sama jsem to nikdy neviděla jasněji. Vezmeš si ještě čaj?“

O prázdninách jsme za našich oxfordských let jezdívali navštěvovat přátele nebo jsme podnikali delší výzkumné cesty. Mnohokrát jsme si zajeli na den nebo dva do Londýna. Prožili jsme veselé Vánoce v Yorkshiru, hráli jsme hry v rodině Trevora, našeho přítele z koleje, a koledovali jsme v mlhavých, vlhkých ulicích jeho domovského města. Čtrnáct dní jsme byli s Bee a Peterem v divokém Walesu, část doby jsme strávili s Geraintem hlavně lezením na Cader Idris, když bylo hezky, a když bylo pošmourno, četli jsme na farmě Johna Buchana. Půjčili jsme si s Thadem auto a putovali jsme v něm celé dny po půvabném venkově v Cotswoldu, prolézali jsme trosky opatství a byli hosty svých přátel. Jiný přítel, Ir Paddy O’Leary, se kterým jsem se seznámil, když jsme pili špatné sherry u našeho učitele morálky v koleji, a jeho vlídná anglická manželka Margaret nás pozvali k sobě domů, kde jsme se stali kmotry jejich syna. S Edmundem, mým druhem při večeřích, a s dívkou Lore jsme čtrnáct dní cestovali po Francii, obdivovali katedrály, římské zříceniny a jeskyně v Lascaux, taky jsme večeřeli v některých známých velkých restauracích, jež doporučuje průvodce Michelin. Kdekoliv jsme pobývali, pili jsme hojně místní víno a skončili jsme veselou jízdou do Paříže v první voňavý jarní den, kdy jsme mohli shrnout střechu auta. Obloha byla blankytná, parky plné milenců, řeka jiskřila a chrám Noire Dame na lle de la Cité vypadal úžasně vznešeně. Jednou z nejšťastněj

120 $

ších návštěv se stal náš pobyt v Hampshir u našeho velmi drahého přítele z koleje, častého návštěvníka v našem Ateliéru, Petera Cranea. Jeho rozlehlý, nesourodý dům Fritham se nalézal v New Forestu a my jsme si navždycky zapamatovali sám dům i kuchyňskou zahradu plnou levandulí, vřele pohostinného majora Cranea a jeho ženu, příjemný obývací pokoj, tajuplné okno v prvním poschodí, které nevedlo do žádné místnosti, leda snad do maličké, úplně zazděné komůrky. Jednoho tichého, temného, bezhvězdného večera jsme s Davy a Peterem zašli daleko po cestičkách vedoucích pralesem. Po nějaké době jsme uviděli vpředu hořet oheň a uslyšeli zpívat dívčí hlas. Připlížili jsme se blíž. Uviděli jsme ohněm ozářenou mýtinu obklopenou vysokými stromy, na níž se utábořila početná cikánská karavana. Muži polehávali v trávě, tmavovlasá, půvabná dívka míchala cosi v hrnci postaveném na ohništi a zpívala, skoro jen sama pro sebe, nějakou toužebnou baladu v romštině.

Ačkoliv jsme si z těchto cest odnesli plno živých vzpomínek a ačkoliv jsme samozřejmě prožili stovky hodin v hlubinách velké oxfordské univerzitní knihovny, středem našich oxfordských zážitků, které jsme s Davy plně sdíleli, byl náš Ateliér. I když nám to ubíralo dost z času, který bychom jinak trávili spolu sami, rozhodli jsme se od počátku sáhnout po všech možnostech a zapojit se do všeho, co nám nabízelo mimořádné bohatství velké univerzity kolem nás. Svým způsobem si každý z nás v Oxfordu v hloubi duše uvědomoval, že tohle všechno nepotrvá navždy. Lew a Mary Ann to jednoho večera vyjádřili výrokem: „Víš, tohle je doba přijímání - přijímání přátelství, rozhovorů, veselosti, moudrosti, poznání, krásy, svatosti - a později, inu později bude následovat doba dávání.“ Později, až budeme rozptýleni ve světě. Teď si musíme nastřádat dostatek energie z pokladu, který nám poskytuje Oxford, abychom z něho mohli později nabírat. Oxford nás přijal jako matka s rukama přetékajícíma bohatstvím. Mohli jsme si vzít, co jsme chtěli. My, Davy a já, jsme proto přijímali každého, kdo k nám přišel do Ateliéru… Ať přišel kdokoliv, v kteroukoliv hodinu, vždycky byl vítán.

Žádná zpráva o našem křesťanském životě v Oxfordu by nebyla úplná bez zmínky o pronikavém vlivu C. S. Lewise na celou naši

121 $

přátelskou skupinu. Kromě toho, že jsme stále vytahovali některou z Lewisových knih, abychom si z ní přečetli nějaký úryvek, se do našich rozhovorů a vtipů vplétaly tucty citátů z „kánonu“. „Ó, jak já jsem pokorný,” prohodil třeba někdo z nás s lehkou sebeironií. Stále jsme v hovoru odkazovali na „červené autobusy” a mínili jsme tím červený autobus, který používal zkušený ďábel Zmarchrob, aby spolu s myšlenkami na oběd odpoutal chlapíka v Britském muzeu od nebezpečných myšlenek na Boha. „Červenými autobusy” jsme mínili překážky, které „reálný svět” staví mezi nás a opravdovou Realitu. Mluvili jsme posměšně o „našem Otci z Hlubin” a obvykle jsme ta slova doprovodili pohledem vzhůru a zašeptaným „Odpusť, Pane!” Často jsme si připomínali lidi z Lewisova Velkého rozvodu, zvláště falešného biskupa, který odmítal uvěřit. Často někdo z nás řekl: „Ano, jako křesťan ti ovšem odpouštím, ale jsou věci, které není možné zapomenout!” Někdy jsme se tak vysmívali sami sobě. Jindy jsme ovšem ta slova pronášeli naprosto vážně a tázavě, když jsme si mysleli, že někdo z nás by nedokázal odpustit úplně. A někdy jsme je pronášeli s naprosto radostnou ochotou odpustit, jako projev jakési průzračné „nebeské ironie”.

Všichni naši přátelé a známí, ať už křesťané nebo nekřesťané, přicházívali a někdy přivedli další, tu jen na pár minut, tu na pár hodin. Hovořilo se o všem možném, avšak přesto dříve či později hovor zákonitě sklouzl k základním tématům, ke křesťanství. Nikdy se v Ateliéru nevyskytovaly hovory výhradně jen veselé anebo jen vážné, spíš oboje naráz. Nikdo, kdo se někdy zúčastnil takového setkání, na ně nezapomněl. A jako pozadí, vždy přijímané, i když sotva vnímané, a přece nepominutelně patřící do tkaniva těch hodin, odbíjely oxfordské zvony do noci čas. Nemenší jejich součástí bývalo bubnování deště na střešním okně. A jako v Julianově básni končívaly večerním loučením, doprovázením odcházejícího přítele po úzkém schodišti a ven do Pusey Lane s přáním: „Sbohem, dobrou noc. Jdi v milosti!” Ta věta pochází z Charlese Williamse a užívali jsme ji všichni - vlastně ji dosud i po létech užíváme, určitě aspoň někteří z nás. Kolem plynových luceren v uličce duhově zářil kruh světla v lehkém anglickém deštíku, jemném jako mžení, které pokrývalo

122 $

dlažební kostky v uličce lesklým povlakem. „Dobrou noc. Jdi v milosti.“ A přítel obvykle odpověděl: „Spi v ochraně Boží. Dobrou noc.“ Hned nato zaklapaly podpatky pochodující do oxfordské noci a někdy k tomu ještě zvony odbily půlnoc.

Sami jsme ovšem také chodili na návštěvy - na večírky v kolejních pokojích s pančovaným vínem u ohně v krbu nebo do bytů v severním Oxfordu. Ateliér situovaný uprostřed, víceméně na cestě kamkoliv, přitahoval všechny, takže klepátko bušilo ve dne v noci. Lidé byli vždycky vítáni.

Až na jeden případ. Vstávali jsme pozdě, a byli jsme tudíž mrzutí. Všude se vršily špinavé hrnečky a sklenice a na podlaze se povalovaly knihy. Střešním oknem padalo do místnosti kalné šedavé světlo. Oheň ve vychladlém krbu dávno zhasl. Konečně jsem se natolik vzchopil, že jsem sešel dolů, donesl uhlí a rozdělal oheň. Docela pěkně se rozhoříval, když se současně sběhly dvě věci: Davy zapnula vysavač a ten všechno rozfoukal, zatímco komínem vnikl dovnitř vítr a celou místnost zamořil kouřem. Klopýtali jsme v šeru, rozšlapávali šálky od kávy a nosili hrnky vody na uhašení ohně. A přesně v tu chvíli vesele zaťukalo klepátko na dveřích. Davy a já jsme na sebe zírali očima zrudlýma kouřem a v nevysloveném souhlasu jsme se ani nepohnuli. Klepátko se znovu ozvalo. Nehnuli jsme ani brvou. Ať za dveřmi byl kdokoliv - nikdy jsme nezjistili, kdo - vzdal se. Podpatky odkráčely. Asi to byl Ježíš.

Později toho dne jsme šli ven, poobědvali jsme u Pstruha, přešli jsme na druhý břeh řeky a po malé přestávce věnované zadumání nad pradávnými zdmi ženského kláštera v Godstow, který nyní užíval jakýsi farmář jako seník, jsme šli procházkou dál na západ. Ačkoliv k nám do Ateliéru přicházelo tolik lidí, dbali jsme na nutné zachování vzájemné blízkosti a také na zásadu uchránit si pro sebe svůj „společný čas venku“. Tak jsme tedy hodně za každého počasí chodívali ven a při chůzi jsme si povídali. Anebo jsme si vyjeli na pramici na řeku. Na jaře a v létě jsme si rádi brávali s sebou nějakou knihu básní - nebo Vítr ve vrbách - a vyšli si do nějakého travnatého zákoutí u Cherwellu, kde jsme si četli a povídali. I když jsme teď byli křesťané, byli jsme křesťané pospolu, dokonale jsme se shodovali ve všem,

123 $

co jsme dělali. Všechny zásady Zářivé bariéry teď, když jsme již měli za sebou dobu, kdy Davy byla křesťankou, zatímco já ještě křesťanem nebyl, se zdály fungovat jako za starých dob. I když nás v Ateliéru často obklopovalo mnoho lidí, byli jsme si stále vědomi jeden druhého a spojeni beze slov jsme rychle vyciťovali, co by toho druhého mohlo obtěžovat, a hned jsme si přiskočili na pomoc.

Jednoho večera k nám do Ateliéru přišel na večeři C. S. Lewis. Bylo to někdy v letním semestru nebo o dlouhých prázdninách, kdy jsme se nemuseli bát, že krb zadýmá, což večer stejně skoro nikdy nedělal. Lewis přišel, vklínil se do našeho úzkého schodiště, vystoupal po něm, přičemž jeho zvučný, bodrý hlas prakticky přiměl stěny, aby se rozestoupily. Vypili jsme sherry, pochutnali si na skopovém a nových bramborách. Byl to báječný večer. Mluvili jsme vesele o původu slov, o rozdílech v jejich užívání ve Velké Británii a ve Spojených státech, jako například užívání amerického „gotten“, v Anglii již považovaného za archaický tvar. Davy se rozpovídala o starých slovech a o slabém londýnském přízvuku v řeči ostrovanů v Chesapeake, s nímž jsme se setkali při plavbách na Huse. Lewise velice zaujala naše plachetnicová dobrodružství, a tak jsme trochu povídali o člunech. Zdržel se dlouho a rozhovor se pak obrátil k vážnějším tématům, kdy jsme si povídali o modlitbě. Davy se ho v jednu chvíli zeptala na modlitby, kterými se vyprošuje pomoc blahoslavené Panny Marie. Lewis by se nikdy nepustil do rozebírání něčeho, co by se týkalo rozdílů mezi High Church a Low Church, rituálním a protirituálním proudem v církvi. Řekl však, že pokud má člověk k modlitbě omezený čas, měl by se obracet přímo k Nejvyššímu místo k Marii. Mluvili jsme také o tom, zda je užitečné modlit se za někoho, aby se stal křesťanem, neboť (1) Bůh přece pravděpodobně tak jako tak chce, aby se jím stal, a (2) osoba, za niž se modlíme, má nejspíš vlastní svobodnou vůli a může nabídnutou možnost dokonce odmítnout. Ale Lewis trval pevně na tom, že bychom se za obrácení takového člověka modlit měli, ba dokonce že se za to modlit musíme. Modli se za toho člověka, byl by mohl dodat, tak jako jsme se s Davy modlili za tebe, aby ses stal křesťanem. Když se potom s námi začal loučit, oba jsme s ním sešli dolů a oba jsme ho

124 $

vyprovodili kus cesty zpátky k Magdalenině koleji. Rozešli jsme se až poblíž Památníku mučedníků.

Toho roku byl letní semestr obzvlášť líbezný. Na prvního máje jsme seděli s přáteli nedlouho před prvním úsvitem na východě na pramici pod Magdaleninou věží; napřed jsme naslouchali trylkům opožděného slavíka a pak čistým hláskům chlapeckého sboru, vyzpěvujícího z horního ochozu věže latinské madrigaly. Když chlapci dozpívali, přivítaly máj věžní zvony. Za zvuku velkých zvonů jsme se pak plavili po proudu řeky a pochutnávali si na snídani, kterou jsme si vzali zabalenou s sebou.

Jednoho nedělního rána, kdy stromy májově rozkvetly, jsme s Peterem a Bee vyšli přes luka k malé vesničce Binsey a bukovou alejí do kostela svaté Markéty na ranní pobožnost, jak už jsme dlouho plánovali. Jenže jsme si spletli dobu a v kostele se neukázala ani živá duše. Rozhodli jsme se tedy, že si ji obyčejně a skromňoučce uspořádáme sami. Davy zahrála na malé varhany, Peter přečetl první čtení, já druhé, pak jsme všichni poklekli a pomodlili se společně Vyznání, byť ovšem bez rozhřešení. Doufali jsme, že je dostaneme shůry. Nakonec jsme zazpívali jednu píseň a Bee proslovila vynikající krátké minutové kázání. Nejživěji si však pamatuji, jak jsme zpívali Te Deum Laudamus - Tebe, Bože, chválíme. Naše hlasy zcela naplnily malý kostelík, zvlášť když jsme vyzpívali i vysoké „Ty jsi Král slávy”. Dozpívali jsme a vynořili se do jasného venkovského jitra. Připadali jsme si tak zbožní a posvěcení, jako kdyby tam byl s námi i sám vikář.

Když jsem se ohlížel na onen první advent, kdy Davy už byla křesťankou a já se jím téměř stal jednoho posvátného večera, napsal jsem poslední ze svých oxfordských sonetů, jako vždycky s Davyinou pomocí.

ADVENT

Po dva tisíce let už rukou katů na kříži trpí Pán, a konce není bolesti, hřebů, kopím probodení.

S Marií pod ním opláčem svou ztrátu.

125 $

Studící noc se plazí po vší zemi každičkou sekundou mnoha staletí, děsivou temnotou odkudsi z podsvětí zabíjí slunce, popírá světla znovurození.

Byť smrt a agónie dále týrá, má Paní slzí, Pán se smrti dává, úsvitem vstává už jasný nový den, jenž nekončí a nikdy neumírá, v něm na věky se zrodí Jeho sláva a Jeho hrob navždycky je opuštěn.

Poslal jsem všech šest sonetů C. S. Lewisovi, i když dva z nich už viděl, a on mi odepsal mimo jiné: „Myslím, že všechny sonety jsou dobré. Písky jsou opravdu velmi dobré. Stejně i Advent, ten je možná nejlepší (5. verš je vynikající.).”

Po letním semestru se rozloučila řada našich přátel, kteří odcházeli do nejrůznějších částí světa, mezi nimi i smutný Julian. Pro nás byly dlouhé prázdniny a časný podzim dobou soustavné akademické práce, ačkoliv jsme měli samozřejmě vždy čas pro takové přátele, kteří zůstávali a jako Jane přicházeli na veselou návštěvu či na pár básní.

Na podzim se také přiblížil náš vlastní konec oxfordských dnů. Měli jsme odjet uprostřed zimy. Julian se už vrátil do svého domovského kláštera. Napsal nám o svém přání být znovu v Oxfordu, mluvil v dopise o „dychtivé” Davy a o tom, že dychtivost je podstatou Davyiny bytosti. Poslal nám báseň:

VEČER

Podzimní večery dlouží se s chladnějším počasím.

Utichly zpěvy léta. Dýmku si zapálím a v duchu navracím se zpět.

Srdce i duch se chtějí navracet ke krbu v Ateliéru, k Vanovi a k Jean, s nimi si o modlitbě povídat.

Světlo lamp ve večerním mžení

126 $

stoupá vzhůru noční ulicí,

jako když naše mysl jde Bohu úctu vzdát.

Toho podzimu jsme často zašli do místní hospody U beránka a vlajky. Tam jsme se usadili do koutku mezi vrhače šipek, pili jsme tmavé pivo a povídali si. Jaksi nás to ubezpečovalo, že my dva jsme zase spolu zajedno. Všechno toto šedivé kouzlo Oxfordu oslábne a vybledne, ale my - my půjdeme dál, budeme spolu, a bude-li třeba, budeme si navzájem pomáhat, budeme si krýt záda. Věděli jsme, co znamená být křesťany v Oxfordu, a věděli jsme, co znamená být bezstarostnými pohany někde jinde. Ale teď jsme mířili někam jinam jako křesťané - abych byl přesný, tedy do Virginie - a to bylo něco zcela nového. Měli bychom to však zvládnout, vždyť drahý Bůh bude s námi.

Mluvili jsme o svých oxfordských letech z „našeho“ hlediska. Kolik zde bylo naší lásky, kolik kamarádství mezi všemi těmi lidmi. Mysleli jsme na všechny společné veselé okamžiky při procházkách v parcích, jak jsme spěchávali na vlak, jak jsme lehávali na trávníku na březích Cherwellu, jak jsme se vydávali k Pstruhovi či k Okounovi. Oba jsme cítili a navzájem si sdělili, že celé setkání s Oxfordem a s Kristem bylo úžasné. Měli jsme pocit, že oba teď potřebujeme dlouhou dobu o samotě, na nějakém opuštěném ostrově, kde bychom spolu mohli mluvit a mluvit, abychom sladili Oxford a Krista, Husu a Zářivou bariéru, pohanskou filozofii a křesťanskou pravdu s naší vlastní „Sumou”. Plánovali jsme tedy, že za rok či dva se uvolníme na rok či aspoň na půl roku a uchýlíme se někam na venkov, kde bychom to mohli uskutečnit, kde bychom se mohli „stáhnout do ústraní”. S nostalgií jsme vzpomínali na ztracené Glenmerle. Místo, které si vyhledáme - snad někde v Anglii nebo možná ve Virginii - jsme si pojmenovali jako „Ladywood”. V Ladywoodu si všechno prohovoříme, najdeme sami sebe a jeden druhého a určíme svůj kurs pro budoucnost. Stále jsme ještě přemýšleli v rámci plánů s Husou, ale nebyli jsme si jimi už tak jisti - vzhledem k našemu křesťanství. Každopádně jsme potřebovali dát dohromady, co máme. Při všech těch hovorech U beránka a vlajky jsme vyciťovali, že oxfordský čas končí a že končí ve správnou chvíli. Protože během oxfordských let jsme o budoucnosti příliš nemlu

127 $

vili - současnost jsme vnímali jako úžasnou smršť - připadalo nám, že jsme našli opět jeden druhého. A měli jsme zváštní pocit, tam, v té hospodě, že jsme se ocitli na bezčasové cestě mezi dvěma světy.

Znenadání přišel náš poslední celý den v Oxfordu. Zítra ráno pro nás Edmund Dews uspořádá snídani - už ze všech sil vybíral dokonalé lehké víno k přípitku na rozloučenou. Po něm nás zaveze na vlak do Londýna. Tam budeme mít čas jen na oběd v mém klubu Oxford a Cambridge na Pall Mali, načež nás odveze rychlík zvaný Rudá růže do Liverpoolu. V noci naše loď vypluje na širý, zimní severní Atlantik.

Nadešel poslední den v Oxfordu, slunečný zimní den. Odpoledne se rozloučíme s přáteli, večer obejdeme Oxford. Toho rána jsme se prošli cestou od Nové koleje po Queen’s Lane k Magdaleninu mostu, kde jsme se obrátili a prošli celou High Street.

Tahle ulice, mírně se zatáčející, obklopená z obou stran starodávnými kolejemi, je snad nejkrásnější ulice na světě, přinejmenším pro dojemnou líbeznost štíhlé věže chrámu Panny Marie. Právě když jsme k němu docházeli, zvoníci na ní, jako by nás viděli přicházet, zatáhli za lana a zvony se rozezněly. Stáli jsme tam několik minut, zaposlouchaní do jejich radostného hlaholu.

Onoho posledního dne jsem se sešel s C. S. Lewisem na obědě v Eastgate. Vzpomínám si, že jsme mluvili o smrti nebo spíše o probuzení ze smrti. Ať bude jakékoliv, mysleli jsme si, naše reakce na ně bude: „Jakpak by ne! Ovšem, je to právě takové! Jak by to mohlo být jiné?“ Oba jsme se při tom usmívali. Pravil jsem, že to bude asi jako přijít domů, a Lewis souhlasil. Řekl, že doufá, že se s Davy brzy do Anglie vrátíme, protože nesmíme ztratit kontakt. „Určitě se zase setkáme,“ prohlásil s veselým úsměvem, „tady - nebo tam“ A pak už nastal čas jít, dopili jsme své džbánky. Vyšli jsme na živou High, kolem nás fičela auta, podali jsme si ruce a Lewis prohlásil: „Nebudu se s tebou loučit. Však se zase setkáme.” Když přešel na chodník na druhé straně ulice, otočil se, jako by tušil, že ještě stojím před Eastgate. Zvýšil hlas, takže jsem ho snadno uslyšel i přes hluk aut a autobusů, a zavolal na mě, až se všechny hlavy otáčely a aspoň jedno auto vybočilo. „A krom toho —“ usmíval se od ucha k uchu, „křesťané se nikdy neloučí!”

128 $

Prolomená bariéra

Do Lynchburgu ve Virginii jsme přijeli uprostřed tuhé zimy. Po začátku roku jsme se usadili i s naší bystrou kolií Flurry v oprýskaném přízemním domku, který jsme po prvním obhlédnutí pojmenovali „Zpustlý domeček” a který stál v ulici neméně oprýskaných domů. Neměli jsme auto, ale k Lynchburské koleji, kde jsem učil, to bylo pěšky jen půl míle, do obchodů a do našeho farního kostela ještě méně. Vrátili jsme se domů. Anebo to bylo naopak? Nebylo to spíš tak, že jsme ve skutečnosti opustili domov, Anglii a Oxford, město našich duší, a ocitli se v cizině? Cítili jsme se víc takhle.

Opravdu jsme utrpěli něco, čemu se říká „kulturní šok”, tím pustošivější, čím byl neočekávanější. Když jsme odjížděli do Anglie, žádný podobný otřes jsme nezažili. Připravovali jsme se tehdy na rozdíly v kultuře, z nichž jsme většinu bez potíží přijali. Nyní jsme však byli šokováni a znechuceni. Místní noviny byly po Timesech prostě neuvěřitelné. Americké pivo bylo příliš studené a bublinkové.

V domech bylo přetopeno. Tráva nebyla správně zelená. Domy vypadaly chatrně. Studenti v koleji nejenže nebyli studenti, byli polonegramotní.

Krátce po našem návratu jsem přednášel v kolejním klubu žen, ale všechny zdvořilé uvítací úsměvy vybledly (až na Davyin, který byl tím srdečnější), když jsem začal tepat americké barbarství: troubení klaksonů pod okny těch, pro něž auto přijelo; postoje vůči alkoholismu stejně jako vůči abstinenci; Mccarthismus. Porovnal jsem zdejší antikomunistickou hysterii s jednou ze svých prvních zkušeností v Ox

129 $

fordu: šli jsme jednoho večera po Broad a narazili jsme na hrstku lidí poslouchajících většinou s pobavením chvástavého „komouše“ přešlapujícího na bedýnce od mýdla, kterého provokoval jeden výtržník fašistického typu; poblíž stojící strážník nečinně přihlížel. Když to začalo vypadat, že se fašista pustí do rvačky, strážník se prodral zástupem, spustil velkou ruku na rameno rozkuráženého fašisty a konejšivě mu doporučil: „Nonono, mládenečku. Nech ho mluvit.”

Zapadli jsme nevědomky tak hluboko do Anglie a do vysoce civilizovaného Oxfordu, že náš nynější kulturní šok byl vnitřně zcela opravdový, navíc smíšený se zevním nepohodlím. V každém uzavřeném prostoru nám bylo k udušení horko - ve vlacích, autobusech, domech, všude. A naše veškeré flanelové a tvídové oblečení z Anglie bylo tady příliš těžké. Ve třídě jsem otvíral okna dokořán, jenže studenti se vždy začali třást jako osiky a naříkali, že je jim zima. Alespoň doma jsme postrčili termostat k nejnižší značce a udržovali mírný přátelský ohníček v krbu. Pili jsme „pořádný čaj” ráno, v poledne i večer a dokonce jsme ho nějakou dobu dál vnímali jako jídlo. Soucítili jsme s básní Theodora Maynarda „Vyhnanství” a spolu s ním jsme si šeptem opakovali: „Anglický vzduch, jejž dýchal jsem, zůstal až do smrti mým životem…” Psali jsme teskné dopisy přátelům, kteří ještě zbyli v Oxfordu, a dostávali jsme teskné dopisy od přátel, kteří už odjeli jako my a nebyli šťastni ani v Kansasu, ani v keňské kolonii Keni. Později, když nastalo léto, nás vyděsily spousty popínavých rostlin, šťavnatý podrost a děsné vedro. Virginie, ačkoliv jsme si toho v minulých letech vůbec nevšimli, nám připadala jako tropy, dokonce jako džungle. Tahle sdílená a zčásti dočasná nechuť k tolika věcem okolo a touha po Anglii nás s Davy ještě víc sbližovala ve vzájemné podpoře.

Ke kulturnímu šoku přispělo i náboženství. V Oxfordu jsme vzpomínali na Lynchburg jako na město kostelů, ne sice tak starobylých a krásných jako v Anglii, ale snad obdobně naplněných Duchem svatým, žijících stálým usilovným hledáním významu života soustředěného na Krista. Jistě, takovýto čilý křesťanský život, nepochybně tryskající všude kolem nás, jsme tehdy nevnímali, ale to jsme ještě nebyli křesťané. Nyní nám připadalo, že se zde projevuje velmi malý

130 $

zájem o život zakotvený ve vtěleném Pánu. Lidé samozřejmě chodili do kostela, ale jejich rozhovory se týkaly žoviálního Manželského klubu anebo radikálních rasových názorů biskupa. Kristus zcela jistě někde v těch kostelích byl, ale nebylo snadné Ho najít.

V jiných kruzích se vyskytovalo ještě mrzutější rozřeďování víry na několik málo Kristových morálních zásad. „Ano,“ říkali tito nevěřící, kteří se nazývali křesťany, „ano, ovšem, Ježíš byl Syn Boží. My všichni jsme přece také synové Boží. Ovšem, vtělil se. Každý z nás je vtělením Boha. Jestliže svatý Jan či svatý Pavel předkládají něco jiného, pak na nich přece nezávisíme. Zázraky - to tedy ne, my náhodou víme, že Bůh takovým způsobem nejedná. Ne, ovšem, naše poznání toho, jak působí Bůh, nepochází z Bible, ale i tak to víme. Zmrtvýchvstání se nekonalo, leda v nějakém velmi, velmi duchovním smyslu, ač si ti naivní apoštolově mysleli, že něco viděli. Ale ovšem, jsme křesťané - jak byste o tom mohli pochybovat? - ačkoliv přirozeně buddhismus, islám a všechna ostatní náboženství, až na katolickou církev, jsou rovnocennými cestami. Pravda? Co je pravda? Co s tím má co dělat pravda?“

Nás, kteří jsme přijali prastarou křesťanskou vím, tohle všechno deprimovalo. Byli vzdáleni od víry asi tak jako hroznová šťáva od pravého červeného vína. Víra byla pro ně příliš silná: antizázrakem tedy muselo být víno přeměněno ve vodu. V jiném věku se lidé, kteří v křesťanství nemohli uvěřit (a připusťme si, že to určitou vím vyžaduje), nazývali deisté nebo unitáři, ale tito lidé se z důvodů, které jsme nechápali, usilovně kryli jménem křesťanství a současně redukovali vím na něco dutého, co nevyžaduje vím přesahující mírný deismus.

Rozhodli jsme se stát pevně ve víře dané jednou provždy a začali jsme být vděčni za neúchylnost římské víry jako posledního útočiště.

Oxford pro nás skutečně představoval dvě věci tak těsně propojené, že jsme je výrazně od sebe nerozlišovali. Jednou byla apoštolská víra ve své plnosti, jak ji reprezentovali C. S. Lewis a Charles William. Druhou byla vysoká kulturnost, svěží uvažování a život mysli, kterou Lewis a Williams představovali neméně, stejně jako mnozí jiní. Z hlediska náboženství jsme toužili po živém duchovním životě

131 $

v Kristu, ale vůbec jsme neviděli, že stejně toužíme po bystrém životě mysli - po potěšení z rozhovorů současně vážných a veselých, jež jsou velice kulturní záležitostí, ať je jejich předmětem Kristus, poezie nebo historie. Když jsme hovořili o bohatém životě v Kristu, mínili jsme tím jistě horlivost, ale také hluboké rozpravy o významech Kristovy cesty, to jest, ve skutečnosti možné jedině mezi vysoce výřečnými a kulturními, vzdělanými křesťany. Možná bylo ve virginských kostelích více víry, než jsme vnímali, víry, která byla skutečná, ale nevyjádřená a o níž se nepřemýšlelo. Ale když jsme viděli to, co nám připadalo v jednom směru jako netečnost a v druhém směru jako rozředěné křesťanství, začínali jsme uvažovat, zda apoštolská víra v protestantismu neodumírá. Utěšovaly nás Julianovy myšlenky, vyzařující hlubokou víru, a povzbuzovali nás další přátelé rozptýlení ve světě, držící se své víry.

Bydleli jsme ve farnosti kostela Boží milosti, malého, krásného kostelíku, postaveného z místního dioritu v barvě podobné cotswoldskému kameni. Pastor Jeffrey a jeho žena byli z Anglie, přesněji řečeno z Cornwallu, což nás ovšem potěšilo. A v kostele jsme se brzy seznámili s jednou naší sousedkou, slečnou Preston Amblerovou, která byla nejen dáma, ale také pevná a zřetelná křesťanka. Shirley Rosser, fyzik na naší koleji, byl dalším anglikánem neméně pevným ve víře. Skutečnost, že byl fyzikem jako Peter a Lew v Oxfordu, mě vedla k formulování teorie, proč je tolik fyziků - znal jsem ještě další - přesvědčenými křesťany. Má teorie zněla takto: Lidé mimo vědu říkají, no ano, neznáme odpovědi, ty znají vědci. Vědci, kteří nejsou fyzikové, říkají, no ano, ani my neznáme odpovědi, ty znají fyzikové. A fyzikové vědí, že ve skutečnosti ani oni neznají jednoznačné odpovědi, a proto se v souladu s tímto vědomím obracejí ke Kristu, který jediný je zná.

Zapojili jsme se také do světštější skupiny přátel z koleje, kteří, i když se nijak vřele o křesťanství nezajímali, byli bystří a inteligentní lidé, zajímali se o knihy a o umělecký život v obci. Zvlášť jedna z nich se stala naší blízkou a důvěrnou přítelkyní, Belle Hillová, která před pár lety ztratila manžela a teď si statečně a odhodlaně budovala nový život jako vysokoškolská učitelka.

132 $

Postupně jsme se zabydlovali v novém řádu našeho nového žití, i když jsme si jej zatím moc neoblíbili. Měl jsem na škole dost obtížný úvazek a Davy v březnu dostala práci v účtárně naší banky. Ujala se také třídy na úrovni střední školy v nedělní škole kostela Boží milosti a usilovně se na svou činnost připravovala. Chodili jsme věrně do kostela a někdy jsme doprovodili našeho faráře do dalšího kostela, kde měl nešpory. Doma jsme se ráno a večer modlili rodinné modlitby z naší modlitební knihy, oba jsme si klekli před dřevěný kříž, drželi se za ruce a četli a modlili se oblíbené texty.

Jednoho rána na začátku března jsem na přednášce o světových civilizacích poukázal na to, že žádná učebnice kteréhokoliv autora nikdy není čistě objektivní a že jeho obzvláštní osobní zaujatost lze často objevit podle toho, jaká přídavná jména volí.

Dokládal jsem to příklady z historie, mezi nimiž byl případ čínského „osvíceného císaře”, který pochyboval o svém vlastním náboženství, a pozval tedy do Číny misionáře jiných náboženství, aby mu svá náboženství představili. Třída byla zmatena. Řekl jsem, že ten císař by mohl snad být nazýván „svobodomyslný”, ale nazývat ho „osvícený” - jako by objevil světlo duchovní pravdy - když ve skutečnosti ničemu nevěřil, musí znamenat, že autor, pokud není prostě lajdák, pravděpodobně zastává názor, že nevěřit ničemu znamená poznat světlo pravdy. To okamžitě na zbytek hodiny vyvolalo ve třídě zuřivou hádku. Jedna dívka, velmi dobrá studentka, po hodině stále ještě tvrdila, že svým způsobem musel být osvícený, a nakonec požádala, zda by se mohla večer u nás zastavit a ještě si o tom pohovořit.

Přišla a spolu s Davy jsme s ní o té věci diskutovali. V hovoru jsme se nevyhnutelně dostali k jistému druhu osvícení - k starobylé apoštolské křesťanské víře - kterého se nám dostalo v Oxfordu. Dívka byla křesťankou víceméně jen podle jména a bylo možné ji přiřadit k oné „liberální” či zředěné odrůdě víry. Fascinovala ji představa křesťanství, které je současně kulturní a vznešené a mohlo by být - prostě by mohlo být - svrchovaně pravdivé. Směla by, prosím, zase přijít? A směla by přivést přítelkyni? Ovšem!

A tak se úplně neplánovaně zrodila naše křesťanská skupinka.

133 $

Z jedné dívky a její přítelkyně se rozrostla na tucet studentů. Přicházeli týden co týden a byli vítáni. Někteří časem odpadli, jiní zaujali jejich místa. Neustavili jsme ji. Prostě začala existovat a harmonicky pokračovala. My jsme ji ochotně přijali, a jak jsem zapsal do Deníku, přijali jsme ji „s bázní a radostí“, užaslí nad dílem Ducha svatého, plni radosti, že nás Bůh takto použil. Slovy C. S. Lewise, která jsme měli rádi, to byl Velký tanec. Z mnoha těchto studentů se stali opravdoví křesťané, za léta jich bylo hodně. Četli jsme si z knih C. S. Lewise, Charlese Williamse a Dorothy Sayersové. Diskutovali jsme o apoštolské víře a zodpověděli stovky otázek. Současně jsme se posmívali strojené vážnosti a houbovité sentimentálnosti některých protestantských kruhů, stejně jako neuvěřitelnému názoru, že „alkohol je hřích“. Křesťanství, jež jsme představovali, bylo slunečné a radostné, s veškerým svobodným prostorem pro humor a veselost, a přesto vážné a důstojné. Takže jsme se s nimi smáli, žertovali, nalévali víno, ale také burcovali jejich mysli a duše. A studenti se smáli, zbavovali se vážnosti v hlasech, jaké se učili pro hovory o takových věcech, vesele s námi popíjeli víno a objevovali Krista, který je zářivou skutečností.

Davy a já jsme svou blízkostí, porozuměním a láskou vytvářeli téměř dokonalý tým. Já jsem neústupně trval na intelektuální přesnosti a logice, kterým mě naučil C. S. Lewis. A Davy, „tak dychtivá a milující“, jak jsem pak zapsal, byla tím, kdo Boží lásku zviditelňoval v místnosti jako plamen. Oba jsme vnímali, že jsme v tomto čase do tohoto společenství povoláni. Když jsme my i studenti v závěru večera poklekali k tiché modlitbě - jedinými nahlas vyřčenými slovy bylo moje „Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého“ v úvodu a zašeptaná amen, když se každý z nás domodlil - zdálo se, že náš pokoj, ozářený už jen žhnoucím ohněm v krbu, je nabit svatostí.

Flurry vypadala, jako by se také modlila. I ona, dcera Gypsy a někdejší mořský pes na Huse, patřila k našemu týmu. Rozesmávala studenty a ohromovala je svou poslušností a chytrostí. Dokonce je něčemu naučila, neboť odmítala uposlechnout rozkaz „Lehni!“, respektovala jen „Lež!“ Jednoho večera ležela Flurry uprostřed pokoje a já jsem skupině vypravoval pravdivý příběh o Flurry a Gypsy,

134 $

abych jim osvětlil obtížné učení o pádu člověka a prvotním hříchu. Příští den jsem příběh zapsal. Když jsem vyprávěl, Flurry při každé zmínce svého jména nastražila uši. Toho večera jsem vyprávěl toto:

PÁD

Gypsy, huňatá kolie barvy pšenice, vlastnila několik set akrů pahorků a lesů plných dobrot, jako jsou zaječí stopy, potůčky, spletité nory, a ona se z toho všeho radovala. Měla pohodlný pelíšek a dobré jídlo. Možná to všecko brala jako samozřejmé. Povinností neměla mnoho a nebyly obtížné. Jejím úkolem bylo, a tím si byla jista, ctít svého Pána. Také s ním měla být ráda. Věděla, že nesmí honit kuřata. I když musela poslouchat jisté rozkazy, jako „k noze”, „pojď sem”, „lehni”, nebyly nerozumné a nikdy neznamenaly podraz. Koneckonců, poslouchat a ctít Pána bylo pro její psí povahu zcela přirozené.

Nastal den, kdy se Gypsy proháněla na vzdáleném pahorku daleko za chladímou nad pramenem a pastvinou, a tu se naráz staly dvě věci: zavolal ji Pán a právě v té chvíli před ní prchal přes kopec zajíc. Gypsy se bleskově otočila a hnala se jako vždycky za Pánem. Pak se ale zastavila. Napadlo ji, že nemusí poslechnout. Možná Pán nepochopil, jak je to s tím zajícem.

A stejně, kopce jsou přece její. Zajíc je také její. Řeči o tom, že všechno včetně ní patří Pánovi, jsou nejspíš lži. Odkud ví, že jídlo v její misce je od něho? - Nejspíš je pro to nějaké přirozené vysvětlení. Ona je svobodný pes a tím úvahy končí. Tyhle myšlenky jí kmitaly myslí, když tam nerozhodně přešlapovala. Opět se ozval Pánův rozkaz, jenže zajíc právě přebíhal přes vršek kopce. Gypsy se okamžitě rozhodla a vyrazila za zajícem. Vybrala si. Je svobodná a může volit.

O několik hodin později přišla domů. Viděla, že Pán na ni čeká, ale ona se za ním nehnala tak radostně jako jindy, nevyskakovala, nedováděla. Do jejího chování se vloudilo něco nového: provinění. Připlazila se k němu po břiše jako had. Viditelně v tu chvíli činila pokání. Ale současně poznala něco nové-

135 $

ho: zjistila, že je možno hřešit - a to vzrušilo její srdce a slaně chutnalo na jazyku. Nicméně další den a pozítří byla velice poslušná. Jenže náhodou se vyskytl další zajíc - a ona už ani nezaváhala. Brzy stačila už pouhá možnost rozběhnout se za zajícem. Nakonec zajíce také pustila z mysli a chodila si svou cestou.

Pán ji sice pořád miloval, ale už jí nedůvěřoval. Začala žít v ohradě a na vycházky chodila s obojkem a vodítkem na krku. Všechna její skutečná svoboda zmizela. Pán jí však dával tu a tam nové příležitosti poslouchat ho z její svobodné vůle. Pokud si zvolí poslušnost, získá znovu dokonalou svobodu prohánět se na stovkách akrů. Jenže Gypsy se k poslušnosti nevrátila. Kdykoliv se ocitla mimo Pánův dosah, vybrala si útěk. Pán věděl, že ji hlad dovede zpátky do ohrady, a nechával ji utéci. Byl by ji mohl zastavit; v rohu stála jeho puška, jež by byla její rebelantství ukončila jedinou ranou. Dokud však žila, měla stále možnost vrátit se k poslušnosti, mohla si vždy znovu vybrat poslušnost, jež je svobodou.

Jednoho dne zavezlo auto Gypsy i její hodnou dcerku Flurry na kraj lesa. Gypsy dosud vždycky omezovala svou neposlušnost jen na své vlastní kopce. Nyní ale při návratu k vozu znovu pocítila staré vzrušení, otočila se a utekla. Pán ji přivolával ostrým hvizdem. Flurry, se zdvořilostí, která u ní vždy převládala, přišla na jeho zavolání ihned. Gypsy s ušima ohluchlýma vůči Pánovým příkazům uháněla do tmavého lesa. Po hodinách hledání a volání Pán smutně oželel její ztrátu a s Flurry po boku odjel domů.

Flurry tam s ním žila v ochotné poslušnosti, radovala se, že smí být s ním, a byla celá šťastná, když se jí podařilo něco, co ho potěšilo. Věděla, že v jeho službách je dokonale volná. Poslouchala ráda a ze své vlastní svobodné volby.

Zato ztracená Gypsy, pokud ještě žila, bloudila jako vyhnanec lesy a cestami. Srst měla špinavou, bez lesku, plnou klíšťat. Zřejmě po ní leckdo hodil kamenem, často mívala hlad a nadto ztratila cestu domů. Jestli měla štěňata, pak její potomci i jejich

136 $

děti také neznali cestu domů, protože zkažená, pokřivená náklonnost Gypsy k neposlušnosti je nutně také nakazila. Útěšná hladící Pánova ruka jim zůstala neznámá, dozvěděli se o ní jen z vyprávění. A tak Gypsy volila v onen den zajíce a tuto svou volbu nezměnila, až náhle už nebylo mezi čím volit.

Když jsem dovyprávěl tento příběh z Horsebite Hall, všichni studenti chtěli Flurry pohladit, což byl hold, který přijímala s náramným uspokojením. Podobenství zřejmě pro ně mělo smysl, protože po létech jeden z nich prohlásil, že myslí na Gypsy vždycky, když padne nějaká zmínka o pádu člověka do hříchu.

Někdy v době, kdy vznikla naše křesťanská skupinka, jsem napsal C. S. Lewisovi a pověděl jsem mu, že nás v podstatě přetvořil svými knihami a dopisy, které nás dovedly k obrácení. Vyjádřil jsem svou nechuť k některým mužům církve, mužům, kteří byli přece povoláni k tomu, aby zastupovali Krista, ale nevěří a ani nejsou tak poctiví, aby se svého postavení vzdali. Vyjádřil jsem také svůj údiv nad tím, že jsem se já mohl stát křesťanem. Lewis odpověděl takto:

Velmi rád jsem si přečetl Tvůj dopis. Doufám, že můj zájem o Vás oba je něčím méně rouhavým než zájem autora o dílo (bylo by to ale spíš zplození, ne stvoření, viz 10. verš Pavlova listu Filemonovi). Moje city k lidem, v jejichž obrácení mi bylo dovoleno hrát nějakou roli, jsou vždycky smíseny s posvátnou bázní, dokonce se strachem, jak to asi cítí chlapec, když je mu dovoleno poprvé vystřelit z pušky. Nepoměr mezi jeho mrňavým prstem na spoušti a hromy a blesky, jež následují, je hrozivý.

A vážnost, s níž druhá strana přijímá má slova, ve mně vždycky vzbuzuje pochybnosti, jestli já sám je beru dostatečně vážně. Víš, když píšu to, co píšu, člověk musí být připraven na to, že bude následně „odsouzen slovy svých vlastních úst“. Vnímej mě jako spolupacienta ve stejné nemocnici, který Ti může nějak poradit jedině proto, že byl do ní přijat o něco dříve než Ty.

Takoví polokřesťané (v kolárku), o nichž mluvíš, jsou velkou zkouškou. Náš kolejní kaplan je také takový. Jsem rád, že máš ve svém kostele někoho lepšího.

137 $

Cítím pobavené uznání, když popisuješ okamžiky, při nichž člověk cítí: „Jak jsem já - zrovna já - mohl uvěřit téhle za vlasy přitažené historce.” Myslím, že takové úvahy nám nijak neuškodí. Copak nejsou jen rubem správného poznání, že pravda je úžasná? Naši otcové lépe znali opačné nebezpečí, oni zase brali všechno jako dané, jako zaručené, což je pravděpodobně stejně špatné.

Bůh Vám oběma žehnej. Stále se za Vás modlím. Doufám, že se zase někdy setkáme.

Okamžiky udivené nevěřícnosti vůči mé vlastní víře byly, jak řekl Lewis, dosti zábavné. Sám jsem se jim usmíval. Věděl jsem ovšem, že se budou mnohem častěji vyskytovat tady ve Virginii, kde jsem prožil svou pohanskou minulost, než v Oxfordu, který se pro Davy a pro mě pojil téměř výlučně s křesťanstvím. Tady ve Virginii jsem skutečně měl sklon domnívat se, že sám Bůh přebývá v Oxfordu, kde může slyšet své zvony. Okamžiky mého údivu ovšem neznamenaly, že má víra byla ohrožena, i když současně mě mé pohanské impulsy poněkud obtěžovaly.

Jak rok pokračoval, měl jsem s nimi stále větší potíže, což zase dělalo starosti Davy. Když jsme ještě byli v Oxfordu, mluvili jsme U beránka a vlajky o potřebě být sami, v klidu, abychom mohli smířit a sladit svůj pohanský sen o lásce a kráse s tímto ohromujícím křesťanstvím. A dali jsme jméno Ladywood místu, kde bychom to měli uskutečnit, až budeme moci. Jak Zářivá bariéra obstála ve Světle? Jenže „Zpustlý domeček” nebyl Ladywood. Bylo tu málo klidu a málo času o samotě. A já jsem vzpomínal - a ty vzpomínky mě bodaly - na obrázky ze starých pohanských dnů: na veselé společenství, na lásku k životu a kráse, na oddanost naší lásce, na škuner s plachtami napjatými k cestě k dalekým ostrovům.

Jenže teď jsme byli křesťané. Davy se s dychtivostí, která byla vlastní podstatě její bytosti, vrhla do služby Vtělenému Bohu. Já jsem Mu také sloužil: ranními a večerními modlitbami spolu s Davy, chozením do kostela, setkáváním se studentskou skupinkou, výzvami k přemýšlení, které jsem se snažil vkládat do své výuky. Vskutku

138 $

jsem to byl právě já, kdo v Oxfordu pochopil a zapsal do našeho Deníku: „Není možné být „příležitostným křesťanem“. Skutečnost křesťanství musí být úžasným všechno nebo nic.“ A ve své mysli bych byl nepochybně toto prohlášení bez váhání potvrdil i ve Virginii. Davy je potvrzovala celým svým bytím. V mých zájmech se křesťanství opravdu stalo tím prvním. Intelektuálně jsem byl zcela oddán jeho pravdě. Ale přece jen jsem se držel trochu zpátky. Pro Davy naproti tomu bylo křesťanství skutečně „svrchovaně první” - nic ji nezadržovalo. Věnovala svůj život doslova službě Kristu.

Chtěl jsem - co jsem vlastně chtěl? Chtěl jsem půvabnou příď škuneru protínající vlny, loď, na jejíž palubě je Davy jen se mnou - jsme tam jen Davy a já a Flurry - šťastní, milující, v družném spo-lečenství. Zajisté, nebylo by na tom vůbec nic nekřesťanského, pokud by tam byl také Bůh a pokud bychom nezanedbávali žádnou službu lásky. Ale ačkoliv bych to byl nepřipustil, ani sobě ne, já jsem Boha na palubě nechtěl. Příliš by ji zatížil. Chtěl jsem Ho souhlasícího, ale v úctyhodné vzdálenosti. Nechtěl jsem o něm přemýšlet ustavičně. Chtěl jsem být volný - jako Gypsy. Chtěl jsem plný život, barvu, oheň, život s celou nádherou, a Krista k tomu tu a tam, jako oblíbenou báseň, kterou bych si mohl přečíst, když by se mi zachtělo. Nechtěl jsem, aby nás Bůh pohltil. Chtěl jsem mít prázdniny i v Kristově škole. Měli bychom nějak uchovat Zářící bariéru nedotčenou a k tomu jít ve šlépějích Krále slávy. Nechtěl jsem být světcem. Téměř nic z toho jsem si ovšem neuvědomoval s určitostí - jen jsem po tom podvědomě toužil.

Jenže pro Davy byl celým životem Kristus. Ani ona nechtěla být svatá - byla příliš pokorná, než aby ji něco takového vůbec napadlo. Chtěla prostě Boha - téměř zcela a naprosto. Sloužit Mu bylo její svobodou, její radostí. Milovala mě, milovala naše sdílení, ale nade všecko chtěla sdílet Krista a Jemu sloužit. Věděl jsem, že to takto cítí.

Sloužila Bohu a sloužila našim bližním ochotně a ráda. Dlouho a usilovně - podle mého mínění až příliš dlouho a příliš usilovně - se připravovala na vyučování v nedělní škole. Kdybych v ní učil já, asi bych se na výuku vůbec nepřipravoval. Už pouhé pomyšlení na nedělní školu mě nudilo. Davy chtěla, aby si pár jejích nepoddajných

139 $

hochů se mnou promluvilo, setkání se však neuskutečnilo, protože já jsem se o jeho realizaci nepřičinil. Věděl jsem, jak by ji potěšilo, kdybych jí nabídl spolupráci v její třídě. Snad by byl potěšen i Bůh, práce pro Jeho království by pokročila a určitě by to znamenalo sdílení. Jenže já jsem to setkání nezorganizoval. Soudil jsem, že chozením do kostela, prací s naší skupinkou a účastí na našich modlitbách dělám dost. Nemusím ani říkat, že jsem si nekladl otázku, co vlastně míním oním „dost“. Dost pro co?

Když Davy nečetla Bibli jako přípravu na svou výuku, četla ji pro dobro své duše. Četla ji stále, nebo četla Bratra Vavřince či jiná zbožná díla. Chtěl jsem protestovat, že to s čtením přehání, ale jak jsem mohl? Křesťan nemůže vytýkat druhému křesťanovi: Příliš miluješ Boha. Ani ho nemůže kárat: Jsi svatější, než je potřeba. Nemohl jsem na něco takového ani pomyslit. Samotné tyto myšlenky by byly nebezpečné. A mohl bych na ledacos narazit. Prostě jsem jen pociťoval cosi jako bezmocný protest. Nijak se mi nelíbilo, když jsem ji viděl zahloubanou do Izajáše nebo do Janova evangelia. Myslím, že bych se byl pousmál, kdybych ji byl uviděl schoulenou s Agathou Christie v ruce. Věděl jsem, že všechno bude teď, když jsme křestané, jiné - ale takhle jiné? Možná jsem jako němý protest četl Bibli tím méně, čím více ji četla Davy. Jakýsi vtipálek definoval jako mučedníka člověka, který žije se světcem. Možná jsem se takové definici tehdy jen suše usmál. Mučednictví pro mě pozůstávalo z mé neschoposti cokoliv ze svých úvah vyslovit nahlas a stejně jsem nevěděl, co vůbec bych měl říct. Davy ovšem i navzdory mému mlčení tušila, že všechno není, jak má být. Mám za to, že se za mě modlila, ale i pro ni muselo být obtížné mluvit o něčem tak matném a nepostižitelném, o něčem pouze vyciťovaném. Kdyby jeden z nás kdysi, před Oxfordem, měl dojem, že něco není v pořádku nebo že nás něco rozděluje, a tudíž ohrožuje naši lásku, byli bychom svolali „Navigační radu“, celou věc bychom prodiskutovali a kdyby bylo třeba, odvolali bychom se k lásce, jasně a bez rozpaků: co je pro naši lásku nejlepší? Odvolání k lásce bylo vždycky tou jedinou dostatečnou základnou pro jednání. Ale nyní - věděl jsem to já a musela to vědět i Davy - bylo odvolání bezpředmětné. Prosté, dokonalé odvolání bez jediného vy

140 $

řčeného slova nepřicházelo v úvahu. Nyní byl jediným odvoláním Bůh. Pro naši lásku by nebylo tím nejlepším, aby Davy byla ukřižována - ale co když právě to bylo nejlepší pro Boha? Možná to Bůh od ní vyžaduje? A já se určitě nemohu domnívat nebo domýšlet se, že vím lépe než Davy, co je nejlepší pro Království. Opravdu, choval jsem nejasné podezření, že Davy o tom ví mnohem víc než já. A přece jsem neuměl jít s ní - prostě jsem s ní celou tu cestu nešel.

Stále jsme se ruku v ruce modlili. Chodili jsme do kostela a diskutovali jsme, co bychom měli probírat ve studentské skupině. Stále jsme tvořili tým a vroucně jsme se milovali. Nemluvili jsme však spolu o mých pocitech. Vědomí, že naše odvolání k lásce bylo zrušeno, se ve mně hluboce zahnízdilo. Nepřemýšlel jsem vědomě - natož abych o tom mluvil - že bych měl být schopen vyvolat staré odvolání, avšak cítil jsem to. Bylo to, jako by pro mě najednou bylo nepoužitelné něco, čemu jsem vždycky důvěřoval. Hluboce mě to mátlo. Už dříve jsem na jedné stránce této knihy hovořil o naší lásce jako o jemných hodinkách, které se mohou porouchat zrníčkem prachu. Tady ovšem nešlo o zrnko prachu, ba ani o hořčičné semínko. Tady šlo o věčného Boha. Koneckonců, jak řekl C. S. Lewis, neshledával jsem existenci Mistra a Soudce „prostě příjemnou”. Má intelektuální oddanost tomuto Pánu byla dokonale jasná, stejně jako Davyina. V Oxfordu jsme také všechno přijímali jako krásnou a vzrušující výzvu. Teď se ovšem totéž zdálo odlišné. Nudnější. Davy jednoduše žila v souladu se svou oddaností, ať ji zavede kamkoliv. Pro mě bylo obtížné právě to, kam vedla. Byl jsem hotov hrát v zápase křesťanů proti ateistům. Byl jsem ochoten pozvednout své kopí a sloužit pod Zlatým křížem. Byl jsem odhodlán následovat Krále do boje. Ale - nedělní škola! Kde je v ní jaká sláva? Proč hloubat nad Biblí, když bychom mohli číst poezii? Kde je zbroj Krále a jeho prapory? Kde je svatá a krásná katedrála?

Davy tedy dál četla Bibli a já jsem ji vytrvale nečetl. Četl jsem jiné věci, romány, příběhy o záhadách, na které neměla čas. Už jsme ve věrnosti své lásce nečetli tytéž knihy. Jak jsem mohl říct: Přestaň číst Izajáše a čti Margery Allinghamovou? Kromě toho, kdyby ji četla, já bych musel číst Izajáše. Staré společenství se začalo vyvíjet

141 $

docela jinak. Davy si začínala počínat jako manželka. Přijímala doslova, co napsal svatý Pavel o ženách a manželkách. Zdálo se, že se chce stát jen hospodyňkou, že hodlá pracovat skromně v kuchyni. Bál jsem se, že by mě mohla skutečně poslechnout, kdybych jí něco poručil. V jejím postoji vůči mně i ke Kristu se projevovalo cosi velice pokorného a dobrotivého. Povolání k pokoře. Jenže už to nebyla ona. Téměř jsem si přál boj.

Jak přicházelo jaro se svými květy, se svým vzruchem, se svěžími, mámivými vánky, se svými šeříky, cítil jsem při pěší cestě do koleje, jak se neklid vzmáhá i ve mně. Představy modré vody, plachetnice plující v náporu čerstvého větru a představy dalekých ostrovů se v mé mysli vynořovaly čím dál častěji. „Božská nespokojenost“, kterou údajně budí jaro, nebyla ve mně vůbec Boží. Mluvil jsem toho jara hodně o plachetnicích, když jsme sedávali při večeři na naší malé zadní verandičce, a Davy sama o nich hovořila s láskou a nostalgií. Trochu nejistě jsme uvažovali, kdy bychom si měli znovu pořídit Husu. Tento symbol vnějšího svazku, kterým se vyznačoval celý náš život, se k nám opět částečně vrátil. Neutkali jsme se však s jednou velikou otázkou: jak by se měla naše stará pohanská radost — láska v Zářivé bariéře, symbolizovaná Husou plující ve větru - sladit s křesťanskou radostí?

Emocionálně, i když ne intelektuálně, jsem chtěl zpátky někdejší Davy se starou láskou k životu, ke kráse a poezii kvůli nim samým. Budila se ve mně touha srdce, jež se zdánlivě nedala sladit s mou intelektuální oddaností Kristu. Ještě méně se dala sladit s Davyinou oddaností z celého srdce i z celé mysli. Snad kdyby nám bylo dopřáno víc času - času, který bychom trávili nerušeně spolu sami, byli bychom všechno sladili a našli východisko. Jenže ten čas nám dopřán nebyl.

Semestr v koleji skončil, ale tentokrát jsem kvůli financím učil v letní škole. A Davy pracovala v bance.

Léto bylo toho roku velice horké. Panovalo parno jako v džungli. A my jsme přivykli Anglii. Neměli jsme klimatizaci. I kdybychom byli měli čas, byli bychom neměli k hovoru dost energie. V červenci mi začala dělat starosti Davyina únava - únava spojená s otoky

142 $

kotníků. Naléhal jsem, aby zašla k lékaři. Konstatoval, že je přepracovaná a musí zaměstnání omezit jen na půl úvazku. Teď jsem tedy vydal rozkaz: musí se zaměstnáním přestat úplně. Poslechla a dala výpověď.

Davy to tehdy neřekla, ale potají si myslela - snad jen letmo - že zemře. Modlila se, aby jí bylo dovoleno žít ještě jeden rok kvůli naší křesťanské skupince. Jenže já o tom nevěděl.

V srpnu k nám přijela z Anglie na třítýdenní návštěvu Jane. Davy ji v Oxfordu do našeho Ateliéru přivedla ze sboru u svatého Ebbeho, pak tam přicházívala často. Těsně před naším odjezdem z Anglie se vrátila do Oxfordu na krátkou veselou návštěvu. Nyní byli její rodiče služebně na nějakou dobu v New Yorku a ona přijela za nimi. Jane vyrostla na venkově a měla ráda venkovské věci stejně jako my. Měla také ráda poezii. Takže tu byly styčné body. Naproti tomu byla velmi mladá, někdy byla náladová a zamlklá. Zprvu jsme o ní v Oxfordu smýšleli jako o „milém dítěti“ a zároveň nás mrzela její náladovost, ale „milé dítě“ převažovalo. Pak jsem si začal všímat její vnímavosti a toho, s jakou intenzitou poslouchala, když jsem předčítal básně. Milovala jako my Charlese Williamse. Když nás naposled navštívila v Oxfordu, naše náklonnost k ní se skutečně upevnila. Těšili jsme se na její návštěvu. Přinese nám závan Anglie a Oxfordu, který jsme si všichni zamilovali. Naneštěstí Davy zrovna tehdy teprve dala v bance výpověď, běžela výpovědní lhůta, takže většinu jejího pobytu musela ještě pracovat. Bylo tedy na mně, abych zajistil její denní program.

„Milé dítě“ tedy přijelo, teď už zřetelně méně dítě, ale zato studentka na univerzitě, a já se snažil. Každé dopoledne chodila se mnou do koleje na mé přednášky anglické literatury. Podrobila se dokonce zkouškám a dosáhla výborného ohodnocení. Po přednášce jsme někdy bloumali po městě, okukovali jsme domy a mluvili o Anglii. Někdy jsme se vrátili domů a povídali si nebo jsme četli poezii. Četli jsme všechny druhy básní, ale zvláště jsem jí četl Čtyři kvartety od T. S. Eliota, které mezi námi vytvářely jakési pouto. Ona čítávala básně Emily Brontěové, které měla odjakživa ráda a které nás spojovaly. O Emily Bronteové jsme mluvili hodně: o oné zvlášt

143 $

ní lásce Heathcliffa a Cathy, o sestrách Emily a Charlottě, vyrůstajících v osamělém domě v Yorkshiru, pobíhajících v odraných šatech po vřesovištích. A bez konce jsme mluvívali o Oxfordu, tak drahém nám oběma. Hodiny nám šťastně uplývaly.

Jane byla křesťanka. Nevyrostla ve víře, ale obrátila se nedlouho předtím, než jsme se s ní seznámili, téměř ve stejné době jako já. Někdy jsme žertovali, že je má „křestní sestra“. Jsou-Ji kmotrové „křestními rodiči“, proč by ona nemohla být „křestní sestrou“? Ačkoliv jsme se seznámili díky kostelu sv. Ebbeho, který patřil k Low Church, protirituálnímu proudu v církvi, dostala se výš. Silně na ni působila anglikánskokatolická úcta k obřadu s důrazem na oltář a svatosti, stejně jako jejich hluboce estetický dopad. Byl jsem tomu směru také nakloněn, o dost víc než Davy. Nepředstavovalo to mezi námi dvěma nějaký sporný bod, protože jsme byli zajedno v nechuti k rozředěné „široké církvi“, zčásti proto, že v Lynchburgu stejně nebyl žádný kostel High Church. Nyní jsme však já a Jane nacházeli v našem anglikánskokatolickém postoji styčné body: krásu, tajemno, posvátnost. Krásu posvátnosti. Méně všední pojímání křesťanství. Snad také bez nedělních škol. Možná, že Jane a mne přitahovala víc krása než posvátnost. Vzpomínali jsme na kostel svaté Marie Magdaleny v Oxfordu, na jeho estetický a vskutku romantický půvab. A samozřejmě jsme nacházeli estetické vazby v poezii - v poezii, kterou jsme měli rádi pro ni samu. Vždycky jsem sloužil kráse. Oba s Davy jsme krásu milovali. Možná, že teď jsem uctíval v křesťanském Bohu krásu, zatímco Davy uctívala Boha. V lásce ke kráse může číhat nebezpečí, i když tohle tvrzení vypadá jako zrada. Může v ní být léčka. Je-li tomu tak, pak Jane a já jsme v ní byli lapeni. A zatím Davy přicházela unavená ze zaměstnání, myslela si, že možná umře, a věrně učila ve své třídě nedělní školy, kdežto Jane a já jsme se vzájemně bavili.

Janiny týdny u nás poklidně ubíhaly, vyznačovaly se jen malými událostmi. Přišel k nám na čaj pastor se svou manželkou. Tu a tam se zastavovali někteří známí. Má kolegyně Belle nás všechny vzala v neděli na projížďku autem po okolí. Chytla nás při ní strašlivá bouře, která rozkymácela auto, stromy a stodoly kolem nás padaly.

144 $

Šli jsme všichni k přijímání u krásného bílého oltáře v kostele Milosti Boží. Nepozorovatelně jsme se s Jane sbližovali, smávali jsme se vtípkům, které vyplynuly z našich společně strávených hodin. Krátce po jejím příjezdu k nám začala být Jane zachmuřená a zamlklá. Došla mi trpělivost a nechal jsem na Davy, aby s ní něco podnikla. Později se zamlklost za její návštěvy vyskytla znovu a tentokrát jsem to byl já, kdo ji hladil po vlasech a utěšoval ji. Tuhle její zkormoucenost vyvolal blížící se konec jejího pobytu u nás.

Od doby v Oxfordu jsme s Davy toužili po krásně projektovaném dvousedadlovém voze TC nebo TD MG. Teď, několik dnů před odjezdem Jane, jsem objevil černý TD s tabulkou „Na prodej“ a hned jsem se pustil do vyjednávání s jeho majitelem. Vzal jsem Davy, která už konečně přestala pracovat, na projížďku.

Pak jsme jej koupili. Když auto uviděla Jane, napodobila mluvu rodilé Londýňanky a vyhrkla obdivné: „Jédanečky!“

Příští tři večery - poslední z návštěvy Jane - jsme ve třech projezdili při úplňku venkovské okolí a já s Davy jsme znovu objevili pravou Virginii, kterou jsme milovali. Jednou jsme tak vyjeli až na vysoké hřbety Blueridge, ve svitu měsíce tajuplné a krásné. Lehli jsme si v horách do trávy a tu nad námi přeletěla veliká bílá sovice sněžná. Zastavili jsme se také u malého venkovského kostelíku sv. Štěpána, kam jsme příležitostně chodívali. Posadili jsme se tam pod velké duby na hřbitově a povídali si. Po projížďkách, překonáni chladnou krásou večera, jsme přicházívali domů a Davy, sice už nechodící do práce, ale stále velice unavená, si šla lehnout. Já s Jane jsme ještě chvíli poseděli, popovídali si a přečetli si nějaké básně. Uvědomovali jsme si, že její pobyt u nás končí, a rozesmutňovalo nás to, obzvláště Jane.

Projížďka třetího večera byla ze všech nejlíbeznější - nezemsky krásná v měsíčním bledém svitu. A byla poslední. Jane měla ráno odjet. Když jsme se kolem jedné v noci vrátili domů, Davy si šla lehnout a Jane a já jsme opět ještě chvíli seděli. Četli jsme si „Little Gidding” ze Čtyř kvartetů a trochu si povídali. Litoval jsem s trochou úzkosti, že odjíždí, přál jsem si, abychom do Anglie mohli odplout všichni. Bylo mi líto, že není mou skutečnou sestrou. Něco takového

145 $

jsem prohodil a ona neodpověděla. Podíval jsem se na ni. V očích se jí třpytily slzy. Vzal jsem ji za ruku a zašeptal: „Jane!“ Ani ona, ani já jsme už neřekli ani slovo. Vytahoval jsem pomalu svou ruku z její, ale ona ji ještě těsněji sevřela. Nevyvlékl jsem svou ruku z její.

V mlčení míjely minuty, pak hodiny. Nevím, co jsem si myslel. Nevím, zda jsem vůbec přemýšlel. Spíš jsem jen cítil určitý smutek nad jejím odchodem, ona a Anglie mi splývaly v jedno. Hodiny uplynuly, ani nevím jak. Okny prosvítalo šedé světlo rozednívání. O několik hodin později už byla Jane na cestě do Anglie.

Přirozeně jsem Davy o té mlčenlivé noci mluvil - pokud bylo o čem povídat, jak jsem držel Jane za ruku a přál si, aby byla mou sestrou, o všem, co jsme si s Jane řekli a co udělali, protože Davy a já jsme si vždycky navzájem všechno svěřovali.

Bylo však něco k povídání? Něco se stalo - ale co vlastně? Byl jsem do Jane zamilován? Taková myšlenka mě nikdy nenapadla a nenapadla mě ani teď. Nenapadla - ale byl jsem do Jane zamilovaný? Byla ona zamilovaná do mne? Nepřemýšlel jsem o tom, ale teď Davy i mně docházelo, že možná byla. Ta myšlenka mě vůbec netěšila. Líbilo by se mi mít Jane rád jako sestru, sestru v Anglii. Se sestrou může člověka pojit silný cit. Byl jsem snad zamilovaný spíš do své představy, zaujala mě a opanovala mě na týdny. Vyměnil jsem si s Jane mnoho dopisů, které ovšem Davy všechny viděla a o nichž jsme spolu hovořili, nebylo co tajit a skrývat.

V dřívější kapitole, v níž jsem psal o Zářivé bariéře, jsem řekl, že při našem těsném spojení by bylo pro kteréhokoliv z nás nemyslitelné milovat někoho jiného. Doslova nemyslitelné. A já jsem doslova a do písmene ani nepomyslel na to, že bych byl do Jane zamilován, a nemyslel jsem si to ani v následujících týdnech. Zářivá bariéra, kterou prolomil jen Kristus, byla stále obrovsky pevná. A vskutku, ať už by byla pravda o mých citech k Jane jakákoliv, Davy byla mým životem, vzduchem, který jsem dýchal; to jsem věděl s jistotou.

Byl jsem však přece jen do Jane zamilovaný a ona do mne, o tom teď nepochybuji. Nikdy jsme se nepolíbili, ale zamilovanost zde byla, i když ona ji jako takovou nikdy nerozeznala. Ji i mne polapil sen o kráse, jehož jádrem byla poezie. Zapůsobily zde prvky mystéria

146 $

církevních obřadů, prvky fakticky pohanské, jako například yorkshirská vřesoviště, jako divoká silná láska Heathcliffa a Cathy, láska ducha, téměř bezpohlavní. Často, když se lidé do sebe zamilují, fy-zická žádostivost vyčkává. Kdyby tomu tak u Jane a u mne nebylo, byly by mě vyburcovaly poplašné systémy. U nás šlo o záležitost ducha, jejíž pravá povaha byla přesně vzato nemyslitelná jak pro mne, tak - trochu jinak - i pro ni. A když jsem Jane psal dopisy nebo se večer procházel, říkal jsem si, že můj sen o Jane jako o sestře vyvolaly ony prvky poezie a pohanské krásy, na něž už Davy ve své hluboké oddanosti Kristu neměla čas. Takhle jsem se zvláštně a sotva patrně téměř nevinně dopustil zrady. Ne však úplně nevinně: zkaženost bývá vždycky dobrovolná, nikdo k ní není nucen.

Tím nejzávažnějším na zkušenosti s Jane bylo, že byla důsledkem proniknutí Boha Zářivou bariérou, důsledkem selhání Odvolání k lásce. Věřím, že tahle pravda je jistá. K ničemu z toho by ani v té nejnevinnější formě nemohlo dojít v letech, kdy naše Zářivá bariéra byla nedotčena. Ovšem, kdybych se býval oddal Kristu tak hluboce jako Davy, také by se to bylo nemohlo odehrát. Stalo se to, protože jsem v srdci nebyl Kristu zcela oddaný, protože jsem chtěl svou starou pohanskou radost a nemohl jsem ji na Davy vymáhat na základě naší lásky. Chtěl jsem svou „starou Davy“, chtěl jsem škuner s větrem v plachtoví. Kdyby Davy - Davy, můj druh a má láska - byla chtěla totéž, co jsem chtěl já, Zářivá bariéra by vydržela. Jenže já si začal zoufat, že už s ní nikdy nezažiji onu společnou pohanskou radost. A Davy zatím trošku soucitně toužila, abych našel radost, kterou ona nacházela v Poslušnosti, radost, která je snad jedinou dokonalou radostí.

Začátkem září toho roku se zlomilo horké počasí a Davy se po delším odpočinku v tom ochlazení cítila zase dobře. Brzy měl začít podzimní semestr. Zatím jsme se velice rozjařené a oxfordsky pro-jížděli ráno, v poledne i večer v našem MG, s Flurry nadšeně usazenou v kufru za sedadly. Jednou, když měla Flurry své obzvlášť přitažlivé běhavé období, nás pronásledovala vlčí smečka půltuctu jejích rozohněných nápadníků, sousedé užasle přihlíželi a my jsme se tak smáli, až nám tekly slzy. Dali jsme MG jméno Pstruh a pro

147 $

zkoumávali jsme v něm široširé okolí včetně Modrých hor. Často jsme se večer zastavili u sv. Štěpána a pomodlili jsme se tam vkleče před starým kamenným křížem na hřbitově. Někdy jsme tam zašli i do kostela. Nemohli jsme opustit kostel Boží Milosti vzhledem k naší náklonnosti k pastorovi, k jeho ženě a k Preston Amblerové, ale ten malý venkovský kostelík, postavený mezi velikými duby, velmi starý na tuto část Virginie, nás tak přitahoval, že jsme se prohlásili za „napůl jeho farníky“. Nedaleko od svatého Štěpána jsme v Bedfordském okrese našli starý opuštěný dům, dost malý, ale velice důstojný, obklopený hezkými stromy. Dospěli jsme k názoru, že by byl dokonalým „Lady woodem” - domem, který jsme hodlali kdysi v hospodě U beránka a vlajky najít, abychom v něm mohli žít sami a v klidu si o všem pohovořit. Řekli jsme si, že příští rok bychom jej mohli koupit.

Ale i když jsme v malém dvousedadlovém MG požehnaně obnovovali svou někdejší kamarádskou družnost, psával jsem Jane, stále polapen v pavučině krásy, v nepokojné touze srdce po nějakém „ostrově na západě”. Když jsem mluvil o Jane, Davy k ní projevovala lásku a sympatie, a když jsem napsal „své sestře” pár básní, myslím, že je Davy ocenila víc, byť trochu melancholicky, než „sestra Jane”.

Pak Davy, která verše jinak neskládala, napsala jednu báseň o Dom Julianovi, který žil daleko ve svém klášteře. Vyměňovali jsme si s ním dopisy a stále jsme ho měli rádi, často jsme četli jeho skvělé křesťanské básně. A toto je Davyina báseň Julianovi:

Juliane náš drahý, dobrý a spravedlivý svému já umírající hluboce v Kristu skrytý

Tak rád se všeho vzdáváš bolestí, žízní strádáš a kázní měníš na prach sám sebe po částečkách

148 $

Tvá duše z noci temné nás do života volá kde z mlhy nezřetelné nás zář vede Kristova

Plné víry tvé věty nám vlídnost tvou uštědří jsou útočištěm pro ty kdo stále dost nevěří

Davy, kterou jsem viděl na cestě stejně daleko před sebou, jak ona viděla před sebou Juliana, si připadala ve vlastních očích nedokonalá, tak jako si zase Julian ve svých vlastních očích připadal nedostatečný před slávou Boží. Pro mě byli oba svati. Vzdálenost je nekonečná, stav je relativní. Možná i já se mohu zdát někomu svatý, nějakému kajícnému darebákovi.

Davy jednoho večera, když rozjímala o svatosti, řekla, že je neklidná a že půjde spát do pokoje pro hosty. Ale nespala: modlila se. Celou noc, jako svati, zápasila v modlitbě. Někdo tvrdí, že modlitba, nadto modlitba za něco, co je i Božím přáním, uvolňuje působením hlubokého duchovního zákona mocnou sílu. A když člověk nabídne, co nejvíc miluje, může to uvolnit ještě větší sílu. Právě to se stalo, neboť oné noci Davy nabídla svůj život Bohu. Nabídla ho za mne, aby se má duše upokojila, skoro jako tenkrát v adventní době v Oxfordu. Teď zase, když jsem upíral oči na ostrov na západě a nehleděl na východ, pokorně nabídla bez mého vědomí svatou výměnu, v modlitbě jen mezi ní a Vtěleným.

Semestr v koleji začal a naše křesťanská skupinka hned ožila, dokonce s ještě větším zájmem a nadšením než předtím. Mluvili jsme o Kristu, četli jsme znovu a znovu Julianovy nepublikované básně, protože nás o to studenti prosili. V krbu hořel oheň a mezi námi byl v pokoji Pán, Mesiáš, v jehož jménu jsme se shromažďovali.

Mnozí studenti k nám přicházívali pohovořit si o svých problémech a my jsme se snažili, obzvláště Davy, abychom byli vždycky k dispozici. Než uběhl měsíc z nového semestru, čelili jsme závažnému problému: homosexualitě. Jedna dívka s tím přišla za Davy sama,

149 $

jeden hoch chtěl o tom mluvit s námi oběma. Přišli proto, že jsme byli křesťané. Náš předkřesťanský názor na homosexualitu byl tolerantní: když ji lidé chtějí, proč ne? Jedna z našich milých přítelkyň byla příjemná lesbička. Ale co jsme si měli myslit teď jako křesťané? Nevěděli jsme. Bylo nám známo, že svatý Pavel je v této věci přísný a neuhýbavý. Ale možná měl na mysli jen homosexuální styk bez lásky. Sex, který se staví nad Boha. Třeba by mohla mezi muži a mezi ženami existovat křesťanská láska, dokonce manželství, jež by homosexualitu sice zahrnovala, ale v nichž by homosexualita nedominovala. Nevěděli jsme. Náš pastor měl za to, že nic takového neexistuje. V rozpacích jsem napsal o této věci Lewisovi a současně jsem se vyptával na modlitbu - zda by svati prosebníci, jako třeba Julian a Davy, mohli vzhledem ke svým zásluhám dosáhnout vyslyšení modlitby účinněji. Lewis mí odepsal. Jeho poznámka o mé páteři se týká výhřezu ploténky, který jsem si způsobil při zlézání Snowdonu ve Walesu. Tohle zranění mě doposud bolelo. Uvádím jeho dopis:

Setkal jsem se s tímto strašným problémem méně než Ty, ale víc, než bych byl chtěl. Prodiskutuji Tvůj dopis s lidmi, které považuji za moudré v Kristu. Tohle považuj za předběžnou, prozatímní zpráv;;. Za prvé, abychom si určili hranice, v nichž musí probíhat všechny diskuse: Pokládám za jisté, že fyzické uspokojování homosexuální žádostivosti je hřích. Homosexualita nepostihuje člověka hůř, než když nějaké normální osobě brání v manželství jakýkoli jiný důvod. Za druhé, naše spekulace o příčině této úchylky tu nejsou tím hlavním a musíme se spokojit s nevědomostí. Učedníkům také nebylo řečeno (vyjádřením pádného důvodu), proč se onen muž narodil slepý (Jan, 9,1-3). Byl jim jen sdělen konečný účel, že se totiž na něm mělo zjevit dílo Boží. To napovídá, že i v homosexualitě, stejně jako v každém jiném soužení, se mohou projevit Boží skutky. Znamená to, že každé skutečné postižení skrývá i nějaké pověření, pokud je umíme najít, jež „změní nouzi ve skvělý zisk“. Ovšem prvním krokem musí být přijetí určitého strádání,

150 $

že totiž, jsme-li takto postiženi, nemáme na některé věci nárok. Homosexuál musí přijímat sexuální zdrženlivost stejně jako chudý člověk, který se musí obejít bez různých lahůdek dostupných jiným lidem, protože by se zachoval nečestně vůči své ženě a dětem, kdyby si je dopřával. To je jen negativní podmínka. Jaký by měl být pozitivní život homosexuála? Škoda, že už nemám dopis, který mi jednou napsal zbožný homosexuál, nyní už mrtvý. Jenže jeho dopis byl právě takový, jaký musí člověk pečlivě zničit. Věřil, že jeho nouze by se mohla obrátit v duchovní zisk: že jsou určité druhy sympatie a porozumění, určité společenské role, které nemohou hrát výhradně muži či výhradně ženy. Vyjádřil to ale hrozně vágně a už moc dávno. Ale snad každému homosexuálovi, který pokorně přijme svůj kříž a podřídí se Božímu vedení, bude ukázána cesta. Jsem si jistý, že jakýkoliv pokus, jak se tomuto problému vyhnout (například napodobeninou manželství nebo polomanželstvím s někým stejného pohlaví, i když nepovede k sexuálnímu styku), je špatný způsob. Žárlivost (jak se mi přiznal jiný homosexuál) je mezi nimi daleko nezkrotnější, ba smrtelnější než u nás. A nemyslím si ani, že malé ústupky, jako třeba nosit v soukromí šaty opačného pohlaví, jsou správnou cestou. Podle mého mínění se musí pacient snažit zaměřit se na povinnosti, břemena a charakteristické ctnosti druhého pohlaví. Zmínil jsem se o pokoře, protože mužští homosexuálové (nevím, jak je tomu u žen) jsou v okamžiku, kdy zjistí, že se s nimi jedná s hrůzou a pohrdáním, schopni okamžitě všechno obrátit naruby a začít ubezpečovat, že jsou jaksi nadřazeni normálnímu typu lidí. Přál bych si, abych dokázal být určitější. V podstatě jsem řekl jen to, že jako jiná úchylka i tahle deformace musí být obětována Bohu a je nutno podřídit se Jeho vedení v úsilí o nalezení správného východiska.

Slyšel jsem, že Tě zlobila páteř. Doufám, že Tvé mlčení o tomto tématu v dopise neplyne jen z Tvé nesobeckosti, ale znamená, že je Ti dobře. Pozdravuj ode mne svou rozmilou ženu. Oba máte své místo v mých denních modlitbách. Modlit

151 $

se za přátele patří k milým povinnostem. Když se za Vás modlím, jako bych se s Vámi kratičce setkal. Snad je to opravdu setkání, setkání toho nejlepšího druhu. Modlete se za mne, abych byl laskavější: ocitli jsme se uprostřed fakultní krize, což mě mnohokrát za den popuzuje k hněvu.

P. S.: Málem bych zapomněl na Tvůj druhý bod. Mám za to, že Bůh vyslyší modlitbu, když by to bylo dobré pro prosebníka i ostatní, a odepře splnění, když by tomu tak nebylo. Mohou být případy, kdy

a) zasloužilost prosebníka by způsobila, že splnění jeho proseb by bylo pro něho špatné, to jest, vedlo by ho to k myšlence, že zde působil prvek obchodu,

b) nehodnost prosebníka by při splnění proseb vedla ke zlému, to jest k myšlence, že Bůh nevyžaduje spravedlnost;

c) zasloužilost prosebníka by při splnění proseb vedla k dobrému, to jest mohla by ho osvobodit od pochybností, ukázat mu, že jeho chování bylo nakonec správné;

d) nehodnost prosebníka by při splnění proseb vedla k dobrému, to jest vyvolala by v něm pokorné výčitky svědomí - unde hoc mihi? Jak to, že já jsem byl vyslyšen?

To jen tak zhruba. Smyslem je, že zasloužilost by mohla být docela dobře brána v úvahu, ačkoliv ne z hlediska přímého zisku a odměny.

Na Štědrý večer, když Davy byla z pokoje pryč, jsem donesl zvětšenou fotografii meziokenních pilířů a klenby katedrály v Bourges, kterou nikdy neviděla, a postavil jsem ji do úrovně očí tak, aby ji osvětlovala jediná lampa, ostatní jsem pozhasínal. Když se na ni člověk díval, téměř jako by do katedrály vstoupil a vzhlížel k té jedinečné nádheře. Pak jsem položil na gramofon desku se Sanctus z Mozartova „Requiem“ a nastavil jsem zvuk naplno. Přivedl jsem Davy s očima poslušně zavřenýma, postavil jsem ji před obraz a spustil gramofon. Hudba zaplnila pokoj svou vznešeností. Objal jsem Davy zezadu a zašeptal jsem: „Otevři oči, drahoušku.“ Byl to okamžik úžasného štěstí, dokonce i pro mne, který jsem jej připravil.

152 $

Davy vhrkly slzy do očí. Štěstí a láska se prolnuly. Věděl jsem, že miluji Davy víc než celý svět. A ona to také věděla.

Tento okamžik ukončil všelijaké potíže, jež poznamenaly uplynulý rok, rok výstižně označený jako „Zpustlý domeček”, s nímž se teď bez lítosti rozloučíme. Rok otřesů a přizpůsobování se po návratu z Oxfordu. Rok, kdy se jevilo nemožným odvolat se k lásce a kdy se prolomila naše Zářivá bariéra. Rok, kdy jsem v důsledku toho všeho opětoval Janinu čistou, nevinnou lásku. Byl to také rok, kdy Davy měsíc před jeho koncem obětovala ze svrchované lásky ke mně svůj život jako svatou výměnu za mne. Svěřila mi to k mému hroznému zděšení v onen Štědrý večer po shlédnutí katedrály v Bourges a po vyslechnutí „Requiem”.

Uprostřed zimy jsme se přestěhovali do přízemního bytu, který jsme pojmenovali „Mole End“, Krtčí pelíšek, samozřejmě podle Větru ve vrbách. Nacházel se v prostorném, hezkém předválečném sídle postaveném pod mocnými duby na rozlehlých pozemcích. Byt se skládal z rozměrných místností, zdálo se nám, že ze zadního pokoje do předního je snad celá míle. Pod předními schody se rozkládalo malé nádvoří. Náš přesun zkomplikovalo stěhování dalších lidí, takže poslední večer v roce jsme netrávili v Mole End, i když náš nábytek tam už byl, nýbrž v bytě v horním poschodí onoho sídla. Tam jsme se uchýlili celí zmožení, já měl hřbet docela odrovnaný zdviháním a taháním beden s knihami. Vlezl jsem toho večera do postele postavené v zasklené verandě s mnoha okny, zatímco Davy si rozdováděně hrála s pojízdným čajovým servírovacím stolkem, po kterém vždycky toužila a který jsme zde měli zdědit.

Ráno na Nový rok jsem se probudil do jasné sluneční záře, proudící dovnitř mnoha okny. Za nimi jsem viděl jen fantastickou spleť větví dubů, ve kterých se vesele honilo asi půl tuctu veverek. Připomnělo mi to venkov, takže jsem se okamžitě v duchu přenesl do Glenmerle. Pak cosi zacinkalo, ohlédl jsem se a uviděl jsem Davy, jak s ostýchavým, dychtivým potěšením vjíždí dovnitř s pojízdným servírovacím čajovým stolkem, který se jí tak zalíbil. Přivážela na něm skvělou snídani s báječnými chody: vajíčka na slanině, párky, venkovskou šunku, anglické horké vdolečky, studené topinky a vý-

153 $

bornou oxfordskou marmeládu. A samozřejmě konvici s horkým čajem pod zahřívací panenkou. Políbili jsme se, zašeptali modlitbu a pustili se s chutí do jídla. Tu a tam jsme se zasmáli veverkám a krmili dobrými sousty Flurry. Vyprávěl jsem Davy, jak jsem se přenesl do Glenmerle a pak jsme si zavzpomínali na onen první Nový rok, krátce po našem seznámení, kdy jsem pro ni přijel a poprvé ji odvezl do Glenmerle. Smáli jsme se, opakovali si starou historii s Donem a jeho rozbitým autem a nejvíc jsme se nasmáli tomu, jak jsme tehdy byli mladí. Chvíli jsme ztichle vzpomínali, až jsem prohodil: „Davy?“ Upřela na mne oči rozzářené vzpomínkami - ty své podlouhlé překrásné oči - a já jsem dopověděl: „Miluju tě.“ „Já vím,“ řekla. „A já miluju tebe.“ Dívali jsme se jeden na druhého pohledem dokonalého porozumění, které víc než cokoliv jiného bylo podstatou naší lásky. Zvedl jsem šálek čaje a pronesl: „Jestli bude život aspoň z poloviny tak dobrý, jako ta část, kterou známe…“ a ona pozdvihla svůj se slovy: „Pak na zdraví zbytku cesty!” Připili jsme si na to darjeelingem.

I kdybych jí to byl neřekl, věděla, že jsem její, že jsem přešťastný, že jsme do hloubky opět spolu, ať nás cesta povede kamkoliv. A já jsem si byl jist, aniž mi to řekla, že nějak nově pochopila, že Bůh ve své nekonečné lásce objímá jakousi něhou i tu naši a že musíme kráčet po cestě k Němu ruku v ruce. Chápali jsme beze slov, že musíme uchovat spolubytí milenců a být účastníky Spolubytí ve Vtěleném Pánu: ona ve mně a já v ní, Kristus v nás a my v Něm. „Každý, kdo miluje, z Boha se narodil,” říká svatý Jan (1. list Janův, 4,7). Možná se toho rána pro mě vrátila zpátky a pak se třeba s údivem ocitla na cestě dále než předtím. Každopádně v nás vzkvétala radost - radost, o níž jsem se domníval, že je pohanská, ale nakonec se ukázalo, že pro křesťana i pro nevěřícího existuje jen jeden pramen radosti.

Je jisté, že jak ubíhal nový rok, vnímali jsme realitu jeden druhého a byli jsme opět milenci a kamarády, jako tomu bylo v Oxfordu, v Glenmerle a na palubě Husy. Takže Mole End s větévkou anglického vřesu na stěně velkého obývacího pokoje se stal šťastným místem. I my jsme byli šťastni a pro Davy to byl v mnoha ohledech velmi naplněný čas. Křesťanská skupinka se scházela každý týden,

154 $

kdy se vždy rozsadila na podlaze před hořícím krbem, a prospívala. Davy pokaždé radostně připravila spoustu dobrot, naskládala je na svůj vzácný pojízdný servírovací stolek a přivezla je za námi, aby schůzka byla ještě veselejší. I jindy se během týdne zastavovali jednotliví studenti ze skupinky i ti, kdo se do ní nezařadili, kolegové a přátelé z fakulty. Přicházeli na čaj a na kus řeči. Mnozí studenti - jako Bili, Joan, Sandra, Rosie, Anne - se stali našimi přáteli. Další nám svěřovali své nejhlubší problémy a přicházeli obzvlášť za Davy, protože byla tak hřejivě laskavá. Často přicházívala energická a veselá Belle Hillová. Vedli jsme dlouhé křesťanské rozpravy s fyzikem Shirley Rosserem, předčasně bělovlasým, s vřelým úsměvem na tváři. Mole End vskutku přebíral něco z kvality oxfordského Ateliéru, jen byl méně stísněný a místo uličky dlážděné kočičími hlavami měl zvláštní malé přední nádvoří. V domě bylo velké neprůhledné okno ze skleněných cihel, před nímž stál náš dřevěný kříž a které nahrazovalo naše střešní okno. A samozřejmě tu byl oheň v krbu a stovky knih. Teď jsme však měli také několik kusů pěkného nábytku a orientální koberce, glenmerlovské věci.

Večer jsme s Davy často chodívali do kostela Boží Milosti, měli jsme od něho dokonce klíč. Modlívali jsme se tam před bílým oltářem, na němž byla vyryta slova „Svatý, svatý, svatý”, někdy jsem ta slova pronesl nahlas, protože ladila čistotou zvuku samohlásek a čistotou svého významu. Davy mi pak zahrála na varhany a malý kostelík naplnila hřímavá toccata a fuga, Malá g-moll anebo „Ty jsi Král Slávy”. Tyto večery v kostele, tmavém až na světla u svatostánku a na hracím stole varhan a zaplaveném mohutnou hudbou, mi byly velmi drahé a pro Davy znamenaly radostné naplnění. Někdy jsme z nádhery hudby přešli v Mole End k nádheře poezie. I já jsem psal básně a Davy se dychtivě vždycky podílela na jejich tvorbě, takže ty básně byly vpravdě naše.

Ještě důležitější než hudba bylo možná pro Davy malování. Od doby v Oxfordu kvůli svému zaměstnání a únavě nenamalovala žádný obraz. Teď jsem jí však přinesl domů jako překvapení malířský stojan a ona začala malovat. Nejdřív dokončila jeden velmi blakeovský obraz, začatý už v Oxfordu po hodinách strávených na velké

155 $

Blakeově výstavě v Tate Gallery v Londýně. Dokončený oxfordský obraz jsme pověsili nad krb. Byla na něm tlumenými barvami namalovaná nahá ženská postava, ležící se zavřenýma očima tváří k zemi, zatímco se k ní valí velká vlna s vysokým hřebenem - vlna Boží, která se přes ni co nevidět s hukotem přeleje.

Pak začala tvořit obraz, celý v odstínech modré a rezavě červené, ještě blakeovštější, který odhaloval něco z její duše. Možná i z mé duše. Na pozadí vysokých, rezavě červených skalních útesů, v nichž byly dvě jeskyně či otvory zaplněné modrým světlem, na něm bylo šest postav. Reálné byly však jen dvě. Jeskyně modrého světla byly myslím vstupními dveřmi, jedny byly velmi vznosné, druhé nízké. Před nízkými dveřmi ležela ženská postava v pokorném vzdání se. Opodál jí kynula andělská postava směrem k nízkým dveřím a z ležící postavy, což byla Davy, vzlétala jako šipka její duše směrem k oněm dveřím. Ta poslušná duše mě hluboce dojímala. Na druhé straně obrazu seděla na kládě postava se vzpřímenými zády a rukama sepjatýma v modlitbě. Velice důstojný blakeovský anděl jí vladařsky kynul k vysokým dveřím. Má duše však ležela na zemi s hlavou položenou na ruce opřené loktem a odmítavým gestem se s andělem jasně dohadovala. Tenhle výjev si vysloužil mé trochu křivé pousmání, když jsem rozpoznal jeho smysl. Obraz působil krásou a současně humorem, má modlící se postava sedící se ztuhlými zády a má dohadující se duše byly přinejmenším jakýmsi otřesným způsobem legrační. Obraz spojoval hluboké nazírání, vážnost, humor, krásu a velmi výstižně vypodobnil vzácnou rovnováhu Davyiny mysli. Co ho však činilo tak svrchovaně dojemným a výmluvným, bylo to, že Davy mě ve své nebeské pokoře viděla jako povolaného k vznešenému osudu - vysokým dveřím - kdežto sebe jako povolanou ke dveřím nízkým, k pečení koláčů pro studenty, aniž by počítala lásku, kterou rozdávala. Jenže ty její nízké dveře povedou s největší pravděpodobností k trůnu.

Křesťanská skupinka a naši přátelé, varhany v kostele Boží Milosti, malování, básně, sama Davy odpočinutá a plná energie, naše znovu obnovená blízkost a sdílení - to všechno byly prvky naší spokojenosti v době, kdy zima postupovala k jaru. My jsme ovšem

156 $

také pokračovali ve svých malých „rodinných modlitbách”, ruku v ruce před prostým dřevěným křížem na parapetu okna ze skleněných cihel. Chodili jsme střídavě do kostela Boží Milosti a ke svatému Štěpánovi, i když Davy nadále učila v nedělní škole u Boží Milosti.

V březnu jsme prožívali velké štěstí. Julian mohl ze svého dalekého kláštera přijet na krátkou návštěvu a přivezl s sebou Oxford a s ním i svou svatost. Vzali jsme ho do našeho oblíbeného svatého Štěpána a ukázali jsme mu, kde se někdy večer modlíváme u starého kamenného kříže na hřbitově. Teď jsme tam poklekli všichni tři a pomodlili jsme se společně. U ohně v krbu jsme dlouhé hodiny mluvili o Anglii, kde se narodil, o Oxfordu, a vždycky vším prolínal Vtělený Pán. Posledního rána jsem ho odvezl k vlaku v našem MG čili „Pstruhovi”, střechu jsme na něm i přes vzácnou „anglickou” mlhu shrnutou. Davy vesele vyběhla v županu na přední schody, aby nám zamávala na rozloučenou, a když jsme obloukem projížděli po příjezdové cestě, zamávali jsme i my jí. Z nějakého důvodu to rozloučení v mlze s Davy tak vesele mávající utkvělo mně i Julianovi mimořádně živě v paměti, možná proto, že v té šedivé vířící mlze vypadala před tím velkým sídlem tak drobná. Julian napsal v dopise o své vzpomínce, jak stojí malá a osamělá v županu na schodech. Já dosud vzpomínám na její dychtivou lásku a veselé mávání.

Duben a květen byly toho roku líbezné. Neobvyklou událostí se stalo, že náš pastor na naši zvláštní žádost celebroval svaté přijímání pro nás a pro nemocného Shirleyho v Mole End. Brzy na to prožívala Flurry své období hárání, kolem oken v našem nízkém přízemí vrčely, štěkaly a rvaly se tucty psů a Fluny uvnitř to pochopitelně ohromně bavilo. Jednoho dne v té době jsem šel ze zadní ložnice přes kuchyň, kde se Davy připravovala na nějaké pečení. Ponouklo mě to znenadání bouřlivě ji obejmout a políbit, sevřít ji v náručí, jako bych ji chtěl chránit před celým světem. Mouka se rozfoukala po celé kuchyni a Davy se tiše, udiveně a šťastně zeptala: „Copak se děje, miláčku…” Oba jsme se rozesmáli, protože jsme byli celí zamoučení.

Máj však znamenal především vyjížďky do kraje v našem MG. Duben a máj nám charakterizovala svída krvavá, šeříky a Jidášův

157 $

strom, žmarlika. Ploužili jsme se točitými venkovskými silničkami, obhlíželi jsme květy, ptáky a čerstvě zoranou rudohnědou zem. Zajeli jsme si do Modrých hor, kde ještě panovalo časné jaro. Zastavovali jsme se znovu a znovu u svatého Štěpána, kde jsme se pomodlili u kamenného kříže a pak poseděli ve světle hvězd pod košatými duby. Jednou jsme si vyjeli až k Horsebite, kde se narodila Flurry, rozjímali jsme o černém ořešáku v lukách, mluvili jsme o „Obrazu hříchu“ a o všem, co následovalo. Někdy jsme si zašli k malému domku, kterému jsme dali jméno „Ladywood“, poseděli jsme na jeho hezkém zápraží a povídali si o tom, jak tam snad už příští rok budeme moci bydlit.

V poslední májový den - pamatuji si to datum, protože jsme hovořili o jiném posledním májovém dnu, kdy jsme se na torpédoborci a na motorovém člunu tak dramaticky setkali na moři v dálném Pacifiku -jsme si zajeli do Modrých hor a pak jsme pokračovali domů po večerních vedlejších silničkách. Slunce už zapadlo, ale hory ještě zářily neuvěřitelnou modří, jako by byly ve skutečnosti z průsvitného safíru; cítili jsme v nitru mír, nijak jsme nespěchali. Modř hor vyhledávala a padal soumrak, i když jsme v šeru dosud viděli na silnici. Pak, když jsme míjeli les, jsme uslyšeli zahvízdání, zastavili jsme a vypnul jsem motor. Svou křišťálově perlivou píseň tam hvízdal lelek a jiný mu z dálky odpovídal. Seděli jsme tam dlouho, drželi jsme se za ruce a pozorovali rozsvěcující se hvězdy. Toto byla Virginie, kterou jsme měli rádi. Konečně jsem zase nastartoval motor a jeli jsme kolem kostela svatého Štěpána zpátky do Mole Endu.

Jestliže máj byl měsícem míru a krásy, červen se stal měsícem vzrušení a rozhodování. Začalo to zazvoněním telefonu: ozval se děkan Wabashe, kvalitní vysoké školy na severu, kde působili Peter a Mary Ann. Znal jsem ho a měl jsem ho moc rád. Nechtěl bych na jejich škole od příštího roku učit angličtinu? Mohl bych přijet a promluvit si s ním o tom? Dobrá, bude mě tedy očekávat. Následující týden jsme nabídku s Davy důkladně probírali - a modlili jsme se. Z akademického hlediska je ta škola lepší, zlepšil by se mi plat, děkan sám je výborný, jsou tam Lew a Mary Ann. Jenže - naše půvabná Virginie, naše křesťanská skupinka, náš vlastní milý děkan

158 $

John Turner. Především ovšem naše společenství, které jsme považovali za svůj úkol, za své poslání. Ačkoliv všechno má svůj čas. Možná bychom měli změnit místo. Měli bychom spojit síly s Lewem a Mary Ann?

Po slavnostním zakončení školního roku, právě když nastal čas vhodný k cestě na sever, ulehla Davy s virózou. Nebyla nikterak těžce nemocná, ale cestování jí nedoporučovali. Jel jsem tedy sám, s jejím slibem, že zavolá doktora Craddocka.

Rozhodli jsme se nabídku z Wabashe přijmout, takže v Lynchburské koleji jsem dal výpověď. Naše studentská skupinka naříkala, že je opouštíme. Rektor školy údajně prohlásil: „Odchází mi můj nejlepší učitel.” Dívali jsme se smutně na Mole End, na kostel Boží Milosti a na kostel svatého Štěpána. To rozhodnutí bylo pro nás bolestné.

Davy se z virózy zotavila, ale byla vyčerpaná. Dr. Craddock rozhodl, že má zajet do Univerzitní nemocnice v Charlottesville, vzdáleném asi šedesát mil, a podrobila se tam celkovému vyšetření. „Možná budeme muset na toho zpropadeného vira použít nějaký zázračný lék.” Davy to sice považovala za zbytečné, ale poslechla. Každý večer jsme spolu vesele hovořili po telefonu a ona mě ubezpečovala, že se už cítí lépe. Přesto jsem si domluvil schůzku s jedním z lékařů, abych vyzvěděl, co testy ukázaly, pokud něco ukázaly.

Jel jsem tam v polovině června s Flurry v našem MG, bylo horko a já si řekl, že napřed zajdu za doktorem. Řekl: „Je velice vážně nemocná, řekl bych, že má šanci tak jedna k deseti. Možná šest měsíců.” Vůbec nic neskrýval, ale jak by vůbec někdo mohl něco takového skrývat?

Za tu chvilku, než jsem odpověděl, se mi navždy změnil celý svět. Zeptal jsem se ho klidně, tak klidně, že si snad pomyslel, že mi na odpovědi nezáleží, jaká nemoc Davy postihla. Jde o její játra, vysvětlil mi. Náprava už není možná. Nevědí proč. Davy zemře v kómatu nebo na vnitřní krvácení a krvácení z očí.

Řeknu už zde, že ačkoliv doktor Craddock bojoval s temnou věštbou oddaně a vytrvale, Davy zemřela. A ani po pitvě nedokázali říct proč. Bylo nám něco přes třicet, nikdy jsme moc neholdovali alkoholu. Mělo se za to, že jde o subklinický virus, možná tropický,

159 $

který se usadil v jejím těle za našich ostrovních dnů. Nebo ho chytla někdy v červnu. Anebo možná rok předtím. To bylo všechno, co mi mohli říct.

Povím také hned, že jsem požádal kolej v Lynchburgu, aby mě přijali zpět, a oni mě opravdu přijali, i když už mezitím ustanovili na mé místo někoho jiného. Vzdal jsem se svého místa na Wabashské koleji, a ačkoliv v pozdějších letech svou nabídku obnovili, nikdy jsem tam nenastoupil z vděčnosti koleji v Lynchburgu.

Když jsem odcházel z doktorovy chladné klimatizované ordinace do horkého nemocničního pokoje, musel jsem projít bílou, antiseptickou chodbou, která se přede mnou táhla snad míle, tak dlouhá chodba to byla a Davy ležela až na jejím konci. Šok otřásal celým mým tělem. Co jí mám říct? Rostlo ve mně rozhodnutí - budu při ní stát, podržím ji ve všem, co ji čeká. Musím být silný, až jí to budu povídat, ale teď silný nejsem. Mohl bych se sesypat. Zhroutit se nesmím. Zítra budu silnější. Teprve potom jí to povím a podržím ji v hodině jejího poznání.

Vešel jsem do jejího pokoje s veselým pozdravem. Řekl jsem, že testy ještě nejsou dokončeny a vyhodnoceny. Vyprávěl jsem jí drobné novinky z domova. Měl jsem na jazyku, jak moc ji doma postrádám, ale uvědomil jsem si, že bych se neovládl, a nakonec jsem řekl něco jiného. Konečně jsem se rozloučil se slibem, že zítra přijdu. Ale Davy něco tušila, poznala mi na očích, že tu něco neklape. Nedovedli jsme jeden před druhým nic skrývat.

Odešel jsem, sešel jsem k MG, který jsme nazývali „Pstruh“. Flurry poskočila, když mě uviděla, ale když jsem jí jen mlčky pohladil hlavu, ztišila se. Vyjel jsem z města s očima dosud suchýma. Modlil jsem se „Buď vůle tvá“ stále dokola, protože to bylo jediné, co jsem se dokázal modlit. Připomněl jsem si, že Davy za mě nabídla svůj život. Za městem ve volné krajině jsem se přestal bránit slzám, ale vítr mi je sfoukával s tváří.

160 $

Sněhy smrti

V neděli, den před osudovým výrokem lékaře, obětoval Julian ve svém dalekém novoanglickém klášteře mši za Davy a za mne. O Davyině nemoci ještě vůbec nic nevěděl, měl jen takový „zvláštní naléhavý pocit“, že potřebujeme pomoc. Bylo to takové varování věčnosti.

Ono pondělí, kdy jsem procházel dny a roky dlouhou chodbou za Davy na jejím konci a kdy jsem pak jel sám autem virginskými okreskami domů, ono pondělí bylo snad nejhorším dnem mého života. Čekají nás chmurné dny, ale budeme jim čelit spolu ve svazku své lásky. Dnes jdu otřesený a zarmoucený chodbou sám, protože jsem jí nic neřekl. Svět se v jediné nečekané minutě obrátil vzhůru nohama.

Sotva jsem dojel do Mole Endu, začal jsem jednat. Rozeslal jsem telegramy našim přátelům, zvláště křesťanům, včetně C. S. Lewise a Maurice Wooda, našeho pastora od sv. Ebbeho. Zatelefonoval jsem našim místním přátelům, Shirleymu, Belle, Prestonovi a pastorovi Jeffreymu. Během minut a hodin jsem postavil most mocné modlitby. Mluvil jsem s děkanem Johnem Turnerem, s dalšími hodnostáři koleje a také s doktorem Craddockem. Nekřesťanští přátelé mě pře-svědčovali, že nemám Davy sdělovat, co ji čeká. Křesťané jednomyslně jak v té chvíli, tak později byli toho názoru, že se ortel dozvědět musí. Julian prohlásil, že se bude modlit bez ustání a napsal mi: „Má-li vystoupit na svou Kalvárii, měla by se o ní dozvědět předem.“ Dodal ještě: „Chudinka Jean,“ (oslovoval ji vždycky jejím

161 $

křestním jménem) „tak pokorná, tak dobrá, tak dychtivá a oddaná, tak svatá. Kéž ji Bůh ochrání ve své dlani.“

V ono pondělí jsem se především odhodlával postavit se tváří v tvář všemu, co nás čeká. Vybavoval jsem se jako fregata vyplouvající do boje, vyhazoval jsem ze svého života všechno, co se netýkalo Davy či mé práce v koleji. Stál jsem před Davyinými malbami a dlouho jsem se na ně díval ve světle svého zničujícího vědomí. Z jakéhosi tajuplného důvodu jsem si přečetl první báseň, kterou jsem pro Davy složil v Glenmerle, „Čas máje“ (str. 27), podle níž má název tato kapitola: „Ten májový čas sladký, veliký než uzavře jej, rozdrtí zimní sníh tíhou ve smrti.“ Vyvstalo ve mně železné rozhodnutí, snad nejsilnější za celý můj život, naprosto neochvějné, že v měsících, které jsou před námi, udělám pro ni všecko a budu pro ni vším, budu ji podporovat a podržím ji svou láskou. Všechno ve mně se soustředilo jako do ohniska k mé pevné a téměř hrozné vůli dokázat úmysl činem, nedopustit, aby mi v tom něco zabránilo. Pak jsem s chmurnou rozhodností odjel večer do kostela svatého Štěpána, padl jsem na kolena u starého kamenného kříže, kde jsme tak často poklekali společně, a prosil jsem Boha, aby nám byl oběma oporou.

Pak jsem byl připraven jí všechno říct. Když jsem v ranní sluneční záři jel do Charlottesville, myslel jsem na to, jak za mě předešlý podzim nabídla svůj život. Znamená její smrtelná nemoc, že je její modlitba vyslyšena? Pak jsem si připomněl téměř s posvátnou bázní, jak v červenci před rokem uvažovala, že možná zemře, a jak prosila Boha, aby jí daroval Ještě jeden rok“ kvůli naší studentské skupině. Ted nastal další červenec, vskutku po jednom roce navíc, a já jedu, abych jí pověděl, že ji čeká smrt. Jakékoliv zotavení by bylo jen pozdržením smrti, která bude naší společnou záhubou. Dostala, oč prosila. Jeden rok navíc. Bylo by ode mě správné žádat víc? Mám vůbec právo o něco žádat, když Davy obětovala svůj život? Jak bych měl před Boha předstoupit? Co bych měl povědět Vtělenému Bohu, který stvořil svět a strpěl, aby Ho svět ukřižoval? Myslel jsem na Husu, na níž už spolu nikdy nevyplujeme na širé oceány tohoto světa. Myslel jsem na poezii, včetně svých vlastních básní, na všech

162 $

ny věci, které nám jsou tak drahé. Myslel jsem také na ostrovy na západě. A pak jsem všechny úvahy zmačkal do jedné koule. Kdyby Davy zemřela, mohl bych - neboť nyní jako křesťan nesmím porušit Boží zákon a následovat ji - ba musel bych žít třeba léta sám. I ta léta a všechnu krásu, kterou by mohla obsahovat, jsem zmačkal do té koule. A celou kouli jsem nabídl svému Králi. Vzal jsem všechno, o čem jsem kdy snil, všechno, po čem bych mohl toužit, včetně smrti, po které budu toužit docela určitě: Nabízím ti to, můj Kriste, nabízím ti to za ni, za to, co je pro ni nejlepší, ať život nebo smrt. To jsem obětoval zase já. Obětoval jsem všechno Bohu a prosil jsem Ho, aby vzal všechno, všechno, co kdy bylo a co by kdy mohlo být, ve svaté výměně, ne aby ušetřil její život, což by bylo dobré možná pro mne, ale třeba ne pro ni. Obětoval jsem všechno za její dobro, ať tím dobrem bude cokoliv. Později se budu modlit, aby se uzdravila, ale jenom když to bude k jejímu dobru. Moje úplné obětování všeho bylo snad nejsvětějším, nejčistěji láskyplným činem mého života.

To všechno mi letělo myslí v našem MG - Pstruhovi - jedoucím jasným ránem do Charlottesville. A pak se na západě, naproti Modrým horám, vyklenula na pár minut třpytná duha. Naděje či příslib? Bůh ovšem věděl od počátku toho, čemu říkáme čas, že jsem se takto měl modlit a že jsem měl uvidět duhu.

Vezl jsem pro Davy žluté růže. Nevím, proč jsem vybral právě je, snad jen proto, že byly tak krásné, a proto, že jsem jí nemohl přivézt šeřík. Čas šeříků minul, nyní už navždy. Růže mají také svůj osobitý půvab a je jejich vrcholné období. Od tohoto dne s ní budou žluté růže neustále.

Když ošetřovatelka přinesla vázu na květiny a odešla, sedl jsem si vedle postele a vzal Davy za ruku. Začal jsem: „Davy…“ Podívala se na mě, já se na ni usmál a ona můj úsměv opětovala.

„Miláčku, tahle - tahle nemoc - bude možná znamenat naše rozloučení na nějakou dobu.“ Její ruka se napjala, sevřela mou pevněji, ale stále se usmívala. „Doktoři říkají, že to tak bude. Ale stovka lidí se za tebe modlí. C. S. Lewis, Maurice, Peter a Bee, Lew a Mary Ann, Thad, Julian. Jsi v Božích rukou, miláčku.” Držel jsem se, i když mi proti mé vůli vhrkly do očí slzy, a usmál jsem se. $

Davy se také v slzách usmála a řekla maličko ochraptělým hlasem: „Ať se stane všecko —“ hlas se jí zadrhl drobným vzlykem - „podle Jeho dokonalé vůle,“ dopověděla pevněji. „Když jsi tu včera byl, myslela jsem si - myslela jsem si, víš, že něco není v pořádku. Měl jsi tak nešťastné oči…“

Vstal jsem, naklonil jsem se nad ní a objal jsem ji. „Miluju tě,“ ujistil jsem ji, „a budu tě navždycky milovat, ať je, jak je.“ Zlíbal jsem její zvlhlé tváře a chvíli jsme se jen mlčky objímali. I po mých tvářích stékaly slzy.

Pak jsem jí přesně zopakoval, co mi řekl lékař. A všechno, co jsem od té chvíle udělal. Pověděl jsem jí, co jsem Bohu nabídl, a o duze, kterou jsem spatřil. „Budeš celá obklopená vroucími modlitbami,“ řekl jsem, a ona už vskutku byla. Ujistil jsem ji, že čistý Kristus, který si jistě oškliví choroby, ji uzdraví, bude-li to Boží vůle, budeme-li se vytrvale modlit - ona také. Vyprávěl jsem jí o Julianově nedělní mši, což ji naplnilo posvátnou úctou. A pak jsem jí dal, co jsem měl nejdrahocennějšího: malý zlatý křížek, který mi darovala v Oxfordu. Připjal jsem jí jej na krk.

Vzrůstala v nás naděje, plynoucí z lásky. Rozveselili jsme se. Vstala, přešla k oknu a podívala se na Flurry, čekající dole v MG. Zavolala na ni, Flurry vyskočila a pobíhala divoce kolem auta, hledala Davy a pokoušela se vylézt na zídku obíhající nemocnici. Davy se rozesmála, poručila jí, aby se vrátila do auta, a Flurry poslechla.

Od toho dne jsme se nikdy nevzdali naděje. Nepochybovali jsme samozřejmě o lékařských nálezech, ale u kohokoliv se přece může projevit mnoho nevysvětlitelných „zázračných“ léčebných metod, dokonce ani doktoři nemohou usuzovat, že medicína má poslední slovo. Vždyť i tenhle doktor prohlásil, že je tu šance jedna z deseti. Takže jsem se vytrvale modlil, ale vždycky jsem prosil jen o to, co bude pro Davy nejlepší.

Přijela Davyina sestra, poplakaly si spolu, ale také se spolu hodně nasmály. Do Charlottesville za ní přijíždělo na návštěvu mnoho lidí a všichni se vraceli domů dojati, posilněni její odvahou, statečností a láskou. Biskup na ni vložil ruce a pomazal ji olejem, aby se uzdravila, bude-li to vůle Boží.

164 $

Po době nutného léčení jsme Davy odvezli domů. Shirley Rosser pro ni upravil ve svém velkém autě lůžko. Když jsme pro ni jeli, Shirley mi nabídl všechny své úspory, budu-li potřebovat peníze. Davy nás cestou domů rozveselovala.

Byla moc ráda, že může být doma v Mole Endu, kde bylo v parném létě chladno a ticho, byli jsme tam spolu a měla kolem sebe všechny naše knihy. Přestěhoval jsem její velkou postel do obývacího pokoje, bavila se tam celý srpen jako královna. Vařil jsem jí, masíroval jí záda a dával jí injekce. Sehnal jsem služebnou na úklid. Honil jsem komáry. V to léto si na ně naříkal kdekdo a jediný komár mohl úplně nabourat Davyin lehoučký spánek. Takže jsem je každý večer honil s baterkou. Spánek a jídlo mohly snad znamenat život, a já jsem se nekonečně snažil vařit pro ni neslanou dietu, která by byla jedlá. Ačkoliv jsem do jisté míry omezoval počet návštěv, přicházelo jich mnoho, k nám i později do nemocnice. Nemohu zachytit ani jejich zlomek, natož vypsat všechno o velké dobrotě lidí. Přicházely všechny možné peněžní dárky, často jsem našel v poštovní schránce anonymní obálku a v ní i půl stovky dolarů, poskládaných po jednom a v drobných, zřejmě výtěžek sbírky v některé posluchárně - někdy dokonce i větší dary. Později stávali studenti frontu, aby jí mohli darovat krev, kterou potřebovala, a které bylo třeba deset i patnáct litrů. Trápilo mě, že já sám jsem měl krev nevhodné skupiny. Abych svůj dluh vyrovnal, daroval jsem svou krev zase jiným nemocným.

Na proudu návštěvníků v Mole Endu a později v nemocnici bylo neuvěřitelné, že lidé za Davy přicházeli s láskou a chtěli ji potěšit, a zatím od ní sami odcházeli obveseleni a posilněni. Proudila k nim její láska a síla. Jeden ze studentů ji později namaloval, usměvavou ve světle, jak vede tmavou siluetu studenta ke stromu - ke Stromu života.

Davy a já jsme čelili všemu, čemu jsme museli čelit, s tak velkou odvahou, nadějí a láskou, jaké jen jsme byli schopni, celý měsíc jsme se spolu modlili krásné staré modlitby z Knihy obecných modliteb, já vkleče vedle jejího lůžka. Pastor našeho kostela nám přinášel svaté přijímání. Protože doktor Craddock dovolil, abych ji bral ven na rozlehlý trávník kolem našeho sídla, vypůjčil jsem si pro ni lehátko

165 $

a každé odpoledne jsme tam sedávali pod obrovským dubem. To místo pod dubem nám připomínalo Glenmerle, jen místo Laddie ležela vedle nás Flurry. Ten měsíc jsme spolu hodně četli. Jednou věcí, kterou jsme spolu četli a o níž jsme hovořili, byla Semena kontemplace od Thomase Mertona. A ovšem naše staré drahé básně, které byly součástí základní tkaniny našeho života. Napadlo nás, že teď nastal čas, kdy bychom si měli číst v našem Deníku. A tak jsme ho začali tam pod duby číst, od oněch prvních krásných dnů v Glenmerle - „kdy jsme byli v máji tak šťastni” a naše láska byla mladá. Ten měsíc jsme četli hlavně o Glenmerle, jak jsme v něm chodívali kolem leknínového jezírka, jak jsme sedávali v klubu u ohně, o našem letu za svítání, jak jsme pluli v kanoi pod hvězdami, jak jsme budovali Zářivou bariéru. Někdy jsme si však připomněli pozdější dny a zalistovali jsme k stránkám o škuneru nebo o Oxfordu. Deník nám poskytoval přehled o celém našem společném životě a o povaze sjednocené celistvosti, kterou se vyznačoval.

Davy neměla bolesti. Ale k mému občasnému zármutku přispívalo, že přes všechnu mou snahu jí neslaná dieta tuze nechutnala. Bezprostředním problémem bylo, že se jí v břišní dutině tvořila voda. Věděli jsme, že se tomu nedá zabránit, za čas nastane chvíle, kdy bude muset být provedena punkce. Čím pomaleji se však tekutina tvořila, tím větší naději jsme měli. A opravdu, na punkci musela do místní nemocnice až začátkem září, jen na pár dnů. Doktor dovolil, že ji tam mohu přivézt v našem MG, pokud pojedu pomalu. A tak jsme se vesele pomalu ploužili z Mole Endu, kde jsme nechali knihy otevřené na stránkách, kam jsme dočetli, abychom mohli po jejím návratu hned pokračovat.

Jenže už se neměla vrátit. Z toho či onoho důvodu se dny v nemocnici protahovaly. Po týdny se posunoval její návrat domů vždycky až na příští týden, ale nikdy k němu nedošlo. Možná to tak bylo nejlepší, aspoň jsme prožili celý srpen v Mole Endu bez tísnivého tlaku, že bude posledním.

Od září až přes listopad se Davy cítila docela dobře. Doktor i já jsme tazatelům odpovídali: „Drží se.“ To bylo heslo oněch dnů. Většinu té doby jí dávali kortizon, lék s dost euforickým účinkem. Zprvu

166 $

ji sužovalo horko a já jsem se o ni třásl, připomínal jsem si, jak se jí v předchozím létě ulevilo až s příchodem požehnaného ochlazení. Ironií osudu horko toho roku trvalo až do října, ukončil je až hurikán Házel, který se sice přímo Lynchburgem nepřehnal, ale odvál horko obrovským vichrem, který lámal větve stromů a způsobil, že nějakou dobu přestala v nemocnici fungovat elektřina. Davy ale ten vichr prospěl, takže dokonce povzbuzovala jiné pacienty, kteří se ho báli. Během měsíců v nemocnici neuplynul jediný den, kdy bych Davy nenavštívil, chodil jsem za ní většinou dvakrát denně. Jinak jsem přednášel v koleji a to byl celý můj program. Všecko, co nebyla Davy, znamenalo pro mě jenom šmouhu. Doma jsem si často prohlížel její obrazy a nikdy jsem si nedal ujít svítání, které jsme měli tak rádi a na které se v nemocnici dívala i Davy. Věděli jsme, že je v tutéž dobu vidíme oba.

V září došla poštou stará krabice od bot a v ní Julianův drahocenný, křehký, středověký kříž. Ze dřeva byl vyřezaný nejen Ukřižovaný, ale shůry také shlížel z oblaku Bůh Otec, pod ním sestupoval jako holubice Duch svatý a u paty kříže stála Marie, Kristova Matka, se srdcem probodeným mečem. Davy ho měla u sebe stále. Julian sám nemohl přijet, ačkoliv on i já jsme prosili jeho převora, aby mu tu návštěvu dovolil. Julian však byl s námi v duchu, sloužil za nás mše a dlouhé hodiny se modlil před svatostánkem. Jeho kříž, jeho dopisy a ještě víc jeho básně nám ho přibližovaly. Zvláště jednu z jeho básní si Davy připíchla vedle lůžka a často ji recitovala:

Je-li vše ztraceno, buď Bohu dík, když vidím mizet vše a musím přihlížet, jak všechno bledne, zmírá, buď Bohu dík, že je mi vším, co mám, kdybych Ho neměl, neměl bych vůbec nic, vůbec nic, jen větru bych sbohem dal, loučil se s šedivou oblohou.

Buď sbohem, říjnové večerní nebe.

Je-li vše ztraceno, buď Bohu dík, vždyť On je On a já - já jsem jen já.

167 $

I Davy se loučila, říkala sbohem větru a obloze, pozorovala, jak všechno mizí, bledne, zmírá - a děkovala Bohu. A přesto zůstávala lidská, srdcervoucně lidská, a nechtěla umřít.

Poslušně plnila, co jí přikazovali lékaři a ošetřovatelky: všechno, až na to, že nedokázala ležet v posteli, když někdo jiný potřeboval pomoc. Znovu a znovu ji nacházeli, jak sedí u některé trpící pa-cientky, konejší ji, modlí se za ni. Doktor mě požádal, abych ji přemluvil, že má zůstávat ležet v posteli. Davy na mě provinile koukla, usmála se a slíbila - a pak stačilo, aby zaslechla v noci vzlyk nebo zasténání, a Davy znovu vstala. Později jsem dostával tucty dopisů, některé téměř negramotné, od lidí, kteří s ní byli v nemocnici. Sdělovali mi v nich, jak jim pomáhala a podporovala je. Jedna spolupacientka ji označila za Božího anděla.

Ošetřovatelky a nemocniční pomocné síly ji milovaly. Davy mě vybídla, abych vytvořil velkou medaili „Za věrné služby“ pro jednu z černých služebných, která ji pak hrdě nosila. Mnohé ošetřovatelky se za Davy modlily. Mezi nimi byla zvláště jedna sestra, jmenovala se Joan a my jsme jí říkali „svatá Jana“. Ta si Davy zamilovala a ona jí oplácela stejnou náklonností. „Svatá Jana“ byla mladá, svižná, statečná, naše přezdívka jí seděla. Davy neztrácela svou veselost a smysl pro humor. Vždycky dovedla lidi kolem sebe rozesmát. Kdosi jí daroval postavičku se schlíplýma ušima. Davy o ní mluvila jako o „psu-či-králíčkovi-sv. Pavla“ a užívala ji tehdy, když chtěla nenápadně poukázat na laskavost lidí. Bez přehánění je prostou pravdou, že Davy byla baštou síly pro všechny - ošetřovatelky, lékaře, duchovní a v neposlední řadě pro přátele - všichni čerpali sílu z jejího radostného, statečného, hluboce milujícího ducha. Vyzařovala z ní láska, a láska nejen vyvolává lásku, ale vlévá i sílu.

Snad by bylo správné uvést zde a teď, ačkoliv já jsem se to dozvěděl, až když boj skončil, že nemocnice - Virginská baptistická nemocnice - nevzala ani penci za všechnu svou několikaměsíční péči o Davy, ba ani za jídla, která mi tam příležitostně nabídli k občerstvení. Tvrdili, že Davy udělala mnohem víc pro nemocnici, pro její sestry a jiné pacienty, než kdy byli schopni udělat oni pro ni. Doktor Craddock, podle mého názoru nesmírně schopný a zkušený lékař

168 $

a současně hluboce věřící gentleman mezi křesťany, který se svým partnerem všechny ty měsíce Davy denně navštěvoval, rovněž odmítl jakoukoliv úhradu. Nežádal jsem lékaře ani nemocnici o pomoc a neočekával jsem ji. Zařídil jsem si vše, abych si mohl vzít normální bankovní půjčku. Dobrota a láska jsou stejně skutečné jako jejich hrůzné protiklady, a v podstatě jsou mnohem skutečnější, ačkoliv jsem si vědom onoho strašlivého zla, které napáchalo například nacistické Německo. Konečnou skutečností je však láska, a pokud tomu někdo nerozumí, ať je to spisovatel nebo mudrc, jeho moudrost má trhliny.

Davy usilovala o splnění Boží vůle. A co bylo ještě důležitější, usilovala o to, aby svou vůli podřídila vůli Boží: chtěla, co chtěl On. Její - a často i moje - modlitba pocházela z jednoho románu Charlese Williamse: „Konej - nebo nekonej.” Lidsky chtěla žít a lidsky se smrti bála - a přece se podrobovala Bohu. Její heslo, věta, kterou měla vždy pohotově na rtech, bylo: „Všechno směřuje k tomu nejlepšímu“ a „Všechno, co se děje, bude k dobrému.” Pracovala na svých „maximech” křesťanského života, z nichž prvním bylo: „Budeš milovat Hospodina, svého Boha. Pokud Ho ještě nedokážeš milovat, budeš Mu důvěřovat celou svou myslí, duší a srdcem.” Druhým bylo: „Neuděláš nic, co by se protivilo lásce.”

Byla-li Davy baštou síly všem ostatním, mně bylo dovoleno být aspoň trošku její posilou. Možná to přeháním, protože pravým zdrojem její síly byl ukřižovaný Pán, ale lidsky se přece jen opíralao mne. Chovala se s Boží laskavou ohleduplností. Opravdu mezi námi vládla ohleduplnost a někdy i cosi jako nadpřirozená spravedlnost. Nikdy přede mnou neskrývala, snad ani nemohla skrývat, svou lidskou touhu po životě a svůj lidský strach ze smrti. V knize Sestup do pekel vysvětluje Charles Williams své učení o zástupné lásce: nesení břemen jedni druhých není jen slovní obrat nebo něco, co má smysl jen z hlediska nesení fyzického břemene, jako třeba kufru. Davyino břemeno nebyla smrt, ale strach ze smrti. Poprosil jsem ji, aby mi to břemeno předala, skutečně a doslova předala, tak jako předáváme nosiči zavazadlo. Aby mi je předala doopravdy. A já jsem je převzal - také doopravdy. Vstoupil jsem tak do strachu, do jejího

169 $

strachu, celým svým srdcem, myslí a představivostí, prociťoval jsem jej, nesl jsem jej spolu se svým vlastním strachem, který byl také skutečný, byť jiný. Ulehčil jsem tak jejímu břemenu.

Davy ležela v pokoji na konci chodby, za níž byla veranda. Na ni jsem ji teple zabalenou každý den vyvezl na pojízdném křesle. Náš MG jsem vždycky zaparkoval tak, aby na něj Davy viděla a mohla zavolat na Flurry. Když jsem Davy vyvážel z pokoje a chodbou, volávala vesele na každého, koho jsme potkali: „Tohle je nejkrásnější okamžik mého dne!“ A všichni se na nás usmívali. Na verandě jsme si mohli povídat, líbat se, držet se za ruce a číst básně. Kolik nám to poskytlo štěstí i s vědomím, že je odsouzena k smrti! Obvykle jsem jí tam vzal i žluté růže. Někdy nám tam sestra přinesla čaj, jindy jsem přivezl z domova termosku „pořádného čaje“. Když přišel dopis od Juliana nebo někoho jiného z přátel, na verandě jsme si jej společně a nerušeně přečetli. Povídali jsme si o svítání, které jsme toho dne oba viděli. Venku jsme pobývali obvykle při mé ranní návštěvě v nemocnici, ale někdy jsem ji tam vzal i později odpoledne nebo navečer.

Jednoho mírného odpoledne na sklonku října, přesněji řečeno v předvečer svátku Všech svatých, jsem ji tam zase vzal a přinesl jí čerstvé žluté růže. Žertem jsem jí řekl, že pro tyhle jsem speciálně zajel do Glenmerle. Davy se zasmála a předstírala, že mi to věří. Mluvili jsme toho večera hodně o Glenmerle, jako bychom odtud odešli teprve včera. Jako bychom právě přicházeli z růžového sadu a s růžemi postáli na můstku. Představovali jsme si, jako by veranda byla tím můstkem, Davy se dívala přes zábradlí verandy dolů jako do vody a řekla: „Podívej, vidím rybu!“ A já jsem na to ukázal rukou k vzdálené ulici, jako by to byla luka v Glenmerle, a komentoval jsem: „Dnes tu lítá spousta světlušek.” Najednou řekla Davy potichoučku: „Možná nám bude dovoleno jednou se v Glenmerle opravdu setkat, až…“ Objal jsem ji kolem ramen a ujistil jsem ji: „V nebeském Glenmerle. Jestli jsem si něčím jistý, tak tím, že přijít do nebe je jako přijít domů. A pro nás přijít domů znamená přijít do Glenmerle.“ Davy dodala: „Čekání už nebude dlouhé.“ Před nemocnici přijelo nějaké auto a Davy prohodila: „Podívej se, tvůj tatínek

170 $

jede domů.“ V čistém, chladném podzimním vzduchu slabounce provoněném růžemi jsme prožili obzvlášť šťastný, láskyplný večer.

Odjížděl jsem toho večera od ní a ještě jsem zablikal reflektory MG, jako vždycky při odjezdu, a Davy mi blikla v odpověď svou lampičkou nad lůžkem. Po příjezdu domů jsem pro ni napsal báseň:

PŘEDVEČER VŠECH SVATÝCH

Dnes večer, když vážím okřídlenou naději s obavou ze ztrát, tu sladká dívčí volání mi v duši písně slávou zvonku máje znějí z uplynulých dávných dob, kdy pohany jsme bývali.

Ty kráso zpěvná! Zpíváš, ač se k nám už blíží okamžik všeho nalézání i všech ztrát.

Vítr nás žene k ohnisku, v němž jako v kříži se cesty slzí setkají, a my se budem smát.

V růžovém sadě, za noci, v svatém tichu hvězd se duše objímají něhou beze stopy času, pravda z nich vyrůstá, a v bázni nám věčnou jest konečnou nádherou jako lem krajky pro krásu.

Sdílené tajemství z oka v oko předává, že zpěvavá nádhera smrtí neumírá.

Příští den jsem Davy tu báseň přinesl. Pod oknem jsem jí zapískal náš poznávací signál, jako jsem jí jej hvízdával při příchodu vždycky, a ona jej doplnila zahvízdanou druhou částí. Tentokrát jsem přidal ještě „Ty jsi Král slávy“ a pak jsem jí venku na verandě své verše přečetl. Po líčkách jí sklouzlo pár slz, ale usmívala se, byly to slzy radosti.

Toho večera - v předvečer Dušiček - jsem Davy napsal báseň. Tahle druhá ji také hluboce dojala, připíchla si obě k Julianově básni, aby je měla stále všechny na očích. Jeho báseň a moje verše společně vyjadřují, jak to tehdy bylo.

171 $

UMÍRÁNÍ

Zářící Božím Duchem, s úctou před branou jasu, jíž blížíš se svým dechem každičkým bez úděsu, a se zbystřeným sluchem,

víš, že přejdeš po mostu, v dychtivosti své lásky, do výše k svému Městu - neseš mu v plnosti krásy svatou, vroucí prostotu.

T. S. Eliot říká ve Čtyřech kvartetech, co znamená být křesťanem: „Stav dokonalé prostoty (jemuž je třeba obětovat cokoli).“ Nebýt Davy, nikdy bych asi těmto řádkům do hloubky neporozuměl; přesně tohoto stavu však Davy dosáhla.

V listopadu přišel starostlivý dopis od C. S. Lewise, jemuž jsem neměl čas se ozvat od červencové zprávy o naší situaci. Trvalo mi dlouho, než jsem mu sepsal odpověď na tento dopis:

Už je to dlouho, co jsi mi napsal o vážné chorobě své ženy. Prosils mě, abych se za ni modlil, a já to samozřejmě dělám, nejen každodenně, neboť se nikdy neprobudím v noci, aniž bych na Vás oba před Bohem vzpomněl. Někdy jsem zkoušel přemluvit se složitými důvody, že bych si Tvé mlčení mohl vykládat jako dobré znamení… ale jak mohlo být dobré? Sneseš-li to, vypověz mi svoje novinky. Jestli snad odešla tam, kde už o ni nemusíme pociťovat žádnou úzkost, pak se chvěju úz-kostí o Tebe. Mám Vás oba tak rád, jako dosud nikdy dvojici mladých lidí. Mít rád znamená bát se. Ať se stalo cokoliv a ať jsi v jakémkoliv stavu (v mysli se mi vynořují hrozné obrazy), žehnám Ti ze srdce.

172 $

Jednoho prosincového dne bylo trochu příliš zima na verandu, a tak jsem Davy zavezl na jiné náhradní místo, do slunečné místnosti s mnoha okny. Mluvili jsme o Havaji, o modrém moři a o pasátových mračnech, jak tehdy spadla z paluby, když se natahovala po mé brigadýrce. Zasmála se té příhodě a byla jako obvykle veselá, ale připadalo mi, že je nějak zmatená.

Když jsem následující den zahvízdal pod jejím oknem náš poznávací signál, nedostal jsem odpověď. Jistě, mohla třeba právě mluvit s lékařem. Jenže když jsem vešel do pokoje, viděl jsem, že kolem ní dali ohrádku, aby se neskulila z postele. Sestra mi pověděla, že Davy upadla do bezvědomí. Promluvila na ni, ale nedostala odpověď. Promluvil jsem tedy na ni já, ohlásil jsem, že jsem přišel. Andělsky se usmála, ale neodpověděla. „Otevři oči, miláčku,” poprosil jsem, znovu se usmála, ale to bylo vše. „Máš pořád zavřené oči,” posteskl jsem si. „Nemůžu tě vidět, když máš zavřené oči, víš?” Maličko se zasmála, ale nic víc. Seděl jsem u ní skoro dvě hodiny, ale pak jsem musel odejít.

Když jsem se k ní toho večera vrátil, bylo její kóma ještě hlubší. Přišel doktor a mluvil na ni, ale mamě. Soudil, že se Davy už z bezvědomí neprobere. Modlil jsem se, aby neumřela v kómatu, musí-li zemřít, aby zemřela v bdělém stavu, s jasným vědomím. Teď se však zdálo, že zemře v bezvědomí. Možná to tak bude i lepší. Odstranil jsem prkna ohrádky, abych ji mohl vzít za ruku. Sklonil jsem se, políbil jsem ji a najednou jsem si vybavil verš z jedné z mých prvních básní pro ni: „Jeden dubnový polibek, než dostaví se temná potopa.” Přišla temnota pro ni a ve mně bodala ostrá bolest. Políbil jsem ji znovu na tvář, a tu vydechla slabým, vzdáleným hláskem: „Ach lásko…” Mluvil jsem na ni, ale mlčela. Tak jsem tam jen seděl s její rukou ve své dlani. Dvakrát jí přišly sestry píchnout injekci. Pokaždé, když do ní vnikla jehla, zašeptala - jako by to byla ona, kdo někoho zraňuje: „Je mi to tak líto.” Po několika minutách mlčení znovu slabounce řekla: „Ach lásko…” Věděl jsem, že to říká mně. Ať je kdekoliv, ať putuje v sebevzdálenější zemi, její spojení se mnou trvá. Pomalu míjely hodiny a vždy po minutě nebo po půl minutě se ozvalo to láskyplné drobné zašeptání. Myslím, že mi to

173 $

v tu noc lámalo srdce. Tohle vyjádření není jen formální slovní spojení bez hlubšího významu. Znamená to, že srdce, jež bezmezně miluje, bezmezně bolí.

Příští den jí aplikovali nitrožilní výživu. Vůbec nereagovala ani na lékaře, ani na sestry. Pak se ukázalo, že na mne reaguje. Když jsem mluvil o Laddie nebo o Glenmerle, něco zašeptala. Připomněl jsem Davy, jak se Laddie zakousla do ocasu té bachyni, a Davy se pobaveně zachichotala, k úplnému ohromení sestry, která právě v té chvíli vešla. Poprosil jsem sestru, aby mi pro ni přinesla něco k jídlu. Usoudila sice, že Davy nic nespolkne, ale jídlo přinesla. Řekl jsem Davy, aby otevřela pusu, a ona ji otevřela. Vložil jsem jí do úst lžičku s jídlem a řekl, aby sousto polkla, a poslechla. Krmil jsem ji jako dítě a přiměl jsem ji sníst z talířku všechno. Zkusila ji nakrmit sestra, ale Davy nevnímala žádný jiný hlas než můj. Nemocnice pak zcela zapomněla na návštěvní hodiny a já zapomněl na své vyučování. Přicházel jsem soustavně v době jídla a krmil ji.

Z bezvědomí jsem Davy doslova vymluvil. Možná, že by se byla z něho časem probrala i sama. Ale od onoho prvního úspěšného nakrmení jsem na ni v příštích několika dnech stále mluvil a ona mě slyšela. Zazpíval jsem jí tlumeně Humoresku a ona šťastně přizvukovala. Když jsem hovořil o zábavných zážitcích, na které jsme se oba pamatovali, vesele se smála a šťastně se zavrtěla, kdykoliv jsem jí říkal milostné lichotky. Zapískal jsem tiše náš poznávací signál, Davy našpulila rty a snažila se zareagovat. Pokoušela se i promluvit. Když jsem ji oslovil „Zlatíčko”, vyslovila první slabiku, „Zla…“ Příštího dne už dokázala vyslovit celé „Zlatíčko.” Nakonec jsem zkusil zahvízdat náš signál k bdělostí - víčka se jí zatřepetala. Postupně se probírala z bezvědomí.

Bude se zdát strašně divné vyslovit to, co teď řeknu: Od onoho děsivého oznámení před několika měsíci byly tohle dny snad nejčistšího štěstí. V tomto kratičkém období jako by z ní bylo sňato vědomí blízkosti smrti. Naplnila mě silná naděje, že Bůh mě nějak použije jako svého nástroje a zachrání ji, že skrze mě do ní vleje Boží sílu. Probudila se v nás radost, já ji nejen miloval, ale byl jsem do ní žhavě zamilovaný, stejně jako ona do mne. Mluvili jsme o Glenmer-174 $

le, protože jsme je ještě měli živě v paměti po čtení našeho deníku pod dubem a poté, co jsme si spolu na verandě hráli „na Glenmerle”. A tak jsme se spolu uprostřed zimy toulali po jarním Glenmerle, dole u starého leknínového jezírka a v sadu, byli jsme znovu mladí a zamilovaní. Proti všem předpokladům se Davy ze svého kómatu těmi šťastnými vzpomínkami úplně probrala. Potom se bohužel znovu navrátila pochmurnost vědomí blízké smrti. A přece jsme doufali, protože tak podivuhodně překonala své bezvědomí. Neustále jsem jí připomínal, že mi přece předala všechen svůj strach ze smrti a že ho nesu já, nesu ho za nás oba.

Štědrý den se nám krásně vydařil. Davy okřála, měla dokonce trochu chuť k jídlu. Laskavá nemocnice mě pozvala, abych s ní zůstal, a přinesli mi dokonce podnos se štědrovečerní večeří. Vzhledem k naději, která nás opanovala, večeře byla malou veselou slavností.

V kapse jsem měl pro ni vánoční dárek, svou báseň. Začal jsem ji skládat už dávno, na začátku byla úplně jiná, o vybájených osobách. Ale i tak se jí líbila. Teď jsem ji docela přepsal, udělal jsem z ní píseň o nás - a současně se stala modlitbou, nadějí a mým dárkem pro ni. Když jsme dojedli večeři, řekl jsem: „Davy, tady máš můj vánoční dárek.” A vesele jsem jí ho přečetl:

PÍSEŇ O DVOU MILENCÍCH

V Anglii, přes širé moře nekonečné,

(tak sním, má milá, pro tebe a pro mne najdeme zítra, pokud ne hned dnes)

v Západní zemi na samém mořském břehu v Dorsetu, kde vzduch dýchá vlahou něhu, vysoký šedivý domek a vřes.

Přímořské staré a šedivé stavení milenci dva na svůj domov si promění, zaznívá odtud jen stálý ples.

175 $

Dvě vrby a mocný buk spolu tam stojí, ve dne jim vánek haluze jarem spojí, v noci je ozáří záplava hvězd.

Milenci bosí tam chodí si po pláži, vlny jim polibkem horké rty ovlaží, vlasy jim rozcuchá vítr jak běs.

Na lukách sledují výlety včelí, pod strom si do trávy ulehnou bdělí a zpívají jak skřivan pod nebem kdes.

Zlehka a zvesela k pravému čaji v domku, jejž u moře šero už halí, vrátí se s kyticí vonnou jak les.

V kostele staví se, víru tam naleznou, oddané díky vzdají na kolenou a vědí: srdce své vždycky sem nes!

Někdy se v nejhezčích, svátečních šatech v Londýně rozhlédnou po knihách, divadlech, s přáteli přečtou si leckterý verš.

A dvakrát, Oxforde, tobě vždy připijí, tvým snivým věžím, v nichž zvony jim odbijí poprvé vzácnou a radostnou zvěst.

Když zimním šerem tam chodili bez klíče, sami už nebyli v té prázdné uličce, z bludiště vedla je vždycky tvá věž.

Pak doma, v šedivém stavení v přímoří sednou si k ohni, jenž v krbu se rozhoří, a básně vždy zaženou noční děs.

176 $

Tak ti dva milenci blaženě v Anglii společná léta přešťastně prožijí, jdou ruku v ruce po nejlepší z cest.

Jeden z nich, drahá má, tobě se podobá, druhý, jak víš, jsem odevždy já - snít někdy stejné jak modlit se jest.

To byla tedy píseň o milencích, věnovaná jako vánoční dárek, a Davy byla tak šťastná, že jsme si nepřipouštěli nic jen naději. Davy ji poslouchala se slzami v očích a v slzách se usmívala. Myslím si, že jí nikdy žádný vánoční dárek nebyl tak milý jako tenhle, tak se jí ta píseň líbila. Nebylo to pro ni jediné štědrovečerní překvapení. Omluvil jsem se, že musím na chvilku odskočit, a s tajně získaným dovolením nemocnice jsem přivedl Flurry, Davyin poslední vánoční dárek. Těžko říci, kdo byl ve větším vytržení, zda paní, nebo pes. Davy popadla Flurry do náručí a Flurry, kňučící blažeností, jí olizovala ruce. O vteřinu později vyskočila na vysoké lůžko a o čtvrt vteřiny později už jsem ji odtud zahnal.

Byly to překrásné Vánoce. Když jsem té noci jel s naší šťastnou kolií po boku domů, mé myšlenky překypovaly láskou, láskou překonávající smrt, láskou Boží a naší drahou láskou, která po těch letech slavila vítězství. To, co jsme se před půldruhým desetiletím rozhodli uchovat - jarní kouzlo své zamilovanosti - jsme uchovali. Pokud předchozí rok znamenal zakolísání a téměř zapomnětlivost, nyní se naše láska pročistila jako ohněm. Dosáhli jsme toho, co jsme si vyvolili, nikoliv podnikatelského úspěchu či vědecké slávy, nýbrž velké lásky. A pod vedením Božím nás snad právě láska spasí.

Jenže tomu tak nemělo být. Po těch několika dobrých dnech to začalo jít s Davy prudce z kopce. Dostavily se bolesti. Věděli jsme, že zemře. Jednou, zmatena bolestí, lítostivě poprosila: „Prosím, nechte mě jít domů.“ Po mučivých dnech se však bolest zmenšila, ačkoliv doopravdy jí lépe nebylo. Jednoho dne - já jsem se to dozvěděl až později - řekla našemu pastorovi: „Už to bude trvat jen týden, možná o maličko déle.“ Tutéž noc jsem si zapsal o čase stráveném s Davy: „Byla tak milá a něžná, chtěla, abych ji líbal.”

177 $

O jeden či dva večery později mi řekla: „Musíš dodržet svůj slib, že mě nebudeš následovat, že nezemřeš vlastní rukou.“ Myslela samozřejmě na naše někdejší rozhodnutí, že odejdeme spolu. A já na to dokonce pomýšlel, pronásledovalo mě naše staré rozhodnutí vyplout na Huse na moře a potopit ji i s námi. I teď jsme to ještě mohli udělat. „Dodržím svůj slib,“ prohlásil jsem, „opravdu.“

„Možná, že tě Bůh vezme zároveň se mnou,“ řekla s kapičkou naděje, „bylo by to krásné.“

„Modlím se, aby vzal. Ale jestli ne, nenechá mě tady dlouho,“ řekl jsem.

Jednoho večera - bylo to těsně po půli ledna - jsem byl jako vždycky s Davy, modlili jsme se spolu, trošku si povídali a také jsem jí přečetl jednu či dvě kratší věci od C. S. Lewise a George MacDonalda. Poprosila mě, abych jí přečetl „Píseň o dvou milencích”. Přečetl jsem ji a Davy řekla: „Víš, mně se tak líbí!“ Nikdo z nás chvíli nemluvil. Seděl jsem a držel v ruce báseň, Davy se na mě dívala očima stále jasnýma a krásnýma v pohublém přepadlém obličeji. Pousmála se a zašeptala: „Můj zlaťáčku!“ Zavřela oči a oba jsme zavzpomínali na onen dávný let za jitřního rozednívání a na květy šeříku padající dolů.

Zdálo se mi, že dřímá. Navrhl jsem, že bych měl raději odejít dřív, aby se v noci dobře vyspala. Souhlasila, že by to tak bylo dobré, a ospale poprosila: „Až sem zítra půjdeš, přines mi, prosím, trochu ,pravého‘ čaje.“ „Rád,“ slíbil jsem, „a teď se hezky vyspi, drahoušku.“ Chvíli jsem ji držel v náručí, teplou, ospalou, a líbal jsem ji. Přitulila se ke mně. Hladil jsem jí čelo a vlasy, dokud neusnula a potichu jsem odešel. Při odjezdu jsem jako obvykle zablikal reflektory, i když jsem věděl, že usnula. Co kdyby se třeba probudila?

Ve tři ráno zazvonil telefon. Myslím, že jsem věděl, kdo volá, ještě než jsem otevřel oči. Ozvala se nemocnice. Davy umírá. Tep se jí zpomaluje. Není naděje, že by se vzchopila. Zeptal jsem se, jak dlouho bude bojovat. Soudili, že několik hodin, než nastane konec. Umyl jsem se a oholil, při tom jsem stále uvažoval, mám-li tomu věnovat minuty, které bych mohl strávit s Davy. Ale musel jsem za ní přijít čistý - a čistý čelit tomu, co bylo před námi.

178 $

Byla mrazivá zimní noc. Střecha MG byl shrnutá, ale nechal jsem ji tak a s Flurry jsem jel jako o závod pustými ulicemi k nemocnici. Nyní nastává čas, kdy by mohl Bůh zasáhnout a vzít mě ze světa současně s Davy. Strašně mě to pokoušelo namířit plnou rychlostí rovnou do zdi. Jenže jsem jí dal svůj slib.

Davy řekla ošetřovatelce, že jsem přijel, a ta myslela, že Davy blouzní. Hned nato jsem vešel. Davy zřejmě zaslechla náš poznávací signál, bezděky zapískaný i v noci. Sestra odešla, nechali nás o samotě. Jen jednou vstrčila do dveří hlavu „svatá Jana” a podívala se láskyplně k lůžku. Pokývl jsem a ona hned zmizela.

Davy byla plně při vědomí, naprosto usebraná. Kmitlo mi myslí, že alespoň tahle naše modlitba bude vyslyšena, nezemře v kómatu. Neměla bolesti, všechno se v ní jen zpomalovalo, než dojde k úplnému zastavení.

Pozdravili jsme se, políbil jsem ji, hlesla, že má žízeň, a já jsem sáhl za žluté růže po karafě s vodou. Podal jsem jí v noci šálek vody - náš starý symbol ohleduplnosti. Pak jsem se pomodlil jednu z modliteb, které jsme měli rádi:

Prosíme tě snažně, Pane, osviť naši temnotu a svým velikým milosrdenstvím nás ochraňuj před vší zhoubou a nebezpečími této noci, pro lásku tvého jediného Syna, našeho Spasitele, Ježíše Krista. Amen.

Pak se pomodlila Davy. Modlila se nahlas za nemocnici, jmenovitě za lékaře a sestry, včetně „svaté Jany”. Prosila Boha, aby jim všem v Ježíšově jménu požehnal. Pohladil jsem jí ruku, díval se jí do tváře. Pomodlil jsem se další modlitbu a na jejím konci jsem dodal: „Davy - miluju tě navěky.” Davy zašeptala: „Ty můj nejdražší!”

Nastalo dlouhé ticho, jen jsem jí stále hladil ruku. Pak pronesla silnějším hlasem: „Pane Bože, vezmi si mě!“ Věděl jsem s jistotou: Davy chápe, že umírá. „Jdi v Boží Lásce, miláčku. Jdi v milosti.” „Amen,” přisvědčila a dodala: „Bůh ti žehnej, děkuji ti, milovaný.” Zlehounka jsem ji políbil, abych nebránil jejímu dechu.

179 $

Ztichli jsme. Pootevřela maličko ústa a přivřela oči. Chvílemi jsem jí namočeným tamponem zvlhčoval rty. Nereagovala a já jsem jasně a bez slz věděl, že odchází. Nepouštěl jsem její ruku.

Do pokoje nevtíravé vklouzla „svatá Jana“ a mlčky mi podala Davyin snubní prsten, který jí stáhli ze zhublého prstíku. Podržel jsem minutku Joaninu ruku, než zase potichoučku odešla. Díval jsem se upřeně na prsten osazený deseti drobnými diamanty, symbolizujícími deset měsíců, po které jsme se znali, než jsme byli tajně a za hromobití bouře oddáni. Navlékl jsem prsten na Davyin prostředníček a tiše jsem pronesl: „Tímto si tě beru za manželku na věky věků.“ Nevím, zda mě ještě slyšela, myslím si ale, že ano, protože její prsty se maličko napjaly.

Čas uplýval beze změny. Pokaždé, když se Davy nadechla, slabounce zachrčela. Na východě se začínalo rozednívat, myslel jsem, že už úsvit nevnímá.

Vtom mi ale svými prsty stiskla ruku. „Miláčku, podívej se!“ Nepokračovala, nevím, chtěla-li říct víc. Věděl jsem, že kdybych se zeptal: „Na co?“, byla by se snažila větu dopovědět. Ale já jsem se nezeptal, nevím proč. Možná, že řekla „podívej se“ jako někdo, kdo najednou něčemu porozuměl, nebo jako někdo, kdo spatřil - co? Řekla to tak křehce, nedovedu to ani popsat. Moc bych si přál dozvědět se, co spatřila. Mohl jsem se jí zeptat a nezeptal jsem se. A nepoznal jsem tedy druhou stranu věčnosti, protože to už byla její poslední slova: „Miláčku, podívej se!“

Uplynula další doba. Obloha se rozjasňovala a já ji stále držel za ruku, za levou se snubním prstenem. Nechtěl jsem ji zadržovat v životě, pouze jsem si přál být s ní. Tu a tam jsem ji potichu ujistil: „Jsem tady, Davy. Jsem s tebou.“ Ale už mi neodpovídala.

Pak se zavrtěla. V jejích pootevřených rtech, přivřených očích ani na ruce, kterou jsem držel, se však neprojevila žádná změna. Vtom pomalu a překvapivě pozdvihla od boku druhou ruku a paži. Nedovedl jsem uhodnout, co si přeje. Pomaloučku tápala rukou před sebou, až našla mou tvář. Dotkla se mého obočí a vlasů, pak jednoho oka po druhém, mých rtů, pohladila je od koutku ke koutku, jak to ráda dělávala. A já jsem její prstíky slabounce koutky úst políbil, jak

180 $

jsem jí to milé gesto vždycky oplácel. Pak její paže pomalu klesla. Takhle mi z posledních slábnoucích sil řekla sbohem, když už nemohla vidět a mluvit.

V jednom ze svých prvních dopisů, krátce po tom, co jsme se do sebe zamilovali, mluvila o „nesmělé zvláštní touze aspoň se dotknout Tvé tváře“. A když se teď oním starým způsobem dotkla mé tváře, byl to její poslední pohyb na tomto světě.

Na obloze se rozzářil úsvit, rozednění, které jsme oba tak milovali, po týdnech nejjasnější svítání. Čím víc světlo sílilo, tím víc Davy slábla. Snad byla do toho světla vzata, protože slabounké chrčení, doprovázející každý její dech, ustalo. Dech se jí zpomaloval. Přiložil jsem svou tvář k její. Každý ze tří dechů byl slabší než předchozí. A pak už nebylo dechu. Věděl jsem, že je mrtva. Na rtu se jí objevila kapička sliny. Setřel jsem ji, zavřel jsem jí ústa i oči.

Ona mi už nemohla nic říct, proto jsem jí zašeptal na cestu já: „Všechno se obrátí k nejlepšímu, můj miláčku.“ Zlehka jsem ji políbil a vstal jsem.

A jak jsem tam tak stál v té náhle prázdné místnosti, zalilo mě prudce absolutní poznání, že Davy stále existuje, že tu je. Ne že bych považoval její tělo za dosud živé, věděl jsem, že zemřelo. Ale nade všecko chápání a víru jsem s naprostou jistotou věděl, že její já - její duše - tu stále je.

Otevřely se dveře, vešla vrchní sestra a já jsem nezvučně řekl: „Zemřela.” Sestra ji vzala za zápěstí, chvilku je podržela, pokývla a odešla.

Začal jsem skládat Davyiny věci. Sestry se nabídly, že mi pomohou, ale chtěl jsem to udělat sám. Přišel nějaký zřízenec a odnesl mi krabici do vozu. Přišel za mnou doktor Craddock s laskavou tváří. Pověděl jsem mu, že jsem si absolutně jistý, že žádný lékař by nemohl vzorněji bojovat za pacientův život, než jak on bojoval za Davyin. Podali jsme si ruce. Na jedinou vteřinu mé sebeovládání povolilo, hrozný vzlyk mě téměř rozerval vedví. Omluvil jsem se a doktor Craddock odešel.

Naposled jsem pohleděl na ležící Davy. Vypadala, jako by usnula, vždycky mi takhle bývala obzvlášť drahá, vlahá, uvolněná, usínající.

181 $

Políbil jsem její dosud teplé rty. Vzal jsem jednu ze žlutých růží a v tom zářivém ránu jsem i s Flurry odjel. Ani jsem nevěděl, že „svatá Jana“, které už skončila služba, držela stráž u svého okna v domově ošetřovatelek, aby viděla, jak odjíždím.

Příští den mi doručili malou, velmi lehkou schránku. Obsahovala Davyin popel. Večer jsem se na něj podíval, byl čistý, bílý. Dokázal jsem myslit na jediné: „A z jejích kostí korály se staly.”

Pozdě večer jsem vzal schránku a nasedl s ní do našeho MG. Flurry jsem s sebou nevzal. Střecha auta byla ještě stažená, ale nechal jsem ji tak, protože jsme ji shrnuli v máji, když jsme spolu jezdili po kraji. Zamířil jsem pod téměř bezhvězdnou oblohou k svatému Štěpánovi. Jednou, už dávno, jsme se dohadovali nad básní Browningové „Poslední společná projížďka”. Přes Davyin tvrdošíjný odpor jsem ji nakonec přesvědčil, že „projížďka” znamenala koně, ne kočár. Při té vzpomínce jsem se v MG pousmál. Davy měla ráda kočáry. A teď to byla svým způsobem naše poslední společná pro-jížďka, nakonec v kočáru, nebo spíš v našem MG. Když jsem zatáčel na silnici k svatému Štěpánovi, prohodil jsem nahlas: „Vyhrávala jsi, miláčku.”

U kostela jsem zastavil pod duby. Holými pokroucenými větvemi jsem zahlédl jen jednu či dvě matné hvězdy. Vystoupil jsem a zvedl schránku. Na sedadle leželo ještě něco nezřetelného. Davyina žlutá růže. I tu jsem vzal s sebou na hřbitov. Poklekl jsem u kamenného kříže a pomodlil se. Něco studeného se dotklo mé šíje: začaly poletovat sněhové vločky. Vstal jsem. Bylo chladno, tuhá zima. Otevřel jsem schránku a začal jsem pohyby rozsévače rozsypávat popel. Když jsem rozptýlil poslední hrstku, začalo hustě chumelit. Položil jsem růži ke starému kříži a nahlas jsem pronesl: „Jdi v milosti.”

A pak jsem odešel, zatímco Davyin popel pokrývala bělostná sněhová pokrývka. Sněhy smrti.

182 $

Cesta smutku

SMRT

Má nejdražší zrána zemřela. K dálnému břehu za svítání

přes široširé čiré moře plachtila duše osamělá

a já sám rozesel pod stromy hrstičky jejího popela,

v bezhvězdném chladu, zarmoucen, kde v máji,

dlaň vloženou v mé dlani,

před starým kamenným křížem se modlila

se mnou na kolenou,

však tehdy ten hřbitov s duby byl

ozářen jarní smavou lunou.

Zaťaté odhodlání a téměř litá vůle udělat pro Davy všechno a být pro ni vším, jimiž jsem se bránil jako mečem víc než půl roku, se teď, po její smrti, proměnily v neméně pevné rozhodnutí čelit plné-mu významu té ztráty, vypít pohár smutku až do dna. Tak jsem se dobral alespoň částečného poznání povahy ztráty a smutku.

Napřed jsem musel splnit bezprostřední povinnosti. Davy a já jsme to vyřešili po svém: v noci jsme se vydali k svatému Štěpánovi -na svou poslední společnou „projížďku” - a jak jsem řekl, rozptýlil jsem tam její popel. Pak jsem chtěl čelit smutku sám. Nechtěl jsem jej projevovat před ostatními. Uvědomoval jsem si, že musím dovolit truchlícímu pastorovi, aby za Davy sloužil v kostele Boží milosti bohoslužbu; druhou sloužili oba pastoři u svatého Štěpána. Ale Davy $

a já bychom byli chtěli jen tu svou vlastní bohoslužbu venku, v noci, sami. Následujícího dne už jsem přednášel v koleji. Do té doby jsem napsal nějakých šedesát dopisů, z nichž každý končil: „A jak by řekla Davy: ,Všechno se děje k tomu nejlepšímu. Rozhlásil jsem, že si nepřeji kondolenční návštěvy a mám za to, že někteří lidé mě kvůli tomu považovali za necitelného. Podle Davyina přání jsem zřídil jejím jménem nadaci pro oba kostely. Probral jsem jako bouře - jako truchlivá bouře - její věci a rozdal jsem přátelům, co jsem jim měl podle její vůle dát. A pak jsem se pustil do plnění dalšího slibu, který jsem Davy dal: přenést stovky jejích poznámek ze stránek rozpadávající se staré Bible jejího otce do naší novější.

V Mole Endu se týden co týden nadále scházela naše křesťanská skupinka. Viděl jsem dopis, který napsal svému příteli jeden z hochů ze skupiny. Popisoval v něm svou reakci na zprávu o Davyině smrti. Napůl ohromený šel skoro poslepu do kolejní knihovny a stále si opakoval: „Už ve světě neexistuje. Už se u ní nemůžu nikdy v deštivém odpoledni zastavit, vypít s ní čaj a povykládat si.“ Pořád mě pronásledovala otázka: „Proč musela umřít? Tak mladá, tak hodná - proč právě ona?“ V knihovně potkal dvě dívky ze skupiny. Usmály se na něho. Jak se můžou usmívat? uvažoval. Ale pak se na ně také usmál, protože náhle porozuměl, co jejich úsměvy znamenají: „Davy EXISTUJE DÁL.“ A dodal: „Vzali jsme se všichni tři za ruce a usmívali jsme se jeden na druhého, a myslím si, že Davy se na nás toho dne taky usmívala.”

I já jsem se dokázal usmívat. A při tom mě jaksi ohromovalo, že obloha je stále modrá a že mi chutná biftek. Jak mohou věci pokračovat, když se mi sesypal svět? Jak mohou věci - jak mohu já - pokračovat v tom prázdném prostoru? Jak může jedna nevelká osůbka po sobě zanechat prázdnotu, která se svou šíří rovná galaxii? Ta prázdnota prostupovala všecko - každičkou věc. Mohl jsem usměvavě odučit své vyučovací hodiny, dokázal jsem v nich dokonce klidně přečíst svou báseň o ztrátě. Pochopil jsem, že při vyučování se část mé mysli - její subjektivní část - prostě odpojí. Avšak první den vyučování po noci u svatého Štěpána jsem po odchodu ze třídy před odjezdem domů uviděl náš MG, malý, jaksi ztracený, obklopený tou

184 $

prázdnotou. Taktak se mi podařilo odejít ze školy, než se mi z očí vyhrnuly slzy. Příští den jsem zpozoroval, že na mě MG nemá už týž skličující účinek. Jenže existovaly tisíce jiných věcí a vzpomínek, z nichž každou bylo nutno jednou uvidět obklopenou tou pronikavou černou prázdnotou.

Spolu s prázdnotou, jíž míním svou ztrátu, a spolu se smutkem - neboť ztráta a smutek nejsou totéž - jsem stále pociťoval potřebu povědět o nich Davy. Vždycky jsme si všechno vyprávěli - vždyť to byla podstata našeho sdílení - a nyní se mi stalo něco tak obrovského a já jsem jí to nemohl vypovědět. Jednou někdo mluvil o svém trápení, když přestal kouřit, a poznamenal: Kdybych si aspoň mohl zapálit cigaretu, když tolik trpím! Chvílemi jsem si myslel, že bych dokázal unést svou ztrátu a smutek, jen kdybych o nich mohl Davy vyprávět. A tak jsem jí o nich vyprávěl. Za klidných večerů jsem jí o nich psával - protože jsem nikam nevycházel. Psát dopis znamená ve skutečnosti vést rozhovor, v němž má člověk stále na mysli představu vzdálené osoby. Nebyl bych mohl mluvit nahlas jen tak do vzduchu, bez jakéhokoliv pocitu reálného oslovení někoho. Teď bych už Davy takhle napsat nemohl, ale tehdy jsem jí dokázal v dopisech vypovědět doopravdy všechno. Neschovával jsem si je ani jsem je znovu nepročítal, ony dlouhé dopisy našeho společenství, ale mohl jsem je Davy psát. Zda je četla, třeba mně přes rameno, je ovšem docela jiná věc.

Rok se mi o ní zdávalo, ne tolik, jak bych si byl přál, ale asi jedenkrát do měsíce. První sen se mi zdál v prvních čtrnácti dnech. Ležela v něm v nemocnici, ale věděl jsem, že za horami bydlí nějaký doktor, který by ji mohl vyléčit. A já jsem ji k němu nesl v náručí horskými průsmyky. Byla tma a pršelo, ale nevadilo mi to. Davy měla na hlavě kapuci a připadala mi v náručí lehounká jako pírko. Projevovala veselost, oba jsme byli veselí. A to byl celý sen. Čistě šťastný sen. Teplá realita Davy. Po probuzení jsem ovšem plakal a moc jsem se modlil, aby se mi o ní zase zdálo. Ale do příštího snu musely uplynout vždy tři či čtyři týdny - nikdy víc a nikdy méně. Všechny ty sny byly radostné nebo se v nich mísila radost s bolestí, takové obyčejné snové sny, plné lásky, něhy, kamarádského spole

185 $

čenství, ale nikdy se v nich nevyskytoval sex. V jednom snu bylo Davy dobře, rozverně jsme vystupovali z našeho MG, a vtom se náhle její nemoc vrátila a my jsme se v zoufalé lásce pevně objímali.

V jiném snu jsme ruku v ruce běželi cestou necestou po trávníku v Glenmerle.

V dopisech Davy jsem rozjímal o ztrátě a smutku. Smrt důvěrně známé milované nebo i nemilované bytosti - dokonce i smrt psa nebo kočky - zanechává prázdnotu. Velký strom padne a zanechá proti obloze děravý prostor. Je-li ztracená bytost vroucně milovaná a velice blízká, zdá se ta prázdnota větší než celý zbylý svět. Pod povrchem viditelného světa zeje prázdnota, dunící ozvěnou, bolavá dutina, která odřízne člověka od milované bytosti. Vzdálí se mu jako hvězdy. Smutek je ale také forma lásky - touhy po drahé tváři, po hřejivé ruce. Realita vzpomínání na milovaného onu touhu stále vyvolává. Jako by byl na okamžik tady a onu prázdnotu porušil. To, co člověka odřezává od milovaného, není smutek, zahrnující momentální realitu, nýbrž je to prázdnota, kterou vyvolává ztráta. Nakonec už člověk nemůže takovou realitu unést a slzy mu vyschnou. Dokud však trvá, je štítem proti prázdnotě. Až v době, kdy smutek zmizí, hrozná prázdnota ztráty ustoupí novému světu, který už neobsahuje tvar milované bytosti.

Jenže takové vymizení bylo ještě daleko v budoucnosti. Ve svém prvním dopise jsem Davy psal o sněhové pokrývce u svatého Štěpána a dodal jsem dost sentimentálně: „Ať tě zahřívá, můj miláčku.” Čtrnáct dnů po její smrti jsem jí napsal: „Zdá se mi nemožné, že před čtrnácti dny jsi byla ještě živá, zdá se mi, že uplynula nekonečně delší doba. A zdá se mi současně nemožné, že jsi mrtvá. Tímhle právě procházím. Později se tomu spolu zasmějeme.” Někdy jsem si zazpíval naši oxfordskou písničku kde „milá, sladká dáma, již vídám, jak jde kolem sama, jak žádná těší mě svou tváří a bude vždy, než smrt mě zmaří”. Vhrkly mi při ní vždycky slzy do očí, stékaly mi volně po tvářích, a pokud jsem byl sám, nepokoušel jsem se je zadržet. Víc než rok neuplynul jediný den, abych neplakal, ale nepřipadalo mi, že mě ty slzy od ní odtrhují. Občas nás oddělovala prázdnota bez slz.

186 $

Většinou jsme však byli jistým způsobem stále spolu. Podle mého vědomí či vnímání se mnou Davy nebyla jen jako přelud, jako duch, i když později jsem dospěl k názoru, že tomu tak snad i bylo. Zůstávala ve mně živoucí a životná v jakémsi vůbec ne mystickém smyslu. Naše láska pokračovala. Ke konečnému oddělení dosud nedošlo.

Jeden z dopisů, které jsem napsal přátelům den po Davyině smrti, jsem poslal C. S. Lewisovi. Vypověděl jsem mu, jak zemřela a jak jsem ve shodě s jejím a svým přáním rozptýlil její popel na hřbitově u svatého Štěpána. Myslel jsem si ale, že hrstka jejího popela by měla být rozptýlena také u kostelíka v Binsey nedaleko Oxfordu. Mohl by to Lewis udělat? Na dopis jsem nedostal žádnou odpověď a usoudil jsem, že je asi mimo Oxford.

Svěřil jsem proto drobný balíček svému příteli Edmundovi Dewsovi, který nás vlastně první zavedl do Binsey nad pramenem. Edmund už napsal o Davyině „chrabrém, mučivém zápasu, tak daleko ode mne bez možnosti útěchy“, o tom, jak truchlí pro její smrt, a svůj dopis zakončil slovy: „Tisknu Ti ruku.“ Nyní jednoho mírného, mlhavého zimního dne Edmund přešel luka vedoucí k Binsey a rozptýlil Davyin popel se slovy: „Jdi v milosti!“, jak jsem ho o to poprosil. Pozorovalo ho prý při tom ,jen tucet hnědobílých krav, čekajících u vrátek, až je vpustí na dvůr farmy“.

Lewis však nebyl pryč: čekal, až mu pošlu popel. Jeho dopis se cestou ztratil. Dozvěděl se o všem až od Edmunda. V dopise Lewisovi jsem psal o okamžiku u Davyina těla, kdy jsem naprosto jistě věděl, že stále existuje, o mé zvláštní útěšné myšlence, že nyní už nic nemůže zmařit naši lásku, protože rukopis díla už odešel k Tiskaři.

Lewis odpověděl na můj další dopis, a to z Magdaleniny koleje v Cambridgi:

Asi před dvěma dny mi všechno vypověděl Tvůj přítel a dnes jsem dostal Tvůj dopis z 5. února. Velice mě zarmoutilo, že jsi nedostal mou odpověď na svůj předchozí dopis, zvláště proto, že Tě to nechalo na pochybách, jestli bych přijal ten velmi posvátný úkol, rozptýlit v Binsey popel Jean. Snad porozumíš, že bych to byl udělal současně rád i nerad, a to z téhož důvodu. Duchovní

187 $

nemotornost mi znesnadňuje jakýkoliv obřad, proto nerad. A byl bych si to býval přál, protože bych byl poctěn, že bych se směl byť nepatrně podílet na tomto Kříži. Všechno, co mi vyprávíš ve svém předchozím a v tomto dopise, mě hluboce dojímá. Je to úžasná výsada, být účasten tak krásné smrti, aktu, který stravuje pozemské žití (ne jako tak často jen události, která je toliko zastavuje). Dojímá mě i to, jak k popisu svého vlastního stavu užíváš prostého, zřejmého, a přece nyní tak vzácného slova smutný. Nic víc, nic méně, nic jiného než smutný. Znamená čistou ránu - mnoho slz, „nic víc, jen vše dobré a poctivé“. A jsem si jist, že smutek - opravdová, rovná, přirozená reakce na ztrátu - lidem neškodí tak jako zášť, nechuť, pochybnosti a sebelítost, jíž je obvykle tento stav komplikován. Velmi silně vnímám (a to jsem se Ti snažil říct v onom ztraceném dopise) to, co říkáš o „zvláštní útěše“, že nyní „už nic nemůže zmařit spojení vašich životů“. Uvažuji někdy, zda úmrtí blízké osoby není ve své podstatě tím nejsnadnějším a nejméně zhoubným způsobem, jímž lidé přicházejí o štěstí mladistvé lásky. Neboť mám za to, že svým způsobem musí být vždycky ztracena: každá toliko při-rozená láska musí být napřed ukřižována, než může dosáhnout vzkříšení, a šťastní staří manželé vždy projdou obtížnou smrtí a znovuzrozením. Avšak mnohem častěji láska znovuzrození postrádá. Váš rukopis, jak pěkně říkáš, dospěl bezpečně k Tiskaři.

Pozoruhodný je (a já jsem ho zakusil) onen živý pocit, že mrtvá osoba existuje. A cítím také stále, že je aktivní, někdy může pro nás teď udělat víc než předtím - jako by Bůh zemřelým věnoval při jejich příchodu na věčnost něco jako dárek k narozeninám, jakési veliké požehnání pro ty milované, které zanechali za sebou.

Pečuj o své tělesné zdraví. Určitě jsi fyzicky velice vyčerpaný, unavenější víc, než si sám uvědomuješ. A především se nepoddávej pocitu, že na takových věcech „teď vůbec nezáleží“. Jak si Jean přeje, musíš zůstat dobrým nástrojem pro všechny nebeské podněty, na nichž je třeba pracovat, a Tvé tělo je součástí toho nástroje.

188 $

Budu teď u všech dopisů dávat větší pozor, aby se neztratily jako ten předchozí (nadto v takovém okamžiku). Budu rád, když mi řádečkem potvrdíš, že jsi tenhle dostal.

Neustále se za Tebe modlím, když se v noci probudím. Modli se i Ty za mne.

Zůstávej v ochraně Všemohoucího.

Nikdy mě nenapadlo, že mám právo reagovat na smrt tím, že budu jen, byť ovšem strašně silně, smutný. Nezkaleně smutný. Zásadním poučením vyplývajícím z tohoto dopisu bylo, že smrt může být „tím nejsnadnějším a nejméně zhoubným způsobem ztráty lásky”. Nejsnadnějším! Avšak podle něho láska „musí být vždycky ztracená Tato poučka obsahovala svým způsobem útěchu, ačkoliv jsem ji zdaleka neuměl přijmout. Avšak přemýšlel jsem o ní. Neměli bychom jako křesťané toho znovuzrození lásky, o němž Lewis mluvil, dosahovat už v tomto životě? On však řekl smrt a znovuzrození. Ano, ale co potom umírání sobě samému? Dejme tomu Davy. Pohleď na - no, ano, podívej se alespoň na to, jak jsem byl odhodlán milovat ji. Žádní milenci se nemohou milovat víc než my v nemocnici. Nebylo to však tím, že hrozba smrti přinesla právě toto znovuzrození? Co kdyby Davy nezemřela? To si musím ještě promyslit.

C. S. Lewis se měl stát pravým přítelem v mé ztrátě a v mém smutku, rukou, která mě provedla temnou a pustou nocí. I jiní přátelé mi prokazovali lásku, zahřívali mě jí jako ohněm. Lewis však byl přítel, jakého jsem potřeboval, přítel, který byl ochoten se mnou jít až na dno významu ztráty a smutku. Sděloval jsem mu názory, které mě napadaly jako Svědectví o zármutku - tak se jmenovala kniha, kterou později napsal o svém vlastním žalu nad úmrtím blízkého člověka. Věnoval mi nejen lásku, ale také svou moudrost a pochopení, a když to bylo nutné, uplatnil i přísnost.

Jedním z mých největších zážitků v mém vlastním smutku byla podivná věc, jež se začala dít asi den či dva po Davyině smrti. Vracela se mi záplava všech dalších podob Davy, které jsem znával. V roce svého umírání byla Davy tou, kterou se stala v Oxfordu a kterou pak byla později - křesťanskou Davy. I když jsme četli pod duby o dnech

189 $

v Glenmerle, byla novou Davy, kterou se stala. Ale nyní se stejně zpřítomňovaly i všechny ty ostatní: mladinká dívka z Glenmerle, lehkovážný duch z Ostrovů, kormidelník škuneru. Všechny dávno zmizely - až snad na těch pár křehkých dnů srdcervoucí mladé lásky v době jejího kómatu. Teď však byly na věky všechny se mnou. Byla se mnou Davy celistvá, úplná. Myslím, že takovou celistvost může přinést jedině smrt. Když jsem psal Lewisovi o tomto udivujícím jevu, použil jsem jako analogii četbu románu David Copperfield, který je obrazem mnoha let. Čtenář zde provází chlapce Davida na jeho útěku k tetě Betsey Trotwoodové, mladého Davida zamilovaného do Dory, zralého dospělého Davida s Agnes. Když člověk čte kapitolu po kapitole tento životní příběh, jako by týden po týdnu prožíval vlastní život, David před ním vyvstává takový, jaký je v daném bodu románu. Nicméně, až dočte knihu do konce a zavře ji, zavře současně osudy všech Davidů, chlapce, mladíka i muže, a stanou se mu jedním. Celým Davidem. S ohledem na čas zachycený v knize se pak ocitne ve věčnosti, vidí všechno ve svém vlastním Nyní, nějak tak, jak Bůh ve svém věčném Nyní vidí celou historii, která byla, je a bude. Jestliže však v důsledku smrti vidím nyní Davy naráz jako celek, mám její nebeskou či věčnou představu. Jenže v nebi už nebudu mít pouhou její představu, ale Davy samotnou.

Předložil jsem všechno tohle Lewisovi, protože se mi to jevilo jako hlavní vhled do povahy smutku nad ztrátou blízkého člověka, a uvedl jsem pár ironických poznámek o obratu mého kdysi slavného „štěstí“. Moji přátelé mě odedávna považovali za dítko štěstěny: moje první výborné známky na vysoké škole (protože jsem dostal naštěstí ty správné otázky), mé šťastné manželství (protože jsem měl štěstí a našel tu nejlepší ženu). Od doby, kdy jsem přijal křesťanství, se už mnoho věcí tak šťastně nevyvíjelo, což vyvrcholilo Davyinou smrtí. Poslal jsem mu Davyinu fotografii pořízenou v nemocnici a zeptal jsem se ho, jak se mu líbí v Cambridgi.

Lewis mi odpověděl:

Byl jsem velice rád, když jsem dostal Tvůj dopis z 14. února.

Tady zase zapracovalo „štěstí”. Přišel sice rozlepený v otevřené

190 $

obálce, ale neporušený. Skutečná či domnělá proměna štěstí od Tvého obrácení (ať už ve skutečnosti znamená cokoliv) je stará známá historie. Přečti si Jeremjáše 44,15-18. Viděl jsem to doloženo i u jednoho moderního duchovního autora (jehož jméno jsem zapomněl), že totiž takovou zkušenost lze očekávat. Vzpomeň si na to, jak náš Pán řekl při jednom svém úžasném zjevení svaté Terezii: „Takhle jednám se svými přáteli vždycky.“ (Nesmím ti ovšem zatajit ani její odpověď: „Potom mě, Pane, nepřekvapuje, že jich máš tak málo.“) - To, co říkáš o tom, že celistvá Jean je Ti srozumitelná, protože okamžitá Jean Ti byla odňata (a podpíráš to velice dobrou analogií o románu čteném stránku po stránce a pocitu po jeho dočtení), je svrchovaně pravdivé a důležité. Nevidím důvod, proč bychom se na to neměli dívat jako na to, co svatý Pavel nazývá arrabon či závdavek toho, jak se v nebi může všechno odhalit všem. - A mockrát děkuji za fotografii, i když mi (Ty ji ovšem vidíš jinýma očima) nepřipadá příliš věrná a zdaleka není lichotivá. - Znáš Anděla v domě od Coventry Patmora a (nebo ještě lépe, i když to první by se mělo číst jako předehra) Vítězství lásky? Pojednávají skvěle o některých zkušenostech, které máš i Ty. - Pokud jde o dopisy, kdosi mi řekl, že pozemní pošta je bezpečnější než letecká a spolehlivější. Je to pravda? - Ano, přešel jsem na nově zřízenou katedru středověké a renesanční angličtiny v Cambridgi. Atmosféra je zde trošku křesťanštější, daleko laskavější, jemnější a méně škrobená než v Oxfordu. - Jeden katolík mi sdělil, že jejich církev obecně kremaci zakazuje, protože - ačkoliv to v žádném případě není logický důsledek - v nevzdělaných myslích se může pojit se sklonem nevěřit ve vzkříšení těla. Dovolují však spalování, pokud je k němu zvláštní důvod, například při nějaké pohromě. Já sám si nemyslím, že by to bylo tak či onak na závadu. Bůh Ti žehnej. Nepiš, prosím, před mým jménem „pane“.

V souladu s tím jsem ho pak oslovoval Lewisi a později Jacku, jak mě o to požádal.

191 $

Ztráta Davy po všech těch letech těsného a blízkého soužití a smutek nad tou ztrátou byly docela prostě nejzávažnější věcí, jakou jsem kdy poznal. Dávno předtím, když jsme vztyčovali Zářivou bariéru, nás pronásledovala myšlenka na rozdělení smrtí. Když jsme se tolik sblížili, jak by jeden z nás snesl odloučení? Takže jsme plánovali poslední hluboký ponor - odejdeme spolu, a tak završíme bariéru. Jenže Bůh naši Zářivou bariéru prolomil. A já musím snášet nesnesitelné. Jestliže to tedy musím snášet, snesu to, doberu se plného významu toho, prožiju to se vším všudy. Pohánělo mě neochvějné rozhodnutí zvážit a prozkoumat hlubiny žalu, stejně jako poznat Davy, kterou jsem miloval, pochopit, proč žila a zemřela, naučit se od bolesti zármutku všemu, čemu mě může naučit. Je to svým způsobem věrnost Davy. Neuteču ze smutku. Nepokusím se ho zadržet, jestliže - i když to zní neuvěřitelně - pomine.

Jako cestu k porozumění jsem si naplánoval, že prostuduji naše společná léta, napíšu studii, kterou jsem se později rozhodl nazvat „Osvětlování minulosti“. V přípravě na ni jsem napsal mnoha lidem a poprosil jsem je, aby mi půjčili nebo darovali dopisy, které dostali od Davy. Mezitím jsem dokončoval přepisování poznámek z její staré Bible - v průběhu té práce jsem se o ní mnoho dozvěděl - a plnil jsem jiné úkoly, které jsem si vytyčil. Často mi přitom oči zaplavovaly slzy. Přečetl jsem si také znovu knihy, které pro nás znamenaly nejvíc. Pracoval jsem a plakal a přitom přemýšlel o našem společném životě, o jeho významu, o jeho významu ve vztahu k Bohu.

V březnu jsem hodně přemýšlel o tom, jak za mě Davy nabídla v oběť svůj život, jak jsem pak nabídl v oběť já svůj, když jsem jel do Charlottesville povědět jí o ortelu smrti, o duze, která se těsně nato rozklenula nad Modrými horami. V té nabídce, v čistém podrobení se Boží vůli, v nesobecké lásce k Davy, jsem se nejvíc přiblížil k svatosti. A pak ta duha. Od doby Noemovy je těžké nevidět v duze znamení naděje. Nadto v takovém okamžiku. Jenže Davy zemřela. Znamenalo to tedy, že to nejlepší, co mohla dostat, byla smrt? Anebo duha neměla žádný význam?

Napsal jsem o tom Lewisovi. Poslal jsem mu také dopis, který mu Davy napsala, ale jak se teď ukázalo, nikdy neodeslala pravděpodob

192 $

ně proto, že jsem mu v téže věci psal já, totiž v záležitosti homosexuálních studentů. Mluvil jsem také o možném publikování své doktorské disertace spolu s její, protože Davy by tomu bývala byla ráda.

Lewis mi odepsal začátkem dubna se srozumitelným komentářem ke znamení duhy:

Byl to zvláštní zážitek, když jsem dnes dopoledne dostal dopis od Jean. Vracím Ti jej. Uvidíš, že pojednává o problému, o kterém jsi mi psal i Ty, pravděpodobně přibližně ve stejné době. Důvodem, proč jej neodeslala, mohlo být, že mezitím zjistila, že Ty jsi už udělal totéž nebo hodláš totéž v dohlednu udělat.

Nemohu si vzpomenout, co jsem Ti napsal ve svém ztraceném dopisu o „Znameních“. Mým obecným názorem je, že jakmile jednou přijmeme Vševědoucího a Všemocného Boha, způsob, který jsme dosud používali pro odlišování mezi významným a náhodným, se buď musí zhroutit, anebo se přebudovat do nějaké mnohem jemnější formy. Jestliže v nás událost, jež se přihází v obyčejném běhu přírody, vyvolá naději, lásku, víru či zvýšené úsilí o ctnost, domníváme se snad, že tento vý-sledek není Bohem předvídán nebo je mu lhostejný? Zřejmě ne. To, co bychom my mohli nazývat jako náhodný účinek, je v Něm určitě přítomno po celou věčnost. A my tedy nemůžeme předpokládat, že Bůh říká (jak by to mohl říci člověk umělec): „Tento prvek, ačkoliv se projevil dosti příznivě, nebyl, musím připustit, součástí mého původního plánu.“ Úplný tvůrčí čin, včetně našeho vlastního stvoření (jež celou dobu pokračuje), se tedy s námi v každé události a v každé chvíli setkává jako čin Osoby, která jedná s osobami a ví, co činí. Takže by mě teď vůbec nedělal starosti člověk, který by mi řekl: „To, co omylem považuješ za milost, je ve skutečnosti jen dobré fungování tvého trávení.“ Vymyká se snad moje trávení Božímu stvoření? Učinil a přidělil mi tlusté střevo stejně jako mého strážného anděla.

Hádám (nevím to), že Trevelyan je svou povahou zbožný agnostik starého liberálního ražení s nadějí na to nejlepší. Určitě nepatří do církve, slyšel jsem ho to říct.

193 $

Nedávám Ti žádnou radu ohledně doktorské disertace. Myslím, že by ses měl tady řídit obyčejnými akademickými úvahami. Odpusť, ale upozorňuji Tě na to, že formulace „Davy by tomu bývala byla ráda“ by mohla skrývat jistá nebezpečí. Skutečnou otázkou je, co chce Jean teď. A Ty můžeš být jistý, že její vůle je zajedno s vůlí Boží. „Svrchovanost v předminulém konjunktivu“ je často past. Nebezpečí spočívá v tom, že bys mohl zaměňovat lásku k Davy (postupně s míjejícími roky) s láskou k nějakému období v Tvé vlastní minulosti a se snahou zachovat minulost způsobem, jakým ji zachovat nelze. Pravým rytmem je smrt - rozklad - vzkříšení, nikoliv patetická, hrozná praxe mumifikování. V současné době musíš být smutný. Nemůžeš si ale vyvinout falešný smysl povinnosti přimykat se ke smutku natrvalo, jestliže - neboť příroda nikdy neuchovává žádný psychologický stav navěky - začne mizet. V trpělivém snášení bolesti zármutku je velké dobro: nevím, že by byla nějaká ctnost v bolesti jako takové. Jak víš, je pro každého křesťana povinností být co nejšťastnější. Ale tohle všechno už znáš.

S veškerou láskou

To, co Lewis říkal o rozpadu, o rozlišování mezi významným a náhodným, mou mysl hluboce zasáhlo. Má-li pravdu - a rozum tvrdí, že má - pak nic, ale vůbec nic, nemůže být bez významu. Svět je nabit významem. Smyslem duhy - protože Davy zemřela - mohlo být jedině to, jak jsem si myslel, že smrt pro ni jakýmsi způsobem (mně dosud neznámým) byla nejvyšším dobrem. Ve chvíli, kdy se duha objevila, jsem však ještě nemohl znát její význam, a bral jsem ji tedy jako neurčité ujištění. Znamení se musí číst obezřetně. Dějiny křesťanství se hemží případy lidí, kteří si znamení vyložili chybně.

Smím-li pohlédnout dopředu, téměř o rok dál než byl tento bod časově posloupného vypravování, došlo i u mne k takovému mylnému čtení Božího znamení, což není bez významu pro můj vztah k Bohu v celém tomto období ztráty a smutku. V té době, o rok poz

194 $

ději, jsem uvažoval o své vlastní budoucnosti a modlil jsem se za ni. Mám se držet svého „šití stanů“ v koleji v Lynchburgu, nebo mám „šít stany“ ve Wabashi, nebo mám, abych tak řekl, napnout plachty, zpřetrhat všechny vazby a vrátit se na Husu? Chtěl jsem, aby mi to řekl Bůh. Jednoho večera ve volné krajině, za tichého, pokojného večera, kdy slunce zapadalo za mraky na zlatém nebi, jsem se modlil za Jeho vedení, prosil jsem Ho, aby mi řekl, co chce, abych udělal.

V té chvíli zničehonic zafičel ostrý vítr takovým otřesným zadutím, že jsem zamířil rychle domů.

Připomněl jsem si, co řekl Lewis o významném a náhodném. Znamená ten vítr Boží příslib, že mě povede? Myslel jsem si, že znamená. Mám za to, že jsem si ho mohl vykládat jako škuner ve větru - nebo jako Boží příslib, že když vypluji na moře, On se opře do mých plachet. Ale já jsem to přijal jen jako příslib Jeho vedení.

Jenže vedení se nedostavovalo a Bůh mi připadal vzdálený. Svět bez Davy byl pořád prázdný a nyní to vypadalo, že i Bůh se ode mne odtáhl. Rostl ve mně pocit opuštěnosti. Bůh mě asi nemiluje tak, jak jsem se domníval, anebo si to mohu vykládat jinak. Jedné bezesné noci, kdy jsem bděl až do rána, mě přemohl pocit, že obrovský vesmír je prázdný, že v něm není ani Davy, ani Bůh. „Tak dobrá,“ zareptal jsem. „Do háje s Bohem. Už tomu zpropadenému nesmyslu nebudu věřit. Jsou to lži, samé lži. Mám jich plné zuby!“ Vyskočil jsem a vyjel do kraje. Měl to být konec Boha! Ha!

Načež jsem zjistil, že Boha zavrhnout nemohu. Prostě jsem nemohl. Nedokážu to vysvětlit. Člověk jednoduše objeví, že neodvalí balvan, i když se do něj opírá vší silou. Zjistil jsem bez jakéhokoliv prudkého přílivu lásky či víry, že křesťanství zavrhnout nemohu. Nevím proč. Prostě proto. Nemohu. A tím to končí.

O hodinu později jsem si vybavil, že jsem se přece svobodně rozhodl věřit, že jsem přísahal poddanství Králi. A to je druhý důvod, proč nemohu zavrhnout Boha, pokud nechci být křivopřísežník.

Napsal jsem Lewisovi o onom závanu vichru a o jeho dozvucích. Také jsem mu napsal o vzpomínce na cosi, co se mi teď zdá jako zlo spáchané na někom v minulosti a co jsem teď napravil. A mluvil jsem o svém příjezdu do Anglie.

195 $

Lewis mi odpověděl:

Tvoje zpráva o napraveném zlu mě velmi potěšila a ještě víc mě těší, že opět navštívíš Anglii. Musíme si spolu pořádně a důkladně pohovořit, snad nás to oba pozvedne. V tomto okamžiku se jeví skutečně důležitým, že sis uvědomil nemožnost zavrhnout Krista (v pravém slova smyslu). Samozřejmě se nám často zdá, že nás vodí za nos. Dítěti se zdá, že ho mate dospělý, psovi, že ho mate pán. Jenže oba jen chybně čtou znamení. Jejich nevšímavost a jejich přání je všechna překroutí. Ty sis tak jistý, co znamení slibovalo! Nebezpečí spočívá v tom, že co On míní „větrem“, ty budeš patrně ignorovat, protože to není, co jsi očekával, stejně jako byl zavržen On sám, protože nebyl jako ten Mesiáš, kterého měli na mysli Židé. Ale nejspíš se opakuji. Velice se těším, že se zase setkáme. Bůh Ti žehnej.

Kromě pokroku v závěrech o „znameních” význam tohoto kratičkého poblouznění z beznaděje, jež se už nikdy neopakovalo, spočíval v poukazu na to, s jakou určitostí náležím do armády svého Krále. Nebylo mi dovoleno vzdát se. Ale jeví-li se mi to jako cesta nyní, byla to cesta i v onom prvním jaru, k němuž se teď vrátím, kdy jsem vůbec nepomýšlel na dezerci z Božího tábora, který byl rovněž Davyiným táborem.

Březen pomalu přecházel do dubna - uplynulo čtvrt roku, co jsem naposled viděl Davy - a já jsem byl konečně připraven začít se svým hlavním úsilím ve svém zármutku - s „Osvětlováním minulosti”, jak jsem se rozhodl tento svůj pokus pojmenovat. Začít znamenalo prostě prostudovat všechna naše společná léta. Ostatní úkoly, které jsem si uložil, jsem už splnil. Shromáždil jsem a podle data srovnal stovky dopisů, které Davy za ta léta napsala. Utřídil jsem naše zápisníky a deníky, které jsme si psali. Měl jsem její obrazy, které namalovala v různých obdobích, a naše album fotografií. Šel jsem však dál: Vyhledal jsem a koupil desky s nahrávkami, které jsme měli rádi nebo jsme je náhodou v určitém období dost poslouchali, protože jsem věděl, co všechno může hudba v člověku vyvolat. Koupil jsem dokonce lahvičky různých kolínských a voňavek, včetně speciální anglické levandulové, které Davy v různých obdobích používala. Se

196 $

řadil jsem všechny naše oblíbené básně z těch let. Přečetl jsem významné knihy z minulosti, ale ty nejdražší, jako například Petera Ibbetsona, jsem si schoval až na teď.

Každý den po vyučování jsem se usadil ve velikém tichu obývacího pokoje v Mole Endu, obklopil jsem se vhodnými obrazy a gramofonem, připraveným ke spuštění na dotek. A hledal jsem v minulosti. Ústřední vlákno ovšem představovaly zápisníky a deníky. Všechna léta byla zaznamenána velmi kompletně. Zastavoval jsem se, abych si - někdy nahlas - přečetl některý její dopis nebo báseň, abych si poslechl nějakou hudbu nebo se novýma očima podíval na její obraz či prostudoval fotografie. Jak jsem to vše procházel, dělal jsem si tu a tam pár poznámek o některých názorech na minulost. A pak jsem večer o nich Davy napsal. Stále ještě jsem jí psal, pořád s pocitem, že píšu skutečné osobě. Dokonce jsem doufal - doufal jsem silně - že nějak ví, co jí říkám.

Cestoval jsem minulostí rychlostí jednoho až dvou měsíců za den. Nemohl jsem postupovat rychleji a přitom poslouchat hudbu - někdy celé symfonie - a číst básně. Romány a podobně jsem čítával v noci, až když jsem Davy napsal dopis.

Dalším důvodem, proč jsem nepostupoval rychleji, bylo, že to, co jsem dělal, mě emocionálně vyčerpávalo. Nebylo dne ani hodiny bez slz, věděl jsem, že tomu tak bude. Hudba mě rozdírala touhou po Davy. A přece jsem tu a tam zažíval radost, ba i humor, často jsem se dokonce nahlas zasmál, jenže hned nato jsem se rozplakal.

Dost brzy mě při tomto studiu minulosti napadlo, že Davy skutečně ví, co dělám, a souhlasí s tím. A ještě silněji jsem přijímal či zdánlivě přijímal náznaky, že Davy, ať je kdekoliv a v jakémkoliv stavu, mě také postrádá. Nemám o tom žádný důkaz kromě svého rostoucího přesvědčení, že tomu tak bylo. Přirozeně, Davy byla tak živě přítomna v mé mysli, tak jsem ji miloval, že v tomto psychickém stavu se mi takové náznaky jevily na dosah ruky, jako by se skutečně staly, anebo jsem se možná přesvědčoval, že je vnímám. Neslyšel jsem ovšem žádné hlasy ani jsem nikdy nespatřil žádného milovaného ducha (byť bych ho byl přivítal s velikou radostí). Přesto však trvalo mé přesvědčení o dvojím: že Davy opravdu ví o „Osvětlování minulosti” a souhlasí s ním a že po mně touží stejně, jako já toužím po ní.

197 $

Do kapesního deníku, který mám dosud, jsem si zapsal: „Dospívám k tvé návštěvě v Grand Canyonu a čtu Hosty na jednu noc. Pak dojde na Petera Ibbetsona. Miluju tě k smrti. A moc si přeju, abys o tom věděla!“

Ve svých dopisech Davy jsem bral zmíněné nápovědi jako pravdivé. Uváděl jsem v nich postřehy, které jsem vyvodil z naší minulosti, viděné ve světle toho, co se stalo později. Viděl jsem, kde jsme se dopustili chyb a kde jsme naopak někdy volili tak správně, jako bychom byli dostali nějakou Boží nápověď, kterou jsme pochopili až dodatečně.

Jeden postřeh z minulosti, před nímž bych asi nebýt křesťanství uzavřel svou mysl, nebyl teď pro mě tak šokující, jak by byl býval dřív, kdyby Davy v onom posledním roce byla nepřijímala zvýšenou měrou výrok sv. Pavla o vztahu manžela a manželky: že totiž muž je hlavou ženy, jako Kristus je hlavou Církve. Ačkoliv bychom to byli hrdě popřeli, snad až na Davy v onom posledním roce, viděl jsem teď, že já jsem skutečně prosazoval svá rozhodnutí v roli iniciátora a vůdce, jež byla přijímána a dokonce byla pro Davy žádoucí, aniž si to kterýkoliv z nás uvědomoval. Vše se dělo láskyplně, vlídně,o všech rozhodnutích jsme diskutovali, nikdy se nevyskytl ani náznak rozkazu, a přece jsem teď viděl, že tam i přes vzájemnou něhu a úctu bylo mé zahalené a láskyplné vedení. Od začátku jsme zavrhli představu, že by manžel měl uplatňovat autoritu. Davy byla bojovná a inteligentní, věřili jsme všemu, co by byla mohla prosazovat moderní feministka. A přece se v našem vztahu celou dobu skrývalo mé vůdcovství. Protože jsem svou ženu poznal do takové hloubky a protože jsem vynaložil takovou námahu, abych dokázal vidět věci ženskýma očima, nemohl jsem teď skoro uvěřit, že moje ohleduplné velení a Davyino přijetí onoho velení byly jen nutnou podmínkou. Nyní jsem jí o tom psal a nerozhodně jsem uvažoval, zda přes všechno feministické popírání nebyl takový vztah zabudován do stvoření a nebyl jen aktivně popírán - čehož jsme my, kteří jsme se tak hluboce milovali, nakonec nebyli schopni - leda na úkor lásky.

„Osvětlování minulosti” bylo pro mě neuvěřitelným zážitkem. Analogií by mohlo být asi toto: sedíte v tmavé místnosti se zdmi

198 $

zcela pomalovanými minulostí a v ruce máte jen droboučkou zářící baterku. Jak se její bodové světlo dotkne zdí, jedna scéna se v tom osvětlení oživí pestrými barvami. Stopu po stopě se bodové světlo posunuje po zdech a vždycky odhalí některý rok.

Jak jsem tak měsíc po měsíci, rok po roce putoval naší minulostí, ožívala přede mnou. Vzpomínal jsem si nejen na to, co bylo zapsáno, ale i na stovky dalších podrobností. Nejvíc ze všeho mě udivovalo, že jsem při tom smýšlel úplně stejně jako tehdy. Myslel jsem opět jako pohan. Stěží jsem dokázal uvěřit, že bych se mohl stát křesťanem - a ta vyhlídka se mi vůbec nelíbila. Všechno - psaná slova, hudba, vůně, obrazy - mě přenášelo do určitých období, která jsem osvětloval. Nejenže jsem se na ně díval, Davy a já jsme v nich zase žili. Bez přehánění jsem jednou, dvakrát či třikrát prošel zcela živě nejzávažnějšími zkušenostmi svého života. I když jsem si to tak nějak naplánoval, ani v nejmenším jsem netušil, že by minulost mohla být oživena s tak mimořádnou jasností a opravdovostí.

Kromě toho, jak mě „Osvětlování“ poučilo o minulosti, i za cenu prolitých slz stálo za to také proto, že působilo i radost. Už dříve jsem se zmínil, jak náš malý MG vypadal opuštěný, malý a osamělý, když jsem k němu vyšel v den po noční jízdě k svatému Štěpánovi, a dodal jsem, že už nikdy potom nevyvolal mé slzy. Zato ovšem probírání Davyiných šatů a listování v její staré Bibli přinášelo slzy velmi často. Teď jsem se poučil o důležitém principu, jak působí smutek. Když jsem procházel minulostí, vybavovaly se mi desetitisíce zapomenutých či polozapomenutých vzpomínek na Davy, vybavovaly se v bohatství barev a s životností skutečného života. Na okamžik stála přede mnou ta či ona určitá Davy - veselá či výsměšná, zkoumavá, odvážná, milující, vroucí, skutečná a živá. Reagoval jsem na ni přílivem lásky a čiré radosti, avšak vzápětí následovalo strašné vědomí, že i tato Davy je mrtva. A neodvratně následovaly slzy, slzy za tuhle určitou Davy. Až doposud se jí smrt nedotkla - a teď i ona musela umřít. Následující den, když jsem si znovu pročetl onen úsek v deníku, už přede mnou živě nevyvstala a slzy se nedostavily. Každá vzpomínka vyvolávala vřelou živoucí realitu jen jedenkrát. Pak následovala další malá smrt a záplava slz.

199 $

Například jednoho dne jsme takhle spolu znovu žili ve Virginii na farmě Horsebite Hall s Gypsy a jejími štěňaty. Na Východním pobřeží se pro nás stavěla plachetnice. Toho určitého dne v tomto konkrétním okamžiku jsem vyhlédl z kuchyňského okna a uviděl jsem od plotu přicházet Davy s košíčkem. Byla v kurníku posbírat vajíčka. Šel jsem jí v mírném jarním počasí naproti. Usmála se na mne. Chytil jsem ji do náručí, přitiskl ji k sobě a políbil ji na temeno. Sluncem prohřáté vlasy jí sladce voněly. Od její smrti jsem na ten výjev nevzpomněl, po léta jsem si jej nevybavil. Ale nyní byla na tu rozkošnou chvilečku opět živá a vroucí v mých pažích a já jsem vdechoval vůni jejích vlasů. Leč hned vzápětí následovala malá smrt a slzy. Tuhle vzpomínku budu milovat vždycky, ale už nikdy si nevybavím tuto Davy. Zítra si však možná zase shrnu živé vzpomínky na palubu Husy.

Někteří lidé od smutku utíkají, vydávají se na cestu kolem světa nebo se přestěhují do jiného města. Myslím si ale, že smutku stejně neuniknou. V mysli jim vyskočí nezvané vzpomínky, rozptýlené možná v řadě let. Snad je něco na tom, když se jim čelí vědomě a zpříma. Každopádně právě to jsem dělal ve svém „Osvětlování minulosti”.

Davy a já jsme často po cestách, kdy jsme se setkali s některými starými přáteli, které jsme neviděli deset let či déle, pozorovali a společně promýšleli jednu zvláštní věc. Při prvním setkání s někým, koho jsme léta neviděli, měl člověk pocit: Kdo je tento cizí člověk? Ten ale ztloustl! A jak zcyničtěl! Nebo něco takového. Avšak už po několika minutách, ať byly změny sebevětší, člověk našel v onom cizinci toho, koho znával. Jeho jedinečnost zůstala nedotčena. Vždycky zůstala. Ono zvláštní ,johnovství“ v Johnovi anebo „maryovství” v Mary přetrvávalo. Takže jsme dospěli k názoru, že ono neměnné , johnovství“ je jejich duše.

Teď jsem totéž objevoval u Davy, jak jsem procházel minulé roky. Dotýkal jsem se její duše, pravé základní podstaty její bytosti. Už dříve jsem popsal, jak ke mně krátce po její smrti začaly připlouvat zpět všechny jednotlivé podoby Davy a já jsem z nich obnovoval její celistvost. Nyní při práci na „Osvětlování minulosti” se tento proces završil. Někdy se říkává, že čtvrtým rozměrem je čas či jeho trvání: člověk nevidí nějakou osobu či věc jen v některém omezeném oka

200 $

mžiku vidění. Já jsem uviděl Davy ve všech jejích letech - měl jsem dokonce její obrázky jako miminka a dítěte, viděl jsem její výkresy a čmáranice. Viděl jsem ji celistvou - v celistvosti, o kterou už nikdy nepřijdu. A poznal jsem tak její duši.

Často se říkává, že nebe a peklo působí vždy se zpětnou účinností, že všechno z lidského života bude nakonec rozpoznáno jako jedno, nebo druhé. V rámci sounáležitosti milenců jsem v Davy v nemocnici spatřoval Krista. Uvažuji teď, zda ona z téže sounáležitosti viděla Krista ve mně. Možná ne tak jasně. Každopádně jsem v ní teď v rámci „Osvětlování minulosti“ viděl Krista, dokonce i v oné „družce ztracených pohanských let, i v mé básni, od začátku jsem v ní viděl nebe. Bolest tisíců smrtí minulé Davy v pozemském těle stála za tohle poznání, nejen proto, že radost převážila bolest, ale také proto, že jsem se mohl dotknout Davyiny duše. Poznal jsem ji alespoň částečně takovou, jakou ji zná její - a můj - Vtělený Pán.

Jak pokračovalo ono strastiplné jaro, duben a náš kouzelný čas máje, vycházel jsem stále častěji do rozkvétajícího kraje, procházel jsem jím anebo se jen někde posadil a o samotě s Davy přemýšlel. „Osvětlování minulosti“ pokračovalo a chýlilo se ke konci, a já jsem trávil venku stovky hodin. Chodíval jsem zvlášť rád k opuštěnému domku, jemuž jsme dali název Ladywood. Vypěstoval jsem v sobě představu, že nacházím Davy ve větru - možná v něm byla - a lehký dotyk vánku na mé tváři mi připadal jako její pohlazení. Venku už mě nepolévaly slzy, zde jsem objevoval příliš mnoho náznaků nebe. Když jsem chodil po venkovských cestách nebo seděl na zápraží Ladywoodu, přemýšlel jsem o tom, jak naše léta, byť byla jen krátká, naplňovala láska, radost a krása. Nedočkali jsme se ani stříbrné svatby, a přece mi připadalo, že jsme snad prožili více dobrodružství se vším půvabem a hravostí života, než mnozí manželé poznají do zlaté svatby. A zdálo se mi, že jsme navzájem spojeni celou věčností, ona ve mně a já v ní, protože jsme spojenými nádobami. Ačkoliv slzy mě provázely ještě po mnoho budoucích dnů, upokojil jsem se.

Jednoho dne jsem u Ladywoodu v trávě usnul. Zdálo se mi o Davy a vrátil jsem se v tom snu do letního odpoledne v Anglii. Jeli jsme poschoďovým autobusem do blízké vesnice. Z nepředvídaného

201 $

a nedomluveného impulzu jsme z autobusu vystoupili a šli jsme dál pěšky. Ten sen se pro mě tolik týkal budoucnosti, přítomnosti i minulosti, že jsem o něm napsal báseň:

LÉTO

Má lásko! Vzpomínáš? Na venkovský autobus Anglii, luka a modré nebe?

Jak ospalé pozdní léto zve nás hejnem hus na pěší procházku, mne a tebe?

Jak setkal se můj zrak s tvým okem výmluvným, beze slov, jen mezi mnou a tebou dohoda vznikla: tady vystoupím!

A projdeme se letní loukou zelenou.

Venkovská zastávka a vzápětí jdem vřesem vonným a vysokým po kolena, léto a poklid a svatost v sobě nesem, jež jenom s Kristem bývá spojena.

Červený autobus odjel pohodlně, skřivánci píseň shůry se line, pod sluncem, na vršku, na věčnosti vlně já zpívám tobě jen a žádné jiné.

Vzbudím se pak ze sna jako ze zázraku a sladkostí tvého políbení, jež dala jsi mi s láskou za soumraku, se kraj náš v anglické nebe mění.

Snil jsem tak jen já? Jen můj byl tento sen?

Či myslíváš ty na mne někde též?

Anebo čekám na tě stále samoten s touhou, kdy na mne i ty vzpomeneš?

202 $

Přísné milosrdenství

Máj na prahu Ladywoodu byl měsícem zamyšlení, měsícem hledání významu věcí. V Mole Endu jsem pokračoval v práci na „Osvětlování minulosti“. Častokrát jsem při něm proléval slzy, které vyznačovaly sled zmírání kratičkých, téměř tělesných zážitků, představ Davy z minulosti, Davy, jejíž mrtvé tělo bylo zničeno už před čtyřmi měsíci. Uplynula třetina roku ode dne, kdy jsem ji viděl naposled, kdy jsem se mohl dotknout jejího těla, delší doba, než jaká nás kdy rozdělovala za jejího života. Konečné odloučení však bylo stále ještě přede mnou, ačkoliv jsem si nepřipouštěl s reálnou jasností, že k němu musí dojít. Davy byla doposud pořád se mnou, nejen v mých dopisech, které jsem jí psal, ale jak jsem napůl věřil, také ve větru. Byl jsem zvláštním způsobem šťasten, ponořený takhle do svého zármutku, často jsem sedával na zápraží Ladywoodu mezi ptáky prozpěvujícími všude kolem mne a s pohledem upřeným k obrysu Modrých hor na obzoru.

Mé májové přemýšlení se skládalo ze dvou hlavních proudů, přičemž jeden vycházel ze druhého. První z nich, dřívější z těch dvou, se týkal času a věčnosti: jeho kořeny sahaly do Glenmerle a do po-předí mých myšlenek se posunul prací na „Osvětlování minulosti“. Druhý proud mého zamyšlení měl vztah k prvnímu, týkal se Božího věčného milosrdenství a do ohniska zájmu jej přivolal dopis C. S. Lewise ze začátku května. Zamyšlení o čase a věčnosti by však mělo být na řadě první.

203 $

Kdysi ve zlatém létě, kdy naše láska byla velmi mladá, jsme s Davy seděli na kamenné zídce poblíž Glenmerle a hovořili o nestísněném čase - o čase, kdy lze posedávat na kamenných zídkách, o čase hledět na krásu, o čase koukat libovolně dlouho do prázdna jako ovce nebo krávy. V tatínkově klubu jsme sedávali před krbem a povídali si o „okamžicích, které se stávají věčností”; měli jsme při tom na mysli to, co lze nazvat bezčasovými okamžiky, chvílemi, kdy nás netlačí čas, chvílemi, které by ve skutečnosti bylo možno nazvat časuplnými okamžiky. Nebo okamžiky nespoutaného času. A tehdy jsme jasně chápali, že tlak času je pro nás téměř nevyhnutelným vědomím blížícího se konce, kdy zazvoní zvon, kdy se prázdniny nachýlí ke konci, kdy budeme muset z Oxfordu. Snili jsme o Huse jako o způsobu, jak se oprostit od tlaku času, ačkoliv se z něho nikdo nemůže úplně vymanit. Sám život je tísněn smrtí, poslední cílovou stanicí. Sokrates odmítl odložit svou vlastní smrt o několik dalších hodin. Věděl možná, že oněch několik málo hodin prožitých pod nátlakem času by mělo jen malou cenu. Když mluvíme o Nyní, zdá se, že tím míníme bezčasovost - čas bez trvání. Vědomí omezené doby trvání, vědomí konce, ono Nyní kazí.

Bezprostředně po Davyině smrti jsem zakusil ohromující jev, který pak ještě umocnilo „Osvětlování minulosti”: Vracely se ke mně všechny Davy ze všech uplynulých let a splývaly do Davy celistvé, věčné, asi jako si uchováme všechny Davidy Copperfieldy, když zavřeme román o něm. Jsme ve věčnosti, jež se pojí k času vytvořeném knihou, my však žijeme a jsme zakotveni v čase: v čase stvořeném Bohem. Je-li tomu skutečně tak, je-li Bůh věčností a čas stvořeným dílem, pak Davy teď musí být odloučena od času a musí být zakotvena ve věčnosti. Já však ještě nejsem ve věčnosti, já jsem dosud v čase. Zvonění v koleji mě dosud posílá v osm hodin do třídy vyučovat. A přece mi byl darován věčný pohled na Davy. V jistém smyslu tedy nahlížím do věčnosti. Co to znamená? Že bariéry mezi časem a věčností nejsou tak nepřekročitelné, jak se člověk domnívá? Může člověk nahlédnout do věčnosti hlouběji? Anebo alespoň nahlédnout do významu času a věčnosti?

204 $

Když jsem rozjímal o svém pojetí úplné či věčné Davy a mohl ji teď o tolik úspěšněji znát a milovat, pochopil jsem, že aniž jsem si to uvědomoval, tu a tam jsem - tak jako my všichni - zahlédl věčnost i jinak. Dokázal jsem si našeho psa z Glenmerle, Laddie, tvrdohlavé štěně a později veselého, silného vlčáka, vybavit jako jediného psa. Anebo Anglie: pouhý název zahrnuje přece víc než jen Anglii dnů v Oxfordu, zvláště pro studenta historie: je to současně objevitelská mořeplavecká Anglie Drakeova i vzdorovitý lev, jímž byl Churchill. Anebo Athény: jsou vším, čím byly a čím dosud jsou, i když pohřbeny pod staletími. Možná existují ve věčnosti ještě jiné Athény než ty, které trvají v historické paměti, neboť Athény představují také Athéňané. Takže Davy a já jsme v nemocnici bývali spolu ve věčném Glenmerle.

Jestliže oživení všech podob Davy soustředilo mou pozornost na věčnost, pak „Osvětlování minulosti” ji zaměřovalo na čas: na uspěchaný čas. Viděl jsem s obrovskou jasností, že nás vždycky čas uháněl. Všechny naše sny z Glenmerle se uskutečnily: škuner Husa s plachtami napjatými větrem, daleké ostrovy Havaje v modrém vlnobití Pacifiku, zasněné věže Oxfordu. Teď mi však připadalo, že všechna ta splnění byla jaksi neúplná, dočasná, uspěchaná. Přáli jsme si přece poznat, vychutnat, ponořit se do jádra takové zkušenosti a docela si ji přivlastnit. Nikdy jsme však na to neměli dost času. Něco nás stále přesahovalo.

Když jsme cestovali s Edmundem a Lorou po Francii, jednoho půvabného jarního dne na cestě k průlivu La Manche jsme vjeli do Paříže. Nechtěli jsme tentokrát Paříž „udělat” turisticky, jen jsme jí projížděli. Jeli jsme v autě se staženou střechou, budovy hlavního města se majestátně rýsovaly proti obloze, parky byly plné veselých milenců, řeka jiskřila a chrám Notre Dame se skvěl na slunci. V jed-nom ze svých dopisů psaných pro Davy - jediném, který se zachoval z této doby mého smutku - jsem uvedl: „Pobývali jsme v našem milovaném Oxfordu tři léta a v Paříži jsme nestrávili ani tolik hodin, a přece uvažuji, jestli Paříž nezůstala pro mne úplnějším zážitkem než Oxford. Možná dokonce zážitkem věčným?” Nespěchali jsme „uvidět” Paříž. Byla pro nás nadčasovým pojmem jako ona „sladká

205 $

a něžná dáma, jež jde kolem sama“. V Oxfordu jsme samozřejmě zažili také mnoho nadčasových dojmů, mnoho okamžiků prostých času. Ale cítili jsme tam, že kromě toho, co se stalo součástí našeho pobytu - zvonů a věží, C. S. Lewise a pohostinských přátel, tváře rektora koleje All Souls a třpytu řeky Cherwellu za slunného dne - zde existovalo ještě něco víc, něco hlubšího, nač jsme neměli dost času, čeho jsme v daném čase nemohli dosáhnout. Ne že bychom měli pocit, že nejsme schopni toho dosáhnout, cítili jsme jen, že na to nemáme dost času. Vrátíme se, říkali jsme si, a najdeme to. Vrátíme se na Ostrovy a pochopíme jejich základní podstatu. Budeme mít tu nejlepší Husu na modrém, bezčasém oceánu. Ale nebylo dost času na návrat zpět, nebylo ani cesty vedoucí k cestě. A i kdybychom se byli vrátili, ani tehdy bychom neměli dost času, protože by byl před námi vyvstal zase jiný konec. Vždycky by to tak bylo.

Myslím, že Keats vyciťoval tuto lidskou potřebu bezčasovosti. Jeho řecká váza je „schovankou času, v kterém zvolna plynem”. Básník utěšuje mladého milence na váze slovy: „…však provždy v okouzlení setrváš u ní - věčně mladá.” Keats určitě bolestně toužil po věčnosti. Tutéž touhu nalézám u Shelleyho a u mnoha dalších básníků.

V onom máji jsem viděl úplně jasně, jak nás čas tísnil. Vždycky jsme někudy jen spěšně procházeli. Až snad na Glenmerle. Glenmerle bylo odevždy a bude vždycky. Proto bylo pro nás oba tak důležitým symbolem. Nebylo samozřejmě imunní vůči času: pominulo, ve skutečnosti je zničil náš barbarský rozvoj čím dál větších a nemocnějších měst. Ale i tak pro nás Glenmerle zůstane, trochu přízračné a věčné.

Bezčasovost, která se zdá spočívat v budoucnosti nebo v minulosti, je jen iluze. Snili jsme u leknínového jezírka v Glenmerle o Huse, o škuneru plachtícím do tiché laguny u některého z dalekých ostrovů, a ten sen nás okouzloval, protože byl představou bez času, byl osvobozen od času. Ve skutečnosti Husa znamenala lodní deník, jejž bylo nutno psát, jídlo, které se muselo opatřit, košová plachta, kterou bylo nutno přepínat. Prázdninová cesta do Anglie byla plná takových bezčasových představ - okamžiků ve Wellsu nebo v katedrále v Co-206 $

ventry, dlouhých rozhovorů s Peterem nebo Jane, hodin v mírumilovné venkovské krajině. Ve skutečnosti i cesty bez přesného časového plánu bývají tísněny časem, vždycky tu jsou vlaky, které je třeba chytit, košile, které je nutno vyprat, pokoje, které je nutno rezervovat, než bude pozdě. Sny o budoucnosti nás okouzlují svou bezčasovostí a myslím, že většina půvabu, který vidíme ve „starých zlatých dnech“ je také iluzí bezčasovosti.

V reálném Nyní vždycky tikají hodiny. Když pohlížíme na nablýskané reklamy na hodinky - ještě přesnější, ještě okatěji odblikávající míjející vteřiny - mohli bychom se domnívat, že moderní člověk považuje čas za pomilováníhodnou věc a hodinky možná za modlu. Raději by nám měli poradit, abychom všechny hodinky zahodili do jezera Erie, už tak dost znečištěného.

A přece hodiny netikají vždycky. Někdy se zastaví a tehdy jsme nejšťastnější. Někdy - přesněji občas - nalezneme „bod ticha v otáčejícím se světě“. Snad všechny naše nejpůvabnější okamžiky jsou bezčasové. Pro Davy a pro mne tomu tak určitě bylo. Ten den, kdy jsme seděli na zídce a hovořili o čase. Pomalé letní dny v Glenmerle. Plachetnice plující jako přelud rychlostí půl uzlu po tichých vodách, na jejíž palubě se nikdo nestaral, zda a kdy někam dopluje. Snění u Cherwellu a zpívající skřivan. Myslím, že jsme intuitivně hledali bezčasovost, že jsme vědomě hledali bezčasové okamžiky - onen „bod ticha“. Nerozhodovalo, jsou-li dlouhé nebo krátké, neboť čas se v nich zastavoval. Když jsem přišel na palubu Racka a shlížel průlezem na Davyinu hlavu skloněnou ve světle lampy v kajutě nad škebličkami, obklopen tajuplnou nocí nad mořem, mohla by ta chvíle někomu jinému připadat jako deset sekund či deset minut, ale pro mě se čas zastavil.

Při „Osvětlování minulosti” jsem musel nutně dojít snad k nejčistšímu bezčasovému okamžiku všech těch let: k oné noci na Huse, kdy jsme pozorovali, jak moře hoří a světélkuje. Věřím, že reakce na popis oné noci by mohla naznačit, zda touha po věčnosti není zabudována v nás všech. Té noci jsme vylezli na palubu, protože nás probudilo houpání plachetnice na kotvě. Vanul studený severní větřík. Nad temným štíhlým stěžněm se třpytil milion zářících hvězd.

207 $

A každou malou vlnku zdobil hřebínek studeného mořského ohně. Davy se ke mně beze slova přitulila, objal jsem ji a zůstali jsme tak stát, zatímco jsme do sebe vpíjeli tu krásu. Jak dlouho? Hodinu? Tři hodiny? Nevěděli jsme. Ani nás to nezajímalo. Nakonec jsme v tichém souhlasu sešplhali dolů do kajuty a klidně usnuli v kolébající se plachetnici. Zakusili jsme předchuť věčnosti.

Jestliže skutečně máme v sobě všichni zabudovanou touhu po věčnosti, dopustili jsme, aby nás lapila společnost, která tuto naši touhu na každém kroku zklamává. O polovině našich vynálezů se vyhlašuje, kolik času ušetří - pračka, rychlé auto, tryskové letadlo - ale k čemu je šetří? Nikdy nebyli lidé časem víc tísněni: hodinkami, budíky, přesnými jízdními řády, začátky programů. Na „starých dobrých časech“ je skutečně něco velice pravdivého, žádná jiná civilizace v minulosti nebyla nikdy tak tísněna časem.

A přece, proč ne? Čas je naše přirozené prostředí. Žijeme v čase, tak jako žijeme ve vzduchu, který dýcháme. Vzduch milujeme - kdo by se s chutí zhluboka nenadechl čistého, svěžího venkovského vzduchu jen pro ten požitek? Je divné, že čas milovat nemůžeme. Kazí naše nejkrásnější okamžiky. Kvůli němu nic nevyjde podle očekávání. Postihuje to jen nás: zvířata, pokud můžeme vidět, si čas neuvědomují, nedělají si s ním starosti. Čas je jejich přirozené prostředí. Proč ho nevnímáme také tak?

C. S. Lewis se mě ve svém druhém oxfordském dopise ptal, jak to, že já, jako produkt materialistického vesmíru, v něm nejsem doma. „Stěžují si snad ryby na to, že je moře mokré? Anebo kdyby to dělaly, nenaznačoval by silně už sám ten fakt, že nebývaly vždycky nebo vždycky nebudou čistě vodními tvory?“ Jestliže si tedy stěžujeme na čas a radujeme se ze zdánlivě bezčasového okamžiku, o čem to svědčí?

Napovídá to, že jsme vždycky nebyli nebo navždycky nebudeme bytostmi závislými čistě na čase. Napovídá to, že jsme byli stvořeni pro věčnost. Nejenže jsme časem tísněni, zdá se, že nejsme schopni ani za tisíc generací si na něj zvyknout. Vždycky nás čas ohromuje -jak rychle plyne, jak pomalu plyne, kolik ho už uplynulo. Kam se ten čas poděl, vykřikujeme. Nejsme s to se mu přizpůsobit, ne

208 $

jsme v něm doma. Je-li tomu tak, může se to jevit jako důkaz nebo přinejmenším jako silný náznak, že existuje věčnost a že ta je naším domovem.

Tak se mi to jevilo. Připadalo mi, že Davy a já jsme po všechny naše dny toužili po bezčasovosti - po věčnosti. A tato touha spolu s mou posmrtnou vizí celistvé Davy jen přiostřila mé netrpělivé očekávání nebe. Zlaté uličky a povinné lekce hry na harfu možná postrádají přitažlivost - ale bezčasovost? A celistvé osobnosti? Nebe je vskutku domov.

Pokoušel jsem se toho jara o něco nemožného: zobrazit, jak asi vypadá nebe. Mohl jsem je ovšem popsat jen časovými výrazy. Pro věčnost nemáme žádná slova. Možná stojí za pozornost, kolik slov, psaných kurzivou, zde poukazuje na čas, a jsou tudíž zcela nepřiměřená. Ale napsal jsem si tehdy toto:

Je nedělní odpoledne. Davy a já jsme právě snědli bezčasový oběd (domnívám se, že Bůh nezmarní tak potěšující vynález, jako je chuť). Potom jí povím, že si půjdu dolů sednout pod buk a budu chvíli rozjímat o údolí, ale brzy se vrátím. Dělám to. Rozjímám o údolí několik hodin nebo několik let - slova jsou tady, kde je ve vzduchu věkověčnost, bezvýznamná. Každopádně o něm rozjímám právě tak dlouho, jak na to mám chuť. Potom vstanu, jdu zpátky, ale někoho potkám, třeba C. S. Lewise, sedneme si na lavici, možná si dáme půllitr hořkého a popovídáme si hodinu nebo několik hodin, dokud si neřekneme všechno, co jsme si pro teď měli říct. A pak jdu rád zpátky k Davy. Ona zatím hrála na nebeské varhany, na varhany, jejichž snad každá nota se ozývá současně. To jest, píseň není hrána v čase s polovinou už odeznělou a polovinou, která teprve bude slyšet. Hrála na varhany pár minut a právě se obrací, aby mě pozdravila, když vcházím. Nezáleží na tom, jestli jsem byl pryč jednu hodinu nebo sto let, jestli hrála na varhany deset nebo třicet minut, nikdo z nás nečekal ani nemohl čekat na druhého. Neboť tam prostě není žádný čas, žádné minuty, žádný pocit uplývajícího času. Tikání se zastavilo. Jsme ve věčnosti.

209 $

Samozřejmě to nebude takové. Bude to přesahovat všechno, co si dovedeme představit. A přece budeme doma. Tím si můžeme být jistí. Jsem si jistý, že bezčasovost nastane, stejně jako jsem si jistý, že čas je nejhorším ze všech zel v Pandořině krabičce.

Ačkoliv mě čekala dlouhá léta života v čase po odchodu Davy, nějak jsem s jistotou cítil, že před Věčný Majestát předstoupíme společně, a věděl jsem, že ona si toho zdržení nebude vědoma. Narážím na tuto myšlenku v básni, která hledí dopředu k jiné smrti.

DVEŘE

Unikám teď ze svých řetězů, za tebou, milá, se dovezu tam, kde je vítr a vřes a ty.

Nespěchej, počkej, milovaná, na věky časem nespoutaná, vyběhnu nahoru, kde jsi ty.

Zazáříš krásou dolů ke mně, svou lásku najdu navždy věrně tam, kde je vítr a vřes a ty.

Tobě vždy slávu vzdám, můj Kriste, ohněm hořím v radosti čisté a běžím vzhůru, kde už jsi ty.

S věčnou Davy ve svém vědomí jsem pochopil, že naše nejvybranější okamžiky jsou bezčasé, rozpoznal jsem čas jako nepřátelské prostředí, nahlédl jsem tak hluboko do věčnosti, jak jen jsem mohl. Ale pochopil jsem také, že minulost má sklon jevit se nám o dost víc bezčasá, než ve skutečnosti byla. Jestliže Nebe a Peklo mají vskutku zpětnou účinnost - a celé naše životy jsou jedno, či druhé - nemohla by zpětně působit i věčnost?

Koncem května jsem svým dost drobným písmem o svých myšlenkách napsal Lewisovi. V dopise jsem mluvil také o těsném sblíže

210 $

ní mezi Davy a mnou, o našem úsilí vyvinout ženské chápání ve mně a mužské v ní. Právě jsem sice dostal od Lewise důležitý dopis, ale uvedu napřed jeho odpověď na moje myšlenky o čase a věčnosti:

Dostal jsem Tvůj dopis z 20. května. Můj rukopis se teď tak zhoršil, že Ti těžko mohu vytýkat Tvůj. Ale přece jen, mohl bys psát trochu větší písmenka? Jinak budu potřebovat mikroskop. To, co říkáš o čase, souhlasí s tím, co si už dlouho myslím i já.

Je nepřiměřený a částečně přesahuje velmi prosté zážitky. Například kdy slyšíme melodii? Dokud nezazní poslední tón, je neúplná, jakmile dozní, přestává znít. A já jsem si dost jistý, že věčný život neznamená sled okamžiků bez šířky, toliko nekonečně prodlužovaných (jako by jejich prodlužování mohlo zachytit to, co je zřetelně nezachytitelné), nýbrž přechod z tohoto sledu do jeho roviny nebo dokonce tělesa. Přečti si von Hůgelův Věčný život a Boethiusův Filozofie utěšitelkou (hezkou anglickou verzi z 16. století na pravé stránce Loebovy edice). Pokud jde o povahu vztahu mezi manželi na věčnosti, své myšlenky zakládám na výroku svatého Pavla, že „kdo se oddá nevěstce, je s ní jedno tělo”. Jestliže i ta nejnižší, nejúplatnější forma sexuálního spojení má v sobě něco z onoho mystického „sjednocení” (a mimochodem, jaký je to pádný argument proti „příležitostné praxi”!), pak pevná manželská a zákonná forma musí toto sjednocení obsahovat zcela výslovně. To jest, myslím si, že sjednocení mezi zmrtvýchvstalými manželi bude stejně těsné jako mezi duší a jejím vlastním zmrtvýchvstalým tělem. Ale (a toto, jak vidíš, je ten zádrhel) zmrtvýchvstalé tělo je tělo, které předtím zemřelo. („Jestliže s ním zemřeme, pak také s ním budeme vzkříšeni.”) A tak - jak říkáš v jedné ze svých poznámek pod čarou - Tvá láska k Jean musí být v jistém smyslu „zabita” a „Bůh ji musí stvořit”. Neměl by sis raději přečíst Ráji Povšimni si okamžiku, kdy Beatrice odvrací oči od Danteho „k věčnému Prameni” a Dante je s tím srozuměn. Je to ovšem všechno obsaženo v textu: „Hledejte především jeho království… a všechno ostatní vám bude přidáno.” V druhé části

211 $

lze nalézt nekonečnou útěchu, v první neúprosný požadavek. Bylo by beznadějné, kdybys to měl v určitém okamžiku dokázat vlastním úsilím. To musí učinit Bůh. Na Tobě je to, co už děláš: „Vezmi si mě - bez podmínek.“ A potom denní povinnosti, rostoucí úsilí o svatost - ano, jako semeno, jež roste ve skrytu… To, co říkáš o snaze vidět jako ona a jejím úsilí vidět jako on, mi určitě nepřipadá jako Gomora a v určitém smyslu (který dost dobře neznám) je to pravděpodobně pravda. V tom, jakou formu to nabralo, by mohla být jistá klamná představa, nevím. Ale když jsem to četl, napadlo mě, co mi kdysi můj přítel lékař vytýkal jako příliš přesnou snahu popsat mu jistou bolest. Řekl mi: „Všecko o tom, jak to cítíš, je sice jedinečné, ale pro nás doktory obecně zbytečné a nespolehlivé. Řekni mi, kde to bolí a jak dlouho to bolí. Když budu potřebovat víc, zeptám se.“ Je možné, že všechny ty jemnosti, jimiž se Tvá ztráta odlišuje od všech jiných ztrát, jež utrpí jiní milující, jsou méně důležité, než (velmi přirozeně) připadají Tobě. Tyhle sonety, které jsem napsal asi před deseti lety, se nevztahují na Tvůj stav v každém ohledu, ale možná vyjadřují některé věci o něco lépe, než bych je mohl vyjádřit zde a teď. Mám velké starosti kvůli kvartálnímu pijáctví svého drahého bratra. Prosím, modli se za něho i za mne. Bůh Ti žehnej.

(P.S.) Pošli mi někdy sonety zpět. Nespěchá to ale.

„Pět sonetů“, které mi poslal, se později pod tímto názvem objevilo v jeho Básních. Opravdu mě velmi silně oslovily, a pokud je na mně, poslal bych je všem milujícím, kteří ztratili někoho blízkého. Lewis v nich varuje ty, kteří utrpěli ztrátu milované bytosti, před hněvem proti nebi, ačkoliv „Hněv je anestetikum mysli“, před zoufalstvím, které obsahuje náznak „něčeho jako pomsta“, a před hle-dáním pozemské útěchy od milovaného. Místo toho, jak učí Dante, je třeba nejprve hledat Boha: „Popros o jitřenku a vezmi (svrženou svou pozemskou lásku.“

Lewise, jak řekl ve své knize Zaskočen radostí, přivedla k Vtělenému Bohu jeho touha po radosti, radosti, která nesídlí v pozem

212 $

ských předmětech, jež ji slibují zdánlivě. Tuto radost pak popisuje v Poutníkově návratu; popisuje zde opravdovou touhu, která je sama o sobě sladkostí a radostí. Je tedy docela možné, že tu jde o nejčistší radost, jakou kdy na zemi poznáme. Zprvu je to touha po „něčem nepojmenovatelném, přání, které námi jako kord proniká při vůni hořící hranice, nebo při volání divokých kachen, jež nám letí nad hlavou…“ Pak však spojíme tuto sladkou a palčivou touhu po radosti s nějakým pozemským předmětem. Věříme, že tuto radost najdeme, jestliže vyšplháme na vrcholy modrých hor, najdeme modrou květinu, získáme lásku určité dámy v modrém nebo doplachtíme ve svém škuneru až za modrý obzor ke své vlastní nově objevené zemi. Snad jsme ve skrytu všichni takovými Hledajícími rytíři. A přece, ať je předmětem našeho hledání cokoliv, jakmile to najdeme, poznáváme, že to vůbec neobsahuje tu radost, která nám lámala srdce touhou. Lewis tam říká, že „když člověk pilně následuje tuto touhu [po radosti], kdy vyhledává falešné předměty, dokud neobjeví jejich pro-radnost, a pak se jich rezolutně vzdá, musí nakonec dojít k jasnému poznání, že lidská duše byla stvořena, aby se těšila z nějakého předmětu, který jí není nikdy zcela dán - naopak, nemůže si ho ani představit jako darovaný - v našem současném způsobu subjektivní a časoprostorové zkušenosti”. Myslím, že o tomto vypovídá Lewisův život i spisy, a můj život také. Davy a já jsme toužili po nestísněném čase, neboť jsme měli jeden druhého - neboť tak jsme mohli nalézt radost. Zahlédli jsme sice matně věčnost, ale stejně jako Lewis jsme toužili po radosti. Ačkoliv jsme však nikdy tak docela nezapomněli na bezčasovost, která byla původně cílem, pro nějž nám člun byl prostředkem, někdy jsme v těch časných letech vídali budoucí plachetnici jako předmět radosti.

Zvažoval jsem Lewisova slova o radosti a své vlastní myšlenkyo čase a věčnosti a vybavoval jsem si Davyin i svůj sklon k záměně prostředků za cíl nejen u jachty a časově svobodné existence, kterou měla umožnit, ale také u jiných zahlédnutí nebeské radosti - radosti skrze lásku a krásu - jež nám byla dovolena, a v tom, co jsme z nich udělali, zvláště u Zářivé bariéry. Začal jsem uvažovat, zda všechny předměty, k nimž muži a ženy přikládají svá srdce, dokonce i ta nej

213 $

temnější a nejutkvělejší přání, nezačínají jako náznaky radosti z jejího jediného zdroje, Boha. Náznak radosti daný člověku skrze krásu a jeho touha, jež se nějak sjednotí s krásou, ho mohou zavést k malování, a tudíž k polozapomenuté kráse, k obhajobě pouhého uměleckého stylu. Jiného člověka může tatáž touha po sjednocení s krásou zavést k bezohlednému sběratelství uměleckých předmětů nebo k okázalým wildovským výstřelkům v jeho osobním životě. Někdo jiný může spojovat radost se zahlédnutím nebeské spravedlnosti, což ho může vést k právům anebo možná ke komunismu, takže spravedlnost je nakonec zapomenuta. Hoch vyrůstající v přeplněném zchátralém bytě může spojovat radost s čistou prostorností, ale ta se pak zvrtne v touhu po blahobytu, která způsobí, že se stane podvodníkem s nejasnou představou, že svět je povinen splnit mu touhu jeho srdce. Tušení radosti skrze lidskou lásku by mohlo vést k chlípné chtivosti a orgiastické krutosti. Povolání kněze může pocházet z toho, že jako radost zahlédl Boha, ale může se zvrhnout v episkopální politikaření s ústy plnými Boha, zatímco ve skutečnosti je Bůh zapomenut. Dokonce i Hitler mohl začínat touhou po radosti, míru a pořádku. Davy a já jsme měli svou představu radosti, radosti věčné, neomezené časem, a Husu jsme považovali za cestu k ní. I když se nám škuner někdy stával cílem, přece nám vpravdě poskytl mnoho nestísněného času. Použiji-li Lewisovy brilantní analogie, unikli jsme tedy aspoň někdy z nekonečného sledu minut na jeho rovinu, nejvíc v oné noci hořících plaménků na moři, kdy se sjednotily všechny naše náznaky věčnosti, lásky a krásy.

Už dříve jsem řekl, že mé májové přemýšlení se skládalo ze dvou propojených proudů, dřívějšího, jenž začal „Osvětlováním minulosti“ a souvisel s časem a věčností, a pozdějším, který začal Lewisovým dopisem ze začátku května a zabýval se smrtí lásky a milosrdenstvím.

Napsal jsem Lewisovi v dubnu dlouhý dopis, kde jsem mu úplně vypověděl příběh Zářivé bariéry, včetně jejího dovršení posledním dlouhým ponorem. Objasnil jsem mu účel bariéry - uchovat zamilovanost. Řekl jsem mu, proč jsme neměli děti - ze strachu, že by jejich příchod umenšil naše vzájemné společenství.

214 $

Snad právě Lewisova odpověď na tento dopis vedla k napsání této knihy a dala jí její název:

Tvůj dopis je báječně jasným a krásným vyjádřením zkušenosti, po níž lidé často touží, ale málokdy jí dosáhnou v takovém stupni jako Ty s Jean. Důvodem, proč Ti jej posílám zpět, je moje přesvědčení, že až si ho budeš číst v době, kdy se na něj nakonec budeš moci dívat jako na historii někoho docela jiného, budeš si o životě tak úplně (zprvu) soustředěném na MY myslet to, co já (jenže samozřejmě daleko hlouběji a plodněji, než já, protože Tě to bude stát o tolik víc). Budeš si myslet nejen to, co si myslím já, ale i jak by to „cítila” celá lidská rodina na svých rozmanitých úrovních. Začněme ode dna. Co by si pomysleli úplní pohané? Řekli by, že je to přehnané, že by to nutně vyvolalo mstu bohů, neboť by „uviděli červenou”. Pojďme výš: vybranější pohané by obviňovali každý ústup z požadavků obecné humanity jako nelidský, neobčanský, jako slepě zbožňující poddanství. Stoikové by řekli, že snaha vnutit část celku (MY) do soběstačného celku, existujícího po svém a pro sebe, by „odporovala přírodě”. Pak pojďme ke křesťanům. Ti by samozřejmě souhlasili, že muž a žena jsou „jedno tělo”, a možná by připustili, že toto jste s Jean jedinečně a obdivuhodně uskutečnili, ale určitě by hned dodali, že toto „jedno tělo” nesmí (a dlouhodobě ani nemůže) „žít samo pro sebe” o nic víc než jednotlivec. Nebylo o nic víc než jedinec vytvořeno k tomu, aby bylo svým vlastním cílem. Bylo učiněno pro Boha a (v Něm) pro své bližní - a mezi nimi za prvé a přednostně pro děti, které by z něho měly vzejít. (Myšlenka vedoucí k vaší dobrovolné sterilitě, totiž vyhnout se prožitku, například mateřství, který byste nemohli oba sdílet, je určitě velmi nezdravá. Neboť: a) (odpusť) manželský akt sám závisí na opačných, vzájemných, a tedy nesdělitelných zkušenostech. Chtěl jsi snad, aby Jean měla pocit, že s ní leží v posteli žena? b) Zkušenost ženy, jíž bylo odepřeno mateřství, je taková, že jsi ji s ní nesdílel a ani sdílet nemohl. Být

215 $

připraven o otcovství je něco zcela jiného, ve srovnání s odepřeným mateřstvím dosti triviálního.

Tak či onak takový vztah musel odumřít. Neustálé jaro není dovoleno. Neřezal jsi dřevo života podle letokruhů. Existují rozmanité možné cesty, jimiž by tento stav odumřel, ačkoliv obě strany by žily. S tebou bylo naloženo s přísným milosrdenstvím. Byl jsi přiveden k tomu, abys prohlédl (jak to je pravdivé a jak velice běžné!) a poznal, že jsi žárlil na Boha. Takže jsi byl od MY přiveden nazpět k MY A BŮH. Zbývá pokračovat k BŮH A MY. Jean byla dál než Ty a může Ti teď odtud, kde teď je, pomáhat více, než by byla mohla na zemi. Musíš jít dál. To je jeden z mnoha důvodů, proč sebevražda nepřichází vůbec v úvahu. Jedním z dalších je nepřítomnost jakéhokoliv podkladu pro důvěru, že takováto smrt by vás zase spojila. Proč by měla? Spíš bys vykopal věčnou propast, již by nebylo možno přemostit. Neposlušnost není v žádném případě způsobem, jak se přiblížit k poslušným.

Neexistuje žádný jiný muž, prožívající takový zármutek jako Ty, jemuž bych se odvážil napsat svůj názor tak zpříma. A jestli mi to můžeš věřit, je to nejsilnějším důkazem mé víry v Tebe a lásky k Tobě. Pošetilcům a slabochům píše člověk mírně. Ušetřil jsi Jean (velice chybně) bolestí porodu: nevyhýbej se svým vlastním bolestem, jimiž musíš projít, než se v Tobě narodí Kristus. Dovedeš si představit, že Jean sama teď o Tebe nemůže mít větší starost, než abys toto duchovní mateřství trpělivě snášel a radostně dovedl do konce?

Bůh Ti žehnej. Modli se za mne.

Po tomto přísném a skvělém dopise jsem měl Lewise rád jako bratra a současně jeho otce.

Pokud jsem kdy cítil pokušení porušit slib daný Davy, že ji nebudu následovat svým vlastním činem, toto pokušení zmizelo po jediném zhrozeném pohledu do Lewisovy „věčné propasti, již by nebylo možno přemostit”. U té věty jsem si připsal na okraj poznámku: „Br!“ Ve své odpovědi jsem Lewisovi pověděl o těchto reakcích a poděkoval jsem mu za jeho jasnou jednoznačnost, otevřenost a důvěru.

216 $

Řekl jsem, že Davy a já jsme skutečně uchovali svůj jarní čas - Oxford byl snad jeho červnem - a že jsem snad s Davy přece jen sdílel zkušenost ženy, jíž bylo odepřeno mateřství, právě pro naše sdílení a vzájemné vcítění se. Slíbil jsem, že si hluboce promyslím všechno, co mi Lewis řekl. Jeho následující dopis o věčnosti jsem už uvedl.

Moje přemýšlení o čase a věčnosti mě tím, že mi ukázalo Boha jako to, po čem jsme odevždy toužili - po čem jsme toužili jako po „bezčasovosti“ - připravilo na daleko rigoróznější úvahy, jež musely následovat po tomto dopise o „přísném milosrdenství“. Má-li být Bůh vpravdě hledán na prvním místě, musí se na NĚHO pohlížet jako na přání a touhu srdce.

Ústřední pasáž dopisu o přísném milosrdenství obsahuje předposlední odstavec, začínající: „Tak či onak takový vztah musel odumřít.“ Musel odumřít. Ale mohl odumřít odlišným způsobem. Lewis řekl něco takového už dřív, ve svém prvním dopise po Davyině smrti. Napsal tam: „Velmi silně vnímám, co říkáš o ,zvláštní útěše‘, že nyní ,už nic nemůže zmařit‘ spojení vašich životů. Uvažuji někdy, zda úmrtí blízké osoby není ve své podstatě tím nejsnadnějším a nejméně zhoubným způsobem, jimž lidé přicházejí o štěstí mladistvé lásky. Neboť mám za to, že svým způsobem musí být vždycky ztracena: každá toliko přirozená láska musí být napřed ukřižována, než může dosáhnout vzkříšení, a šťastní staří manželé vždy projdou obtížnou smrtí a znovuzrozením. Ale daleko více jich znovuzrození postrádá. Váš rukopis, jak pěkně říkáš, dospěl bezpečně k Tiskaři.“ Opět tatáž nota: naše láska musela umřít, ale existuje mnoho způsobů odumření.

Smrt, Davyina smrt, byla přísným milosrdenstvím. Není pochybo tom, že Lewis říká přesně toto. Tato smrt, tak plná utrpení pro nás oba, utrpení, které dosud zahlcuje můj život, byla tedy přísným milosrdenstvím. Milosrdenstvím přísným jako smrt, přísností milosrdnou jako láska.

Toto není pojetí, které se bezprostředně zalíbí každému, zvlášť ve společnosti, která romantickou a sexuální lásku oslavuje jako největší dobro, zatímco smrt nenávidí jako největší zlo. A vskutku, nepočítáme-li smrt jako vysvobození ze strašné bolesti těch, kdo k ní jsou již

217 $

odsouzeni, jak může být smrt nazvána milosrdenstvím? Tady byli dva mladí lidé, ještě ne čtyřicetiletí, kteří se navzájem milovali a toužili, aby Davy žila: Jak je možno vidět zde smrt jako milosrdenství?

Pokud jsme skutečně porušili Boží zákon tím, že jsme se snažili uchovat trvalé jaro, že jsme „si stačili“ a že jsme odmítali děti, jež jsme mohli mít, pak není pochyb, že Davyina smrt by mohla některým nelítostnějším zbožným lidem připadat jako bohatě zasloužený Boží trest. Ale což jsme se nestali křesťany? Nemohli jsme svou vírou dosáhnout oné „obtížné smrti a znovuzrození“ za života a nemohli jsme se stát jedněmi z těch „šťastných starých manželů“? Proč musela zemřít, tak pokorná a svatá? Nebyla její smrt z Božího dopuštění přísností bez milosrdenství?

Musím tedy začít zákonem. Zákonem Božím. I když ne veškerými zákony, které jsme snad přestoupili. Očekává-li někdo mea culpa, má vina, za naše odmítání dětí, nedočká se ho. Nevím, připouští-li zákon odmítání dětí. Rozhodnutí přísluší teologům, ať je někdo poslechne či ne. Tato otázka se pro nás stala zcela vedlejší a bezvýznamnou, když šla Davy do nemocnice.*

Stejně tak nemohu mluvit s teologickou jistotou o Lewisově výroku, že „trvalé jaro není dovoleno“. Tuto otázku vyřešila Davyina smrt. Asi jsme dosáhli jen takového prodlouženého „severského“ jara zamilovanosti. Vezmeme-li v úvahu analogii ročních období, nalezneme mnoho variací: svůdné a svedené dívky, které se stávají matkami ve věku dospívání - to jest dosáhnou rovnou léta a plodnosti, přičemž v podstatě zcela pominou jaro; světem protřelou vyhaslou

Je na učitelské autoritě svaté Církve, aby tuto otázku rozhodla. Nyní, několik let po napsání této knihy a jejího doslovu, mé tíží, že jsem v knize opominul jednu drobnou příhodu. Když jsme se v zámoří stali křesťany, ani jsme nepomysleli na revizi svého přijatého pohanského rozhodnutí v otázce dětí. Avšak jedno odpoledne ve Virginii, krátce předtím, než dr. Craddock poslal Davy do nemocnice, jsme diskutovali o její unavenosti a o jejím lehce zvětšeném bříšku. Davy se zmínila, že se ji nedostavila perioda. „Davy!” zvolal jsem. „Dobrotivý Bože! Nejsi v jiném stavu?” Krátce jsme byli přesvědčeni, že je. A my jsme si řekli - bylo to naše první a poslední nové, křesťanské uvažování o dětech - že bychom to dítě přivítali s radostí a ponechali si je. Rozhodli jsme se tak vědomě a dobrovolně z oddanosti Bohu.

218 $

mládež, která přeskočí rovnou do podzimu či zimy. My jsme svým pokusem uchovat si dubnovou zamilovanost možná zaslepeně hledali věčnost. A hledali jsme ji tak vesele a půvabně, že nad tím nemohu cítit velkou lítost a zákonem si nejsem tak jistý.

A přece mohu říct o zákonu toto: jsme bytosti stvořené Bohem a existujeme pro Něho. Ne sami pro sebe. Přinejmenším tohle je jisté.

Davy a já jsme, jak to vyjádřil Lewis, „obdivuhodně uskutečňovali“ křesťanský ideál muže a ženy jako jednoho těla. To byla Zářivá bariéra: a pokud Zářivá bariéra znamenala těsnou blízkost, oddanost, sdílení, jedním slovem lásku, musela být naše láska posvěcena Bohem. Vyhýbat se ve jménu lásky plíživému oddělování prostě odpovídalo svátosti manželství.

Zářivá bariéra byla ovšem víc než jen to. V jejím Odvolání k lásce - co je pro naši lásku nejlepší - jako k jedinému měřítku všech rozhodnutí - se tajilo porušení zákona. Neboť to, co bylo nejlepší pro naši lásku, nemuselo být v souladu s naší láskou a povinností k bližnímu. A Zářivá bariéra obsahovala také nejvyšší vzepření se Bohu v našem rozhodném úmyslu zemřít společně v posledním dlouhém ponoru. Zářivou bariéru však prolomil Bůh svými útočnými oddíly, včetně C. S. Lewise v jejich předvoji. A my jsme poklekli. K mé mrzutosti bylo Odvolání k lásce prolomeno. Poslední dlouhý ponor byl k naší nesmírné lítosti v nemocnici zakázán. Považovali jsme svou lásku za nezranitelnou a taková vůči světu snad i byla, pokud stála Zářivá bariéra. Bůh ji však prolomil a potom byla naše láska zranitelná vůči každé hrozbě.

V dopise o Přísném milosrdenství Lewis řekl: „Byl jsi přiveden k tomu, abys prohlédl … a poznal, že jsi žárlil na Boha.“ Tak jsem mu to řekl. Byl to jeden z mých pronikavých a otřesných poznatků z mého mučivého smutku. Žárlivý na Boha! Jinak řečeno, žárlivý na Božského milého své milované. Přesně to jsem pociťoval, když jsem nečinně chodil sem a tam ve Zpustlém domečku, nechtěl číst Bibli a zahrával si s Jane. Vpravdě mea culpa, má vina. Já jsem ovšem nevěděl, že žárlím na Boha. Bylo to něco skoro nemyslitelného a ani jsem na to nepomyslel - ještě nemyslitelnější to bylo, když jsem v těch nemocničních měsících úpěnlivě škemral o Davyin život

219 $

a vléval všechny své síly do svého naprostého odevzdání se Davy. Avšak žárlivost v tom byla. A Bůh o ní věděl.

To, že se naše láska stala zranitelnou prolomením Zářivé bariéry, ani to, že jsem téměř stále skrytě žárlil na Boha, nás neovlivnilo.

V oněch posledních měsících, kdy byla Davy hospitalizována, jsem já žil pro ni a ona umírala pro Boha.

Nicméně Zářivá bariéra byla prolomena a má žárlivost existovala. Co by z toho dvojího bylo vyplynulo, kdyby se Davy byla zotavila? Tuto otázku si musím položit. Co kdyby se v poslední minutě - snad po naší veselé mladé lásce, kdy překonala kóma, po nadějných Vánocích s „Písní dvou milenců“ - začala zotavovat? Co kdyby její zotavování pokračovalo, až by jí bylo docela dobře? Lékaři by užasli a řekli by: „Téměř zázrak.“ My bychom byli udiveni méně, protože jsme tolik doufali. O to vděčnější bychom byli Kristu Uzdravovateli.

A byli bychom se radovali. Já bych Davy ještě vroucněji miloval, protože jsem se bál, že ji ztratím, a protože by se jako Persefoné vrátila od samých bran smrti. Ona by mě milovala ještě vroucněji, protože jsem ani v oněch strašných měsících neselhal.

Naše bezprostřední radost a vděčnost by však netrvaly věčně. Davy, protože zcela nepokrytě poznala Boha, by čím dál víc ohromovala Jeho sláva a čím dál víc by se poddávala Jeho vůli. Mohla by opravdu věřit, že se vrátila do života jen kvůli tomuto svatému účelu. A já bych stále žárlil na Boha a opět bych si připomínal, že Odvolání k lásce je už pro nás nepoužitelné.

Anebo by mou žárlivost jednou pro vždy zcela překonal zázrak jejího uzdravení? Nebyl by to ovšem zázrak. Byl by to „téměř zázrak“. Byl by, jako možná musí být každý zázrak, podroben dalšímu zdůvodňování - její vůle žít, zkušenost a znalosti lékařů. Možná už sama prognóza byla mylná. Kdyby má žárlivost, nepoznaná a nepodezřívaná, vytrvala v té hrozné krizi Davyina umírání a jejího svatého, krásného podřízení se Boží vůli, nebyla by zmizela jen kvůli něčemu „téměř zázračnému“. Po dlouhou dobu by dřímala a byla by pak ještě menší šance na to, že bude odhalena - prostě by tam stále byla.

Zůstává tedy otázka: co by se bylo stalo, ne bezprostředně, hned, ale dlouhodobě, kdyby se Davy byla uzdravila? Jak bychom na tom byli za

220 $

tři léta? Za deset let? Jak vzdálená by nám krize a zotavení připadaly o deset let později? Jestliže je správný můj úsudek, že moje žárlivost by přežila, pak je podle mne nutno zkoumat tři možnosti:

(1) Má mysl i srdce by se zanítily stejně, jako hořelo srdce Davy. Za jejího pobytu v nemocnici se to však nestalo. To, že jsem se okamžitě nabídl za oběť pro její nejlepší dobro, by sice mohlo znamenat stejnou věc jako dobro nebeského Království, ale záměr nebyl stejný. Kdyby, což je nepředstavitelné, má povinnost vůči Bohu vyžadovala, abych ji tam nechal v nemocnici bojovat samu, byl bych to nikdy neudělal. Nikdy. Jak Lewis správně viděl, posunul jsem se sice od „my“ k „my a Bůh“, ale ve svém pohanském srdci jsem byl stále ještě světelné roky vzdálen od „Bůh a my“. Z toho usuzuji, že bych se nestal tak úplně zaníceným jako Davy, ledaže by mě k tomu Bůh dostrkal svou milostí.

(2) Pokoušel bych se s jakýmsi úspěchem poškodit nebo zmenšit Davyinu oddanost Bohu, přičemž bych si ovšem ani sobě samému nepřipustil, že to činím. Ona by se ke mně chovala lásky-plně a nesmírně vděčně. Byl bych mluvil o rovnováze, o rovnováze mezi naší vzájemnou láskou a láskou k Bohu. Nepřehání to se svou službou Bohu? Neubližuje to naší lásce? Byl bych mohl doopravdy uspět v omezování její oddanosti na „pohodlnou” úroveň. Těmito důvody bych byl ve skutečnosti v mírně změněné formě znovu zavedl staré Odvolání k lásce. Davy byla lidská - nesmírně lidská - a milovala mě. Je možné, že už naše blízkost v Mole Endu, začínající novoroční snídaní, byla velmi lidským a lehkým oslabením jejího spojenectví s Bohem díky mému tichému vlivu na ni. Byl bych mohl oslabit její víru. Nebo bych ji mohl zahnat do skrytosti, aby tím silněji vypukla později. Ale myslím si, že by se mi to nepovedlo. Davy už zašla příliš daleko ve službě Bohu, obzvlášť v tom, jak se v nemocnici podřizovala jeho Majestátu. Nedá se předpokládat, že by Bůh byl laskavě shlížel na moje úsilí anebo ji přestal podporovat.

(3) Byl bych začal nenávidět Boha - nebo Davy. Kdybych se nestal stejně zaníceným jako ona a nedokázal oslabit její víru, co by zůstalo? Má žárlivost na Boha. Ožila by. Odvolání by bylo dál

221 $

nabouráno. Začal bych se od Boha odtahovat, zpočátku jen maličko. Nejde ani tolik o to, jak daleko bych se odtáhl, spíš kam bych směřoval. Od Něho, nebo k Němu? A za tři roky? Anebo za deset let? Času dost. A nakonec bych začal nenávidět Boha, který mi ukradl mou lásku, ačkoliv by dosud žila. Nenávist by se ovšem skrývala, tvářila by se jako ochabování víry. Nikdo nepřipustí, že nenávidí Boha. Jenže když bych Davy docela ztratil - nezačal bych nenávidět i ji? Její svatost by se mi čím dál víc jevila jako pokrytectví. Nebo fanatismus. Máme tolik užitečných slov! A především by mi připadala jako zrádce naší lásky. Načež by se dřív či později vyskytla nová Jane, ale už bez nevinnosti. A celá Zářivá bariéra by se sesula.

Tyto možnosti - zejména poslední dvě - jsou až příliš hrozné, než abych o nich dál uvažoval. Ale mám-li být poctivý, musím jim čelit. Kdyby nenastalo (1) a zkusil bych (2), ale neuspěl bych, pak by došlo na (3). Začal bych nenávidět Boha. Anebo Davy. Anebo s největší pravděpodobností oba. V tomto strašlivém úsudku beru v úvahu, co o sobě vím. Nejsem z těch, kdo se pachtí den po dni nebo se tiše smiřují se zúženými obzory. A nutně bych se musel buď pohnout blíž k Bohu, nebo dál od něho. Jestliže mě pohled na Davy v nemocnici, tak překrásně milující Vtěleného Pána, nepřivedl k tomu, abych hledal na prvním místě Jeho, dokázalo by to něco jiného - než její smrt? Když promýšlím tyto strašlivé možnosti - že bych mohl nenávidět svého Boha, že bych mohl nenávidět svou drahou lásku! - pláču a hned píšu své odmítnutí: „Ne, to ne! Můj Bože! To by se přece nemohlo stát! Nikdy!” Ale ono já, které to volá, je až muž, který toho zimního jitra zažil její smrt a všechno, co následovalo.

Pokud je můj myšlenkový pochod - můj úsudek - správný, pak její smrt ve dnech vroucnosti naší lásky měla tyto výsledky: jako nic jiného mě přivedla k poznání mé žárlivosti na Boha a ke skoncování s ní. Zachránila Davyinu víru před napadením. Má-li Lewis pravdu, její smrt mi přinesla i její daleko větší pomoc z věčnosti. A zachránila naši lásku před zničením některým z oněch jiných způsobů, jimiž může láska zahynout. Nebylo pro mě přijatelnější smířit se s tím, že naše láska skončila smrtí, než kdyby byla skončila nenávistí?

222 $

Vedla-li její smrt vskutku k těmto důsledkům, pak šlo přesně a doslova o přísné milosrdenství.

Lewis tvrdí, že naše láska musela zahynout. Zahynout přinejmenším ve svém pozemském tvaru, nebo zcela zahynout nenávistí či lhostejností. Zahynout, ledaže by byla vykoupena. Musíme se však domnívat, že Bůh nařídil její smrt? Nebo že ji nechal zemřít, když ji byl mohl uzdravit, jen kvůli zajištění dobrého výsledku? Každá ta otázka mi připadá příliš prostá. Tvoření je podle mne nepřetržitá, pokračující činnost, a ačkoliv Bůh nám dovoluje volit, jeho věčná vůle jedná v souladu s důsledky. Aby naše láska byla vykoupena, musela by odumřít starému já v nás obou, oba bychom museli hledat především Boží království, oba bychom museli obrátit oči na Danteho „věčný Pramen” a každý z nás by musel být spokojen s tím, že i druhý to činí. Davy by byla určitě spokojena. Bylo třeba její smrti, i když to musí vypadat ironicky, abych já byl spokojen s tím, že odvrátila svůj pohled ode mne a upřela ho na věčný Pramen.

Jenže - byl jsem to já, kdo Davy odsoudil k smrti? Co kdybych se byl hned obrátil se zbožňováním k věčnému Prameni? Pak by nebylo žádné žárlivosti. Jenom smích Velkého tance: „Požádej o jitřenku a vezmi (svrženou) svou pozemskou lásku.” Kdybych to byl udělal, byla by se začala uzdravovat? Samozřejmě to nevím. Nesmím předpokládat žádnou odpověď, protože Bůh může mít záměry přesahující všechny mé představy. Mám však v této otázce pokoj.

C. S. Lewis řekl ve svém dopise o „přísném milosrdenství”, že nakonec budu smýšlet o naší lásce stejně jako on, ale budu o ní smýšlet „daleko hlouběji a plodněji než on, protože mě to bude víc stát”. Tato kniha je vskutku plodem, ke kterému mě před všemi těmi lety vyzval můj přítel a otec v Kristu. Tři roky po svém májovém dopisu jsem mu řekl, i když mé přemýšlení tehdy zdaleka neskončilo, že v Davyině smrti vyciťuji řád a harmonii.

Davy nabídla v oběť svůj život rok před svou smrtí za upokojení mé duše. Pokud jsem mohl přestat žárlit na Boha jen skrze její smrt, pokud láska, kterou jsme oba milovali, mohla být zachráněna jedině její smrtí, pokud jsem mohl obrátit svůj pohled k věčnému Prameni jedině skrze její smrt, je nepravděpodobné, že její oběť byla přijata?

223 $

A jestliže jsem já nabídl Bohu všecko, čím jsem byl, ať jsem tím v té době myslel cokoliv, neobětoval jsem sám sebe Bohu, nezavazoval jsem se, že se tak říkajíc obrátím k věčnému Prameni? A nebylo by pro ni právě toto nejvyšším dobrem po Bohu, v němž bylo její bytí? Je to tak tajemné, že to budí uctivou bázeň: když ona dala vše, co nabízela, znamenalo to upokojení mé duše. Kdybych já dal, co jsem nabízel, bylo by to po Bohu její nejlepší dobro. Velký tanec.

Kromě nabízené oběti tu byly ovšem ještě jiné modlitby. Rok před tím, než šla Davy do nemocnice, už napůl nemocná a s tušením smrti, prosila o jeden další rok. Tehdejší příznaky její choroby byly tytéž jako ony, které vedly k její smrti. Vymodlila si zlepšení a zotavení. O léta později měl C. S. Lewis říci o někom jiném, kdo čelil smrti a na nějakou dobu se uzdravil: „Může dojít k zázračnému odkladu, stejně jako k zázračnému omilostnění.” Davy prosila o jeden další rok. O jeden rok později, téměř na den, lékaři prohlásili, že umírá. Podle prognózy specialistů měla zemřít v bezvědomí nebo na vykrvácení. Modlil jsem se oddaně, aby nezemřela v žádném z těch dvou stavů, ale musí-li umřít, aby umřela při plném vědomí a s jasnýma očima. Proti veškeré pravděpodobnosti zemřela opravdu s jasným pohledem a při plném vědomí. Bez hrůzy a děsu. Jak řekl Lewis, zemřela „krásnou smrtí, aktem, který stravuje pozemské žití (a ne jako tak často událostí, která je toliko zastavuje)”.

Modlil jsem se, aby mi bylo dovoleno vzít na sebe její strach ze smrti. Davy, protože chápala tento způsob zástupného nesení břemena druhého, mi svůj strach předala. A já jsem ho vzal na sebe, věděl jsem, že je úplně jiný než můj strach ze ztráty. Vstoupil jsem veškerou svou silou a představivostí do jejího strachu. Jevila se pak jako strachu zproštěná, což bylo jinak hodně nepravděpodobné. A i to byl náznak Velkého tance.

Léta před tím, než jsem vůbec Davy poznal, přejelo mého psa Polly auto. Veterinář prohlásil, že není žádná naděje - její zadní běhy byly zcela ochrnuté a chtěl ji utratit. Ale já jsem si myslel, že to musím udělat sám, protože jsem ji měl rád. Vrátil jsem se do Glenmerle, vzal jsem Polly, pušku a kus masa a šel s ní do lesa. Aby mi

224 $

udělala radost, snědla ten řízek. Hladil jsem ji a chválil jsem ji, že je hodný pejsek, až usnula. A pak jsem ji zastřelil.

Na Davyině smrti bylo něco podobného, byť velice vzdáleně. Když uvažuji o všech našich modlitbách a o odpovědích na ně, když beru v úvahu všechny další události - jak se probrala z komatu, jak jsme vesele oslavili Kristovo narození, a způsob, jak zemřela a byla vzata do světla - nemohu uniknout dojmu, že Někdo k nám byl velice laskavý. Davy snad musela umřít - pro mne, pro naši drahou lásku, pro Boha. A já jsem naopak musel dál smutně žít, také pro Boha. On však byl k nám oběma nesmírně laskavý, jak jen On dovede.

Naše láska za Zářivou bariérou, ačkoliv jsme tehdy nic netušili o Božích cestách, byla v mnoha ohledech nevinná a dobrá. Naše podřízení vlastního já lásce bylo přinejmenším krokem k odumírání sobě, což je Kristův neúprosný požadavek. Hledali jsme krásu a snad dobro a nakonec jsme přišli k Mesiáši. Nějakou chvíli byla naše láska zatížena pohanstvím mého srdce, ale stále jsme se milovali a žádného z nás nestravovaly kruté vášně sobectví. Nakonec všechno, oč jsme prosili Boha, dokonce i úleva, nám bylo darováno - všechno, až na konečné uzdravení. Naše modlitby za ně však byly vždy podmíněny, moje nejlepším dobrem pro Davy, její dobrem pro Boží království. Naše láska v tom hrozivém stínu byla hluboká a čistá. Jestliže Bůh zachránil naši lásku a vpravdě ji přetvořil do její skutečné a věčné podstaty - tím jediným možným způsobem, její smrtí - mělo to pro mne přes všechen zármutek a osamělost velikou cenu. O kolik větší cenu tomu může přičítat ona, jež mi měla odpustit ve Velkém tanci. Skončili jsme tak, jak jsme začali - v lásce. Dokonce jsme skončili, jako jsme začali, i jinak, neboť v době jejího kómatu jsme se stali na pár křehkých dnů opět mladými milenci, putujícími ve vlahém jaru zmizelým Glenmerle.

Jenom Láska sama mohla přísným milosrdenstvím prolomit naši Zářivou bariéru a tím, že ji prolomila, ji zachránila pro vytouženou věčnost. Neboť Láska a Zákon jsou jedno.

Brzy po uplynutí května v Ladywoodu jsem se s myšlenkami na věčnost a přinejmenším klíčícími myšlenkami na přísné milosrden—

225 $

ství v mysli a se srdcem plným zármutku vydal na cestu. A za měsíčné červnové noci jsem prošel mezi sloupky brány Glenmerle a pak parkem k můstku u starého, nyní vyschlého leknínového jezírka.

226 $

Epilog: Druhá smrt

MRTVÁ KOLIE

Tak živý půvab už víc nezachytím, vždyť honit vítr je čin pošetilý, jen prázdné místo ponesu svým žitím po malé kamarádce, mrtvé kolii.

Stále dumám, jak ráda hodná byla, poslušná, dvorná, na svody nedbala, byť mohla, na vzpouru nepomyslela a v odpouštění byla dokonalá.

Jen písknu, a už zanechává hraní, uši ve střehu, packy bubnem zvučí, povinnost, úkol, přeochotné přání ji pohánějí ke mně do náručí.

Možná i teď můj hvizd ji o mně zpraví, přes všechny meze setkáme se rádi, bez stopy přeběhne po stéblech trávy a hebkou hlavu ruce dá, jež hladí.

Od smrti Davy uplynuly dva roky. Vládne opět tuhá zima a celé mé bytí stále poznamenává trvalý smutek. Druhá smrt ještě nenastala, zato odešla Flurry a tím se zlomilo další pouto, jež mě spojovalo

227 $

s Davy. Flurry s námi žila od pohanských dnů na Huse a v Horsebite Hall, okouzlovala studentskou křesťanskou skupinu. Flurry a Davy se blaženě setkaly o posledním společném Štědrém večeru, Flurry byla mým druhem v mém zármutku. Její oddanost mě vždycky dojímala. Když jsem večer vycházel ven, abych ji zavolal domů, poznal jsem ze vzdáleného štěkotu, že si hraje s jinými psy, a přemítal jsem, zda jednou nezavzdoruje, neodmítne poslechnout a na mé zapískání nepřiběhne. Ale vždycky okamžitě zadusaly její packy a přihnala se jako radostný větrný vír. Zůstala po ní prázdnota, když odešla, jak doufám, za svou paní. Má báseň je tedy vlastně pro obě.

V této době, téměř na den dva roky po Davyině smrti, jsem měl nejpozoruhodnější sen svého života - byl-li to sen. Zdávají se mi sny - jako většině lidí zlomkovitě a napůl zapamatované scény. Moje sny o Davy, jakkoliv mi byly drahé, bývaly prosté, obyčejné sny. Tentokrát jsem však měl sen - „Oxfordské snové vidění“ - tak podrobný, tak významný, tak úplný, naprosto nepodobný tomu, co se mi kdy zdálo před ním či po něm, takže jsem si pokládal otázku, nemám-li uvěřit, že to nebylo zdání, nýbrž skutečnost.

Uvědomoval jsem si jeho význam, už když se mi zdál, stejně jako potom. Když se mi tehdy v Mole Endu zdál, chystal jsem se odplout do Anglie. Ve snu jsem tam však už byl, v Oxfordu. Pokud ten sen představoval pravdu - pokud se mi zdála pravda - pak byl od Boha.

OXFORDSKÉ SNOVÉ VIDĚNÍ

Bylo ráno. Vrátil jsem se do Oxfordu dva roky po Davyině smrti a našel jsem si zařízený podnájem, přízemní pokoj se samostatným vchodem do velké zahrady s cestičkami křížem krážem. Právě jsem se oblékal a chystal se odejít na časnou přednášku na univerzitu. Ranní slunce svítilo kose do oken. Uslyšel jsem tichý pohyb a otočil jsem se: stála tam Davy. Byl jsem si plně vědom, že je přece mrtvá, a okamžitě jsem si s úžasem uvědomoval, že se děje cosi zázračného. Říkal jsem si, že jsem naprosto dokonale vzhůru.

228 $

„Davy!“ zvolal jsem.

Zářivě se na mne usmála. Zaradoval jsem se a trochu váhavě, zkusmo, jsem postoupil o krok k ní.

„Všechno v pořádku, miláčku,” řekla a napřáhla ke mně paže. Objali jsme se a políbili, v tom políbení bylo pro mne celé nebe. Ale i v té obrovské radosti jsem si uvědomoval s jakýmsi ohromením, že Davyina postava je hmotná a teplá. Což se o povaze duchů nepředpokládá… Jenže já jsem opravdu cítil pod svými dlaněmi její lopatky. Poodstoupil jsem a zadíval se na ni. Vypadala stejně jako vždycky, až po ty jemné tmavé kruhy pod očima. Pocítil jsem nesmírnou vděčnost k ní a k Bohu, že jí dovolil za mnou přijít. Vyzařovala z ní jakási ostýchavost, váhavost, jako by nevěděla úplně přesně, jaká jsou pravidla pro něco podobného. Tak mi to aspoň připadalo. Poodstoupil jsem tedy a prohlížel jsem si její obličej, šaty, a to vše nanejvýš vteřinu či dvě.

„Davy, Davy!“ opakoval jsem.

„Můj drahý!“ oslovila mě a hned dodala. „Nemohu zůstat dlouho.”

Přešli jsme pokoj a usedli na pelest postele, v trochu volnějším objetí. Řekl jsem cosi, jako že jsem nesmírně vděčný, že ji tu vůbec mám. A neodolal jsem a zeptal se, jak ona - v nebi - může mít tmavé kruhy pod očima.

Usmála se, vždyť mě tak dobře znala, a vážně odpověděla: „To ti nemohu říct. Vlastně ti nemohu říct nic moc.“

Také jsem se na ni usmál: „To dovedu pochopit,” přisvědčil jsem a po chvilce jsem dodal: „Můžeš mi říct aspoň jedno, miláčku? Jsi - tedy, jsi někdy - se mnou? Víš, já mívám dojem, že jsi.”

„Ano, jsem,” potvrdila. „Vím o všem, co děláš.”

„Bohudíky!” poděkoval jsem a pak jsem velmi věcně řekl: „A četla jsi - tedy - mé dopisy tobě? Třeba mně přes rameno?”

Věděla, oba jsme věděli, jak je to pro mě důležité. Její paže mě pevně sevřely a tiše odpověděla: „Ano, miláčku. Všechny jsem je četla.”

A pak se naše oči setkaly oním pohledem dokonalého porozumění - tím vědoucím pohledem - který jsem postrádal víc než

229 $

cokoliv jiného. Pak už jsme jen seděli na pelesti lůžka, drželi jsme jeden druhého v objetí s tvářemi přitisknutými k sobě. Řekli jsme si toho víc i jsme se zasmáli. Prostoupila mě blaženost. Nepamatuji si přesná slova, ale Davy mi dala na srozuměnou, že chtěla toto setkání stejně, jako bych je byl chtěl já. Vzpomínám si, jak mě napadlo, že jí to Bůh dovolil, protože ji miluje.

Nakonec mi řekla, že už musí jít, a já jsem se tomu podřídil. Odešla dveřmi, já se opíral o veřeje, pozoroval jsem, jak prochází zahradou a alejí. A pak byla pryč.

Vrátil jsem se do pokoje a přemýšlel o tom, jakého se mi dostalo požehnání! Na přednášku bylo samozřejmě pozdě, řekl jsem si, že půjdu na High Street a dám si něco ke snídani. Vázal jsem si kravatu, oblékal si sako a velice šťastně jsem přemýšlel o divu, který jsem prožil. A pak u mě byla Davy znovu - ale jiná. Stála vedle mne, maličko se usmívala a já jsem si uvědomoval, že vidím skrze ni. A jak jsem ji užasle pozoroval, Davy pozvedla ruku, lehounce mi zamávala, zprůsvitněla a zmizela.

Potichu jsem si formuloval rozlišení, jemuž dosud plně nerozumím: „To první bylo zjevení, to druhé vidění. Drahá Davy! Přišla znovu za mnou, jen aby mi dala najevo, že je skutečně stále se mnou.“ Usmál jsem se směrem k rohu, kde předtím a možná i dál stála. A odešel jsem.

Sen pokračoval dál, stejně reálně a podrobně: šel jsem na snídani, setkal se s přáteli, servírka se spletla a zapomněla na slaninu. Začal jsem vypravovat jednomu z kamarádů o svém vidění, ale hned po několika slovech jsem si uvědomil, že nikdo, kdo neviděl to, co já, tomu nemůže uvěřit, takže jsem změnil téma. Po snídani jsem ho doprovázel ke koleji, ale pak jsem se s ním rozloučil a schoval jsem se ve vchodu do St. Aldate, protože se rozpršelo.

A pak jsem se probudil ve Virginii. Jak jsem si měl ten zvláštní sen vysvětlit? Byl to jen sen? Nebo něco víc? Vzpomněl jsem si, co říkal C. S. Lewis o vztahu mezi významným a náhodným v celko

230 $

vém aktu tvoření. Jak by tedy ten sen mohl být jen vedlejším účinkem toho, co jsem snědl k večeři? Dospěl jsem k závěru, že musel obsahovat do jisté míry pravdu. Bylo to něco jako Davyino „Všechno se obrátí k nejlepšímu“. Zanechalo mě to v pokojném štěstí plném pohody, které mi vydrželo na dlouhou dobu.

O čtrnáct dní později jsem se zaoceánskou lodí plavil do Anglie. Jednoho večera jsem si vyšel na palubu. Byla tuhá zima, v temných vlnách oceánu pluly ledové kry. V dlani jsem svíral Davyin prsten s Husou a její snubní prsten osazený deseti drobnými diamanty. Každý z nich byl za jeden měsíc naší známosti, než jsem jí jej při obřadu navlékl na prst. A každý snad znamenal jednu kapitolu této knihy. Ještě pár diamantů a každý by představoval jeden rok našeho společného života. Pustil jsem je oba tiše přes zábradlí do mořských hlubin.

Z Liverpoolu jsem měl jet vlakem navazujícím na loď do Londýna. Plánovali jsme s přítelem, který cestoval na téže lodi, že v Londýně strávíme čtrnáct dní, než odjedu do Oxfordu. Najednou mě ale ve vlaku uhánějícím nocí posedlo hrozné nutkání jet co nejrychleji do Oxfordu. Přišlo znenadání, bez jakékoliv příčiny, ale neodolatelně. Nikdy jsem nepoznal něco tak mocného bez jakéhokoli rozumového zdůvodnění. Přesto jsem řekl příteli, že pro mě Londýn padá. Jel jsem taxíkem na Paddington, odkud jsem si telefonicky zamluvil pokoj v nevelkém hotelu na Banbury Road. Nasedl jsem do vlaku na Oxford a pak dalším taxíkem bez rozhlížení do hotelu. Ubytoval jsem se a nechal tam své kufry. Hned nato jsem vyšel do temné, vlhké a mlhavé oxfordské noci.

Oxford mě okamžitě obklopil svým typickým ovzduším - tou důvěrně známou směsí kouře z hořícího uhlí a mlžného oparu. Někde odbíjely zvony. Žádné jiné místo, prostě jen jako místo, svými charakteristickými vůněmi a zvuky, na mě nikdy nemá takový dopad. Davy! Odjeli jsme odtud spolu v právě takové zimě, jako je dnes, a teď se sem vracím sám. Oxford byl pro nás městem Božím. Městem stovky přátel, ačkoliv všichni, které jsme tady znávali, až na univerzitní učitele, už odtud rovněž odešli. Šel jsem pěšky nočním městem jako přízrak, naslouchal jsem zvonům, vyhlížel jsem v temnotě štíhlou věž chrámu Panny Marie. Míjel jsem koleje Turl a Jesus,

231 $

tmavý obrys univerzitní knihovny, prošel jsem Beaumontovu ulici. A v ulici sv. Jana jsem úzkým průchodem vešel do Pusey Lane. Stál jsem v mlze a ve světle plynové lucerny znovu v uličce dlážděné kočičími hlavami. Tady byl Ateliér, tmavý a prázdný. Na mém obličeji se smísily slzy s mlhou. A pak jsem šel pěšky temnotou do vesnice Binsey a ke hřbitůvku, na němž Edmund rozptýlil hrstičku Davyina popela. Seděl jsem tam dlouho na obrubě pomníku obrostlého lišejníkem a v mysli jsem si broukal píseň o Dámě laskavé a sladké. Při návratu do Oxfordu jsem si připomněl „Píseň o dvou milencích” a jeden její verš o prázdných tmavých ulicích, jimiž procházíme bez klíče. Mohla být napsána právě pro tuto noc, ale pokud je někde u moře starý šedivý dům pro Davy a pro mne, musí na nás čekat u oceánu věčnosti.

V následujících dnech jsem si našel zařízený podnájem na Wellingtonově náměstí - měl jsem být v Anglii půl roku. Zavolal jsem pár lidem, které jsem znával. Několik minulých měsíců jsme si s Lewisem nevyměnili dopisy - snažil jsem se počkat, až budu mít něco závažného, co bych mu chtěl říct, a teď jsem se k svému údivu dozvěděl, že se oženil. V dopise, který jsem dostal v září, v němž mluvil o „pořádném, dlouhém popovídání”, kdy se „snad povzneseme výš“, se o žádném podobném záměru nezmiňoval. Jakmile jsem se usadil, napsal jsem mu do Cambridge, oznámil jsem mu, že jsem v Anglii a zeptal se, zda se vskutku oženil.

Lewis mi odpověděl 7. března:

Ano. Oženil jsem se (vědomě) s ženou beznadějně nemocnou, téměř určitě umírající: s Joy Davidmanovou, jejíž Kouř na hoře jsi pravděpodobně četl. Je v nemocnici ve Wingfíeldu a já sa-mozřejmě trávím - pokud mohu - celý víkend u jejího lůžka. Kdybys mi mohl v sobotu přijít naproti k vlaku, který přijede v 13:15 z Bletchley, mohli bychom spolu poobědvat v Royal Oxford a pak půjdu na autobus do nemocnice.

A tak jsme se setkali a on mi pověděl, že si vzal Joy občanským sňatkem čistě jen z přátelství, aby zabránil její deportaci do Ameriky jako komunistky. Vláda ji chtěla vyhostit, ačkoliv Joy přestala být

232 $

komunistkou a ve skutečnosti je židovskou křesťankou. Ona a on dokonce sepsali prohlášení, že jejich manželství není skutečným manželstvím v pravém slova smyslu. Avšak za méně než čtrnáct dní po našem obědě s ní Lewis uzavřel svátostný sňatek před knězem, který je oddal v nemocnici. Lewis mi řekl, že si ji zamiloval a chce ji odvézt do Kilnsu, aby zemřela doma. Docela určitě mi řekl, že ji miluje.

V budoucích měsících jsme se mnohokrát setkali u oběda a já jsem mnohokrát zavítal do Kilnsu v Headingtonu v hrabství Oxford a mluvil jsem tam s Joy nebo s oběma. Ona ovšem byla trvale upoutána na lůžko a pomáhala si podpůrnými popruhy visícími od stropu. Předpokládalo se, že nebude žít déle než rok a že už nikdy nevstane z lůžka. Navzdory bolestem bývala veselá a o všechno se zajímala, jen tu a tam při hovoru prozradilo cuknutí, že trpí.

Pak jsem jednoho dne jel vlakem do Cambridge. Byl krásný jarní den, měl jsem oddělení sám pro sebe a všechna okna byla otevřená. Vláček se pomalu, jakoby s potěšením ploužil zatáčkami po Anglii, často se zastavoval, snad aby si odpočinul nebo se pokochal záhony květin a poslechl si zpěv ptačího sboru. Později mi Lewis řekl, že on a jeho přátelé dali vláčku přezdívku Cambridgeský louda.

V Magdalenině koleji jsem dostal starý Pepysův pokoj. Po večeři u čestného stolu, kde si dobromyslně dobírali Oxforďany připutovavší do Cambridge, jsme si s Lewisem povídali až dlouho do noci. Tenhle večer se pro mne stal skutečně jedním z nejpříjemnějších debatních večerů v mém životě. Tenkrát jsem ho na jeho žádost začal oslovovat Jacku, alespoň v hovoru. Vzpomínám si, že jsme mluvili o lásce a o smutku, jemuž jsem já dosud podléhal a jemuž on měl brzy čelit. Řekl mi, že se modlí, aby se Joy uzdravila, a prosil mě, abych i já se za to modlil, což jsem samozřejmě rád činil. Svěřil mi, že kvůli Joy začal vidět ve zcela novém světle některé věci, které jsem mu pověděl o své lásce k Davy. Vyprávěl jsem mu o svém přemýšlení o vztahu smutku k přítomnosti milovaného, jak druhé přivolává první. Pověděl jsem mu o své víře, že i Davy prožívá lítost nad ztrátou milované bytosti, a ve spojení s tím jsem mu vylíčil svoje „Oxfordské snové vidění”. Zamyslel se nad představou mrtvého, jenž

233 $

pociťuje zármutek ze ztráty milovaného, a pak se vyslovil, že nevidí důvod, proč by tomu tak nemohlo být. Uvedl jsem, že jsem se obával ztráty reálné Davy, ale že „Osvětlování minulosti”, teď už dávno dokončené, mi její realitu jen víc vtisklo do paměti. Jeden z nás tehdy nebo možná později vyslovil myšlenku, že pokud s námi mrtví nějakou dobu opravdu zůstávají, je to možná dovoleno proto, abychom si mohli uchovat něco z jejich reality. Lewis, který zřejmě dál uvažoval nad představou mrtvého rovněž zakoušejícího bolest ze ztráty, se k tomu v hovoru vrátil a řekl, že postup duše k Věčnému Bytí možná vyžaduje zkušenost zármutku nad ztrátou blízké bytosti, ať už v životě nebo potom.

Do Cambridge jsem pak přijel ještě jednou a onoho večera jsme hovořili o poezii, včetně jeho pěti sonetů, které jsem uměl zpaměti. Mluvili jsme také o řeckých mýtech. V jednom dopisu jsem vyjádřil myšlenku, že Jane v Té obludné síle je svým způsobem stereotyp, a on mi ve své odpovědi, teď bohužel ztracené, doporučil, abych se podíval na ženu v jeho příští knize. Byla jí Orual a ta kniha, podle mne jeden z největších románů tohoto století, se jmenovala Až budeme mít tváře. Teď jsem to všechno vzal zpátky. Orual nebyla žádný stereotyp, byla to ve skutečnosti velká postava. A opět jsem s ním prožil báječný debatní večer.

C. S. Lewis byl silnou, geniální, podnětnou, milující osobností, přítomnou v mém životě od dnů prožitých s Davy v Oxfordu, v době její smrti i v drtivém smutku, který následoval. Především byl mým vzácným přítelem. Ačkoliv se má kniha blíží k závěru a její hlavní téma je vyčerpáno nebo skoro vyčerpáno, navrhuji, abychom ještě alespoň stručně rozvinuli téma Lewise a Joy, podle výňatků z jeho pozdějších dopisů, které mi napsal. Důvodem k tomu mi alespoň zčásti jsou paralely mezi mými prožitky, popsanými v této knize, a jeho zážitky.

Když jsem dostal v březnu zprávu o jeho sňatku a když jsme byli spolu v Cambridgi a v Kilnsu, Joy byla umírající ženou, ale Lewis stejně jako nepochybně i Joy a já jsme se modlili za její uzdravení. Výňatky z dopisů o dalších osudech začínají na podzim, po mém návratu do Virginie. (Výpustky jsem provedl já.)

234 $

Lewis psal:

[27. listopadu 1957] Moje vlastní novinky se vyvíjejí lépe, než jsme se kdy odvažovali doufat. Kosti postižené rakovinou se jaksi samy zcela neobyčejným způsobem zhojily a Joy může zase chodit: pravda, o holi a kulhá, ale chodí. Před necelým rokem bylo potřeba tří lidí, aby ji obrátili v posteli, a i to ji často bolelo. Její celkové zdraví a její nálada se zdají být skvělé. Ovšem, Damoklův meč nad námi nadále visí. Možná bych měl spíš říct, že okolnosti nám otevřely oči, takže teď vidíme meč, který ve skutečnosti visí neustále nad každým člověkem.

Zapomněl jsem, jestli jsem se Ti, když jsi byl ještě tady, zmínil o své vlastní chorobě kostí (osteoporóza). Každopádně se teď zlepšila a už nemám bolesti. Nosím ortopedický pás a pravděpodobně už nikdy nebudu schopen pořádného výšlapu, ale nijak mi to nedělá starosti. Zajímavé je, že zatímco z mých kostí se (z nevyzpytatelných příčin) vápník vytrácel, v Joyiných, které jej potřebovaly daleko víc, ho přibývalo. Člověk při tom sní o zástupné oběti v pojetí Charlese Williamse. Určitě nikdy nebylo daru, který by byl dán ochotněji. Ale nesmíme fantazírovat.

Mám za to, že je hezké být zamilován do Helady. Mému bratru se daří dobře. Napiš občas. Samozřejmě se za Tebe modlím, stejně jako Ty za mne.

[26. dubna 1958] Dopis od Tebe je pro mne vždycky občerstvením. Prvně k Tvé otázce. Joy se nadále zotavuje. Opravdu, až na to, že kulhá (nohu jí asi zkrátili spíš doktoři než choroba), je docela zdravá. Minulý týden byla na rentgenu, který ukázal, že kosti se jí vyhojily a jsou „pevné jako skála”. Lékař, nepochybně postrádající to, co by křesťan považoval za opravdovou vážnost, použil slova zázračně. Já jsem mimochodem také téměř zcela zotavený. Někdy se chvěju, když si uvědomím, jak dobří bychom měli s Joy být: jak dobří bychom měli podle svého slibu být, jestliže nám Bůh nabídl takové milosrdenství za tuto cenu… Všechno požehnání! Škoda, že nebydlíme blíž.

235 $

[15. prosince 1958] Zotavení mé ženy se skutečně víc podobá vzkříšení z mrtvých. Byli jsme spolu v Irsku. Chodí (byť o holi a kulhavě) po lese a střílí holuby - nebo lépe, střílí na ně. Šli jsme tak spolu až do Ampleforths Arms. Mému bratrovi se také daří dobře a choroba mých vlastních kostí se chová jako vyléčená - každopádně je v klidu… Nedávno jsem překročil šedesátku. Modlím se za Tebe každý večer a byl bych rád, kdybychom se zase setkali. Přání všeho dobrého a srdečné pozdravy od nás všech.

[Další dopis - nebo dopisy - chybí.]

[16. dubna 1960] Musíš se za mne teď modlit. Rakovina se u Joy vrátila a doktoři nedávají žádnou naději. To samozřejmě nijak nesouvisí s otázkou, zda předchozí zotavení bylo zázračné. Může dojít k zázračnému odkladu, stejně k jako zázračnému omilostnění. Lazar byl vzkříšen z mrtvých a později samozřejmě umřel. Nedokážu napsat o mnoho víc, jistě si dovedeš dobře představit, proč.

[Když jsem tento dopis dostal, okamžitě jsem jim poslal normanskou sošku Krista, která visela nad mým lůžkem, a řekl jsem Lewisovi, ať nepíše. Joy zemřela 13. července. V červenci či v srpnu mi Lewis napsal o svém smutku. Dopis jsem si nenechal, až na výňatek o normanském Kristu, který se mu zpočátku nelíbil, kdežto Joy se zalíbil hned. Lewis řekl: „…postupně se mnou srostl a myslím, že pro mne bude hodně znamenat.”]

[23. září 1960] Jsme … dost zajedno ve své reakci na zármutek a já nacházím mnoho moudrosti ve Tvé básni. [Možná „Zářivá bariéra”.] Můj nedávný poznatek je, že když truchlím pro Joy, aspoň si jí připadám blíž. Palčivý zármutek nás od mrtvého odlučuje (existují balady a lidové pověsti, které na to narážejí). Nemyslíš, že mnohé z tradičních obřadů truchlení měly nevědomky stejný účel? Vždyť primitivní mysl se samozřejmě velmi úzkostlivě snaží udržet mrtvé z dosahu.

Podobně jako Ty si nedovedu představit, že by skutečný Eros přišel k člověku dvakrát. Stále se považuji za ženatého s Joy.

236 $

[30. června 1962] Jsem teď zotavený (zjevně), jak jen mohu být.

S vracejícím se zdravím vzrůstá osamělost. Člověk musí být schopen pociťovat štěstí, aby si mohl plně uvědomit jeho absenci. Až přijedeš, budeme si muset pohovořit o 1000 věcí.

V těchto dopisech i v řadě pozdějších a v mých dopisech jemu jsme ovšem hovořili také o stovce jiných věcí. Tajemně jsem žertoval o drastickém kroku, o němž jsem nějakou dobu uvažoval, totiž o přechodu od akademického života k životu na plachetnici. Také jsme mluvili o literárních a teologických tématech. Byl jsem ho ještě jednou navštívit v roce 1963, čtrnáct dní před jeho smrtí. Uvařili jsme si v Kilnsu čaj, hovořili jsme o modlitbě a o knihách, včetně mé brožurky „Setkání se Světlem“ (napsané dva či tři roky předtím), která se mu líbila. Projevoval jako obvykle pronikavého ducha, ačkoliv pod vlivem své nemoci tu a tam uprostřed hovoru zdříml. Domluvili jsme si datum budoucí schůzky. Později jsem se dozvěděl, že normanský Kristus, kterého jsem mu věnoval, visel v hlavách jeho postele, když zemřel. V souvislosti s mými dřívějšími myšlenkamio čase musím připustit, že Lewisovo přátelství se mnou bylo vždy poněkud tísněno časem. V době mé cesty do Anglie v roce 1957 se právě ženil se zdánlivě umírající ženou, a když jsem za ním znovu přijel, umíral on sám.

Nemocná Davy, s tušením, že umírá, prosila v modlitbě o jeden rok navíc a zotavila se - na jeden rok. Lewis a Joy, která téměř umírala, se modlili a Joy se uzdravila - na dva roky. Při obou nemocech mohlo jít v pojetí Charlese Williamse o zástupnou oběť. Když jsme s Lewisem po smrti Davy rozebírali ztrátu a smutek, které jsem prožíval, bylo nepravděpodobné, že on za pouhých pár let nato zakusí podobný zármutek. Když jej prožíval, musel se rozpomínat na všechno, co jsme si povídali o povaze smutku. Vskutku, dva měsíce po smrti Joy napsal v dopise: „Jsme dost zajedno ve své reakci na zármutek.“ A byli jsme také zajedno ve víře, že opravdová zamilovanost je, jak jsem vyjádřil ve své básni „Zářivá bariéra“, „láska, dané přijetí“, neboť tehdy napsal: „Jako Ty, ani já si nedovedu představit, že by skutečný Eros přišel k člověku dvakrát.“

237 $

Když Lewis zemřel, rozpomenul jsem se na jeho hlasité zavolání přes oxfordskou High Street: „Křesťané se NIKDY neloučí!“ Na věčnosti bude „času dost“. A jak řekl Jack: „Až přijedeš, budeme si muset pohovořit o 1000 věcí.“

Ještě se vrátím ke svému pobytu v Anglii v roce 1957. Ten se po mé druhé cestě do Magdaleniny koleje Cambridgeským loudou chýlil ke konci.

Pouhých čtrnáct dní před svým odplutím jsem jel navštívit jednoho svého přítele v Lincolnu. Řekl mi, jak najdu jeho byt na Katedrálním náměstí, s tím, že přijde o něco později. Vlak dojel při západu slunce a jak jsem kolem starých domů stoupal ulicemi nahoru ke katedrále, vzduch byl plný zlatavého světla. V Lincolnu jsem s Davy nikdy nebyl, ale teď, poté, co jsem v něm ušel jen krátkou vzdálenost, jsem měl mimořádný dojem její přítomnosti. Bylo útěšné a plné pokoje mít ji u sebe, pokud se mnou opravdu byla. Nesvíralo se mi hrdlo a nehrnuly se mi slzy do očí, jen jsem její přítomnost silně vnímal. A jak jsem tak šel nahoru do kopečka, zdálo se mi, že Davy lehce kráčí po mém boku. Slunce klesalo za obzor, zlatá barva se měnila v rudou. Havrani kroužili pod nebem a mířili do svých hnízd ve věžích katedrály. Velký zvon odbil půlhodinu. Katedrála se v zapadajícím slunci zardívala a Davy šla vedle mne. Byl jsem pokojně šťastný. Všechno se obrátilo k nejlepšímu.

Nepřemýšlel jsem o té půvabné procházce k zardívajícím se věžím jako o rozloučení, ale možná jím opravdu byla. Později jsem si myslíval, že byla tím posledním, co jsme s Davy dělali spolu.

Po návratu do Virginie jsem už nebydlil v Mole Endu a zjistil jsem, že mé slzy vyschly. Smutek pominul. Když jsem si vyjel k Ladywoodu, neměl jsem už pocit, že je tam Davy se mnou ani že ji nacházím ve větru. Když jsem jí napsal - zkusil jsem to jen jednou - zjistil jsem, že říkám „ona“ místo „ty“. Pocit, že píšu dopis reálné bytosti, se vytratil. Už se mi o ní nezdálo. Možná, že evokativní silou hudby bych mohl cítit smutek jako bodnutí, ale nechtěl jsem si ho vynucovat ani jej prodlužovat za přirozenou mez.

A toto - vymizení pocitu přítomnosti milované bytosti, a tedy konec slz - toto je Druhá smrt.

238 $

Nemohl jsem uniknout dojmu, že Druhá smrt je ústup - že Davy se ode mne oddálila. Připadalo mi to jako něco víc nebo něco jiného než jen měnící se psychologický stav ve mně. Jako by to odpovídalo nějaké realitě, nějaké skutečné duchovní události. Jestliže je smutek reakcí na přítomnost mrtvého - ať zdánlivou či reálnou, pak konec smutku by mohl odpovídat nějakému nutnému odvrácení z jeho strany. Ona procházka ke katedrále skutečně mohla být rozloučením.

Po vymizení smutku nenásleduje štěstí. Následuje jen prázdno. Ve svém dopise o věčnosti mě C. S. Lewis cituje a říká, že má láska k Davy musí být v jistém smyslu zabita - a „musí to učinit Bůh“. Nyní to snad Bůh učinil. A přesně řečeno, zabita byla má pozemská láska k ní - pozemská láska, která trvala, dokud mi Davy připadala blízká. Ta láska nezemřela, když zemřela Davy - nezemřela snad v žádném z nás - a podepřela mě ve smutku, který mohl být naším smutkem. Zdálo se mi, že Davy je vedle mne v bdění i ve snění, obzvláště v tom mém jednom neuvěřitelném snu. Vnímal jsem ji ve větru. Chvátal jsem z Londýna do Oxfordu, abych ji nalezl v mlhavé noci. Šel jsem s ní ulicemi Lincolnu.

Nyní to všechno pominulo a zbyla jen prázdnota. Chtěl jsem znovu svůj smutek, ne pro něj samotný, ale pro jeho důsledky: přítomnost, která jej vyvolávala. Jenže to není dovoleno. Zbyla jen prázdnota. Odumřely ve mně všechny city. Má milovaná manželka zemřela a já jsem necítil vůbec nic. Život ztratil všechnu chuť. Druhá smrt je v mnoha ohledech daleko tvrdší než smrt první, až na to, že člověk už nemá slzy, jimiž by ji oplakal.

Napsal jsem o tom Lewisovi v listopadu a Lewis mi v první polovině dopisu z 27. listopadu, který jsem už uvedl (i když je rozdělený, je úplný) odpověděl:

Stěží se dá uvěřit, že už uplynulo čtvrt roku od doby, kdy jsi byl tak vítaným hostem v Oxfordu.

Všímám si toho, co říkáš, že totiž teď jsi v druhé fázi smutku ze své ztráty, v té, která obírá člověka o samu ztrátu. A jak bez uhýbání vidíš, děje se tak „v souladu se zákonem”. Mám za to, že máš pravdu, když si myslíš, že vyblednutí bývalé podoby

239 $

milované je nutnou podmínkou vztahu posmrtného a věčného. Nemůže to být tak (neopakuji se?), že když náš Pán řekl: „Prospěje vám, abych odešel“, potvrdil o sobě něco pravdivého par excellence, ale pravdivého také v jistém stupni o všech jeho následovnících?

Druhá smrt a Davyino oddálení se směrem k Pahorkům věčnosti - ať to znamená cokoliv - samozřejmě neznamená, že ji miluji méně, ačkoliv tato láska postrádá bezprostřednost těla. Díky snu, který vztyčil Zářivou bariéru, díky intenzivnímu sdílení lásky a krásy, Krista, smrti a smutku, jsme si snad byli tak blízcí, jak jen lidské bytosti mohou být. A já věřím, že takto vytvořené sjednocení přesáhne smrt, trvá a vytrvá.

Byl jsem s Davy v jejím umírání tak silně, jak jen jsem mohl být. Její poslední slova platila mně. Její slepě tápající ruka nalezla mou tvář a ona o tom věděla. Až jednou budu překračovat tu hranici, kterou ona již překročila, myslím, že nejdřív ze všeho najdu její ruku a uslyším její hlas, možná u starého leknínového jezírka v Glenmerle. Ve svých myšlenkách o ní se však znovu a znovu vracím k oné nápovědi věčnosti na palubě Husy. k bezčasé kráse a těsné vzájemné blízkosti tu noc, kdy jsme hleděli na hořící moře. A ta představa neznamená minulost, ale to, co bude.

V milosti Boží.

240 $

Doslov o vzniku ,, Přísného milosrdenství “

Kromě otázky: „Kde bylo Glenmerle?“, pocházející z nesmyslné záliby ve faktech, jež vůbec nejsou podstatná pro to, čím je Glenmerle věčné, bývá ohledně Přísného milosrdenství nejobecnějším dotazem: „Proč jste čekal tak dlouho, než jste je napsal?” Tato otázka, naznačující původní, byť nepevný úmysl nakonec je napsat, si vyžaduje lepší formulaci, jako třeba: „Když jste je psal, proč jste je psal?” Nicméně i tato otázka si zasluhuje odpověď.

Naštěstí nebylo mým původním úmyslem vzdát se kvůli tisku soukromí. Kdybych se byl skutečně pokusil napsat knihu hned, nejenže by to byla špatná kniha, ale nadto ještě velice rozsáhlá, protože by mi byla chyběla vůle pominout některou drahou vzpomínku, a co ještě horšího, byl bych docela neschopen vidět podstatnou podobu toho, co bylo.

Místo toho jsem dlouho rozjímal o minulosti, rok po roce jsem ji viděl nově z odstupu, zato v ostřejší perspektivě. Úpatí se vynořovalo z roviny, zatímco modré hory vystupovaly výše. Náš život, včetně Davyina umírání, se musel napřed v mé mysli zformovat. Ve skutečnosti jsem se připravoval napsat knihu, kterou jsem napsat nezamýšlel. Stejně jako sochař přemýšlí o bloku kamene, aby jasněji uviděl, co obsahuje, a teprve pak začne odsekávat kámen, který tento tvar zakrývá, tak i já, když jsem rozjímal o minulosti, jsem uviděl jasněji podstatné rysy, posunující se v čase a skryté v bloku sedmi tisíc dnů. Uměním je nejprve spatřit a teprve pak odhalovat.

Mám-li říct, jak jsem se nakonec rozhodl knihu napsat, musím vysvětlit, že jsem byl jedním z těch, které strhla nálada a činy šedesátých let, obzvlášť mírové hnutí. Byl jsem přesvědčen, že Kristus by mě určitě postavil proti tomu, co se mi jevilo jako nespravedlivá válka. Jenže toto hnutí, ať byly jeho ideály jakékoliv, obsahovalo i mnoho nenávisti. A Kristus byl postupně tlačen do pozadí. Na první místo se dostaly cíle hnutí, ne Bůh, a to nejen pro mne, ale i pro

241 $

jiné křesťany, včetně kněží. Teď si myslím, že postavit Boha až na druhé místo (což koneckonců znamená učinit Ho ničím) je zcela prostě smrtelným nebezpečím pro společenské aktivity, zvláště vzhledem k výrazným náznakům ctnosti, dokonce ctnosti arogantní, jež ji často zhoubně provázejí. Někteří se snad tomuto nebezpečí vyhnou. Jenže já jsem neposlouchal první a největší přikázání — milovat především Boha - a není ani jasné, zda jsem se řídil druhým přikázáním - milovat bližního. Nenávidět utlačovatele svého bližního není možná přesně to, co měl Kristus na mysli.

Šedesátá léta však uplynula, až na několik opožděných biskupů, kteří do nich právě dorazili, a přešla do začátku let sedmdesátých. Tehdy pro mne přišlo to, nač jsem se později ohlížel jako na rok postrkování směrem k Bohu - anebo možná spíš cukání na řetězu. Samy o sobě to byly maličkosti, ale každá vedla k zamyšlení o mém stále vzdáleném Bohu. Patřila k nim i kniha, poslaná přítelem, v níž byly vyčleněny některé známé výroky C. S. Lewise o radosti (str. 212-213), čímž se dostaly ostře do ohniska pozornosti. Napsal jsem si je na kartičku a měsíce jsem se na ně díval.

Pak jsem jedné říjnové noci četl pohodlně v posteli jakousi detektivku. Náhle mě uprostřed stránky posedlo nutkavé přání přečíst si znovu Lewisovu knihu, kterou jsem kdysi četl jako první z těch, jež jsem poznal, Návštěvníky z mlčící planety. Přinesl jsem si ji a přečetl si první stránku, na níž nebylo nic významného. Nicméně ve chvíli, kdy jsem stránku dočítal, jsem se ocitl zpátky v Poslušnosti. Pomodlil jsem se. Bůh se stal prvním.

Před léty jsem daroval Lewisovy dopisy, které mi napsal, univerzitní knihovně v Oxfordu. Nyní jsem si napsal o jejich kopie. Mezitím jsem pokračoval ve čtení Lewisových a Williamsových knih a onu detektivku jsem odložil, dokud jsem nepřečetl všechny knihy, které ti dva napsali, včetně vědeckých. Jednoho dne jsem se večer vrátil domů a našel jsem Lewisovy dopisy, které došly z Oxfordu. Ani jsem si nesvlékl kabát a šálu a hned jsem se pustil do čtení, ne bez pár slz pro jeho láskyplné přátelství.

V lednu 1976 jsem si je přečetl znovu, pak jsem seděl a vzpomínal. Znenadání bylo rozhodnuto. V jednom okamžiku nebylo v mé mysli

242 $

vůbec nic a o třicet sekund později jsem se odhodlal napsat knihu Přísné milosrdenství. Tolik vím. Kromě tohoto poznání věřím (a věřil jsem i tehdy), že když jsem byl znovu povolán k Poslušnosti - postrkováním a nakonec neodolatelnou (nebo přinejmenším nepřehlíženou) milostí - teď jsem dostal příkaz psát: vocatio - povolání. Každopádně jsem cítil naléhavé nutkání, abych se pustil do psaní.

Ale teprve o hlavních prázdninách jsem se dostal k uskutečnění svého záměru, neboť psaní ode mne vyžaduje dlouhé hodiny naprosté soustředěnosti. Nyní jsem tedy mohl přemýšlet a modlit se, aby mi bylo přáno dobré zdraví a mohl knihu dokončit. Předvídal jsem obrovské problémy. Jedním z nich bylo nějak se vypořádat s pocitem, že kniha o Davy a o mně by neměla začít dřív, než splním své přání zasadit scénu v Glenmerle na začátek, abych se v kapitole o Zářivé bariéře vyhnul odbočováním. Když jsem o tom jednoho večera už po kolikáté uvažoval, neviděl jsem žádný způsob, jak to vyřešit. Příštího rána se mi před očima jasně otevřela cesta. Začnu noční procházkou v Glenmerle, jež se ve skutečnosti v příběhu konala daleko později, stane se z ní jakoby předehra a z mírného odstupu třetí osoby v ní načrtnu všechna témata, která rozvinu později.

Když jsem začal 1. června psát na stroji rukopis, tvar knihy už byl zformován. Napsal jsem každou kapitolu třikrát, než jsem postoupil k další. A tak jako kdysi dávno při „Osvětlování minulosti”, se slzami se dostavovala úleva, smích i hlubší porozumění. Úplně mě to pohltilo: psal jsem sedm dnů v týdnu od tří ráno a pokračoval jsem bez přestávky na jídlo až asi do tří odpoledne. Vypil jsem spoustu černé kávy. Večer jsem opravoval rukopis a četl deníky. V noci jsem snil a také přemýšlel. Často jsem se probouzel s vědomím, že se musím vyjádřit k něčemu nevysvětlenému. Hodně jsem se modlil, téměř každou hodinu, aby Kristus byl ve mně a mluvil skrze mne. Možná právě díky modlitbám se spolu s dalšími sám rozřešil jeden předvídaný problém - totiž, kde vést čáru mezi otevřeností a diskrétností. Skončil jsem dva dny po polovině srpna: dopsal jsem třetí koncept. Později další.

Dal jsem kopie přátelům a do své kopie jsem zaznamenával jejich připomínky. Napsal jsem nyní také některým vydavatelům, přiložil

243 $

jsem komentáře svých přátel a uvedl, že rukopis není dokončen, je napsán hustým řádkováním po obou stranách papíru. Chtěli by se na něj podívat? Někteří odpověděli, že ano. Když jsem jim rukopis posílal, neskrýval jsem, že jsem jej dal k nahlédnutí i jiným. Byl jsem jaksi plný důvěry a cítil jsem, že za mnou stojí Bůh. Jako když pes vrtí ohonem, když potěšil svého pána, i já jsem byl plný naděje. Naproti tomu mě pronásledovaly určité verše od Masefielda:

Už pověst praví, muži krásu cení rádi, když zbytek bledý zdá se, vždy líp se sami ladí, krev svého srdce za svěží listy mění co dárek smutku jakés krásné Heleny.

30. listopadu, krátce před závěrečnými zkouškami, přišel dopis od pana Edwarda Englanda z nakladatelství Hoddera & Stoughton v Londýně: byli by ochotni knihu publikovat, pokud jim konečný rukopis dojde v prvním týdnu nového roku. Nádhera! Originál a tři kopie. Celý prosinec s výjimkou Štědrého večera a odpoledne Božího Hodu jsem psal čtrnáct hodin denně až do noci, naposled jsem rukopis přečetl a v závěru každé dokončené kapitoly přimaloval drobný obrázek jako poděkování (ani jsem nepomyslel, že by i ony byly publikovány). 30. prosince, dvanáct měsíců po pojetí záměru, jsem knihu dokončil. Později projevily tři firmy ve Spojených státech přání knihu publikovat v anglicko-americké koprodukci. Načež jsme si po telefonu potřásli pravicí s Royem Carlislem z vydavatelství Harper & Row.

Uplynuly měsíce a já jsem konečně držel v rukou vytištěnou knihu. Nečekaně mě zalila pozoruhodná úleva. Měl jsem pocit dokončenosti, úplnosti. O několik dnů později mě napadlo spálit staré deníky - neměl bych je už znovu procházet - a pozoroval jsem, jak se ty milované stránky kroutí a černají na žhavých uhlících. Nelitoval jsem toho činu.

A téměř hned začaly přicházet dopisy - doteď, po dvou letech, jich došlo víc než tisíc. Všechny jsou realistické a dojímavé. Je pozoruhodné, že je psali stejnou měrou muži i ženy, a ještě pozoruhodnější je, že je psali čtenáři mladší než třicet let i ti nejstarší. Dali by

244 $

se rozdělit na tři hlavní skupiny: na ty, kteří se přednostně zajímali o to, jak jsme dospěli k víře. Následuje skupina těch, které fascinuje manželství v Zářivé bariéře a blízkost, jaké lze dosáhnout mezi manželi. Třetí skupinu tvoří ti, kteří zakusili ztrátu milovaného a moji zkušenost považovali za smysluplnou.

Po vydání knihy uspořádala teologická fakulta naší koleje na její počest krásnou recepci. Uprostřed všeobecné zábavy si mě napřed jeden člověk, pak další odtáhli stranou a sdělili mi, leckdy se zvlhlýma očima, jak mnoho pro ně kniha znamenala. Dojímalo mě to, ale bylo v tom něco slabounce divného, co jsem nedokázal hned zařadit. Pak mi to náhle došlo: mluvili, každý z nich, jako by jen oni - oni sami - měli dýku v srdci. A tak jsem jim poděkoval, jako by byli vskutku jediní. Později přicházela záplava dopisů a telefonů odevšad a i tito lidé mluvili, jako by oni jediní byli zasaženi až do hlubin své bytosti a jako bychom tím byli spřízněni. To jsme také byli, ale v širším příbuzenství, než tušili. Myslím, že je to tím, že jsme všichni tak sami s city, jež leží nejhlouběji v našich duších, takže nejsme schopni nalézt pro ně slova a snad ani odvahu mluvit o nich s odem-knutými srdci, že snad ani nevíme, že i druzí prožívají totéž. A protože já jsem byl dohnán, byť trochu váhavě, k překročení této zdrženlivosti, čtenáře dojímalo spříznění s někým, v kom poznali jedinou druhou bytost, která zná, co oni. Robert Louis Stevenson řekl, že každá kniha je důvěrný dopis přátelům. O kolik víc je tedy ta má pro přátele v pravdě, jak známé, tak neznámé.

Už dříve jsem mluvil o své modlitbě, aby Kristus mluvil mými myšlenkami a mými (dvěma) prsty vyťukávajícími myšlenky na stroji. Tyto nesmírně dojímavé dopisy mě přesvědčují, že má modlitba byla vyslyšena, což mě vede k hluboké vděčnosti, v níž má slovo i pokora.

Až za hodně dlouho mi došlo, že to, co jsem napsal, i když je to křesťanské a pravdivé, nepostrádá některé prvky řeckých tragédií, včetně náznaků neúprosného morálního zákona a katarze.

Toto tedy na vysvětlení, jak se stalo, že jsem napsal Přísné milosrdenství, kdy jsem se rozhodl je napsat a co po tom rozhodnutí následovalo.

Sheldon Vanauken

245 $

246

Data dopisů C. S. Lewise

Str. Datum Místo původu

89 14. 12. 1950 Magdalenina kolej, Oxford

92 23. 12. 1950 Magdalenina kolej, Oxford

104 17.4.1951 Oxford

106 1951 Oxford

107 5. 1. 1951 Magdalenina kolej, Oxford

108 8.1.1951 Magdalenina kolej, Oxford 112 24. 3. 1952 Magdalenina kolej, Oxford 126 1952 Oxford (úryvek)

137 22.4.1953 Magdalenina kolej, Oxford

150 14.5.1954 Magdalenina kolej, Oxford

172 23. 11. 1954 Magdalenina kolej, Oxford

187 10.2.1955 Magdalenina kolej, Cambridge

190 20.2.1955 Magdalenina kolej, Cambridge

193 6. 4. 1955 Kilns, Headington Quarry, Oxford

196 27. 8. 1956 Kilns, Headington, Oxford

211 5.6.1955 Magdalenina kolej, Cambridge

215 8. 5. 1955 Kilns, Headington Quarry, Oxford

232 7.3.1957 Magdalenina kolej, Cambridge

235 27.11.1957 Magdalenina kolej, Cambridge

239 27. 11. 1957 výše uvedené místo

citáty z dopisů:

235 26.4.1958 (?)

236 15. 12. 1958 Kilns, Headington Quarry, Oxford 236 16. 5. 1960 Kilns, Headington Quarry, Oxford 236 VII.-VIII. 60 (?) Úryvek o sošce Krista

236 23. 9. 1960 Oxford

237 30. 6. 1962 Kilns, Headington Quarry, Oxford

* Takto datováno C. S. Lewisem. psáno však určitě 16. dubna, poštovní známka razítkována 18. dubna $

Seznam básní podle titulu a prvního verše

(Autorovy básně) Strana

Zářivá bariéra: básně pohanské lásky

Čas máje (Zestárlá zima se vydala na ústup) 29 Jaro (Modrojas) (My dva navždy nosme modrojas

jara) 34 Má-li být tohle všecko (rondo) (Má-li být tohle

všecko jen oslavou) 43 Zářivá bariéra (Současná sláva, láska, dané přijetí) 53 Oxfordské sonety: básně o Bohu

Propast (Žil Ježíš? A vskutku vyslovil) 101 Písky (Duše svou nedotknutelnost chrání si tak

ráda) 106

Meč (Ten rok odveleli Marka k Desátému pluku) 110

Mariino srdce (Má sestro, byla jsem člověk) 114

Naše noční paní (Když stálý zdroj světla) 117

Advent (Po dva tisíce let už rukou katů) 125 Sněhy smrti: Básně o smrti a lásce Předvečer Všech svatých (Dnes večer, když vážím

okřídlenou naději) 171

Umírání (Zářící Duchem Božím) 172

Píseň o dvou milencích (V Anglii přes moře širé) 175

Smrt (Má nejdražší zrána zemřela) 183

Léto (Má lásko, vzpomínáš?) 202

Dveře (Unikám teď ze svých řetězů) 210

Mrtvá kolie (Tak čilý příval půvabu) 227 (Davyiny básně)

Popěvek (Celý svět se zhroutil v troskách) 67

Náš Juliane drahý 148 (Julianovy básně)

Ateliére! Vždyť se zas sejdeme 3

Volej do noci sám 117

Večer (Podzimní večery dlouží se) 126

Když vše je ztraceno, buď Bohu dík 167

247 $

PŘÍSNÉ MILOSRDENSTVÍ

Vydal Návrat domů jako svou 96. publikaci. Původně vydáno jako:

A Severe Mercy Přeloženo a vydáno se svolením Hodder and Stoughton Překlad: Drahomíra Hlinková Odpovědný redaktor: Alena Koželuhová Grafická úprava: Tomáš Prchal Obálka: © Gabriela Bríziková (mirv1) Výroba: Miroslav Hora Tisk: Macík Sedlčany