Mafie v Praze

Michal Viewegh Jaroslav Kmenta

Druhé město (2011)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura česká, Detektivky

Nový román od Michala Viewegha — literární thriller napsán ve spolupráci se známým investigativním novinářem MF Dnes Jaroslavem Kmentou.

Léto v metropoli tentokrát na okurkovou sezonu rozhodně nevypadá: na Praze 11 kdosi tajně sleduje, a dokonce fyzicky napadá opoziční politiky a občanské aktivisty, kteří protestují proti chystané zástavbě Trojmezí, krásnou makléřku Dianu z finanční skupiny Patria vydírá ruská mafie a ministr vnitra Stanislav Langross předčasně propustí z programu na ochranu svědků někdejšího lobbistu Darka Balíka, jenž na neznámém místě ukrývá kompromitující materiály na mnoho českých politiků (zvláště pleš náměstka ministra obrany Šestáka se leskne potem víc než dřív). Novináři z MF DNES tudíž náhle nevědí, o čem psát dřív, věhlasný pražský kmotr Mord se musí narychlo vrátit ze své jachty v Chorvatsku a nájemný vrah Ras dostane od příbramského šéfa další „zakázku“ — tak začíná kniha nejoblíbenějšího českého spisovatele, který po deseti románech, dvou povídkových souborech, třech novelách, dvou denících, dvou svazcích fejetonů, dvou sbírkách literárních parodií, několika filmových scénářích, divadelní hře a knížce pohádkové poprvé přichází s detektivkou. Jak tomu však v autorově případě bývá často, i tentokrát jde o čtení jen zdánlivě oddechové.

„Chtěl jsem napsat svižnou a vtipnou detektivku, která ale navíc bude — na rozdíl od méně ambiciózních detektivních příběhů — nebezpečně pravdivým obrazem české reality a její nemilosrdně jízlivou satirou,“ říká o Mafii v Praze Michal Viewegh.

Michal

Viewegh

Mafie v Praze

spolupráce na knize Jaroslav Kmenta

[ druhé město 2011 ]

© Michal Viewegh, 2011

Design © Petr Krejzek, ReDesign, 2011

©Druhé město, 2011

ISBN 978-80-7227-313-3

POZNÁMKA AUTORA

Tento thriller je volně inspirován mnoha trestnými činy, které se v Česku skutečně staly, aniž byli jejich pachatelé odhaleni a potrestáni. Protože mi tento šokující fakt připadá nesrovnatelně důležitější než to, který rok či měsíc se dotyčné události odehrály, zacházel jsem se všemi osobami a letopočty zcela svobodně.

Často jsem postupoval metodou koláže: novinové výstřižky z posledních deseti let jsem roztrhal na tisíc kousků, důkladně je promíchal a potom znovu poslepoval. Nebo jsem ustřihl (obrazně řečeno) půlku obličeje někdejšího ministra vnitra a nahradil ji chlapeckou tváří jeho neméně podnikavého předchůdce. Nebo jsem z pevných žaludků dvou pražských kmotrů vyrobil jeden (ještě odolnější). Nebo jsem náměstkovi ministra obrany uřízl jeho pěstěnou ruku a přilepil mu mafiánskou pracku svírající pistoli. Nebo jsem z několika živých lobbistů udělal jednoho mrtvého. A tak podobně. Bezcharakterních gaunerů je v Česku příliš mnoho, než aby se všichni vešli do jednoho příběhu.

Tato kniha ovšem nemá být a také není další spekulací o tom (namátkou), kdo ještě a proč byl sledován Bártou, jestli Prahu ovládá stále kmotr Janoušek, nebo už kmotr Hrdlička (nebo někdo jiný), kolik si doopravdy nahrabal Gross a kolik Řebíček (a jestli i něco Palaš), co všechno zametl pod koberec Grossův ředitel protikorupční policie Macháně, jak špinavé prádlo pral Langer, co na Národním bezpečnostním úřadě doopravdy dělali Kadlec a Hejl, kolikrát zneužil starosta Jančík pravomoc veřejného činitele, jestli sbíral Tlustý kompromitující materiály na Špidlu, co dělal Šlouf pro Mrázka a co dělá pro Lukoil, jestli poslal kmotr Paroubkovy dcery Benda likvidační komando na chorvatské mafiány, kdo vydělal na absurdně předražené kartě opencard, kdo vytuneloval Slavii, které vyšetřování ovlivňovala Vesecká, do kterého zasahovala ministryně Kovářová a do kterého vrchní státní zástupce Rampula, kolik dostal ministr Němec za propuštění katarského prince a jestli nechal sledovat ministra spravedlnosti Pospíšila, kolik půjčil Krejčíř sociálním demokratům, v čem jede bývalý svazák Vlčák, v čem Klausův přítel Velek a v čem Paroubkovi přátelé Kočkovi (a jak dobře se znají s ruskými mafiány), jaké máslo na hlavě má Rittig, jaké Jurečko a jaké Tvrdík, o kolik desítek milionů si řekli Barták a Dalík (a kolikrát), proč se Barták sešel v bratislavské vinárně se šéfem protikorupční policie Vrbou, který ho měl vyšetřovat, proč se v karlovarské kavárně sešel Janoušek s náměstkem vrchního státního zástupce Grygárkem, kdo shodil zbrojaře Muselu z posedu, kdo a proč pobodal a oběsil policejního ředitele Janečka, kdo zastřelil Bělu a Šebestu a kdo střílel na Klimenta, na kterých soudech a policejních útvarech měl Mrázek své lidi a kdo všechno měl zájem na jeho zabití, nebo jestli Krejčířova otce unesli a zavraždili Spěvák a Starka a tak dále a tak dále. Tato kniha není investigativní žurnalistika, nýbrž román. „Román vyslovuje dobře formulované lži, jež v sobě obsahují tvrdou pravdu. V tom spočívá jeho paradox, jeho velikost, jeho svůdná nebezpečnost,“ říká britský spisovatel Julian Barnes. Mým cílem bylo popsat skutečné události a skutečné osoby podle nezadatelného práva beletristy. Zamýšlel jsem napsat fiktivní thriller, jenž dodrží všechna pravidla žánru (včetně zábavné nadsázky), ale současně vysloví tvrdé pravdy o současném Česku plném zkorumpovaných politiků, loutkových soudců a státních zástupců, bezcharakterních primátorů a zlodějských starostů, policejních gangů a gangsterských podnikatelů, všehoschopných mafiánů a jejich bodyguardů (bývalých policistů), vekslácko-estébáckých ekonomických klanů, cynických lobbistů, podivných bezpečnostních agentur, skrytých kamer a tajných odposlechů, stamilionových provizí, výhružných esemesek, záhadných směnek, akcií na doručitele, ilegálních stranických kont a černých stranických duší, vytunelovaných bank a fondů, podvodných konkurzů, podstrčených pistolí, neobjasněných únosů, nevyšetřených vražd a vražd vydávaných za sebevraždy, vojenských zásahů v redakcích televizí a tak dále a tak dále. Chtěl jsem napsat svižnou a vtipnou gangsterku, která navíc bude (na rozdíl od méně ambiciózních thrillerů) nebezpečně pravdivým obrazem současné české reality a její nemilosrdně jízlivou satirou.

Koláž je v uměleckém světě uznávaným a hojně používaným postupem, protože si však nejsem jistý jejími právními aspekty, musím zde odcitovat, co napsal v předmluvě thrilleru o smrti lady Diany spisovatel Tom Cain (bezpochyby též veden obavami z případného soudního stíhání): „K napsání této knihy mě inspirovaly skutečné události a přetrvávající spekulace, které je doprovázejí. Kdekoli to bylo vhodné, snažil jsem se respektovat známá fakta. Přesto jde o výslovnou a jednoznačnou fikci. Kategoricky prohlašuji, že nemám v úmyslu odhalit žádnou domnělou konspiraci, která až dosud zůstala neodhalená či utajená. Investigativní novináři a policejní detektivové se pokoušejí najít odpověď na otázku: ‚Co se stalo?‘ Jako spisovatel jsem se pokusil použít svou představivost a vypracovat odpověď na zcela odlišnou, hypotetickou otázku: ‚Co kdyby…?‘“

Nedokážu záměry románu Mafie v Praze formulovat lépe, a proto se k výše uvedenému prohlášení v jeho plném znění připojuji.

Michal Viewegh

PODĚKOVÁNÍ

Největší dík patří novináři Jaroslavu Kmentovi, který mi vyprávěl bezpočet znepokojivých příběhů ze zákulisí české politiky a jehož články v deníku MF DNES a faktografické knihy Kmotr Mrázek, Krakatice, Válka kmotrů a Svědek na zabití jsem s jeho laskavým svolením využil jako inspirační zdroj (současně musím zdůraznit, že některé detaily popisující práci novinářů výše zmíněného deníku jsou ryzí fikcí).

Neméně upřímně bych chtěl poděkovat následujícím policistům: Hynku Vlasovi, bývalému náměstkovi ředitele Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu; Josefu Lottesovi, vrchnímu komisaři oddělení vražd na pražském policejním ředitelství; komisařům Martinu Beránkovi a Petru Burianovi a také vrchnímu inspektorovi Alexandru Valinovi.

Za mnoho užitečných informací ze světa financí (pro mě značně nesrozumitelného) vděčím někdejší makléřce Tereze a Martinovi z Patria Direct.

PROLOG

Jako většina mladých lidí, kteří musí každé pondělí ráno do práce, se i tahle dvojice chodila bavit v pátek nebo v sobotu večer. Tentokrát se rozhodli pro sobotu.

Když se ze svého oblíbeného klubu vraceli, byla už pochopitelně neděle. Půl třetí ráno. Ulice Prahy 11 byly úplně vylidněné. Dívka si podnapile pozpěvovala píseň od Céline Dionové, mladík mlčel. Tu a tam si odplivl, a navíc šoupal podrážkami po asfaltu. Nesnášela to. Věděla, že je to jedna z těch chvil, kdy se rozhoduje, zda se po příchodu do podnájmu pohádají, nebo pomilují. Obojí v sobě mělo něco přitažlivého. Rozhodla se tomu nechat volný průběh.

V ulici Brodského si pod zadním sklem staré bílé škodovky, na kterou pouliční svítilna vrhala kužel nažloutlého světla, všimla plyšového psíka s kývací hlavou. Ukázala na něj umělým nehtem.

„Haf haf!“ zaštěkala, aby se přece jen pokusila přivolat zpátky něco z předchozí veselé nálady.

Mladík se zatvářil pobaveně.

„A hele,“ promluvil konečně. „Už chybí jenom plato vajíček.“

Dívčin smích odpovídal vtipu o třídu lepšímu. Hoch nepatrně ožil.

„A pán v klobouku, samozřejmě,“ ucedil.

Znovu se hlasitě zasmála, což ho potěšilo a povzbudilo.

Rozhlédl se, zda jej čirou náhodou někdo nepozoruje, opřel se rukama o zaprášenou kapotu a trochu ten vrak rozhoupal; nepředpokládal, že by čtvrt století starý vůz měl alarm.

Ke zklamání dívky se hlava psíka na rozdíl od auta vůbec nepohnula.

Navíc měl divné oči.

Jakoby prázdné.

PONDĚLÍ

.

1

Rasa v půl čtvrté ráno probudilo vytrvalé skřípání plechu.

Zvuk přicházel z místa kdesi pod střechou. Marně zkoušel znovu usnout. Tohle se mu stávalo už několik let – tady na Vystrkově, doma i jinde. Třeba letos na Kanárech celý týden prakticky nespal. Kanárské ostrovy miloval, létal tam dvakrát třikrát ročně. Mezi všemi těmi německými důchodci si nepřipadal starý, klidně i tančil. Aby měl s kým, zavolal nějaké ženské. Jedeš, oznámil jí. Ječely radostí. Někdy jim dokonce dovolil, aby si s sebou vzaly děcko. Jenomže stejně nespal. Ženská a dítě dávno chrněly, a on seděl na balkoně a pozorně si prohlížel auta, která na kruhovém objezdu pod hotelem projela víc než dvakrát. Ve dne to nebylo o moc lepší. Měl nervy na pochodu. Když se do písečných dun přiřítil místní policista na motorové čtyřkolce, málem dostal infarkt. Všichni rekreanti policistovi s úsměvem mávali. V tom byl ten rozdíl mezi Rasem a ostatními lidmi.

Ještě se ani nezačalo rozednívat. Chvíli hleděl do tmy pokoje, potom vstal a rozsvítil. Lampa jako vždy pomrkávala, napětí v celém areálu léta kolísalo. Umyl se a vyšel před vilu.

Černou hladinu Orlíku čeřily nízké vlnky. Odjakživa to tu měl rád, a z Příbrami sem navíc bylo blízko. Rozhlížel se. Nakonec to objevil: vítr lomcoval uvolněnou částí okapu. Byly časy, kdy se tu věci opravovaly, pomyslel si Ras. Dneska se neopravují.

Ve vilce Chemika se už taky svítilo. Divná doba, když nikdo nemůže spát. Není divu. Na nic se člověk dneska nemůže spolehnout, nikomu nemůže věřit. Šéf třeba v lize koupí zápas a tým soupeře přesto vyhraje, protože sudího někdo přeplatil.

A navíc se rozhodčímu pak ani nic nestane. No kde to jsme?

Jeden den ti říkají brácho, a druhý den tě oddělají. Tak to je, říkal si Ras. Nic není, jak bývalo. Hotová džungle. Každý, kdo má deset milionů, si hned myslí, že je tygr. A pak jsou tu všichni ti Rusové, Čečenci, Arméni, Chorvati a další cizáci, kteří to tady úplně přeorali. V tomhle byl Ras odjakživa patriot.

Přitáhl gumicuky na plachtě, kterou byl přikrytý rolls – royce. Auta po mrtvých v Rasovi odjakživa vyvolávala zvláštní sentiment. 570 koní, zrychlení na stovku za necelých pět vteřin – jenže co je vám to platné, když jste mrtvý, říkal si.

Jako předchozí majitel tohoto auta. Všechno je relativní. Ras za svůj život zabil celkem sedm lidí, což mu ve světě zločinu (on sám jej nazýval polosvěť) dodávalo zcela výlučnou prestiž, ale v běžném životě z něj týž fakt naopak automaticky dělal vraždící monstrum. Podobné novinářské nesmysly si Ras samozřejmě vůbec nepřipouštěl, ovšem byly chvíle, kdy cítil jakousi podrážděnou a pochopitelně nenaplněnou touhu všem těm normálním lidem vysvětlit, že není žádná zrůda. Že je taky jenom člověk. Připomínal zklamaného spisovatele, který se těší uznání odborné kritiky, ale z normálních lidí ho nikdo nečte.

Ras se vrátil do vily a uvařil si čaj. Zažil v životě leccos a většinu věcí už bral stoicky, jenže maličkosti ho dokázaly rozčílit. Jako tyhle šipečky na obalu sušenek: JAKOBY ukazují k místu, kde je ÚDAJNĚ možné obal roztrhnout, jenomže člověk si může oči vykoukat, ale žádné takové místo tam NENÍ!

Prostě NENÍ! Žádná perforace nebo takový ten provázek, kterým můžete obal rozříznout. NIC! Ras se marně pokoušel dostat k sušenkám nehtem. Kdo to vyrábí? Jeho pohyby se zrychlovaly. Nakonec zkusil obal roztrhnout zuby, ale ani tentokrát neuspěl. Co je to za balení, když ho neotevře ani dvoumetrový chlap?!

„Kurva!“ zařval.

Mrštil sušenkami na zem, vytáhl zpod polštáře Colt Defender a vystřílel do nich všech osm nábojů. Uši měl zalehlé.

Aspoň už neslyšel ten zatracený okap. Prudce oddychoval.

V sousedních vilkách se postupně rozzářila všechna okna, ale jinak se vůbec nic nedělo. Člověk si tu zřejmě může po ránu střílet, jak chce. Kdyby někdo střílel po něm, pomoci se nedočká, uvědomil si trpce Ras. Chemik má oční zákal, takže v téhle chvíli někde naráží brokovnicí do stromů, pomyslel si.

Bylo by to k smíchu, kdyby to nebylo k pláči. Chemik byl kapitola sama pro sebe. Ještě pořád nesehnal tu kyselinu, přestože na to měl tři dny. Tři dny! A s tímhle lidským materiálem má Ras pracovat. S polovičním slepcem! No kde to jsme? Tahle země je už úplně vytunelovaná, uvědomil si Ras. Lidsky vytunelovaná. Konečně se mu vrátil sluch. Chemik bohužel zrovna vykopl dveře. Ras se ušklíbl. Zajímalo by ho, za jak dlouho ty dveře někdo opraví.

„Ježíšikriste, Rasi, co zas vysiluješ?“ blekotal Chemik s brokovnicí v ruce, bledý jako maliní zespodu.

„Ty sušenky snad vyrábějí úplní debilové,“ vysvětlil mu Ras.

2

Dárku Balíkovi bylo pětapadesát a i nadále působil elegantně, jen začal vypadat výrazně starší. Pět měsíců skrývání v konspiračních bytech nevylepší vzhled nikomu. Zešedivěly a prořídly mu zbylé vlasy, ztratil většinu svalstva a z těch šunkových baget s majonézou, salámových pizz a smažených kuřat z KFC, které mu do omrzení nosila policejní ochranka, přibral pět kilo. Obden ho také bolela záda, měl chronické problémy s trávením – a pochopitelně i se spánkem.

Věděl příliš, aby mohl spát klidně.

Svůj díl na tom samozřejmě měly i všechny ty kartony toskánského červeného, které v posledních měsících vypil. Vínu ovšem Dárek Balík nic nevyčítal, naopak. Bez pití by ty nekonečné osamělé večery nepřežil. Víno bylo jeho jediným společníkem. Naslouchalo mu a pomáhalo zvládnout výčitky, zoufalství a strach.

Strach ze dne, kdy ho z programu na ochranu svědků propustí, aniž by mu předem zajistili to, co mu ministr vnitra osobně slíbil: změnu identity.

Nový život.

Dnes ráno se Svědek probudil čtvrt hodiny před pátou a už neusnul. Venku svítalo. Vstal, přešel do malé kuchyňky s výhledem na rezivějící vrata garáže a pohledem zkontroloval těch několik posledních věcí, které pro něho ještě byly v životě důležité: zatažené žaluzie, fotografii dcery a dřevěnou krabici s šesti lahvemi z Castella di Verrazzana. Potlačil nutkání jednu otevřít, uvařil si silnou kávu a přitáhl si včerejší noviny, aby je konečně dočetl. Ochranka mu na jeho přání každý den kupovala čtyři nejčtenější deníky a občas mu tu nechali i nějaký bulvární plátek, jehož čtením si krátili službu oni. Zprávy z české politiky dokázaly Darka Balíka jakžtakž rozptýlit: informace, které v průměrně charakterním čtenáři vyvolávaly pobouření a hnus, v někdejším lobbistovi vzbuzovaly pouze cynické pobavení.

Dnešek se v tomto ohledu ničím nelišil: jediný text, který se trochu blížil skutečnosti, napsal jako obvykle Alexandr Lounský z MF DNES a týkal se zastrašování občanských aktivistů na Praze 11. Lounský má slušné informační zdroje, uvědomil si znovu bývalý lobbista, který stejně jako zmíněný novinář dávno pochopil, o co na Jižním Městě ve skutečnosti jde: o Trojmezí. O dva a půl milionu nezastavěných metrů čtverečních.

Všechno ostatní v novinách byla virtuální realita. „Analýzu“ staré kauzy stíhaček Gripen (devatenáct miliard šest set šedesát milionů, pamatoval si to zcela přesně) si Dárek Balík ještě přečetl s jakousi blazeovanou shovívavostí, ale článek o roli exministra spravedlnosti v případu katarského prince ho rozesmál nahlas: jaksi v něm postrádal klíčovou informaci jak o oněch třech milionech dolarů, tak o Krejčířovi a hotelu Fórum. Stejná rádobyinvestigativní fraška byl ten rozhovor s ministrem vnitra: žurnalista se naivně dotazuje, zda si Ministr uvědomoval, že nepřímo spolupracoval s Mrázkem a dalšími mafiány, takže Ministr jako vždy křivě odpřísáhne, že nikoli, a pochopitelně znovu vytasí své dvě bezpečnostní prověrky – jenže chudák pisálek očividně neví, že bezpečnostní prověrky uděluje NBÚ, to jest mafiáni.

Viď, Hejle? ušklíbl se v duchu Svědek.

Kořeny lobbistova cynismu nebylo těžké dohledat. Dvacet let se pohyboval v české politice, což bylo věru děsivé panoptikum. Podobně jako například přepracovaný policista z mravnostního nebo třeba telefonistka z Linky bezpečí, i Dárek Balík nahlížel na život značně posunutou optikou: měl pocit, že společnost tvoří jen grázlové a devianti. Prohnilý svět české politiky jej ovšem stále ještě víc přitahoval, než odpuzoval; i proto denně četl čtvery noviny.

Dnes se však tahle ponurá kratochvíle obrátila proti němu: když si po půldruhé hodině pročítání serióznějších novin přitáhl pomačkané předvčerejší Aha!, spatřil na titulní straně malou barevnou fotografii. Poznával ji: byl na ní český premiér, jeho poradce, dva právníci z advokátní kanceláře ČSSD Jansta a Kostka, Primátorův spolužák z gymnázia JUDr. Muzikář a tři lobbisté.

Dárek Balík stál uprostřed.

Jeho obličej grafik opatřil červenou šipkou.

Pod snímkem byl krátký článek ostře polemizující s programem na ochranu svědků. Čtyřhvězdičkové hotely a drahé italské víno pro kriminálníka! hlásal titulek. Tohle platíme z našich daní!

Ucítil důvěrně známé bodnutí u srdce. Zalitoval, že si noviny neprohlédl dříve – teď před ním měli dva dny náskok.

Možná mu je tady nechala ochranka záměrně. To bylo klidně možné. Nedivil se už ničemu. Hrbil se nad článkem a pročítal jej znovu a znovu a snažil se z něj vyčíst všechny skryté náznaky.

Hledal ono skutečné sdělení.

Při čtvrtém čtení pocítil cosi velmi podobného tomu, co se v jazyce detektivní literatury označuje jako chladný dotek smrti.

Minulost jej definitivně dostihla, uvědomil si Dárek Balík.

3

Žlutočerný Sonim Enduro pípl přesně v pět dvacet.

Byl to vodovzdorný, prachuvzdorný a nárazuvzdorný outdoorový přístroj pro ty, kteří mobilní telefon považují za užitečný komunikační nástroj, nikoli za módní doplněk.

Marek Konwicki k takovým lidem patřil.

Dnešek byl pro něho mimořádně důležitý den: čekal jej přijímací pohovor do sportovní redakce MF DNES. Možná by si proto mohl povolit výjimku a přispat si, ale Marek se už v životě přesvědčil, že výjimky jsou cestou do pekel. Když člověk udělá výjimku jednou, příští týden to klidně zopakuje znovu.

A všechno je špatně.

V koupelně své čerstvě pronajaté, a tudíž téměř nezařízené garsoniéry strávil čtyři minuty; obléknout si běžecký úbor, který si nachystal už večer, mu trvalo o dvě minuty méně. Na chodbě se obul do ostře zelených adidasek a seběhl po schodišti dolů. Když ve vstupních dveřích paneláku zapínal na svém levém zápěstí sporttester Garmin a vyběhl do ulic převážně ještě spícího sídliště, bylo přesně půl šesté.

Den začal dobře, říkal si spokojeně.

V sobotu ráno vyběhl jen tak nazdařbůh (trochu se pak motal mezi všudypřítomnými paneláky a dvakrát se ocitl v pasti dálničních přivaděčů bez přechodů pro pěší), ale včera se podíval do internetové mapy a dnes se vydal opačným směrem: před hotelem Chodov přeběhl ulici Mírového hnutí, podél plechové ohrady stavební firmy Skanska běžel ke Košíkovskému potoku a podél něj pak až do přírodního parku Hostivař. Prvních pět minut věnoval jako vždy pomalejšímu rozklusání a sérii protahovacích cviků. Běželo se mu dobře, ranní vzduch byl ještě příjemně chladný. Po druhém kilometru Garmin zavibroval a Marek se podíval na displej: čtyři minuty a dvacet sedm vteřin. Adrenalin už začal pracovat, uvědomil si. Z rozrušení před dnešním pohovorem běžel rychleji, než měl původně v plánu. Přinutil se zvolnit. Původně chtěl oběhnout celou Hostivařskou přehradu, ale po nějaké době se cesta náhle ztratila, takže se musel vrátit. Když se dostal nazpět k hlavní silnici, všiml si velkého předvolebního billboardu starosty Prahy 11 (byl sice zjevně určen pozornosti řidičů, ale Marek jej snadno přečetl i z poměrně ostrého úhlu).

Pomůžeme mladým rodinám s bydlením

Vyhlásíme válku hernám a zastavárnám

Budeme pokračovat v boji proti psím exkrementům

Zachováme množství zeleně

Zřídíme více parkovacích míst

Postavíme Domov pro seniory

Garantujeme vyrovnaný rozpočet

Starosta se na fotografii usmíval a prstem kreslil srdíčko na zamlžené sklo; v pozadí za ním stálo pět statných, nakrátko ostříhaných mladých mužů v kožených bundách. Sporťák dva z nich poznal: bývalého boxera těžké váhy z Ústí nad Labem a jednoho dosud aktivního thaiboxera. Zbylí tři vyhlíželi spíše jako příslušníci diskotékové ochranky. Nebo skinheadi, říkal si Marek. Ten vlezlý populismus srdíčka jakžtakž chápal – ale proč si k tomu Starosta zároveň nafotil i ty agresivně vyhlížející svalovce? uvažoval za běhu. Metoda cukru a biče?

Ještě netušil, že to odhadl správně.

Nebylo to ostatně nic těžkého: vyvolávat přesně tenhle dojem byl Starostův záměr.

4

Pochůzkář měl za sebou čtyři vcelku bezútěšné dny volna a nyní ho čekaly dvě denní a dvě noční dvanáctihodinové služby.

Denní služba začínala v osm hodin obvyklou instruktáží v kanceláři Nadporučíka, ale Pochůzkář jako vždy přišel na služebnu Policie České republiky – Místní oddělení Prahy 11 už krátce po půl osmé. Z jedné ze dvou malých cel uslyšel opakované opilecké zařvání. Pozdravil se s přítomnými kolegy, útrpně vyslechl několik tradičních vtípků týkajících se osamělého způsobu, kterým už několik let trávil volné dny, a v tmavé dusné šatně se převlékl do tmavomodré letní uniformy. Řev sílil. Pochůzkář došel chodbou k celám a nahlédl dovnitř.

„Potřebujete něco?“

„Jo,“ zasmál se zadržený muž (sotva třicátník, jehož chrup byl nápadně nekompletní). „Cigára a jedno kapučínko!“

Ještě nedokázal stát bez opory, takže se musel přidržovat mříží. Byl do půli těla nahý a pot, prach a zaschlé zbytky zvratků mu na kůži vytvořily osobitou mapu. Mapu lidského ztroskotání, pomyslel si praporčík.

„Co čumíš, kreténe? Hajzle!“

Přitiskl obličej k mřížím a pokusil se na policistu plivnout, ale slina mu sjela po bradě dolů.

„Hajzle! Svině! Vypni tu kameru a pojď mě praštit! Pojď mi rozbít držku, pojď, ty svině!“

„Proč bych to dělal?“ odpověděl klidně Pochůzkář a ukázal na rozseknutou bradu zadrženého muže. „Tohle přece zvládáš sám.“

Otočil se k celám zády a pohledem i pohmatem se ujistil, že má vše potřebné: klíče, mobil, doklady, odznak s číslem, vysílačku MATRA (slangově obvykle přezdívanou drát), čepici, obušek, pouta i pepřový sprej. Doprovázen slábnoucími invektivami opilce přešel do místnosti dozorčího.

„Á, náš Serpico,“ řekl jako vždy s úsměvem dozorčí.

„Nazdar,“ pozdravil Pochůzkář.

Vytáhl z kapsy klíč a odemkl svou skříňku, z níž si vyzvedl služební pistoli CZ 75 D COMPACT, ráže 9 mm Luger. Do místnosti mezitím vstoupila kolegyně Zuzana, přestože byla ještě v civilu – patrně se mu chtěla předvést v těch červenobílých letních šatech, domyslel si Pochůzkář. Na čtyřicet let vypadala velmi dobře, ale sama věděla nejlépe, že tomu tak nebude věčně.

„Tak jestlipak jsi o víkendu griloval, Ráďo?“ zajímala se.

„Když bylo tak pěkně?“

V podpaží měla už teď ráno tmavé kruhy. Na podobné otázky byl Pochůzkář připraven. Sklouzl očima z nástěnky s mapou míst s častým výskytem krádeží (označená místa se bohužel téměř slila v jeden velký šrafovaný rybník) a pohlédl rozvedené kolegyni do očí.

„A víš, že jo?“ zalhal beze studu.

„Jo? A co to bylo? Co konkrétně jsi na ten tvůj slavnej gril hodil?“

„Jenom klobásky,“ odpověděl Pochůzkář a pokrčil rameny:

„Grilovali jsme s mámou a se ségrou.“

Dobře věděl, že jakákoli zmínka o sestře každou konverzaci rychle ukončí.

„Jo tak,“ sklopila oči Zuzka a šla se převléknout.

Třiačtyřicetiletý Pochůzkář se jmenoval Radek Staněk. I on byl rozvedený, ale na rozdíl od Zuzany bezdětný. Jeho o čtyři roky mladší sestra byla mentálně postižená. Radek se s jejím stavem již smířil, avšak v dětství a v raném mládí mu pohled na ni často přivodil nezvladatelný záchvat vzteku: připadalo mu to strašně nespravedlivé.

Spravedlností byl odjakživa posedlý. Nezdravě posedlý, říkávala jeho žena, která mu marně připomínala, že spravedlnost je v lidském životě spíše příležitostný luxus než automatický nárok.

„Ber věci s větším nadhledem,“ radila mu bezpočtukrát.

„Víc se usmívej.“

Ale Pochůzkář jako by ji neslyšel. Kdykoli se setkal s nějakou zjevnou lží či křivdou – v obchodě, na parkovišti, v politice, na úřadě nebo v manželství – v jeho chování se objevila místy až nesympatická urputnost. V posledních týdnech si například vystříhával všechny články o tzv. konkurzní mafii a vzrušeně a obsáhle z nich pokaždé citoval otráveným kolegům. Dnešek nebyl výjimkou.

„Poslouchejte,“ oslovil je na ranní poradě. „V 10.15 přijde návrh na konkurz k soudci Berkovi a v 10.31 je konkurz vyhlášenej?! Je tohle možný?!“

Velitel směny rezignovaně rozhodil rukama.

„Je, Ráďo. Jak sám vidíš.“

„I když si tu pohledávku vůči firmě, kterou si vyhlídli, úplně vymysleli? I když žádná pohledávka nikdy neexistovala?!“

„Dobrý,“ pravila Zuzka, „ale proč se tak rozčiluješ?“

Pochůzkář jim zamával výstřižkem před očima.

„I když prokazatelně koupili i právníka firmy, kterou pak položili?!“

Nadporučík udeřil dlaní do stolu. Instruktáž měla členům směny trvat maximálně deset minut – a kvůli Radkovi se to pokaždé protahovalo.

„No a co? Kašli na to!“

Pochůzkář se konečně vzpamatoval – a přikývl. Naštěstí mu zbylo tolik rozumu, aby si uvědomoval (tedy pokud mu ta či ona zjevná nespravedlnost právě nezatemnila mysl), že je na nejlepší cestě stát se jedním z těch pouličních bláznů, kteří si povídají pro sebe a nadávají na všechny a na všechno.

„Naše práce je tohle,“ řekl Nadporučík a přisunul k němu několik kamerových fotografií statného mladého muže, který ve stanici metra Háje a Roztyly opakovaně přepadal a okrádal seniory. „Pochopíš to konečně?“

„Ale jo,“ ujistil nadřízeného Pochůzkář co možná rychle – ovšem nikdo z policistů v Nadporučíkově kanceláři tomu ani za mák nevěřil.

5

Kdykoli se v příštích měsících a letech Diana Renková probírala v paměti prvními hodinami tohoto dramatického týdne, nedokázala najít žádné znamení (na tyhle věci věřila), které by naznačovalo, že se její život tak zásadně změní. Ať vzpomínala sebevíc, nemohla přijít na nic mimořádného.

V pondělí ráno vstala jako každý všední den v půl sedmé (na víkend jezdila na Moravu za mámou, která ji nechávala spát klidně i do jedenácti), osprchovala se, vklouzla do županu, uvařila si zelený čaj a připravila malou snídani. Pohlédla na velkou zarámovanou fotografii, kterou jí před devíti lety poslal Luigi.

Od té doby si ji věšela nad kuchyňský stůl v každém bytě, kde bydlela: zámek, kamenná hradní věž, cypřiše, vinice. Uměla si představit, jak by to zhodnotil psychiatr.

Nemyslet na minulost, říkala si. Užívat si dne. Být ve třiceti svobodná není handicap. Žít nezatížená iluzemi, ale spokojená. Nekazit si život maličkostmi, umiňovala si v duchu jako už tolikrát. Víc číst. Uklidit koupelnu. Zamilovat se. Dojedla jogurt a potom si v hlavě telegraficky prošla seznam úkolů, které na ni dnes čekají v práci. Za minutu s tím byla hotová. Bavilo ji vydělávat firmě (a sobě) peníze, ale nesměla o tom dlouho přemýšlet. Vstala a jako obvykle roztržitě přecházela po novém dvougeneračním bytě, v němž si ani po půl roce nezvykla.

I dnes ji prázdné místnosti nepříjemně usvědčovaly, že své životní představy stále ještě nedokázala naplnit: v dětském pokoji byl jen sušák na prádlo a běžecký trenažér a v manželově pracovně chybělo úplně všechno – jaksi včetně manžela. A navíc tu byly ty iritující závady. Přestože si na převzetí bytu přivedla odborníka, majitele malé stavební firmy, všechny skryté závady se jim stejně nepodařilo odhalit. Dnes ráno zkontrolovala očima jen puklinu mezi smetanově bílou zdí kuchyně a stropem, zatímco nerovnosti v mramorové dlažbě, zkřížené dveře šatní skříně a potrhané silikonové těsnění mezi omítkou a dřevěným obkladem dveří naopak vědomě ignorovala, aby si v den svých třicátých narozenin nekazila náladu. Za chůze se postupně oblékala. Hlavně nic vyzývavého, to bylo jako vždy hlavní kritérium. Od patnácti let poslouchala, že je nádherná nebo přímo sexy, a právě proto se snažila na sebe neupozorňovat; pro jedinou ženu mezi osmi makléři, navíc nádhernou a sexy, to ovšem byl těžko splnitelný úkol. Lehce se nalíčila, přetřela si lodičky houbičkou s tekutým voskem a vyleštila je. Umyla si ruce, rozhlédla se, zkontrolovala obsah kabelky a pečlivě zamkla. Když vyšla ven, nasadila si tmavé sluneční brýle a připojila se k lidem pospíchajícím na metro, padl na ni smutek. Už sedm měsíců s nikým nechodila, máma byla dvě stě čtyřicet kilometrů daleko a tátu viděla naposledy před deseti lety. Frekvence abiturientských srazů, napadlo ji nedávno. Dneska jí bude třicet – jenže vzhledem k tomu, co věděla, bylo krajně nepravděpodobné, že by se ozval.

Měla kulaté narozeniny, ale bylo to stejně osamělé ráno jako všechna předchozí.

6

Marek Konwicki se znovu ocitl v ulicích s hustým provozem, a tak rychle zamířil do míst, kde včera na mapě objevil další velké plochy zeleně (věděl už, že ona rozlehlá oblast zahrnující meandry Botiče se nazývá Trojmezí). Dlouho běžel po hezké cestě podél smíšeného lesa a potom se pustil po úzké asfaltce vedoucí řídkým porostem zpátky na jih. Poslední kilometr zvolnil tempo a spíše vyklusával. Takto pomalu přeběhl ulici Mírového hnutí a před panelákem v ulici Brodského, kam se minulý týden nastěhoval, přešel do chůze a na sporttesteru stiskl tlačítko stopek: jak si předsevzal, běžel něco málo přes hodinu. Bylo krátce po půl sedmé ráno, město se sotva začalo probouzet – a on už měl v nohách přes třináct kilometrů. Takový začátek dne měl rád.

Jednatřicet let, atletická postava, hezky tvarované rty, pískové vlasy, modré oči. Kdyby se dokázal vidět pohledem žen, které se v jeho okolí během let v Turnově pohybovaly, mohl by si mezi nimi vybírat – jenomže on byl ke svému přitažlivému zevnějšku místy až komicky slepý. Navíc v jeho životě zatím nenastaly příslušné příležitosti: příliš sportoval (basketbal, box) a příliš pracoval (denně psal články o sportu do regionální přílohy MF DNES). Navíc nekouřil, a dokonce ani nepil.

V Turnově ho tudíž většina žen a dívek považovala za nudného suchara. V jednom gymnaziálním období (netrvalo po pravdě ani týden) se tuhle nepopulární image pokusil nabourat, ale jediné, co se mu podařilo doopravdy rozbít, byla jeho hlava a ten hezky vykrojený horní ret.

Bývalé přítelkyni ovšem jeho asketismus vyhovoval: sama pila výlučně jasmínový čaj. I ona se narodila a žila v Turnově, nicméně její velkou láskou bylo Japonsko. Onen milostný vztah se zrodil při dávném pobytu v Tokiu a trval dodnes: česala si vlasy do drdolů, které propichovala jehlicemi, naučila se aranžovat květiny a zbožňovala suši. Markovi už všechny ty květinové kompozice a syrové ryby s rýží lezly krkem, ale dlouho neřekl nic. Podobně mu šlo na nervy to, jak se jeho dívka prakticky neustále usmívala a jak se při pozdravu postřehnutelně ukláněla. Snažil se pro její výstřední zálibu najít pochopení (někdo zase sbírá pivní tácky a podobné blbosti, říkal si), ale na mysl se mu přesto znovu a znovu vracelo slovo úlet.

Byli domluveni, že mu v sedm ráno zavolá, aby ho před dnešním přijímacím pohovorem povzbudila, ale patrně zapomněla. Mrzelo ho to zejména proto, že s ní chtěl konzultovat volbu oblečení. Z Turnova si přivezl tmavošedý oblek, ve kterém před čtyřmi roky promoval, ale když si ho po osprchování oblékl, připadal si v něm krajně nesvůj. Zamračil se a sako i kalhoty odhodil na postel. Žlutočerný Sonim Enduro i nadále mlčel. Vzal si džíny a oranžové tričko s krátkým rukávem a obul se do lehkých sportovních sandálů.

Ano, chtěl se stát novodobým Otou Pavlem sportovní žurnalistiky – ale odmítal se kvůli tomu někomu podbízet.

7

Novinář MF DNES Alexandr Lounský, kterému nikdo (samozřejmě kromě jeho početných nepřátel z řad zkorumpovaných politiků a pochybných podnikatelů) neřekl jinak než Saša, jen málokdy snídal doma. Takhle brzy ráno měl žaludek ještě příliš stažený. Rozloučil se s dětmi a se ženou, obul si mokasíny a otevřel tu obrovskou koženou kabelu, kterou dostal loni od Renaty ke čtyřicátým narozeninám (manželka věděla, že si z redakce nosí celé šanony různých materiálů, a proto záměrně vybrala aktovku, která velikostí připomínala palubní zavazadlo; neuvědomila si ovšem, že když tuhle megatašku hubený a subtilní Saša skutečně zaplní celou, bude mít s jejím přenášením nemalé problémy). Přesvědčil se, že obsahuje vše, co obsahovat má: peněženku, doklady, novinářský průkaz, vstupní kartu, netbook, tři mobilní telefony, diář, skládací deštník, papírové kapesníky, digitální záznamník Sony, malé odposlouchávací zařízení v podobě klíčů od auta, ultratenký digitální fotoaparát Panasonic, pepřový sprej, elektrický paralyzér – a dnes navíc i objemnou plastovou složku s nejnovějšími informacemi o Praze 11. Vzepřel odhodlaně aktovku a vyšel z bytu.

Odjakživa slýchával, že je hubený jako lunt a že musí víc jíst, ale poslední dobou mu to říkali už úplně všichni, a tak se opravdu snažil: k obvyklé šunkové bagetě si cestou na tramvaj zakoupil ještě borůvkový muffin. Na zastávce čekala asi desítka lidí. Jako téměř každý den i tentokrát zaslechl ruštinu. Připadalo mu, že počet Rusů v Praze roste geometrickou řadou.

Nebyl žádný rusofob, v Moskvě měl několik dobrých přátel, ale případy tzv. násilného převzetí firem, o kterých mu vyprávěl jeho přítel Plukovník, v něm vyvolávaly jisté znepokojení.

Tramvaj číslo 7 přijela v souladu s jízdním řádem přesně čtyři minuty před půl devátou, což vzhledem k tomu, co Saša věděl o Primátorovi, Dopravním podniku, kartě opencard a dalších souvisejících věcech, považoval za malý zázrak. Ale co když má Renata pravdu, třeba je skutečně zbytečný škarohlíd, polemizoval v duchu sám se sebou. Věčný kverulant. Možná si jenom všemi těmi vytunelovanými bankami a kampeličkami, zločinnými spolčeními a podvodnými prodeji pražských pozemků, paláců a firem úplně zabarikádoval životní obzor.

Možná už kvůli tomu svinstvu, kterým se denně brodí, nedokáže vidět nic jiného. Přinejmenším to bylo smutné. Jeho první asociací na slovo letiště není ani letadlo, ani třeba dovoleny nýbrž korupce. Kolem projede rolls-royce – a okamžitě bude myslet na vraždy. A tak dále. Nedokázal se zbavit pocitu, že (řečeno slovníkem fotbalových bossů) celý Česko je cinkly.

Na zadní plošině se hlučně bavila čtveřice studentů, ale Saša předpokládal, že na Albertově vystoupí. Nemýlil se. Při pohledu na jejich mladé, rozesmáté obličeje si s překvapivou nostalgií připomněl léta na Karlově univerzitě – za rok ho od promoce bude dělit dvacet let. K neuvěření. Když na Palackého náměstí tramvaj se skřípotem odbočila na most, Saša na billboardu zavěšeném na fasádě rohové budovy spatřil obrovskou fotografii usmívajícího se Primátora.

Praha je dobrý hospodář, hlásal text.

Možná bych měl vážně snídat doma, pomyslel si Saša.

Takovéhle věci by neměl člověk vidět nalačno.

8

Bílošedá mračna nad Letnou v ranním větru doslova letěla a téměř stejně rychle jel i Ministrův řidič, ale ministr vnitra Stanislav Langross jako vždy předstíral, že si ničeho nezákonného nevšiml. Z toho ustavičného telefonování ho začala bolet hlava a ucho měl celé otlačené, ale potom si řekl, že to bude brát jako nezbytnou daň za všechny ty vzrušující privátní možnosti, které jeho vysoká státní funkce skýtá. Kdyby zůstal na železnici, dodneška by bydlel v paneláku a jeho kreditní účet by byl každý měsíc v mínusu, připomněl si – a nálada se mu nepatrně zlepšila.

Superb zastavil před ministerstvem.

Jakmile přišel do kanceláře, musel vyřídit ještě tři telefonáty, které podléhaly nejvyššímu stupni utajení. Ministr do stříbrnočerné krabičky připojené žlutým drátem k telefonu zasunul USB flash disk se šifrovacím klíčem, počkal na signál Ready, zvedl sluchátko a zatelefonoval řediteli České televize (kvůli dvěma reportážním pořadům, které se mu vůbec nelíbily). Hned poté zavolal poslanci Tlustému, kterého chtěl popohnat ve shánění kompromitujících materiálů na premiéra, a nakonec kamarádu developerovi kvůli „kompenzacím“ od Skansky.

„V hotovosti to dělá čtyřiadvacet milionů,“ oznámil mu Sekyra.

Ministr vnitra se ani nesnažil skrýt zklamání.

„Jsem si myslel, že to bude tak padesát.“

„Nějaký plus tam je, ale není to na telefon.“

No vida, pomyslel si ministr Langross. Vždycky to nakonec jde. Mlčel.

„A taky mám pro tebe fakt pěknej svatební dar. Zvlášť mladé paní se bude líbit.“

Tohle byla dobrá zpráva, ale Ministr si jako každý profesionální obchodník dal pozor, aby neprojevil radost.

„Tak to díky,“ řekl co možná lhostejně. „Chtělo by to se sejít. Do telefonu bych to nerozebíral. Mám totiž pro tebe taky informaci: nemovitosti, Praha, šest set milionů. To ty umíš.“

„A já mám pro tebe něco s televizí. A taky tě zvu na golf.“

Vlastně by to mohlo být docela hezké ráno, pomyslel si Stanislav Langross, když konečně zavěsil.

Kdyby tu ovšem nebyl ten Balík.

První slovo, které Ministrovi vytanulo na mysl, kdykoli si na známého lobbistu vzpomněl, bylo nevděk. Nikomu dneska nelze věřit, připomněl si. Člověk mu doslova zachrání život, měsíce ho skrývá v programu na ochranu svědků jako pannu před hordami Tatarů – a ten prevít nakonec poruší dohodu a začne si pouštět hubu na špacír. Místo toho, aby vyklopil všechno na mafiány, začne naznačovat, jaké kompro má na politiky. A tady začínal Ministrův vážný problém: kdyby se na něj kvůli Dárku Balíkovi provalila třeba jen třetina toho, co se upřímně řečeno provalit mohlo, byl by nucen okamžitě rezignovat. Byla by to definitivní prohra. Ministr vnitra sice na svých internetových stránkách citoval Rooseveltova slova oslavující i velkolepost porážky (Vzdejme úctu muži, který je tam dole v aréně, jehož zaprášená tvář je zbrocena potem a krví… tomu, kdo se dovedl nadchnout pro velkou věc, tomu, kdo se v nejlepším případě, zvítězí-li, rozechvěje velkým zadostiučiněním, a podlehne-li, podlehne po statečném boji, takže jeho místo nikdy nebude mezi těmi, jejichž chladné a bázlivé duše nikdy nepoznají, ani jak chutná vítězství, ani jak bolí porážka.), ale v hloubi duše svůj předstíraně nejoblíbenější citát považoval za velkohubé kecy. Na porážce neshledával zhola nic důstojného, natožpak velkolepého. Porážka by jednoduše znamenala jeho konec – a to Ministr odmítal připustit.

Odmítal jít bručet.

V předpokoji ministerské kanceláře už čekal náměstek ministra obrany Šesták. Seděl ležérně na hraně sekretářčina stolu, díval se Heleně na zadek a usrkával kapucino.

„Standíku, kamaráde!“ zvolal, jakmile ministra vnitra spatřil.

„Nazdar, gumo.“

Ministr měl Šestáka vcelku rád. Kdyby mu dokázal nezávidět ty desetimilionové provize, které běžně dostával na miliardových armádních zakázkách, mohli by z nich být přátelé – jenže když jeden vydělává měsíčně o nulu víc, nemůže žádné přátelství fungovat, pomyslel si Ministr. Rozhodl se ale pro blahosklonný tón.

„To už máte po rozcvičce? Prapor je na stožáru?“

Byl přesvědčen (a řekl to i v rozhovoru pro časopis Profit), že je člověk, který dokáže zaujmout nejen svým chováním a vzhledem, ale i tím, co říká. Helenka se snaživě culila. Šesták se rovněž usmíval, avšak Ministr dobře věděl, že Náměstka trápí problém s Balíkem možná ještě víc než jeho. Vzal ho do své kanceláře a pečlivě zavřel oboje čalouněné dveře.

„Dobrá práce, ten článek! Dělostřelecká příprava útoku?“

K jeho údivu neměl Šesták o žádném diskreditačním článku v Aha! ani potuchy – a Ministr mu výjimečně věřil. Jejich zájem byl v tomto případě společný, takže Náměstek neměl důvod lhát. Stanislav Langross do dvou těžkých broušených skleniček nalil osmnáctiletou jednosladovou whisky a stručně mu převyprávěl obsah toho bulvárního blábolu.

„To nám hraje do karet,“ konstatoval Náměstek spokojeně.

„Možná to zařídili Mord s Primátorem. Přes Švýcara.“

„Má to logiku.“

„Mord je v Zadaru, ale to nic neznamená.“

Náměstek přikývl.

„Třeba na Balíka taky něco chystaj. Důvodů maj jistě dost.“

Slůvko taky znamenalo doznání, takže mohlo být nebezpečné, ale Ministr to velkoryse přešel.

„To nám nevadí, ne?“

„Naopak. Synergie, chápeš?“

Ministr vnitra se naoko zamračil.

„Na rozdíl od tebe mám dvě vysoký školy, ty zelenej kokote.“

Zasmáli se. Náměstek přešel k věci.

„Mám plán,“ řekl.

9

Primátor stál v ložnici před zrcadlem úplně nahý, ale jako vždycky začal hodinkami.

Dnešek byl v jistém smyslu slavnostní den, jakkoli pár nových dálničních úseků už samozřejmě otevřel. Neodolal pokušení a na chvíli ze své sbírky ve velkém skříňovém trezoru vytáhl hodinky Patek Philippe, osázené po celém obvodu dvanáctikarátovými diamanty, které nedávno dostal od ředitele Řebíčkova Viamontu. Chvíli si je zaujatě prohlížel, ale potom se vzpamatoval, vrátil ten skvost do sametového pouzdra a po krátké úvaze zvolil hodinky firmy Zenith. Líbila se mu jejich jednoduchá elegance (kdyby nestály tolik, skoro by řekl střídmost). Zapnul si je na zápěstí, otočil se a zkontroloval ruku s hodinkami v zrcadle. Bylo to dobré rozhodnutí. Víceméně nenápadný ciferník, úzký kožený pásek – nic provokujícího.

Úplný pocit spokojenosti mu kazil jen prodejní název tohoto modelu: El Primero. Jednička.

On ale v Praze jednička nebyl.

Magistrátní úředníci, vlivní podnikatelé i většina novinářů se už dávno shodovali v tom, že skutečným vládcem Prahy není Primátor, nýbrž Mord. Věděli, že v Praze neexistuje jediná novostavba, kterou by Mord neschválil. Podnikatelé a developeři mohli mít všechna příslušná razítka a povolení, ale pokud jejich projektu nepožehnal Mord, nebylo jim to nic platné – a takové požehnání samozřejmě nebylo laciné.

O Praze se zkrátka již nerozhodovalo z budovy magistrátu na Mariánském náměstí, nýbrž z paláce Fénix na náměstí Václavském. O tom si štěbetali už i vrabci na střeše. Primátor je až čtvrtý! psaly noviny v článcích o skutečných vládcích Prahy.

„Quarto,“ konstatoval ponuře Primátor při pohledu do zrcadla.

Byl čtvrtý. Na tom hodinky El Primero ani zlatý primátorský řetěz nemohly nic změnit.

Pokud se při dnešním výběru hodinek dokázal pražský primátor jakžtakž ukáznit, o volbě spodního prádla se to rozhodně říci nedalo; provokativnost mělo ostatně už v názvu: Agent Provocateur. Stejnojmenná firma za šestnáct let své existence naučila ženy, že spodní prádlo nejsou jen bílé bavlněné kalhotky, které časem zešednou, a že růžovočerné krajky nebo rafinovaný podvazkový pás lze nosit i pod byznys kostým. Nebo pod oblek z krejčovství Richter, usmál se Primátor. Chvíli se přehraboval v zásuvkách vestavěné šatní skříně a potom si pro dnešní předpokládané větrné odpoledne vybral červené punčochy se švem Tassel Seam and Heel a kalhotky Birthday Suit Thong. Rtěnka samozřejmě nepřicházela v úvahu, ale Primátor přesto její setření odkládal až na poslední chvíli. Odjakživa preferoval červené odstíny, nicméně dnes ráno si zkusil drahou růžovou rtěnku od Chanelu. Příjemně ho překvapilo, že rty vypadají plně, aniž by ta výrazná barva působila vulgárně; navíc nevysušovala rty a nedráždila příliš výraznou parfemací. Ale nedalo se nic dělat, teď ta báječná rtěnka musí pryč. Zatímco ji stíral (namísto běžných odličovacích tamponů používal vlhké kojenecké ubrousky s heřmánkem), ustaraně přemýšlel. Problémy se začínaly hromadit: rozestavěné tunely se mu propadaly, z projektu elektronické tramvajenky bylo miliardové fiasko, v Hydroprojektu už to vážně přeháněli, o Metrostavu nemluvě – a ta smlouva s Veolií rozzuřila dokonce i Evropskou komisi. Právníci obou koaličních stran byli čím dál nestoudnější, jako by nevěděli, kde se ve své chamtivosti zastavit. A někteří starostové na obvodech byli ještě horší: shrabovali miliony, zatímco on dostával leda tak hodinky… A do toho všeho ta nešťastná čistička. Primátor na sebe pohlédl do zrcadla.

Té rtěnky mu bylo vážně líto.

10

Dárek Balík celé ráno myslel na ten článek.

Bylo mu jasné, kdo to zařídil: bulvární deník Aha! vydával týž švýcarský miliardář, kterému Mord s Primátorem prodali Škodův palác, aby si jej od něj později za 200 milionů ročně pronajali… A Mord i Švýcar mají dost dobrých důvodů na to, aby se ho pokusili přinejmenším zdiskreditovat, nebo raději rovnou zlikvidovat. Věděl o nich své (ale měl to bezpečně schované).

Svoje věděl i o novinářích. Masožravá chátra, připomněl si Šaldu. Prostituti myšlenky i srdce. Sám ovšem jejich služeb léta využíval. Získal početné kontakty v denících, měl číslo na Koktu na Nově i na řadu dalších. Nedokázal však přijít na to, jaká je souvislost mezi Mordem a ministrem vnitra. Tihle kluci přece vždycky hráli na jiném písečku. Ale třeba už to tak není. Třeba se za ten půlrok, co vypadl z branže, věci změnily.

Opoziční smlouva, to už tu bylo, pomyslel si hořce.

Měl mnoho nepřátel, protože začal žonglovat s mnoha talíři najednou, to je celé. Kdyby si jich nenabral tolik, ale řekněme jen dva, nebo maximálně tři, mohl by praxi lobbisty provozovat dodnes, vyčítal si. Jenomže on si těch talířů vzal rovnou tucet. Nebo spíš dva tucty. Jak měl ale odolat pokušení, když mu tenkrát všichni platili statisíce jen za to, že zvedal telefon?

A když jim zprostředkoval schůzku s příslušným náměstkem, ministrem či premiérem – tohle zařídit uměl – statisíce se změnily na miliony.

Bylo ovšem jen otázkou času, kdy mu některý z talířů spadne na hlavu (eufemisticky řečeno).

Den, kdy se to stane, se blížil. Skončí na ulici: bez peněz, bez přátel. Bez budoucnosti. Dříve či později ho zabijí. Pokusili se o to už dvakrát a udělají to klidně potřetí. Tentokrát důkladně.

Nechtěl lhát sám sobě a přehlížet příslušné signály. Článek byl pouze jedním z nich. Nemohl nevidět rozruch, který vyvolala ta jeho hloupě vychloubačná, či snad přímo výhružná zmínka o kompromitujících materiálech, které za všechna ta léta nasbíral (sám nevěděl, co jim vlastně řekl; když se s tou informací vytasil, měl v krvi zhruba dvě promile). Každopádně ty materiály začali hledat. Když byl venku na povolené vycházce (na přesně určeném místě, v přesně určenou dobu), celý konspirační byt pečlivě prohledali, a dokonce je ani nezajímalo, jestli si toho všimne: bezstarostně přetrhávali vlasy nastražené v zásuvkách, libovolně přemísťovali věci na stole, lhostejně rozšlapávali sušenky pod kobercem. Věděl o tom – a oni věděli, že on ví.

Ale tak hloupý, aby měl ty materiály u sebe, samozřejmě nebyl.

Jenže Ministr se Šestákem ho už brzy vyhodí na ulici, neboť správně předpokládají, že ho lidé z Příbrami najdou a že to z něj dostanou. Nebo že ho chytí Mordovi Chorvati.

Nebo nedejbože Rusové.

11

Patria byla v metropoli hráčem číslo jedna a toto výsadní postavení se pochopitelně odráželo i na vzhledu a zařízení firemní budovy. Diana Renková měla vždy ráda onen zvláštní kontrast mezi rušnou Jungmannovou ulicí a tichým prostorem vstupního atria, jemuž dominovala upravená „japonská“ zahrádka s umělým potůčkem. Případný dojem klidu, který líný proud mohl vzbuzovat, byl ovšem veskrze klamný, neboť o pouhých pár metrů dál, za velkou stěnou z kovu a skla, se nad monitory výkonných počítačů, elegantně rozmístěných ve dvou velkých lodích z ušlechtilého dřeva, sklánělo osm makléřů, jejichž finanční transakce tvořily velkou část obratu pražské burzy. Sedm z nich byli muži.

Osmým makléřem byla Diana.

Na rozmnožování firemních peněz měla vskutku výjimečný talent, a nádavkem byla ještě mimořádně atraktivní. Ve finančním světě obývaném z devadesáti procent muži tahle kombinace krásy a intelektu vyvolávala doslova pozdvižení. Zpočátku to Dianě lichotilo, ale později z toho začala být unavená. Nechtěla už vyvolávat ani prvoplánový obdiv, ani jednoduchou touhu.

Chtěla – řečeno jazykem pokleslé literatury – konečně vzbuzovat lásku.

Diana projde recepcí (dvě žluté kožené sedačky, ve vázách čerstvé žluté tulipány), odpoví na pozdrav mladičké recepční a zamíří na své místo v lodi. Nenápadně odloží sako kostýmku, a přesto s útrpným úsměvem vyslechne známé zašumění mezi kolegy i několik stejně nevyhnutelných komplimentů. Zapne počítač. Než se všechny systémy rozjedou, trvá to občas nesnesitelně dlouho. No konečně. Ranní roztržitost je pryč, Diana už se plně koncentruje. Bohyně na lovu peněz. Tohle slyšela stokrát, ale všichni ti chlapi si kupodivu myslí, jak nejsou originální.

Dívá se, jak v deset večer zavřela Wall Street a jak svou seanci finišují asijské burzy. Sleduje noční pohyb měn. Mrkne na pár dluhopisů. Rychle sbírá informace, korporátní zprávy, dělá si obvyklý přehled na nadcházející den. Vede konferenční hovor s londýnskou pobočkou, na drátě jsou i její kolegové z Polska, Maďarska, Rakouska, Německa, Turecka a Ruska.

„Nice to hear you, Diana!“

Hned poté první kolo komunikace s klienty, zejména přes chat Bloomberg: Goldman Sachs, HSBC, Citigroup.

„Nice to hear from you, Diana!“

Napíše krátký komentář pro web o obchodování na asijských trzích. Dále komunikuje s klienty, ale nespouští oči z monitorů a vstřebává data. Ženy opravdu umějí dělat víc věcí najednou. Přemýšlí, zvažuje pro a proti. V devět patnáct zahajuje seanci na pražské burze. V jedenáct natočí živý vstup pro televizi Z1 a těsně před polednem krátkou relaci pro Českou televizi (ČT 24). Na oběd nechodí. Neopouští loď. V mikrovlnce si nechá ohřát polovinu včerejší osamělé večeře – ale sotva se do ní pustí, zavolá jí ředitel. Za půl hodiny přivede dva ruské podnikatele, oznamuje jí.

„Dva ruské podnikatele?“ zopakuje tázavě Diana.

„Jo. A výslovně chtějí jednat s tebou.“

V jeho hlase slyší úsměv.

„Proč se mnou?“

„Včera tu byli a viděli tě. V Moskvě si zřejmě vybírají makléře podle vzhledu.“

„A co chtěj?“

„To mi vlastně neřekli. Celá ta schůzka byla poněkud orientální: dlouhé výměny komplimentů, ódy na Prahu a tak.“

„To je nějaký divný,“ prohlásí Diana.

V hlase ředitele se objeví netrpělivost.

„Hele, zdvořile je vyslechni a uvidíme. Jestli budeš mít dojem, že to smrdí, tak je elegantně vypakuj. Zatím.“

Zavěsí.

Rizoto Dianě naštěstí ještě úplně nevystydlo.

12

Ministr vnitra po Šestákově odchodu znovu zasunul USB flash disk se šifrovacím klíčem do stříbrnočerné krabičky, počkal na signál Ready, zvedl sluchátko (ale nepřiložil si je až k uchu) a stiskl číslo ředitele Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu.

„Dneska podepisuju rozhodnutí o ukončení ochrany našeho slavného Svědka,“ štěkl.

Příkrým tónem chtěl sám před sebou skrýt jakékoli zaváhání či pochybnost.

„Nemyslíte Darka Balíka, pane ministře, že ne?“ zeptal se Plukovník.

V jeho hlase byla přiznaná obava.

„Přesně toho myslím.“

To dlouhé ticho na druhé straně linky Stanislav Langross předvídal.

„Jaký máte k tomuto… rozhodnutí důvod?“

„Opakované porušení podmínek zvláštní ochrany. Nepovolené telefonické kontakty. Alkoholické excesy. Násilné chování. A tak dále. Máte snad pocit, Plukovníku, že je toho málo?“

V mlčení bobtnaly významy. Ministr se je ani nepokoušel spočítat.

„V mnoha kauzách jsme se díky němu opravdu významně posunuli – a to jsme ho ještě zdaleka nevytěžili,“ namítl Plukovník.

No právě, pomyslel si Ministr. V tom je ten problém. Zvýšil hlas.

„Opakovaně a zásadně ohrožuje bezpečnost lidí, kteří ho mají chránit – a já za to odmítám nést odpovědnost! Je tu něco, co vám na tom není jasné, Plukovníku?“

„Ne, pane ministře.“

„To jsem rád. Konec.“

„Pane ministře?“

„Ano?!“

Ministr vnitra si dal záležet, aby to znělo výhružně.

„Uvědomujete si, co se stane, až ho vyhodíme na ulici?“

Nyní už ministr Langross do telefonu křičel.

„Dovoluji si vás upozornit, Plukovníku, že ministr vnitra jaksi nemůže odpovídat za všechny lidi na ulici. Ministr vnitra musí odpovídat nejen za osoby zařazené do programu na ochranu svědků, ale především za všechny své policisty, kteří toho člověka chrání. A jestliže daná osoba opakovaně porušuje –“

Konečně mu došel dech. Plukovník poprvé v životě skočil Ministrovi do řeči.

„Je to poprava,“ řekl do oněch tří vteřin, kdy se jeho nadřízený potřeboval nadechnout. „A vy to víte.“

13

Kdykoli šel Dárek Balík na záchod, pozoroval v zrcadle svůj obličej. Celé dny trávil zavřený, takže v obličeji byl logicky chorobně bledý. Nedávno kdesi četl, že nedostatek slunečního světla, potažmo tedy vitamínu D, výrazně zvyšuje pravděpodobnost vzniku nádorového bujení. Nad tou informací se rezignovaně pousmál. On na rakovinu nezemře – to byla jedna z mála jistot, které měl.

Inspirován červeným vínem, které si otevřel už ráno, podnapile přemítal, jakým způsobem zemře. V duchu probíral možné způsoby. Jestli to bude v produkci protikorupční policie, zabije ho nejspíš přesně mířená kulka profesionálního ostřelovače. Pokud to udělají zbrojaři, patrně mu vloží do ruky pistoli, kterou se „sám“ zastřelí, uvažoval ponuře. Nebo ho obléknou do mysliveckého a vezmou na lov, kde dojde k nešťastné náhodě: buď spadne z desetimetrového posedu, nebo ho někdo omylem trefí do hlavy kulovnicí. Těmhle dvěma variantám by možná dával přednost. Jestli ho chytí socani, ubodá ho vyhazovákem nějaký zfetovaný kolotočář. Když si to vezme na starost Mord, skončí nejspíš na dně Jadranu, a jestli ho jako první vyčmuchá Příbram, shodí ho v sudu s kyselinou na dno Orlíku. Bývalý lobbista uchopil dekantovací karafu, opatrně si dolil své oblíbené sassello a pozdvihl sklenici k přípitku.

„My, kteří brzy zemřeme, tě zdravíme!“ pronesl do ticha konspiračního bytu.

Díky alkoholu dokázal svou bezvýchodnou situaci snášet (alespoň dnes dopoledne) s důstojností skutečně téměř gladiátorskou. V tom, jak se díval smrti přímo do očí, bylo navzdory opileckému patosu něco autenticky mužného.

Ale jedno si Dárek Balík přesto představit bál: co by se stalo, kdyby jej ze všech nejdřív našli Rusové.

14

Alexandr Lounský zvaný Saša seděl u svého stolu v redakci a s přemáháním se pokoušel dojíst borůvkový muffin. Ještě se nestihl nasnídat, protože hned ráno ukázal složku s materiály o Praze 11 Šéfredaktorovi a vedli o tom skoro hodinovou diskusi. Qui bono? tázal se logicky Robert. Jaký má tamější starosta Müller na sledování a zastrašování opozice zájem? To měl Saša zjistit. Ne že by se mu mezi ty boxery chtělo. S odevzdanou nelibostí pozoroval mastné drobky, dopadající na jeho obrovskou koženou aktovku. Obsahovala mnoho různých kapes a přihrádek a dvě pouzdra na mobilní telefon jenže Saša měl mobilní telefony tři; o tom třetím jeho žena nevěděla (některé věci jí raději neříkal – a Renata se už ani neptala). Právě onen třetí mobil mu nyní tiše zazvonil.

Byl to francouzský šifrovací telefon značky Ságem, který bylo údajně téměř nemožné, nebo přinejmenším velmi obtížné odposlouchávat. Číslo znali jen dva lidé: Šéfredaktor, jenž byl Sašovým dlouholetým kamarádem, a Plukovník, který Sašovi telefon opatřil. Saša vzdychl a kolegyně mu věnovala starostlivý pohled. Diskrétní zvonění Sagemu znamenalo jediné: další problém. S Robertem mluvil před chvílí, takže pokud volá on, muselo by se dít něco mimořádného, uvažoval Saša, a ani ředitel Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu by mu na Ságem nevolal jen tak zbůhdarma. Čili další starosti.

Jako by jich už nebylo dost.

Alexandr Lounský byl unavený – nejen z šifrovacích telefonů. Byl unavený z věčných konspiračních schůzek, ze stresů při pořizování tajných nahrávek i z jejich mnohahodinových přepisů. Byl unavený z nekonečných hypotéz a dedukcí nad policejními pavouky, zobrazujícími propojení pražských kmotrů s pražskými politiky. Byl unavený z opakovaných denunciací své osoby, ze skrytých výhrůžek i z povolených šroubů na kolech svého zánovního renaultu (tohle manželce také neřekl). Byl unavený z toho, jak státní zástupci na přímý pokyn politiků znovu a znovu manipulují s vyšetřováními, byl unavený z nikdy nekončících milionových kšeftů na ministerstvu obrany, byl znechucený z té milionářské sebranky na radnicích a na pražském magistrátu a byl deprimovaný ze všech těch nikdy neobjasněných vražd a únosů. Byl unavený ze země, kde na narozeninové oslavy předsedy vlády chodí ozbrojení lidé a střílejí jiné lidi, kde soudci pomáhají tunelovat banky, kde podsvětí řídí policisty a jiní policisté přepadají poctivé podnikatele. Byl smrtelně unavený z celé téhle země, kde se mafiáni svobodně procházejí po sekretariátu předsedy vlády, kde se strojvůdci stávají sociálnědemokratickými premiéry a kupují si pak byty na Floridě. Měl toho všeho po krk.

Volal Plukovník.

„Ahoj,“ řekl Saša. „Žádnou práci, prosím.“

O výrazu v obličeji Plukovníka se mohl jen domýšlet. Každopádně byl zadýchaný, to se nedalo přeslechnout.

„Ministr vnitra právě obnovil trest smrti.“

Tentokrát Saša věděl, jak se Plukovník tváří: spokojeně.

Nemýlil se. Plukovník ani na zlomek vteřiny nezapochyboval, že by novináře nezaujal.

15

Asfalt na novém úseku městského okruhu byl téměř stejně černý jako Primátorův oblek z krejčovství Richter a jeho polobotky Louis Vuitton z reliéfní lakované vepřové kůže. Bílé přerušované čáry vyznačující jízdní pruhy v dopoledním slunci doslova zářily a u široké vínové stuhy natažené mezi svodidly už netrpělivě přešlapovali fotografové a novináři. Čekalo se na příjezd prezidenta. Primátor zahlédl ve štábu televize Nova Koktu a zdvižením ruky mu odměřeně pokynul na pozdrav.

Se širokým úsměvem si naopak podal ruku se stařenkou, která mu cpala památníček vnučky. Červená barva desek Primátorovi příjemně připomněla, jaké prádélko má pod oblekem; to malé pikantní tajemství mu dávalo překvapivě intenzivní pocit převahy: nad početnými zástupci médií, nad všemi těmi zvědavci, jejichž životy jsou zjevně tak nudné a nezajímavé, že i pouhé zprovoznění několika kilometrů silnice pro ně představuje velkolepou zábavu, a v neposlední řadě i nad přítomným ministrem Řebíčkem, jeho vypaseným břichem a upoceně žoviálními vtípky. Jak se může pochybný severočeský podnikatel stát ministrem dopravy? ptal se v duchu Primátor.

Stejně snadno, jako se mladý železničář může stát ministrem vnitra, odpověděl si. Nebo jako se šmelinář, původně provozující dvě čerpací stanice, může stát skutečným vládcem Prahy, připomněl si. Velikost člověka roste s velikostí jeho úkolu, napsal se skrytou ironií do památníčku. Stařenka se předpokládané dojala a nepříjemně dlouho mu tiskla ruku.

Druhé dnešní tajemství (totiž kolik stavba nové části okruhu stála doopravdy) už si ovšem Primátor nijak zvlášť neužíval, neboť jej sdílel s příliš mnoha lidmi: samozřejmě s Mordem a s Řebíčkem, se dvěma magistrátními náměstky, s několika šéfy ze Skansky a s bůhvíkým ještě – takže to vlastně žádné velké tajemství nebylo.

16

Modrobílá jachta Sunseeker 40 Meter Yacht byla jednoznačně největší lodí, která v pondělí dopoledne kotvila v zadarském Marina Yacht Clubu.

Vítr zde dnes na rozdíl od Prahy nebyl nijak silný a slunce dle očekávání hřálo, takže šéf energetické skupiny ČEZ, ředitel Českých drah, vlivný poslanec za ODS (ještě nedávno traktorista z moravských Hustopečí) i všech pět prostitutek různé národnosti (které ovšem Ruben, boss místní odnože záhřebské mafie, se starosvětskou zarputilostí vytrvale označoval za hostesky) se společně slunili na nejvyšší palubě. Miro a Bortul, bodyguardi, kterým přirozeně nebylo povoleno odložit si oblečení, se drželi ve stínu metrového převisu první paluby v těsném sousedství menšího ze dvou krytých salonků, který Mord – jak vládci Prahy přezdívala většina magistrátních úředníků, pražských podnikatelů i novinářů – používal jako kancelář.

Vydělával v Praze, většinu roku trávil v Zadaru a peníze (přes Kypr, Panamu, Lichtenštejnsko a Velkou Británii) převáděl do Curychu. Trojpolný systém, říkával svým známým občas pobaveně. Trojmezí, napadlo ho nedávno. Zadar miloval, dokonce natolik, že se přinutil nastudovat jeho bohatou historii. Rád měl tu část dějin, kdy město oficiálně spadalo pod pravomoc byzantské říše, ale v praxi to platilo jen na papíře. Ještě víc se mu líbil pohnutý příběh o tom, jak město celá staletí statečně vzdorovalo Benátkám – a jak potom uherský král Ladislav Zadar i s přilehlým pobřežím prodal dóžecí republice za sto tisíc dukátů. Tohle mu bylo víc než povědomé.

Buď jsi vítěz, nebo poražený, opakoval si spokojeně. A on je rozhodně vítěz. Před dvaceti lety jezdil pasáží paláce Fénix na čisticím stroji – a dnes z ní vládne celému městu.

Což mu připomnělo, že musí seřvat Miillera.

V malé přihrádce z ořechového dřeva ležel jeho modrozlatý jachtařský telefon Ulysse Nardin (model Chairman byl vybaven identifikací podle otisků prstů a duálním pohonem; samozřejmě obsahoval baterii, ale dal se též natahovat jako mechanické hodinky), který však z bezpečnostních důvodů použít nemohl. Mord do laciné Nokie, kterou později na moři zahodí, vložil SIM kartu zakoupenou v Zadaru a vymačkal číslo.

„Nemáš špinavý uši?“ řekl bez pozdravu.

„V pohodě,“ ujistil ho starosta Prahy 11, ale v hlase mu jasně zazněl úlek.

„V pohodě? Tak proč to Trojmezí neni pořád podepsaný?

Co to tam máš za bordel, Starosto? Desítka a patnáctka na to dávno kejvly, všichni jsme na to natěšený – a u vás hovno.“

„No protože nám ty kreténi dělaj neuvěřitelný obstrukce.

Neuvěřitelný, Tome.“

„Hele, uvědomuješ si, jaký balvánky nám tam každej měsíc utíkaj? Dva a půl milionu metrů čtverečních? Umíš si takovou plochu vůbec představit? Když jsi strávil mládí v garsonce?“

Pokud starosta Miiller věděl, rodiče nynějšího vládce Prahy pracovali za pár šupů v Akademii věd, takže Mord se taky nenarodil se zlatou lžičkou v puse – ale mlčel. Věděl, jak dopadli ti, co mlčet nevydrželi.

„To já přece vím, Tome, dyk je to i můj zájem. Ale Předseda a taky ta kráva – víš která?“

„Jo, bejvalá starostka. Ta je v pohodě. Kokta o ní natočil slušný kompro. Viděls to?“

„Viděl. Skvělý. To bylo potřeba. Jenže ještě je tu předseda toho jejich občanskýho sdružení.“

„Na něj se vyserte.“

„Ale ten hajzl si na nás taky pozval televizi! Litochlebský náměstí a tak dále. Beton kontra zeleň – znáš to.“

Vládce Prahy si povzdychl. Opravdu nedokázal uhlídat všechno.

„Jakou zas televizi?“

„No Českou, že jo.“

Mord přemýšlel.

„Snad ho točíme, ne?“ ujistil se. „Předsedu? Točí ho kurva Borisek, nebo ne?“

„Jasně že ho točíme, Tome. Točíme ho dnem i nocí. Ale zatím jsme na něj nic nenašli.“

„Na každýho jde něco najít,“ řekl pomalu Mord. „Na každýho, Starosto.“

Můller přemýšlel, zda je to míněno jako výhrůžka, a dospěl k závěru, že ano. Snažil se potlačit rostoucí paniku.

„Dokonce i na Boriska,“ mlaskl Mord.

„To si děláš prdel! Ty točíš našeho malýho seržanta?!“

„Pro každej případ. Co finančák? Někoho tam v tom vašem panelákově máš, ne? Platí ten Předseda daně?“

„Tři lidi tam mám! Na finančáku. Jenomže von platí, chápeš to?“

„To je fakt vůl.“

Miiller se znovu úslužně uchechtl. Mordovi už ovšem začínala docházet trpělivost.

„Hele, vono to vážně spěchá, Starosto. Bagry mi stojej. Nechtěj mě nasrat.“

„Já na tom fakt dělám, Tome. Jenomže ten kokot je slepá ulička.“

„Ježišmarjá, to ani nechlastá? Nemá milenku? Nechodí do bordelu? Nekouká na dětský porno?“

„Ne. Fakt ne.“

„Kdo to kurva je? Papež?! Něco mu podstrčte a je vymalováno.

„Je hrozně vopatrnej. Jako by něco tušil.“

Vládce Prahy udeřil pěstí do teakového obložení salonu.

„Tak mu dejte přes držku a je to! Vem ty svý kluky z plakátu a zlomte mu čelist.“

Na české straně linky se na pár vteřin rozhostilo ticho.

„Počkej,“ promluvil konečně starosta Prahy 11, „tyhle věci my tady samozřejmě umíme – ale to nám jako dáváš zelenou?“

„Já vám nic nedávám, to je vaše věc,“ ohradil se Mord.

Pohlédl na Rubena, ukázal na oba bodyguardy a mrkl.

„Ale koukejte s tím pohnout, nebo vám tam pošlu lidi, s kterejma se česky nedomluvíte.“

Ruben uměl česky dost dobře na to, aby pochopil: usmál se a přejel si nehtem ukazováčku po krku.

17

Rozhodnutí ministra vnitra o ukončení zvláštní ochrany a pomoci mělo celkem tři listy a bylo opatřeno jednacím číslem i kulatým razítkem; ministrovi vnitra je osobně přivezl náměstek ministra obrany Šesták.

Bylo poněkud nestandardní (řečeno diplomaticky), aby jakékoli papíry s hlavičkou ministerstva vnitra a s razítkem Policie České republiky přivážel na ministerstvo vnitra vysoký úředník ministerstva obrany – ale na nestandardní postupy v české politice byl Stanislav Langross zvyklý. Nestandardní postupy byly jeho denní chleba.

„Chráněná osoba byla v souladu se zákonem poučena o způsobu a podmínkách zvláštní ochrany a pomoci (dále jen ‚zvláštní ochrana*). O poučení byl vyhotoven písemný záznam a pořízena videodokumentace. Pokyny a další upřesnění související se způsobem zvláštní ochrany byly chráněné osobě předávány a opakovány také při vzájemných setkáních,“ četl polohlasem Ministr. „Přesto byly při poskytování zvláštní ochrany zjištěny závažné skutečnosti svědčící o tom, že stanovené podmínky zvláštní ochrany byly jednáním chráněné osoby opakovaně porušovány, čímž je dán důvod pro rozhodnutí o jejím ukončení. „ Pěkný, pochválil Náměstka. „Tys musel mít ze slohu jedničku, ne?“

Náměstek se zazubil. Ministr vnitra však hodlal převzít iniciativu. Koneckonců v téhle budově byl pánem on.

„Než ho pustíme, nasadím na něj svý lidi. Doufejme, že nás k tomu zavede.“

Náměstek v duchu pečlivě volil slova.

„Musel to u někoho schovat,“ pronesl nakonec.

„Nikoho nemá,“ zavrtěl hlavou Ministr. „Ten chlap je, ty vole, kůl v plotě. Za ten půlrok, co jsme ho schovávali, fakt nikomu nezavolal. Nikomu, chápeš to!? Dokážeš si představit, že bys za půl roku nikomu nezavolal?“

Náměstek si významně odkašlal a ukázal na papíry na stole, čímž chtěl Ministrovi naznačit, že právě lobbistovo nedovolené telefonování je jedním z důvodů jeho propuštění z programu na ochranu svědků.

„Byl kdysi ženatej,“ nadhodil potom.

Tohle věčné blufování mě připraví o pět let života, pomyslel si Šesták. Ministr odmítavě mávl rukou.

„Před třiceti lety… Dávno s rodinou přerušil veškerý styky.

Dceru viděl naposledy, když jí byly dva roky. Podle mě to má někde zakopaný nebo tak něco.“

„No, tak si držme palce, aby se to našlo.“

On to neví, přesvědčil se znovu Náměstek. Nezná ji.

18

Takže Praha 11 se odkládá, pomyslel si Saša.

Polovinu borůvkového muffinu zahodil do koše a sekretářka mu věnovala vyčítavý pohled.

„Dám si pořádnej oběd,“ slíbil jí.

„Nedáš,“ ušklíbla se. „Koupíš si bagetu, do který dvakrát kousneš a pak ji vyhodíš.“

Saša provinile pokrčil rameny. Měl by tu novinku od Plukovníka říct Robertovi. Než stačil zvednout telefon, Šéfredaktor zavolal sám.

„Můžeš přijít na chvíli ke sporťákům? Hned, prosím tě.“

Nečekal na odpověď a zavěsil. Saša sice netušil, proč jej Robert potřebuje tak naléhavě v redakci sportu, nicméně se do té místnosti s výhledem na rušnou Radlickou ulici obratem dostavil. Seděli tu tři lidé: Šéfredaktor, vedoucí sportovní přílohy a jakýsi vysoký pohledný třicátník, oblečený jako na hudební festival Colours of Ostrava (aspoň takhle si Saša, který na žádném fesťáku nikdy nebyl, jeho typické účastníky představoval).

„Potřebuju s tebou mluvit,“ oznámil Šéfredaktorovi.

„Nepočká to chvíli?“

„Chvíli jo.“

„Chci ti představit adepta na místo sporťáka.“

Saša Robertovi věnoval tázavý pohled a potom se obrátil k nováčkovi, který svižně vstal.

„Marek Konwicki. Dědeček byl Polák,“ dodal automaticky.

Lidé, kteří chodili do zaměstnání v outdoorovém oblečení, Sašu sice odjakživa iritovali, ale tenhle kluk mu byl bůhvíproč sympatický.

„Saša Lounský, ahoj.“

Tykání kolegům bylo nepsaným pravidlem. Podali si ruku.

Marek byl o hlavu vyšší než Saša a asi o třicet kilo těžší. S podobnými věcmi se ovšem Alexandr Lounský nijak netrápil.

Život není soutěž, to pochopil dávno.

„Napsal tu sérii textů o korupci ve fotbale, vzpomínáš si?“ informoval ho Robert.

„Vystřihoval jsem si to.“

„Přistěhoval se z Turnova. O politiku se nezajímá,“ konstatoval Šéfredaktor.

„Ne,“ přitakal Marek. „To fakt ne.“

„Z nedostatku jiných možností a s velkým sebezapřením – jak se právě vyjádřil – volí už léta ODS. Na lidovcích mu vadí především ty nekřesťanské čachry.“

Šéfredaktor pohlédl na Marka a vyžádal si potvrzení přesnosti citace.

„Komunisty a socany taky rozhodně nemá rád,“ pokračoval.

Saša nechápal, z jakého důvodu se dozvídá o politických preferencích nastupujícího redaktora sportovní rubriky. Měl na práci důležitější věci.

„Proč?“ zeptal se nicméně, aby taky něco řekl.

Marek si slyšitelně povzdychl. Zjevně neočekával, že hlavním námětem přijímacího pohovoru bude česká politika.

„Komunisti jsou jasný, ne?“

„A proč socany?“

„Byl jsem na CzechTeku.“

Bezradně rozhodil rukama, jako by sám nebyl spokojen s podobnou argumentací. Sašovi se jeho zkratkovité vyjadřování líbilo.

„Politika jde fakt mimo mě,“ zopakoval Sporťák.

Saša se usmál.

„Nastoupí až za měsíc,“ řekl Šéfredaktor. „Teda pokud ho příjmem,“ dodal škádlivě.

Sašovi stále nebylo jasné, co tu pohledává. Otočil se k vedoucímu sportovní rubriky, ale ani ten neměl ponětí, kam Robert míří.

„A pozor: šest let boxuje! Ale to nejlepší nakonec. Víš, Sašo, kde od minulýho tejdne bydlí?“

Alexandrovi Lounskému konečně svitlo.

„Na Praze 11, že?“

„Chytrej.“

„Jo tak,“ zorientoval se také vedoucí sportovní přílohy.

„Takže si ho jako půjčíte, jo?“

Jediný, kdo dosud nic nechápal, byl Marek Konwicki.

„Jestli čtu myšlenkový pochody pana Šéfredaktora správně, pak tohle všechno znamená, že seš přijatej,“ vysvětlil mu Saša.

„Jo, bereme tě,“ potvrdil Robert.

„Prima,“ odpověděl Marek stroze, ale ten vnitřní výbuch radosti se mu stejně nepodařilo skrýt.

„Jenom nebudeš první měsíc ve sportu, ale u mě,“ doplnil Saša. „Že, Roberte?“

„Tak jest.“

Marek těkal pohledem od jednoho ke druhému.

„Ale ne že mi ho tam necháte umlátit!“ zasmál se vedoucí sportovní přílohy.

„Zas to nedramatizuj,“ pravil Robert.

Ve vzduchu viselo cosi nevysloveného. Čas běžel.

„Vážně s tebou potřebuju mluvit,“ připomněl Saša.

„Tak dobrý. Uveď tady Sporťáka do obrazu, skoč si na oběd a ve dvě přijď ke mně.“

19

Rozhodnutí ministra vnitra o ukončení zvláštní ochrany obdržel Dárek Balík krátce po jedenácté hodině – to již začínal být opilý.

„Takže zas chlastáte?“ obořil se na něho zrzek z ochranky, sotva mu na smluvený signál otevřel dveře. „A už od rána?“

Právě tenhle podivně iniciativní policista mu často dával dýchat.

„To je váš nezasvěcený pohled,“ usmál se lobbista, neboť ještě netušil, jak osudovou zprávu mu zrzek přináší. „Ten můj zní takto: musím ta báječná toskánská vína občas přechutnat, abych zjistil, zda mu neublížily tyhle strašlivé skladovací podmínky.“

Rukou ukázal do neutěšených prostor konspiračního bytu – a při tom zbytečně rozmáchlém pohybu zavrávoral.

Zrzek si toho nemohl nevšimnout.

„Vy jste na plech, člověče!“

„Takhle bych to rozhodně neformuloval.“

„Ne? A co tahle formulace, ta se vám líbí víc?“

Znělo to škodolibě. Dárek Balík od policisty mlčky převzal průhledné desky s jakýmisi lejstry. Titulní list měl hlavičku ministerstva vnitra.

„Dneska končíte,“ oznámil mu policista.

Zvláštní ochrana a pomoc poskytovaná chráněné osobě se ukončuje, neboť chráněná osoba svým jednáním porušila povinnosti stanovené v §6 zákona, četl lobbista.

Z pokoje se stala cela smrti.

Ruka s papírem se mu roztřásla. Přišlo to příliš rychle, příliš nečekaně. Ta půlroční nuda a samota, to bylo skoro nesnesitelné – ale tohle bylo horší. Zemře! Ne, ještě není připraven! Přibouchl zrzkovi dveře před nosem, zamkl, vrátil se ke stolu a otevřel si druhou láhev Sassella. Teď už může klidně nadýchat třeba dvě a půl promile. Už je to stejně jedno. Znovu si vzpomněl na ten lživý článek. Copak si ta vína neobjednal a nezaplatil sám? Copak je tohle čtyřhvězdičkový hotel? Několikrát si lokl. Ke strachu přibyla lítost. Přešel do ložnice, lehl si napříč na zválené dvojlůžko, z hluboké spáry mezi matracemi vysoukal starý mobilní telefon, do něhož v žádném případě nesměl vložit baterii, a s nefunkčním přístrojem u ucha se s tichým pláčem dlouze omlouval své jediné dceři.

20

Majitel bezpečnostní agentury LBA Boris Vítek triumfálně přecházel po své luxusně zařízené ředitelské kanceláři. Měl minimálně dva dobré důvody, proč se dnes dopoledne cítil jako vítěz: hned ráno koupil do své stáje dalšího arabského plnokrevníka a před chvílí mu jedna z největších tuzemských bank definitivně potvrdila smlouvu na komplexní zabezpečení (včetně transportu peněz). Stačilo tři měsíce sledovat zatuchlé soukromí obchodního ředitele, a získání jeho podpisu bylo hračkou. Boris Vítek se spokojeně usmál, před zrcadlem si upravil hedvábný šátek v rozhalence košile (kravaty nikdy nenosil) a potáhl z dlouhého kubánského doutníku. Bojoval na mnoha frontách – a z každé v posledních dnech přicházely dobré zprávy (a další se možná už dnes večer dozví od svého bratra).

Carpe diem, opakoval si.

Sám ovšem uznával, že začátky jeho kariéry byly spíše rozpačité: mít malou bezpečnostní agenturu zajišťující ochranku na rockových koncertech a plesech nepředstavovalo v jeho očích nic, čím by se mohl v dobré společnosti chlubit (pocházel z významné lékařské rodiny, dědeček byl dokonce primářem).

Borisek ale netoužil být doktorem, jeho ambice byly výrazně vyšší. Chtěl jezdit v krásném a silném autě, a nikoliv v Opelu Vectra. Chtěl chodit s krásnou ženou, a nikoliv s někým, komu se za jeho zády říká vyzobaná slunečnice.

Ale především se chtěl stát mocným mužem.

Když se šťastnou náhodou seznámil s Mordem, okamžitě pochopil, že tohle je šance, kterou nesmí pustit. Na první zakázce, kterou od Morda na zkoušku dostal, si dal mimořádně záležet a překonal Mordovo očekávání. Byl mu přidělen druhý úkol – a vedl si stejně skvěle. Hýřil iniciativou a nápady.

Mord byl spokojený. Postupně Boriskově agentuře svěřil hlídání většiny pražských sportovních stadionů, obchodních a kulturních center, a nakonec i správu a ostrahu pražských památek. LBA prosperovala a její zisk strmě rostl. Borisek si koupil maserati a začal chodit s opravdu krásnou dívkou – avšak stát se skutečně mocným mužem se mu stále nedařilo.

Pak ale dostal nápad: navrhl Mordovi, že v bezpečnostní agentuře LBA společně založí detektivní divizi.

Mordovi se ta myšlenka zalíbila. Měl svého Primátora, své starosty, své předsedy stavebních a dopravních odborů, měl své lidi v bankách i na finančních úřadech, měl své soudce, soudní znalce a státní zástupce a samozřejmě znal i několik policistů, ale jejich možnosti byly velmi omezené: dokázali mu sice zjistit majitele auta nebo adresu té či oné osoby, jenže například účinně mařit vyšetřování, zařídit odposlech či trvalé sledování nebylo většinou v jejich silách.

Mord si díky Boriskovi uvědomil, že k definitivnímu ovládnutí pražské říše potřebuje vlastní policii.

21

Saša odvedl Marka Konwického do oddělení domácího zpravodajství, kde mu přidělil stůl a počítač a představil ho přítomným kolegům coby měsíční záskok. Potom se s ním zavřel do své kanceláře, aby ho stručně zasvětil do situace na Praze 11. Zůstal stát, neboť věděl, že po telefonátu s Plukovníkem sedět nevydrží. Sporťák si tedy také nesedl, jen snížil těžiště, opřel se o hranu stolu a natáhl nohy před sebe – zjevně proto, aby nad Sašou tolik nevyčníval. Alexandr Lounský poklepal na plastové víko skartovačky.

„Existuje důvodné podezření, že starosta Prahy 11 Müller nechává zastrašovat opoziční politiky a občanské aktivisty, protestující proti plánované zástavbě Trojmezí. Víš, kde je Trojmezí?“

„Jo. A došlo už i na fyzické napadení, že jo?“

„Došlo,“ potvrdil Saša a přidal několik podrobností.

„Bezva,“ komentoval to kysele Sporťák.

Nezdálo se však, že se bojí.

„Zdaleka tu nejde jenom o Prahu 11,“ vysvětlil mu Saša. „To je jenom špička ledovce.“

Nemohl zacházet do detailů, ale zároveň nechtěl sympatického eléva nechat zcela bez informací. Telegraficky je shrnul: pražští kmotři mají s obrovským pozemkem Trojmezí jisté záměry. Spříznění developeři dychtivě čekají. Na příslušných kontech už leží příslušné částky. Bagry stojí. A tak dále.

„Hnus,“ konstatoval Marek.

Jeho rozhořčení znělo upřímně.

„Pár lidí se pokusilo vzepřít. Založili občanské sdružení Za Trojmezí zelené. Podali pár stížností. Tisíce lidí podepsaly petici.“

„A Starosta se je pokouší zastrašit. Proto ti boxeři na billboardech.“

„Jo.“

Saša Markovi vysvětlil, co napadlo Šéfredaktora.

„Přihlásíš se do toho jejich boxerskýho klubu. Ještě dneska. Máš ideální krytí, nemusíš lhát. Boxoval jsi v Turnově? Boxoval. Dostal jsi práci v našich novinách? Dostal. Jsi sportovní novinář? Jsi.“

„Chci bejt,“ řekl Marek jakoby nesouhlasně.

„Budeš. Pár článků o sportu bys měl napsat hned, aby viděli v novinách tvý jméno. Zařídil sis podnájem na Praze 11?

Zařídil. Tak vidíš. Všechno je pravda.“

Sporťák vyčkával, ale Saša už nic dalšího neřekl.

„A dál?“

„Dál zatím nic. To je všechno. Rozhlížej se.“

Sporťák se nemohl zbavit pocitu, že je v tom nějaký háček.

Takhle jednoduché to nebude, říkal si.

„Zajdi za tím aktivistou. Uvede tě do obrazu. Dneska mají schůzi toho jejich sdružení. Jestli to půjde, běž tam s ním.“

Saša na jednom ze svých mobilních telefonů našel příslušné číslo a nadiktoval je Markovi. Sporťák si je zapsal, ale stále vypadal nespokojeně.

„Chtěl jsem psát o sportu,“ postěžoval si. „Ne o špinavý politice.“

Saša ho pozoroval.

„Byls někdy na fotbale v Příbrami?“ zeptal se po chvíli.

„Jo.“

„A nevadilo ti, že přes Stárkovu ochranku není vidět na hřiště? Připadá ti normální, že v hledišti fotbalovýho stadionu jsou chlapi se samopalama?“

Marek pokrčil rameny. Sašu už tlačil čas: za deset minut měl čekat na Radlické na Plukovníka.

„Hele, já sport nesleduju, ale jenom namátkou,“ řekl a začal před Markem vypočítávat na prstech nejznámější představitele české fotbalové mafie: „Příbram a Starka, kamarád Pitra a úhlavní nepřítel Krejčíře. Gottwald a Drnovice. Bohemka a Karel Kapr, fanoušek Berdychova gangu, jenž zaměstnával jako řidiče Hrobaře Karla Kučeru, kterej pak Kapra policii naprášil, že si u něho objednal vraždu podnikatele Krčky…

Viktorka Žižkov a Ivánek Kamarád Horník. Mach a Sparta, mafiáni Řebíčkové a Slavie… A tak dále a tak dále. Co jinýho je to než špinavá politika?“

Marek Konwicki všechny zmíněné kauzy dobře znal, ale přesto vzdorně mlčel.

Takhle si to nepředstavoval.

22

Ras opatrně sundal plachtu z rolls-royce. S žádnou ženskou nikdy nejednal s takovou jemností, pomyslel si. Složil plachtu, odnesl ji do vily, zamkl a vrátil se k autu. Než nasedl, s uspokojením si prohlédl třpytivý lak, dokonale černé pneumatiky a zářivě čisté disky kol. Museli by ho mučit, aby dal tohle auto někdy do myčky. Chlap, který jakékoli auto nad tři miliony dobrovolně vystaví tvrdým kartáčům v myčce, nemá duši, říkal si Ras. A samozřejmě nestačí auto jen šetrně umýt. Sám používal výhradně ručně vyráběné švýcarské vosky Swissvax, konkrétně Crystal Rock, který na rozdíl od běžných přípravků obsahuje přes sedmdesát procent čistého karnaubského vosku. Běžné vosky třeba jen tři nebo pět procent. Samozřejmě to něco stojí, ale ten rozdíl v hloubce lesku pak pozná i laik.

Opakovaně zatroubil a doufal, že ho ten poloslepý pitomec z vedlejší vily najde aspoň po zvuku.

Před dvanáctou byli v Příbrami. Ras cítil stejné uspokojení, jako když si obouval své oblíbené bačkory. Lidé jeho rolls – royce poznávali a odvraceli pohledy. Policisté mu s úsměvem salutovali. Domove, sladký domove, pomyslel si Ras. Zákony tu naštěstí už léta byly jen cárem papíru a člověk, který zabil sedm lidí, tady něco znamenal. Zaparkoval na dvoře za restaurací a protáhl si kosti. Tohle město miloval.

Šéf je čekal v salonku. Jako vždy seděl na lavici zády ke zdi a jako vždy měl na sobě černý kožený kabát, téměř úplně stejný jako Ras. Černá opakovací brokovnice Remington 870 Express s krátkou hlavní ležela jako vždy na prázdné židli v čele stolu – tak, aby ji Šéf měl v případě potřeby po pravé ruce.

I tentokrát Šéf otevřel malé plastové pouzdro, vytáhl injekci a píchl si inzulín. Ras měl rád, když všechno bylo jako vždycky. Novoty nenáviděl.

„Tak to prase ode dneška běhá venku,“ sdělil mu Šéf.

„Na každý prase se najde řezník,“ řekl Ras.

„Práskač zasluhuje smrt. Takovej je zákon. A tenhle zákon já teda dodržuju.“

Chemik, který se doškobrtal teprve teď, převrhl židli.

„Co to doprdele máš s vočima?“ nechápal Šéf.

„Mám zákal, Šéfe. V noci skoro nevidím.“

„Vidíš hovno i ve dne,“ konstatoval Ras.

Chemik na něho vyčítavě obrátil nemocné oči.

„Máte kurva aspoň tu vápenku? Když už ne kyselinu?“

„Nemáme, Šéfe,“ přiznal Chemik nešťastně. „Ale mohli bysme ho spálit. Stáhnu ho z kůže, rozkouskuju a spálim.“

„To je na prd!“ zpražil ho Šéf.

„Nebo ho hodim do šroťáku!“

Šéf bubnoval prsty o stůl. Znělo to zlověstně. Ras očekával výbuch, ale k jeho překvapení promluvil Šéf klidně.

„Hele, to je váš problém. To si vyřeš sám, Rasíku. Jak ho uděláte, je vaše věc. Je mi úplně jedno, jestli dostane kouli, nebo si poradíte jinak.“

Kývl na číšníka a objednal si teplou zeleninu. Snažil se žít zdravě.

„Ale musíte z něj dostat to kompro, i kdybyste ho měli rozřezat zaživa.“

„Dostanu to z něj, Šéfe.“

„Ty informace jsou diamantovej důl, Rasi. Půdou po nich všichni.“

Ras přitakal.

„Rozřežte ho tak, že ho vlastní máma nepozná.“

„Von má ještě mámu? Kolik jí je?“

Šéf zavřel oči. Zdálo se, že v duchu počítá do deseti.

„Já kurva nevim, Rasi, jestli má mámu! To se tak řiká, chápeš?“

Ras sklonil hlavu.

„Ať to je exemplární. Exemplární potrestání, chápete? Aby se podobný donášení už nikdy neopakovalo. Rozumíte mi vy dva?“

„Rozumíme, Šéfe,“ odpověděl Chemik.

Ras také přikývl, přestože si nebyl jistý. Zbytečně se neptat, připomínal si. Souhlasit.

„A teď vás překvapím,“ řekl Šéf s úsměvem. „Máme v týmu novýho Columba.“

To byla novinka – a novinky Ras neměl rád. Teprve nyní pochopil, proč se Šéf ještě pořádně nerozčílil: přírůstek do stáje mu zřejmě zlepšil náladu. Ras jenom doufal, že ten zkorumpovaný polda nebude napůl slepý. Nebo nebude mít cukrovku.

„Zavolá ti, kde se Balík schovává. Dneska ve tři. Do muzea.

Jako vždycky.“

Ras spokojeně přikývl. Měl rád, když všechno bylo jako vždycky.

Novoty nenáviděl.

23

Velkou část zaměstnanců detektivní divize bezpečnostní agentury LBA tvořili bývalí policisté a elitní detektivové, kteří odešli od policie znechuceni mizerným platem, všudypřítomnou byrokracií, zastaralým technickým vybavením a v neposlední řadě i četnými zásahy do vyšetřování. Borisek zaměstnal také tři počítačové experty, čtyři odborníky na videotechniku, dva pracovníky telefonní společnosti, televizního opraváře, instalatéra a zámečníka. Přijal rovněž člověka s kapitánskými zkouškami na jachtu, dvě au-pair, dvě uklízečky a kominíka. Nedávno dokonce přijal i dívku, která se ještě loni živila věnčením cizích psů (vlastně se tím živila pořád, jen rozsah jejích povinností se značně rozrostl) – a právě tuhle pětadvacetiletou, nakrátko ostříhanou brunetku s velkými ňadry a malou kérkou na šíji si v náhlém popudu zavolal na dvanáctou do své kanceláře.

Byl svou volbou poněkud zaskočen, neboť celé dopoledne váhal mezi novou recepční a mladší au-pair, ale nakonec se při prohlížení osobní složky brunetky s tetováním (v níž samozřejmě nechyběla velká fotografie) na poslední chvíli rozhodl takhle. Existují-li dvě cesty, vyber si tu třetí, připomněl si své oblíbené úsloví. Kromě toho nezohledňoval jen vlastní vkus, musel brát v potaz i estetické preference Morda.

„Do kanceláře?“ divila se brunetka v telefonu. „To nebude venčení?“

Borisek se pištivě rozesmál.

„V jistém smyslu to bude venčení.“

Pokud dívce jeho reakce připadala podezřelá, nebo dokonce nepokrytě dvojsmyslná, nedala na sobě nic znát.

Dostavila se už ve tři čtvrtě na dvanáct. Boris Vítek sice neměl na práci nic naléhavého, ale přesto ji nechal téměř půl hodiny sedět v křesle na recepci: jednak se mu líbilo soulož odkládat (připadalo mu, že je v tom cosi tantrického), a také se škodolibě bavil představou, jak se ty dvě holky vzájemně pozorují.

Když vstoupila, po svém zvyku se jí dlouze omlouval, že musela čekat (tenhle trik se mu osvědčil už mnohokrát). Ve vzduchu visela otázka, proč ji pozval.

„Vlastně jsme ještě neměli příležitost se poznat,“ vysvětlil jí. „Proto jsem vás zavolal: abychom si popovídali. Abych vás lépe poznal. Nechápejte mě špatně, nehovořím jenom s krásnými dívkami, jako jste vy – potřebuju se seznámit s každým novým zaměstnancem, poďobané ajťáky nevyjímaje.“

Porce servility v dívčině smíchu byla tak velká, až se Boriskovi nahrnula krev do slabin. Přesto mluvil ještě celou hodinu a čtyřicet šest minut. V mluvení byl dobrý.

V mluvení nikdy neselhal.

„Stala jste se součástí výkonného, soudržného týmu, který ctí jistá pravidla. Jeden na druhého se tady může spolehnout.

Pokud budete potřebovat s čímkoli pomoct – třeba s jakoukoli finanční částkou – nebojte se na mě obrátit. Kdykoli.

Klidně hned teď,“ řekl jí například. „Všichni mí zaměstnanci jsou mí přátelé a finanční půjčku – když už jsem zcela náhodně zmínil právě tohle – považuji za neoddiskutovatelnou přátelskou povinnost. Rozumíte mi?“

Dívka si vůbec nebyla jistá – ale přikývla.

24

Diana Renková čeká v malé zasedací místnosti v prvním patře. Čelní stěna je z neprůhledného skla ve dvou odstínech modré, což hezky ladí se žlutými tulipány ve váze. Ředitel dvojici Rusů přivede osobně. Makléřka má na tváři úsměv, který je sice zdrženlivý, ale není studeně profesionální. Přivítá oba muže a současně je prolustruje pohledem: pochopitelně žádné kožené kabáty ani zlaté řetězy, nic takového.

Dobře padnoucí tmavošedé obleky, boty patrně ručně šité; košile hedvábné, leč vkusné; oba jsou bez kravat. Mladší muž je ostříhaný zcela nakrátko, starší má prošedivělé vlasy naopak poměrně dlouhé. Na první pohled působí autoritativně.

Jeho angličtina je perfektní, téměř bez přízvuku. Chvíli obdivuje atrium ve dvoře a potom dle očekávání složí hold kráse českých makléřek; obrat slovanská krása přitom použije hned dvakrát. Diana se zapýří. Mladší Rus se omezí na neuvěřitelnou krásu. Jeho výslovnost je tvrdá, ale zase se jí ještě nepodíval na prsa. Makléřka vyčkává. Je ve střehu.

Starší Rus konečně přejde k věci.

Diana potřebuje dobrých pět minut, aby si jeho rozvláčný, vzletný a na fakta skoupý monolog o expanzi na středoevropské trhy a potřebě optimálního rozložení investičního portfolia dešifrovala: chce proprat sedmnáct milionů dolarů. Třetina částky je v kolumbijských akciích.

Navzdory tomuto šokujícímu zjištění se Diana i nadále tváří naoko samozřejmě.

„Smím se zeptat, na základě jakých kritérií jste se rozhodli pro naši finanční skupinu?“

„Máte nejlepší reference,“ říká mladší muž.

„Jste jednička na burze,“ usměje se ten starší. „Víme, že vám patří čtyřicet procent trhu.“

„Pak ale také jistě víte, že naše firma se zaměřuje na –“

Diana hledá použitelné slovo a poprvé slyšitelně zaváhá, „odlišný druh transakcí.“

Ticho, které se v zasedací místnosti rozhostí, je tísnivé.

„Tak krásná žena – a tak ošklivé předsudky,“ konstatuje starší Rus.

Diana se to rozhodne nekomentovat. Situace se jí přestává líbit, ale do otevřeného slovního konfliktu se jít bojí. Předstírá nechápavost.

„Předsudky?“

Oba Rusové mlčí.

„Mohu vám samozřejmě doporučit jiný bankovní dům,“ navrhuje Diana smířlivě (ať si s nimi poradí tam, myslí si).

„Spolupracujeme –“

Starší Rus jí bez okolků skočí do řeči, ale stále ještě se usmívá. Není to příjemný úsměv. Teprve nyní si Diana všimne, že s jedním jeho okem něco není v pořádku.

„Kladu si otázku, proč se mimořádně inteligentní žena jako vy spokojí s primitivním klišé z béčkových amerických filmů?“

Makléřka ví, kam ten ruský mafián míří, ale musí ve hře pokračovat.

„Jaké klišé máte na mysli?“

„Co Rus, to nebezpečný mafián.“

Diana rázně odmítne, že by měla jakékoli podobné předsudky. Trvá na svém.

„Patria tento druh finančních operací zásadně neprovádí,“ říká. „To je jeden z principů naší firemní politiky.“

Je na sebe pyšná: dokázala být asertivní, jasně vyjádřila nesouhlas – a současně zůstala korektní, takže je snad neurazila. Jenže Rus se nechce vzdát. Mluví v obecných frázích, rozmělňuje již řečené. Dianě se ani po dvaceti minutách nedaří rozhovor ukončit. Rus mlží, uhýbá – a současně stupňuje nátlak. Dianě začíná docházet nebezpečnost situace, v níž se ocitla. Nedá na sobě nic znát, ale je v šoku: o ruských mafiánech v Praze leccos slyšela, ale tohle překonává veškeré její představy. Vážně je možné, aby k ní za bílého dne přišli dva Rusové a nepokrytě ji nutili spáchat trestný čin?

Zároveň se však nemůže zbavit stísňujícího pocitu, že jí cosi důležitého uniklo. Nějaká souvislost, která je klíčem k vysvětlení.

Předstírá klid, ale v útrobách cítí strach a paniku. Horečně uvažuje, co se to tu vlastně děje. Starší Rus se zakloní v křesle a založí si ruce za hlavou. Jeho sako se poodhrne – a Diana spatří pouzdro s pistolí. Rus poprvé přejde do rodné řeči.

„Děvočka majá…“ vydechne.

Zní to vyčítavě.

Diana na pouzdro nevěřícně ukáže prstem.

„To je opravdu pistole?“

Rus neodpoví.

„Zaznamenávám obrat ve vašem myšlení,“ říká Diana s úsměvem, který ji stojí veliké úsilí. „Nyní si zjevně přejete, abych v to primitivní klišé o nebezpečných ruských mafiánech uvěřila.“

Má pocit, že za ni hovoří někdo jiný.

„Da,“ promluví líně starší Rus. „To jsi pochopila dobře, sugar.“

Slyšela správně? Opravdu řekl suqar? Sáhne po telefonu, ale mladší Rus se bleskurychle předkloní a položí jí ruku na zápěstí. Diana nahlas vyjekne.

„Šššš,“ tiší ji starší Rus. „Nikdo ti přece neublíží, sugar“

Ne že by ji to uklidnilo. Přesto je ještě schopna uvažovat racionálně.

„Proč já?“ zeptá se přímo.

Tuší, že tohle je klíčová otázka. Pořád to nedává smysl.

„Proč jste si vybrali mě?“

Starší muž se jí podívá do očí: povzbudivě, jako učitel sledující myšlenkové úsilí svého studenta. Ty na to přijdeš sama, jako by jí říkal. Snaž se. Přemýšlej.

A potom to Diana konečně pochopí a její bušící srdce – řečeno jazykem pokleslé literatury – sevře studená ruka strachu.

25

Saša musel přes dvě hodiny čekat, než se Šéfredaktor vrátil z oběda a z následné porady na inzertním oddělení; potom znovu zašel do jeho kanceláře a převyprávěl mu obsah telefonátu s Plukovníkem.

„Dárek Balík je pěkná svině, to víme. Vždycky to hrál na dvě strany,“ konstatoval Robert.

„Na všechny strany,“ poopravil ho Saša.

Šéfredaktor souhlasil.

„Takže ne že bych s ním nějak zvlášť soucítil,“ pokračoval.

„Ale jak je sakra možný, že stát slíbí Svědkovi ochranu – a potom ho doslova předhodí všem, o nichž vypovídal?“

„Třeba právě proto. Aby nemohl vypovídat dál. Mimo jiný třeba o ministrovi vnitra.“

„Ale?“ zapochyboval Robert. „Až takhle?“

Saša věděl, že konspiračním teoriím věří Šéfredaktor v jediném případě: když se potvrdí. To se ovšem stávalo v Čechách často.

„Nevim. Uvidíme,“ nepřel se. „Určitě ovšem ví leccos. Jel v tolika špinavostech, že se nám o tom ani nezdá. Ten člověk je chodící encyklopedie českýho politickýho svinstva.“

„Takže ty bys do toho šel?“

„Oba víme, jakou má pro noviny cenu. Pro každý noviny,“ zdůraznil Saša. „Ne že by se mi do toho chtělo, ale když ho nevytěžíme my, udělá to konkurence. Pokud ho dřív někdo nezabije.“

„Až takhle?“

„Už dvakrát ho málem dostali. Když po něm stříleli podruhy, požádal o ochranu.“

Šéfredaktor mlčel. Saša tušil, že zvažuje míru rizika. Rozhodl se, že po pravdě promluví o svých pochybnostech.

„Jenže abysme ho mohli vytěžit, musíme ho uhlídat – ale copak ho maj schovávat novináři? Copak my jsme nějaký bodyguardi?“

Šéfredaktor se uchechtl. Ne, jako bodyguard Saša opravdu nevypadal.

„Někde ho natajno ubytujem.“

Odjakživa se uměl rozhodovat rychle.

„Něco najdu a pošlu ti adresu. Víš jak. Dej mi pět minut.“

Saša si položil obličej do dlaní.

„Manželka zešílí,“ zamumlal.

„To maj manželky v popisu práce.“

„Jestli nedostanu žaludeční vředy teď, tak nikdy.“

„Ty nejseš rád, že do tvýho života vstoupilo vzrušení a dobrodružství?“

Saša věnoval Šéfredaktorovi znechucený pohled.

„Ne. Já bych byl hrozně rád, kdyby do mýho života konečně vstoupila nuda a klid.“

26

K boku jachty přirazil člun zadarské cateringové společnosti.

Bodyguardi Miro a Bortul pomohli dvěma mladým kuchařům vytahat na palubu přepravky s jídlem. Ozvalo se hlučné šplouchnutí. Mord podrážděně vzhlédl od notebooku.

„Što varn je palo?“

Za ta léta, co sem jezdil, už byla jeho chorvatština skoro perfektní, ale hubený kuchař přesto riskantně předstíral, že otázce nerozumí.

„Gdje?“

„U more!! Gdje drugdje?!“

„Rožata,“ musel přiznat kuchař.

Tenhle moučník Mord nijak zvlášť nemiloval.

„Ostavíte to, pizduni,“ prohlásil velkoryse.

Kuchařovi se zjevně ulevilo, že se nemusí potápět. Mord zdvihl interní telefon a svolal krajany a Rubena na šampaňské.

„A neřeknem i těm kurvám?“ zajímal se hned po příchodu poslanec.

Mord mlčel.

„Prdíme na ně,“ řekl ředitel ČEZu a ukázal na šampaňské ve kbelíku s ledem. „Tohle je láhev za pět litrů.“

„Ty krávo!“ hvízdl poslanec.

„Tak co, už jste píchali?“ zeptal se ze zdvořilosti Mord.

„Já si nějak nemoh vybrat,“ odpověděl ředitel železnic a významně zamrkal.

„Já jo,“ řekl poslanec. „Tu Rusku.“

Proč sem ty lidi zvu? pomyslel si Mord. Protože musím, odpověděl si. Ale s klukama z Vršovic by mi bylo líp.

„No co,“ řekl rozverně zvolený zástupce lidu, „jsem normální člověk s dírou v zadku, tak si snad můžu zapíchat, ne?“

Nikdo necítil potřebu to komentovat. Mord pohlédl na hodinky a pustil televizi. V rohu obrazovky se objevilo důvěrně známé logo: ČT 24.

„Proč na to čumíme?“ zeptal se někdejší traktorista (dnes předseda parlamentního rozpočtového výboru). Už byl opilý.

Nemuseli naštěstí čekat dlouho, krátký reportážní vstup z otevření nového úseku pražského obchvatu patřil vzhledem k přítomnosti prezidenta mezi prioritní zprávy.

„Jeden, dva, tři – teď!“ odpočítali unisono prezident, ministr dopravy Řebíček a pražský primátor s širokými úsměvy a společně přestřihli pásku. Primátorův úsměv byl nejširší.

„Pizduni,“ ucedil Ruben a odplivl si.

„Hele, Tome, nevadí ti někdy, že si ty stavby nemůžeš slavnostně otevřít sám?“ zeptal se poslanec. „Dyk ten okruh je něco jako tvý dítě, ne?“

Ředitel drah a ředitel ČEZu očividně přemýšleli, zda si traktorista nedovoluje příliš. Mord ale nechtěl kazit náladu.

„Nevadí,“ řekl a ukázal na Primátorův obličej, který se právě objevil v detailním záběru: „On je taková moje au-pair, víš?“

Potěšilo ho, že jejich smích působil upřímně. S upřímností se nesetkával zrovna často.

27

Všechny prostory i kanceláře firmy Patria zařídil architekt podle principů metody Work Vitamins, jejíž prioritou je, aby se každý zaměstnanec i klient cítil co nejlépe. Stěnám dominují oblé křivky, modř je působivá, světlo příjemné, nábytek kvalitní. I Diana svou kolečkovou židli IQ (Techo, design Niels Diffrient) vždy pokládala za mimořádně pohodlnou – ale nyní neví, jak se má posadit.

Trvá dobrou půlminutu, než se jí podaří promluvit. Mladší Rus už projevuje netrpělivost, starší muž s úsměvem vyčkává.

Jeho pistoli opět ukrývá sako, ale Diana na ni nedokáže nemyslet.

„Takový… objem peněz… vzbudí podezření,“ konstatuje tiše.

Ještě nikdy nemusela při styku s klientem tišit hlas – a stejně tak věřila, že to nikdy neudělal ani jediný ze zdejších makléřů. Transparentnost, důvěra, poctivost – to je heslo firmy.

Jenomže ještě nikdy nepřišel žádný z klientů na jednání s pistolí.

„Takhle velká investice by byla okamžitě prověřována,“ pokusí se namítnout.

Úsměv staršího Rusa se rozšíří. To druhé oko musí být skleněné, říká si Diana. Z jeho výrazu se dá vyčíst spokojenost: je rád, že konečně začala spolupracovat.

„Děvočka,“ zopakuje rusky, „ty přece víš, jak to udělat.“

Diana se odváží zariskovat.

„To teda vážně nevím!“

V jejím hlase se objeví náznak hysterie. Mladší Rus nespokojeně mlaskne.

„Ale víš. Bílý kůň. Český občan, samozřejmě.“

Pokouší se dýchat co možná pravidelně. Musí polknout.

„Otevře si u vás účet, na který bude postupně posílat menší sumy z našich peněz. Ty je podle jeho pokynů,“ Rus prsty naznačil ve vzduchu uvozovky, „investuješ do nějakých blue chips.“

Diana definitivně pochopí, že nemluví s finančním amatérem. Blue chips jsou nejlikvidnější cenné papíry, ať již na pražské burze nebo ve světě: ČEZ, Komerční banka, Microsoft, Apple, Coca-Cola.

„Investice bude dlouhodobá, minimálně v řádu týdnů, a samozřejmě musí mít jistou logiku. Její věrohodnost bude tvoje starost. A tvoje odpovědnost.“

Ještě nikdy v životě neznělo Dianě anglické slůvko responsibility tak zlověstně.

„Přesto nelze vyloučit, že si náš právník, který má tyhle věci na starosti, všimne něčeho podezřelého a ohlásí to managementu,“ oponovala. „Nebo že si při náhodné kontrole všimne nebývale vysokých a nebývale četných obchodů šéf tradingu nebo ředitel firmy.“

„To je zase naše starost,“ odbude ji Rus bezmála vesele.

„Nicméně jistě tušíš, že pokud za zmíněnými transakcemi bude stát makléř tvého kreditu, pak riziko, že původ peněz bude nestandardně prověřován, je minimální.“

Diana upírá oči na letokruhy ve světlém dřevě jednacího stolu, ale žádnou radu z nich vyčíst nedokáže. Dlouhé vteřiny se odhodlává k otázce, na kterou zná odpověď, ale přesto ji nakonec vysloví – s nadějí, že se možná přece jen mýlí.

„A ten bílý kůň bude kdo?“

Nedokáže se jim podívat do očí.

„Tvůj otec, přirozeně.“

Takže se bohužel nemýlila.

28

Alexandr Lounský sjel výtahem do recepce, prošel atriem na ulici a vyhlížel světlemodrou octavii. Jeden z jeho mobilů krátce pípl.

Je to v mailu, sděloval mu stroze Šéfredaktor.

Saša vytáhl z aktovky netbook, opřel si ho o hubené břicho, zadal e-mailovou adresu robertsasa@centrum.cz a pečlivě vyťukal heslo: ROSA007. Potom klikl na složku Rozepsané.

Adresa tam skutečně byla. Severozápadní okraj Prahy. Saša si v duchu třikrát zopakoval ulici a číslo, netbook vypnul a uložil nazpět do brašny. Uslyšel vzdálené zatroubení. Pátral v proudu projíždějících aut. Světlemodrá Octavia RS zamrkala dálkovými světly a prudce zabrzdila u chodníku. Novinář nasedl.

Plukovník se znovu rozjel.

„Nazdar, redaktore,“ řekl se svým nezaměnitelným úsměvem, který ozvláštňoval dolíček na bradě. „Vypni si všechny mobily, prosím tě. Vyndej i baterie.“

Saša tak učinil ještě dřív, než si zapnul bezpečnostní pás.

Sdělil Plukovníkovi adresu penzionu.

„Takže jedeme pro Balíka?“ ujistil se.

„Jo, jo.“

„Kde je?“

„Na smluveném místě.“

Na Radlické panoval jako obvykle hustý provoz a Plukovník se musel soustředit na řízení.

„Cos mu řek?“

„Že když bude mluvit, sežene mu MF DNES bezpečný bydlení na první měsíc.“

„A co on na to?“

Plukovník se suše zasmál.

„Že prej celej měsíc nebude potřeba.“

„Proč?“

„Je dost paranoidní. Nevěří už nikomu. Je přesvědčenej, že ho zabijou do tejdne.“

Saša se odhodlal k přímé otázce.

„Je to pravděpodobný?“

Plukovník zaváhal.

„Nemůžeme to vyloučit,“ odpověděl nakonec.

Se suverenitou zkušeného taxíkáře obratně kličkoval mezi auty – a ještě si přitom stihl novináře důkladně prohlédnout.

„Tys snad ještě zhubnul. Jíš vůbec něco?“

„Jsem věčně ve stresu. Mám permanentně staženej žaludek. Kvůli tobě, mimo jiný.“

Saša potíže nijak nepředstíral, ale kdyby byl sám k sobě zcela upřímný, musel by si přiznat, že ho tahle situace docela vzrušuje. Plukovníkovi, natož Renatě by to samozřejmě neřekl, ale pravda byla, že se na příští dny, kdy bude ukrývat a zpovídat Svědka, bezmála těšil.

„A bude hůř,“ konstatoval Plukovník.

Vjeli na nábřeží a pokračovali po proudu Vltavy. Saša se neptal, jak dlouho pojedou – ani kam. Po náplavce se procházely desítky lidí, o jejichž život nikdo neusiloval. Kachny, labutě, rackové. Matky s dětmi. Slunce se opíralo do čelního skla. Plukovník stáhl klimatizaci o dva stupně.

„Můžu ti položit otázku, která tě vytočí?“ promluvil Saša.

„Jo. Ale jenom jednu.“

„Měli jste Balíka půl roku. Museli jste se toho tudíž dozvědět mraky. Musíte mít celý šanony informací.“

„To máme.“

„Přesto jedinej viditelnej výsledek je, že jste zatkli tu příbramskou partu – kterou jste vzápětí museli pustit.“

Plukovník se otočil od volantu.

„Čili vaše otázky, pane redaktore, zní: Jak je možné, že ani půlroční vytěžování klíčového Svědka detektivy Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu věci nikam neposunulo?

Jak je možné, že vyšetřování těch zhruba třiceti únosů a vražd, které se tu v minulých letech staly, je stále na mrtvém bodě?“

„Jo. A jak je možný, že jste nechytili ani jednu skutečně velkou rybu?“

Plukovník se zamyslel.

„V americkým filmu,“ odpověděl po chvíli, „přijde k sympatickejm detektivům vyšetřujícím vraždu nesympatickej idiot od FBI a případ jim sebere. Detektivové to pak buď vyšetřej bez něj, čímž je jeho idiotství potvrzeno, nebo se ukáže, že to není idiot, ale taky sympaťák, a vyřešej to společně.“

Udělal pauzu. Saša vyčkával.

„V Čechách nám případ pokaždý sebere nějakej hajzl od Ministra – a Ministr nás pak ještě pro jistotu převelí na auta a starožitnosti. Nikdo tudíž nevyřeší nic a za idioty jsme všichni.“

Pregnantnější shrnutí situace Saša už dlouho neslyšel.

„To je dobrý. Můžu tě citovat?“

29

Ta otázka přišla těsně před obědem.

Jakmile jej Nadporučík začal dávat do dvojice se Zuzanou,

Radek Staněk věděl, že tahle otázka dříve či později přijde ale položit ji zrovna ve chvíli, kdy je čekala první ze dvou půlhodinových pauz, to byl od Zuzany trochu podraz, říkal si.

Zaparkovali před služebnou a s úlevou vystoupili; vedro v autě bylo čím dál větší (o klimatizaci ve služební felicii si na rozdíl od kolegů z městské policie mohli nechat jen zdát). Za sebou měli čtyři návštěvy heren, dvě kontroly podezřelých zastaváren, marný pokus o předvedení svědka a jedno naštěstí sotva započaté dézetko čili domácí zabijačku (jak se v policejním slangu přezdívalo domácímu násilí i v případě, že fyzické napadení manželky či manžela neskončilo smrtí). Pochůzkář po většinu času mlčel.

Užitečná rutina, připomínal si. Pomáhat a chránit.

Když byl počátkem devadesátých let na policejní škole v Hrdlořezích jednou náhodně dotázán na své vzory, řekl, že nemá žádné; ve skutečnosti jeden velký vzor měl, jen se to styděl přiznat. Film Serpico o newyorském policistovi (ve skvělém podání AI Pacina), kterému se podařilo infiltrovat do velkoměstského podsvětí a který se na rozdíl od svých zkorumpovaných kolegů nikdy neúčastnil vybírání výpalného, viděl Pochůzkář více než pětkrát – jenže idealismus nebyl mezi jeho spolužáky zrovna v módě. Kdyby jim prozradil, že přišel k policii pomáhat a chránit, mohl by se snadno stát terčem posměchu.

„A proč ses vlastně rozvedl ty?“ zeptala se Zuzana, sotva vstoupili do malé kuchyňky na služebně.

„Lehčí otázku tam nemáš?“

Radek Staněk se těšil, že se v klidu naobědvá a přečte si noviny. Rozhodně se nechtěl po stopadesáté pitvat v důvodech rozvodu. Ne že by je neznal: když po jedenácti letech manželství přišel ženě na náhodnou ojedinělou nevěru, nedokázal zachovat chladnou hlavu (on sám jí byl celé roky věrný). Manželka jeho měsíce trvající hysterické osočování odmítla dále snášet a podala návrh na rozvod. Rozvedli je hned v prvním stání. Soudkyně byla na straně manželky.

„Jestli o tom nechceš mluvit, nemusíš.“

„Necháme to na jindy, jo?“

„Dobře. Co v tom máš?“

Zuzana s okázalým odporem pohlédla do Radkovy žluté mističky, přičichla si k jejímu obsahu a odstrčila ji. Potom z lednice vytáhla těžkou, zhruba trojnásobně velkou plastovou nádobu.

„Udělala jsem včera svíčkovou. Máš zájem?“

„To bych měl,“ řekl Pochůzkář. „O tu svíčkovou.“

Zuzana se poprvé za dopoledne nahlas zasmála.

„Já tě neuhánim, neboj.“

Během chvilky ohřála svíčkovou v mikrovlnce. Radkovi chutnalo, ale trochu ho mrzelo, že se stále nedostal k četbě novin. Mlčky žvýkal.

„Ty toho moc nenamluvíš, co?“

Pokrčil rameny. Zuzanu cosi napadlo.

„Ale aspoň na jednu věc to bylo dobrý – ty naše rozvody,“ konstatovala.

Vyčkávala.

„Na co?“ přinutil se zeptat Pochůzkář.

„Nikdo už nám doma nevyčítá přesčasy.“

30

Při pohledu na Darka Balíka se Saša neubránil vzpomínce na jejich poslední setkání, které se odehrálo před několika lety v Café Savoy.

Tehdy před ním seděl sebevědomý, přezíravý, dobronzova opálený elegán s monogramem DB vyšitým na manžetě vypasované černé košile, který říkal věty jako umím každého kromě papeže. Na chodníku před kavárnou parkovalo jeho červené ferrari. Saša měl pocit, že nesleduje člověka, ale jakýsi psychosociologický úkaz.

„Jak byste popsal svou práci?“ začal tenkrát.

„Sháním vstupenky na jednání.“

„To je metafora?“

„Na jednání s kýmkoli,“ zdůraznil lobbista. „A jsem v tom zatraceně dobrý.“

„A neděláte to pochopitelně zadarmo.“

„Pochopitelně. Platí mě už jenom za to, že jim zvedám telefon. Už to něco stojí. Abych vám sehnal lístek, musím být abych tak řekl – mimořádně motivován.“

Lobbista se zasmál.

„Kolik takovej lístek stojí?“

„To je samozřejmě přímo úměrné věhlasu mužstva. Na TJ Hostivař vás dostanu skoro zadarmo, na Barcelonu si hodně připlatíte.“

„Kdo je Barcelona – čistě abych se zorientoval?“ chtěl vědět Saša. „Ministr? Premiér?“

„To je případ od případu. Jednou to je příslušný ministr nebo premiér, ale jindy to klidně může být víceméně neznámá, leč klíčová osoba. Podstatné jsou kompetence. Podpisová práva. A tak dále. Náměstek je často důležitější než ředitel, že?“

„Vy to víte líp než já.“

„To si pište.“

„Straníte v politice někomu?“ zeptal se Saša.

„To by samozřejmě byla hrubá chyba,“ poučil ho lobbista a rozhlédl se po kavárně. „Když budete mít vegetariánskou restauraci, přijdete o zákazníky, kteří milují maso. Stejně tak nemůžete podávat jenom maso, protože pak ztratíte vegetariány.“

Saša pochopil, že lobbista má rád názorná přirovnání.

„Jasně.“

„Moje vyhlášená restaurace je otevřena naprosto všem.

Obrazně řečeno, vařím pro Araby i Židy zároveň.“

Že to může být nebezpečné, to Saša tušil už tenkrát.

Dnes před ním v malé sběrně sázkové kanceláře Fortuna stál chorobně bledý, zjevně unavený a obtloustlý muž, nervózně těkající očima. U nohou měl nevelký červený kufr, krabici od banánů Chiquita plnou knih, časopisů, novin a dalších věcí a dřevěnou bedýnku s víny.

Všechno, co z vyhlášené restaurace Darka Balíka zbylo, pomyslel si Saša.

„Já vás zdravím, pane plukovníku, já vás zdravím!“

Bývalý lobbista se nepřestával rozhlížet, jako by z kterékoli strany mohl přijít smrtící úder.

„I vás, pane redaktore! I vás!“

„Dobrý den.“

Lobbista ukázal na černožluté logo sázkové kanceláře.

„Fortuna. Štěstí budu asi potřebovat, co?“

Saša s ním v duchu musel souhlasit.

„Pospěšte si,“ žádal Plukovník.

Popadl kufr a odnesl ho k autu. Dárek Balík se s viditelnou námahou shýbl pro vína a Saša vzal krabici od banánů.

Nasedli do auta. Saša očekával, že Plukovník zařadí rychlost a vyrazí, ale on ještě ani nepoložil ruce na volant. Jeho pohled patřil zpětnému zrcátku.

„Sledujou nás,“ konstatoval po chvíli.

Lobbista zkřivil obličej a zavřel oči.

„To bylo rychlé.“

Vypadal, jako když ho něco bolí.

„Kdo?“ zeptal se Saša. „Poznáš to?“

„Sám velký Duna.“

Saša velmi dobře věděl, o kom je řeč: o řediteli protikorupční policie, který o ministru vnitra bezostyšně mluvil jako o svém živiteli.

Plukovník si rozepnul bezpečnostní pás, vystoupil a věnoval upřený pohled posádce šedého Fordu Mondeo, který zastavil asi o dvacet metrů dál, za bílou dodávkou Citroen Jumper a přeplněným kontejnerem na papír. Přes tmavá skla vozu nebylo posádku vidět. Plukovník dlouze zkoumal držadlo červeného kufru. Potom na přední kapotu octavie položil krabici od banánů a postupně z ní vyndal všechny knihy.

„Svině zkorumpované,“ ulevil si Dárek Balík.

Slyšet takové obvinění od člověka, který se korupcí nanejvýš úspěšně živil dvacet let, připadalo Sašovi fascinující.

Plukovníkovy pohyby se zpomalily. Vrazil palce mezi stránky knihy Samuela Shema Hora hoře, prudce je rozevřel a malíček zasunul pod hřbet. Na kapotu téměř neslyšně dopadl plochý plastový čip.

„Bingo,“ konstatoval lobbista. „To byl určitě ten zrzek.“

Saša nechápal, o kom mluví.

„Zrzek?“

„Znáte ty vtipy o zvířátkách v lese, že jo, pane redaktore?“ zeptal se Dárek Balík namísto vysvětlení. „Já jsem zajíc, co k smrti naštval pět lišek, asi deset vlků a minimálně tři medvědy.“

Plukovník vracel věci do krabice. Čip jediným pohybem smetl z kapoty na asfalt a nastoupil.

„Teď se ukažte,“ pronesl s pohledem upřeným na Ford Mondeo.

31

„Líbí se mi čajové růže a vřes,“ říká do telefonu Kateřina Renková. „Tak které?“

Chystá sobotní oslavu dceřiných třicátých narozenin, a proto odjela do nákupního centra. Stojí u regálu s potištěnými papírovými ubrousky. Volá dnes už potřetí.

Telefonuje mi kvůli vzorku na ubrouscích, říká si nevěřícně Diana. Dojme ji to a rozčílí zároveň. Nadechne se.

„Čajové růže, rozhodně! Bez ubrousků s motivem čajových růží si narozeninovou oslavu nedokážu vůbec představit.“

Pokouší se o ironický bezstarostný tón, ale mámu neoklame.

„Co je s tebou, holka?“

Snažím se nemyslet na to, že mě vydírá ruská mafie.

„Mám moc práce, mamčo. Ale už se na tebe strašně těším.“

Sotva zavěsí, je tu ředitel. Významně poklepává na své hodinky Prim – i kvůli nim ho má Diana ráda. A proto, že je své ženě věrný.

„Všichni už na tebe čekaj,“ říká.

Navrhuje, že ony dva kilometry do zamluvené restaurace na Starém Městě pojedou taxíkem, avšak Diana se chce projít.

Když vyjdou z atria na ulici, Diana se do něj zavěsí. Ví, že to ředitele potěší.

„Tak co chtěli?“

Diana je připravena.

„Udělat si z nás pračku.“

Snaží se nedat najevo rozčilení.

„Fakt?“

„Fakt. Takže jsem jim doporučila jinou instituci.“

„Byli nepříjemný?“

„Jo.“

Stále ještě nemusela zalhat, uvědomí si.

„Řekneš to šéfovi?“

Diana mávne rukou.

„Příležitostně. Rozhodně ne na oslavě svých třicátých narozenin.“

Zauvažuje, co bude pít. Pivo, rozhoduje se Diana Renková.

Pro začátek si dá velké pivo.

A potom mu zavolá.

32

Markovi volá expřítelkyně. Po chvíli už nedokáže dál poslouchat její bezobsažné tlachání, a tak ji přeruší a neuváženě se jí pochlubí tím dobrodružným úkolem, kterým ho dnes pověřili

Šéfredaktor a Saša. Samozřejmě toho hned vzápětí lituje.

„Kolik ti je, Marku?“

„Třicet,“ pronese vzdorně.

Dívá se z okna na nové oranžové fasády protějších paneláků. Vinotéka Maděrič, přečte si nad vchodem protějšího domu.

„A nezdá se ti trapné hrát si ve třiceti na vojáčky?“

Mýlí se, ale Marek neví, jak ji o tom přesvědčit.

„Hele, je tu důvodný podezření, že ti chlapi zastrašovali, a dokonce i zmlátili pár lidí –“

„Ne,“ zarazí ho. „Tohle poslouchat nebudu.“

Násilí nesnáší. Nechce o něm nic vědět. Dokonce ani nečte noviny. Nedívá se na zprávy. Marek dostává vztek.

„Tak to neposlouchej.“

„Takže ty se mezi násilníky statečně infiltruješ,“ zasměje se expřítelkyně do telefonu, „a všechno zlo odhalíš? Jako ve filmu?

Násilníci budou zatčeni a nad jedenáctým pražským obvodem se rozklene duha smíření? Takhle si to představuješ?“

Připomene si její výraznou rtěnku i to trapné bílé nalíčení, ale ovládne se.

„Podívej,“ řekne co možná klidně, „nastoupil jsem do novýho zaměstnání, kde jsem dostal nějakej úkol a –“

„Možná by bylo dobré se nad tím úkolem nejprve zamyslet.“

„Já o něm samozřejmě přemejšlim. Fakt se tu hraje špinavá hra. Kdybys viděla ty Starostovy billboardy, tak bys –“

„Nezajímám se o billboardy. Nezajímám se o starosty.“

Marek se nadechne k odpovědi, ale expřítelkyně ho ani tentokrát nenechá promluvit.

„Myslíš, že něco změníš? Proč se chceš dobrovolně hrabat ve špíně politiky, když stejně nic nezměníš? Sobečtí cynici, kteří berou život jako soutěž bez pravidel, tu vždycky byli a budou. Vždycky!“ zdůraznila. „Tak o co se snažíš?“

Na nervy mu dneska jde i ta její spisovná čeština.

„Aspoň jim to trochu zkomplikovat. Čistě pro svůj pocit.“

„Nepřipadá ti to poněkud infantilní?“

Marek zavěsí.

Gejša z Turnova, myslí si naštvaně.

33

Poslední zhruba kilometr, který je dělil od penzionu na severozápadním okraji Prahy, dojeli povolenou padesátikilometrovou rychlostí; až dosud se ulicemi Prahy řítili místy i stošedesátkou.

Saša se snažil uvolnit prsty, které až dosud křečovitě zatínal do textilního potahu sedačky. Byl v upřímném šoku: právě absolvoval svou první honičku v autě, ke všemu na sedadle spolujezdce. Nikomu by tenhle rádoby adrenalinový zážitek nepřál. Bylo mu špatně od žaludku, a při jednom z Plukovníkových prudkých úhybných manévrů si navíc o sloupek dveří bolestivě narazil spánek. Především však stále nemohl uvěřit tomu, čeho byl svědkem: že se za bílého dne v Praze honí dvě policejní auta. Přinejmenším od případu Berdychova gangu si Saša o českých policistech nedělal přehnané iluze a samozřejmě rovněž dávno věděl, že vztahy mezi jednotlivými policejními složkami jsou často napjaté, nebo dokonce vysloveně nepřátelské – ale takovouto nepokrytou konfrontaci ještě nezažil. Předchozí scéna, jako vystřižená z béčkového akčního filmu, byla bohužel přímým důkazem faktu, že mnozí policisté stojí na špatné straně zákona.

„Ty vole!“ hlesl, když octavia zastavila před penzionem.

Bylo to vůbec poprvé, co před Plukovníkem promluvil vulgárně. Plukovníkova minulost v evangelickém disentu byla Sašovi pochopitelně známa (stejně jako fakt, že Plukovník chodí každou neděli do kostela), ale v dané chvíli to odmítal vzít v potaz. Třeba ta šílená jízda jednosměrkou by si klidně zasloužila i mnohem peprnější slovo, říkal si. Soustředěný výraz v Plukovníkově tváři konečně povolil a koutky jeho úst vyjely vzhůru.

„Šéf Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu je nadháněn ředitelem protikorupční policie?“ žasl Saša nahlas.

„Je tohle možný?“

V očích Plukovníka bylo pouze klukovské uspokojení z vyhraného souboje.

„Vaše naivní víra v soudržnost policejních útvarů mě vážně dojímá, pane redaktore,“ ozval se ze zadního sedadla Dárek Balík.

Zdálo se, že penzion vybral šéfredaktor MF DNES dobře: byl to tuctový, nenápadný rodinný dům, stojící v jedné z bočních ulic vilové čtvrti na samé periferii města; hustá zeleň okolních zahrad bránila případným zvědavým pohledům, a o pouhých pár desítek metrů dál byla navíc malá prodejna potravin.

„Dobrý, ne?“ ujišťoval se nahlas Saša, když vystoupili z auta.

Lobbista neodpověděl. Sašovi to připadalo jako holý nevděk. Plukovník se podezíravě rozhlížel.

„Doufejme,“ řekl.

Vytáhl z kufru modrou krabičku s novým mobilním telefonem a podal ji Svědkovi.

„Děkuju, pane plukovníku.“

Plukovník pohlédl na novináře.

„Ještě pořád se na to můžeš vykašlat, Sašo.“

Alexandr Lounský zavrtěl hlavou. Jeho novinářská zvědavost byla silnější než strach. Plukovník se opět chopil kufru a prošel s ním zahradní brankou. Postarší majitelka penzionu už je čekala; působila odměřeně, což danému účelu vyhovovalo (Robert ji předem informoval, že jde o dočasné ubytování pro mimopražského redaktora). Předala jim klíč a absolvovali prohlídku pokoje, kde byl veškerý nábytek z obchodního domu IKEA: postel, sedačka s oranžovým látkovým potahem, stůl, židle i poličky. Lampičky rovněž. Saša měl pocit, že se dívá na fotografii z katalogu. Dárek Balík zařízení nekomentoval. Vyhlédl z okna do zahrady, krabici Chiquita a následně bedýnku s víny položil na kuchyňskou linku ze světlého dřeva a zůstal nerozhodně stát uprostřed místnosti. Plukovník s němou skepsí zhodnotil zámek ve dveřích a zatáhl závěsy na oknech.

„Může to bejt nebezpečný. Nepodceňuj to,“ řekl Sašovi vážně.

„Dám si pozor.“

Plukovník zdvihl obočí, podal oběma mužům ruku a vyšel z bytu.

Octavia nastartovala. Svědek poodhrnul závěs a díval se, jak auto odjíždí. Saša pozoroval jeho pokleslá ramena a neupravené šediny. Muž bez budoucnosti, uvědomil si. Věděl, že lobbista je cynický, bezcharakterní gauner – a přesto mu ho v dané chvíli bylo skoro líto.

„Asi byste si měl nakoupit. Pomůžu vám, jestli chcete.“

Dárek Balík vypadal nepřítomně – jako cizinec, který neumí česky.

Konečně pochopil, co mu novinář navrhuje.

„To je od vás hezké, pane redaktore,“ pravil ironicky.

34

Boris Vítek samozřejmě věděl, že si jej Mord tajně natáčí – ale byl s tím jakýmsi rozpustilým způsobem smířený. Za posledních deset let toho zažil tolik, že práh jeho citlivosti se značně snížil. Měl pouze stejný problém jako většina začínajících herců: i dnes v sobě musel potlačovat nutkání dívat se během soulože do kamery, respektive do místa, kam Mordovi lidé skrytou kameru nainstalovali (nebylo vůbec tak těžké ji objevit; když víte, co hledáte, najdete to). Sklonil hlavu k zátylku dívky, otevřenými ústy ji chvíli přejížděl po tetování na šíji a poté ji kousl. Podle očekávání vyjekla úlekem a bolestí, což se dodatečně pokusila vydávat za projev rozkoše. Je to stejná podlézavá husa jako všechny ostatní, pomyslel si Borisek. Dvěma prsty ji chytil za pramen tmavých vlasů a lehkým tlakem ji donutil, aby k němu zvrátila obličej. Hleděl jí přímo do očí a s hekáním přirážel. Stud si bohužel nemohl dovolit.

Poker s odkrytými kartami hrát nelze. Lépe než kdokoli jiný si uvědomoval, že žijeme ve špinavé době, takže je nutné zvyknout si na špinavé metody. Kdo si nezvykne, prohraje. Slušnost je slabost. On zase bude mít nahrávku z jachty: Mord, ředitel ČEZu, ředitel Českých drah, poslanec za ODS a pět zahraničních prostitutek – to už jsou hodně vysoké karty. S takovými už se dá hrát. Peníze plodí moc a moc plodí peníze. Zasunul dívce do úst palec a ukazováček a násilím je rozevřel. Pochopila jeho záměr, zavřela oči a poslušně čekala, ale dýchala rychleji než předtím a koutky úst se jí stahovaly odporem.

Přesně takhle se mu to líbilo.

„Aáááááá,“ zapištěl Boris Vítek a svalil se na vínový koberec. Byl sám se sebou spokojený.

Zahrál to na první dobrou.

35

V malé prodejně nikdo nebyl. Lobbista nejprve s pohrdavým úsměvem prošel mezi regály, aniž se dotkl jediného zboží.

Mladá prodavačka ho nedůvěřivě pozorovala. Při druhé obchůzce vybral Dárek Balík instantní kávu Gold, čaj Earl Grey, kostkový cukr, sůl, pepř, kmínový chléb, vejce, máslo, vakuově balenou šunku, smetanu, špagety, eidam a čtyři plechovkové gambrinusy; u pokladny ještě požádal o dva kartony cigaret

Marlboro. Nějaké peníze mu očividně ještě zůstaly, ale Saša si všiml, že žádnou z potravin nepoložil do košíku bez toho, aby se podíval na cenu – tohle v dobách, kdy jezdil v červeném ferrari, asi nedělal. Zatímco lobbista platil, vyšel Saša před prodejnu a krátce zavolal Renatě, aby ji informoval, že i dnes přijde z práce stejně pozdě jako kdykoli jindy.

Dárek Balík strčil nohou do vstupních dveří a podezíravě vykoukl na ulici. Saša mu vzal jednu ze dvou igelitek. Na zpáteční cestě k penzionu hovořili o jídle, ale paradoxně právě tahle zdánlivě bezstarostná konverzace o lanýžovém oleji či ančovičkách Sašovi náhle připomněla, s kým má tu čest.

„Vyjasněme si jedno,“ řekl odhodlaně, když usedl na oranžovou pohovku (doma měl stejnou, pouze potah byl zelený).

„Tohle je ryze obchodní vztah. Když našemu deníku poskytnete informace, které vyhodnotíme jako zajímavé, budeme vám platit ubytování.“

Dárek Balík přikývl, jako by ona bizarní dohoda byla tou nejsamozřejmější věcí na světě.

„Potřeboval bych ale auto, pane redaktore. Nemusí to být ferrari.“

„O autě nebyla řeč. Lituju.“

Zdálo se, že lobbista tuhle odpověď čekal.

„Nevadí, když budu kouřit?“

„Mně ne,“ řekl Saša a ukázal prstem na cedulku Zákaz kouření.

Dárek Balík si zapálil. S cigaretou v puse otevřel lednici a naskládal do ní zakoupené jídlo – ale i poté vypadala prázdně.

„Spaghetti carbonara coby má poslední večeře? Uhlířské špagety? To je vážně tristní.“

V Sašovi zesílil dojem, že se lobbista předvádí stejně jako kdysi v Café Savoy: tenkrát mu pyšně ukazoval sílu a moc, dnes neméně pateticky demonstruje svou bezmoc. Zavřel lednici, našel dvě malé skleničky a odšrouboval uzávěr lahve whisky, kterou patrně přidal k nákupu po Sašově odchodu z prodejny.

„Pokud vím, kvůli pití vás ministr vnitra vyhodil z programu na ochranu svědků,“ poznamenal Saša.

Snažil se, aby to znělo nesouhlasně.

„Kvůli pití mě nikdo nevyhodil.“

Lobbista se sesunul do křesla proti Sašovi a podal mu skleničku.

„Víte, co řekl Churchill, pane redaktore? Vzal jsem si od alkoholu víc, než si alkohol vzal ode mě. Tohle bych podepsal.“

Zdvihl skleničku do výše a Saša si s ním po krátkém zaváhání přiťukl.

„Vadilo by vám začít ještě dneska?“

„S čím? S naším exkluzivním interview, které konečně odhalí šokující prorůstání organizovaného zločinu do státní správy?“

Saša měl nikoli poprvé pocit, že se mu Dárek Balík vysmívá.

„Ne. Dneska vám budu klást otázky, který mě zrovna napadnou. Berte to jako takovou oťukávanou.“

„Jako zkoušku, jestli mám co na prodej?“

„No, vlastně jo,“ přiznal Saša. „Pokud projdete, budeme zítra postupovat už systematičtěji. Jméno od jména. Pěkně abecedně.“

„Tak se ptejte, redaktore. Abychom to stihli.“

Saša zapnul diktafon a postavil ho před Darka Balíka.

„Říkal jste v autě, že jste naštval bezpočet lidí. Bojíte se?“

„Vlastním atomovou bombu, pane redaktore. Otevřu krabici a vybuchne. Ať si něco zkusí!“

Castello di Verrazzano, přečetl si Saša na dřevěné bedýnce s víny. Lobbista zachytil jeho pohled

„To jaksi není ta správná.“

„Co v tý správný krabici je?“ zeptal se Saša.

Dárek Balík se na novináře podíval bezmála vyčítavě.

„Kompro, co jiného. Velice explozivní kompro. Informace jsou někdy výbušnější než semtex.“

„Kompro na koho?“

„Na všechny. Dělám to dvacet let, pane redaktore. Však víte. Mám tam věci na podnikatele, na bankéře, na magistrátní úředníky, ministry, poslance, expremiéry, zbrojaře. Mám tam Pandury, Tatrovku a tak dále.“

„K tomu se určitě dostaneme. Máte něco i na Morda?“

„Na Morda samozřejmě taky. Vím například o jeho penězích ve Švýcarsku. Vím, co je to za prachy, a vím, jak je tam dostávali.“

„Máte něco i na Příbram?“

Lobbista viditelně zaváhal.

„Příbram, to je zvěř. Příbram je horší než Palermo.“

„Bojíte se?“ zopakoval Saša původní otázku.

„Vyhodili do vzduchu auto policejního ředitele. Policejního ředitele, chápete?! Jeho manželka přišla o nohy.“

Na tu děsivou událost si Saša dobře pamatoval.

„Byli to Ras a Chemik, kdo unesli a zabili Krejčířova otce?“

Lobbista naoko lhostejně přikývl, ale Saša si všiml změny v jeho obličeji: vyvolalo ji pouhé vyslovení jména Ras.

„Samozřejmě na příkaz Starky,“ doplnil Dárek Balík.

„On to ovšem popírá.“

„Skutečně? V tom případě to neudělal.“

Posměšně zašermoval cigaretou a nalil si druhou whisky.

„Samozřejmě že se bojím.“

Saša přikývl.

„Tenhle strach vy nemůžete znát.“

„Myslíte?“

Za léta své novinářské praxe se Saša bál hned několikrát.

„Byl jste na vojně, pane redaktore?“

„Jo.“

„Takže předpokládám, že jste aspoň jednou střílel ostrými?“

„Střílel.“

„Tak si zkuste na chvíli představit, že jste na druhé straně, jestli mi rozumíte. Že to jaksi nesviští směrem od vás, ale směrem k vám“

Saša pokýval hlavou.

„Sugestivní představa,“ uznal.

Lobbista s námahou vstal, přešel k papírové krabici od banánů a chvíli se v ní hrabal, než našel malé plastové pouzdro.

Potom natáhl ruku: v otevřené dlani ležela zdeformovaná mosazná kulka.

„Tohle u dejvického nádraží proletělo mými vnitřnosti.“

Vyhrnul si košili a ukázal Sašovi tučné bledé břicho a jizvu po průstřelu. Byl to nezpochybnitelný důkaz pokusu o vraždu – ale Saša nechtěl být zatlačen do defenzivy.

„Když mluvíme o jizvách: byl jste v StB, že?“

„No jo,“ odsekl Svědek otráveně. „Co dodat? Všechno to znáte. Vekslácký byznys. Bez toho to tenkrát nešlo.“

„Dali vám krycí jméno Jidáš.“

„Nelze jim upřít umění výstižné charakteristiky,“ zasmál se lobbista. „A koneckonců i jisté schopnosti prognostické“

„Jak to myslíte?“ nepochopil hned Saša.

„Pane redaktore, já zradil každého, koho jsem v životě potkal.“

Tohle bylo pro Darka Balíka typické, uvědomil si Saša: obelhává všechny kolem i sám sebe – a současně dokáže být i nečekaně upřímný.

„Taky jste se potkal s Čečenci.“

„To byli kamarádi.“

„Trochu tu ale vraždili.“

Lobbista si Sašova černého humoru nevšiml, nebo si nechtěl všimnout.

„To zrazování se předpokládám dělo pro peníze,“ konstatoval Alexandr Lounský.

„Pro peníze především. Občas kvůli vlivu, renomé… Někdy jen z ryzího furiantství.“

„Co bylo… těžiště vaší práce?“

„Podvody na nejvyšší úrovni. Provize na státních zakázkách. Leasingové podvody – za sto padesát milionů třeba. Velké bankovní podvody, daňové superúniky, podvody s evropskými dotacemi, podvody se stranickými pokladnami, šmelení s DPH, šmelení s nemovitostmi. Pozemky, pochopitelně. I vydírání. Všechno jsem samozřejmě nedělal – někdy jsem jenom dával tipy. Jako správný consigliere.“

Znělo to provinile a hrdě zároveň. Zatímco Svědek mluvil, Sašovi se opět vnutila ta představa: tenhle malý pokoj v penzionu, zařízený nábytkem z IKEA, je vlastně cela smrti.

On sám je kněz, kterému se lobbista rozhodl vyzpovídat. Odehnal tu utkvělou vidinu pryč.

„Jak to, že vás celý ty roky nedostali? Po tom atentátu jste se nakonec policajtům přihlásil sám.“

„Měl jsem lidi na finančních úřadech, na soudech, na městské vyšetřovačce, na státním zastupitelství…“

„Waw.“

„Dokonce i na Inspekci ministra vnitra. Bývávalo.“

„Jak jste ty lidi platil?“

„V hotovosti. Někdy formou protislužby. Sháněl jsem jim kompro a podobně. Taky jsem jim sháněl hostesky – jestli mi tedy rozumíte.“

Z palce a ukazováčku levé ruky udělal kolečko a prostrčil jím pravý prostředníček.

„Myslím, že jo,“ pravil Saša poněkud upjatě.

„Měl jsem samozřejmě i svoje novináře.“

Lobbista zjevně rád vzpomínal na staré dobré časy.

„Televize, rádio, tisk, to všechno bylo vždycky aspoň částečně pokryté. Tam jednoho, tam jednu…“

„I u nás?“

Dárek Balík pohlédl novináři MF DNES do očí.

„I u vás. Kdysi. Tipnete si?“

„Ne.“

Byly věci, které Alexandr Lounský vědět nechtěl, aby neztratil chuť žít. Potřeboval věřit aspoň někomu.

„Měl jsem dobré karty – ale bohužel ne tak dobré, abych mohl hrát takhle vysoko,“ shrnul to lobbista.

„Druhý měli karty lepší?“

„Vyšší.“

„Jak vypadá taková vyšší karta?“

„Takhle.“

Dárek Balík mezi palec a ukazováček uchopil vyoperovanou kulku a teatrálně ji nastrčil Sašovi před oči.

36

Parkovací místa před hotelem Jalta jsou jako vždy obsazená, takže Rolls-Royce Ghost zastaví těsně za dvěma německými mercedesy. Překáží částečně v provozu a samozřejmě vzbuzuje pozornost kolemjdoucích – a to se Rasovi líbí. Stáhne okénko a čeká na procházející policejní hlídku. Václavákem proudí davy nevědomých lidí. Mohl by to parkování samozřejmě vyřešit úplně jinak a jednodušeji, ale občas je třeba udělat to právě takhle.

Upevňuje to pořádek. Někdo tyhle výchovné věci dělat musí, říká si. Polosvět má svá pravidla a je nutno dbát na jejich dodržování, protože jinak tu zbude čirá anarchie. Když přestaneme dodržovat pravidla, nakonec to tu ovládne Krejčíř. Nebo Rusové. Nebo Omnipol. Nebo dokonce ta podělaná vláda.

Z přehrávače hraje Michal David. Chemik pohupuje hlavou do rytmu. Ras ho pozoruje se směsí soucitu a odporu.

Ani tu kyselinu nesehnal, ale až udělají tuhle fušku, zaplatí mu oční operaci, umiňuje si. Není takový nelida, jak se o něm říká, ujišťuje sám sebe Ras. Noviny z něj dělají vraždící monstrum, ale takhle černobílý život není. Není samozřejmě žádný svatoušek a pár nepravostí napáchal – jako každý kluk z ulice – ale na druhé straně si odseděl svoje, věří v Boha a ví, že jeho lepší stránky převažují. Práce je práce, ale není nelidský.

Je holt z Příbrami, to je celé.

Hlídka je tady. Ras pronikavě zahvízdá na prsty. Asi padesát turistů se polekaně otočí, oba policisté samozřejmě taky.

Ras beze spěchu vystoupí, Chemik ho nervózně následuje.

Mladičký strážce pořádku se tváří komicky nesouhlasně, ale Ras ho ignoruje. Natáhne ruku s klíčky od auta a předá je staršímu strážmistrovi.

„Zaparkuj mi to, mladej,“ nařídí mu.

Strážmistrův obličej projde několika proměnami: z pobouření je prozření – a z něj ustrašená ochota. Pochůzkář nepotkává mafiány každý den. Ras si náhle připadá jako ředitel chlapeckého internátu.

„Nebo to klidně nechte takhle, kluci. Do čtvrt hodiny jsem zpátky.“

„Jasňačka!“ zahlaholí strážmistr a neúspěšně se pokusí o úsměv.

Sejdou do podchodu stanice metra Muzeum a postaví se před jeden z telefonů zavěšený na mramorovém obložení zdi. Tyhle starosvětské metody má Ras rád. Pořádné, poctivé sluchátko, pořádná tlačítka. Ne jako ty dnešní mobily, kde člověk palcem zmáčkne pět tlačítek najednou. Už proto taky pár mobilů vzteky rozstřílel. Chemik stojí vedle něj a předstírá, že kouká po ženských, ale jednak je dávno impotentní, a jednak vidí pendrek. Ras se postaví tak, že brání v přístupu k přístroji každému, kdo by jej chtěl čirou náhodou použít. S dvoumetrovým chlapem v koženém kabátě se žádný člověk se zdravým rozumem dohadovat nebude – a Ras to ví. Telefon konečně zazvoní. Ras zdvihne sluchátko.

„Prase je v chlívku,“ oznamuje hlas na druhém konci linky.

Ras ten hlas zná. Není to příjemná vzpomínka. Ale dneska zní skoro vlídně, dokonce chvílemi jakoby ostýchavě. Sděluje mu adresu. Ras ji dvakrát nahlas zopakuje – a už ji nezapomene. V tomhle byl vždycky dobrý.

„Váš první úkol, však víte: dostat z něj, kde to schovává,“ informuje ho hlas.

„To je mi jasný.“

„Druhej úkol taky znáte. Ale pozor: má to bejt zpráva. Šéf výslovně chce výjimečnej servis, abych ho citoval přesně.“

„Jo. To už vim,“ říká otráveně Ras.

„Takže vzkaz. Pro ostatní. Jako aby se to už neopakovalo.

To donášení. Všechny ty jeho prasárny.“

Ras mlčí. Ví o životě příliš, aby mohl tuhle část požadavku považovat za splnitelný úkol. Prasárny se budou opakovat vždycky.

„Tak jo,“ řekne a zavěsí.

Vystoupají z podchodu a vracejí se k autu. Oba policisté jim jdou vstříc. Strážmistr mu podává klíčky. V jeho očích je vynucená uctivost. Lepší vynucená než žádná, myslí si Ras.

Ohlédne se, zda se mu Chemik neztratil.

„Budeš řídit,“ sdělí mu.

Chemik zalapá po dechu.

„Neblázni, Mirku, takovouhle káru… Taky už jsem nějakej pátek nešoféroval…“

V jeho poloslepých očích je upřímné zděšení.

„Dělám si prdel,“ uklidní ho Ras.

Lehce ho udeří pěstí do ramene.

„Tak jedem. Prase je v chlívku.“

Chemik se snaživě culí.

„A na každý prase je řezník, viď?“

Vzápětí narazí do odpadkového koše a přepadne přes něj na dlažbu. Lidé se ohlížejí. Neohrabaně vstává. Nějaký idiot se směje. Ras už začíná mít Chemika plné zuby. Lepší než oční operace možná bude ho odprásknout, uvažuje v duchu.

Aby se chudák zbytečně netrápil.

37

Předseda občanského sdružení Za Trojmezí zelené bydlí ve staré zástavbě ze šedesátých let na okraji sídliště. Za poslední řadou třípatrových domů už se tyčí paneláky. Marek Konwicki se protáhne mezi dvěma zaparkovanými auty (plyšového psíka za zadním sklem staré škodovky si nevšimne), přejde ulici a úzkou cestičkou pod odkvetlými šeříky dojde ke vchodu.

Pruh omítky vedle vstupních dveří je čerstvě natřený a nehezky kontrastuje s omšelou barvou zbytku průčelí. Marka napadne, že nový nátěr možná zakrývá graffiti nebo nějaký hanlivý nápis. Nedivil by se. Byt je ve druhém patře. Chodba páchne něčím, co nedokáže identifikovat. Botník je opatřen závěsem z kostkované látky. Zazvoní. Slyší kroky a zuřivý štěkot. V kukátku se objeví oko. Marek se hlasitě představí, vytáhne nový novinářský průkaz a zdvihne jej před kukátko.

Dveře se konečně otevřou. Předseda je zdravě vyhlížející brýlatý pětasedmdesátník s překvapivě hustými stříbrnými vlasy. V náručí drží zrzavého jezevčíka.

„Čekal jsem pana Lounského,“ oznámí mu.

Zní to zklamaně. Sporťák pokrčí rameny.

„Má neodkladnou práci.“

Předseda ho naštěstí zve dál. Do kuchyně. Novinář se zouvá.

„Vybudovat důvěru, to chce jistý čas,“ říká mu káravě důchodce.

Takže do obýváku budu uveden, až získám jeho důvěru? ptá se Marek v duchu. Reportáž z fotbalové ligy by samozřejmě psal raději, ale nemůže říct, že ho tahle situace nudí.

Vlastně ho to všechno zatím docela baví. Na stole leží brýle, pouzdro, nůžky a dva stohy letáčků z nákupních center. Na několika výstřižcích jsou fotografie základních potravin: krabice mléka, pečivo, rýže. Některé ceny jsou zakroužkované či podtrhané. U čočky je vykřičník – Marek Konwicki netuší, jestli označuje cenu výhodně nízkou, nebo naopak přehnaně vysokou. Předseda všechno rychle sklízí.

„My důchodci musíme šetřit.“

Marek naoko chápavě přikývne, přestože si upřímně řečeno nedokáže představit, že by si někdy vybíral obchody podle ceny rohlíků nebo másla. Zrzavý jezevčík mu nepřestává očuchávat zpocené ponožky.

„Posaďte se. Jestli jsem se nepřeslechl, máte polské jméno.“

„Ano. Dědeček byl Polák.“

„Polští důstojníci byli známí mimořádným, někdy až extrémním smyslem pro čest,“ říká Předseda. „Souboje byly v polské armádě poměrně časté.“

„Můj dědeček byl zemědělec.“

„Bydlím tu čtyřicet dva let. Přistěhovali jsme se s manželkou.“

Třicetiletý Marek nevěděl, co by na to řekl.

„Jsem z vesnice a dlouho jsem to tu neměl rád, ale později jsem si zvykl. Udělám vám vodu s pomerančovým sirupem, co říkáte?“

Láhev sirupu byla na jednom z výstřižků.

„Prima. Děkuju.“

Marek nikdy v životě sirup nepil.

„A vidíte, po manželčině smrti se ze mě stal zdejší patriot.

Ona to tu milovala.“

Vypráví Markovi o místní flóře a fauně, o meandrech Botiče a o biofarmě Toulcův dvůr. Poté odbočí k historii Chodovské tvrze. Na Marka Konwického to má poněkud uspávači účinek. Ožije ve chvíli, kdy Předseda zmíní odvysílanou reportáž TV Nova.

„Chcete to vidět?“

„Určitě.“

Aktivista založí do prastarého videopřehrávače kazetu a stiskne tlačítko se šipkou. Reportáž se týká údajně sporné smlouvy na pronájem volných pozemků. Sporťákovi pochopitelně neujde, že autoři reportáže Martu Sorfovou, bývalou starostku Prahy 11, stejně jako další členy městské rady, kteří inkriminovanou smlouvu odhlasovali, prakticky nepustí ke slovu, takže se nemohou hájit.

„Marta je podle mě slušná ženská,“ říká Předseda. „Kvůli té smlouvě nebyla nikdy vyšetřována, natož obviněna. Je za tím něco jiného. I ona protestovala proti zástavbě Trojmezí.

Je s námi.“

„Když odchází úspěšný manažer, stane se, že za své služby firmě dostane zlatý padák. Když ze svých funkcí odcházejí někteří starostové, dělají na závěr zlaté kopance namířené proti svým spoluobčanům,“ tvrdí z obrazovky s nezaměnitelně přerývanou dikcí reportér pořadu Na vlastní oči.

Že se mu přezdívá Kokta, Marek Konwicki v tuto chvíli ještě neví, ale ten dryáčnický tón se mu vůbec nelíbí. I on sdílí dojem, že je to účelový útok.

„To byla opravdu nečestná záležitost, ta reportáž,“ konstatuje Předseda. „Někdo tu zaprodal duši. To by polský důstojník neudělal.“

V Markovi sílí pocit, že je testován.

„Jiný typický příklad: byli jsme dokonce pozváni na magistrát,“ říká Předseda. „Já a paní Chmelová. Ta kvůli našemu boji o Trojmezí dokonce odešla z práce, aby se tomu mohla věnovat naplno. Jenomže když jsme tam přišli, Primátor a radní Langmajer s developery popíjeli červené víno a tykali si… To bylo velmi poučné.“

„To asi jo.“

„Jestli chcete, vezmu vás v pět na naši schůzi.“

„Prima.“

„Myslím, že nebudete litovat.“

Marek Konwicki už tomu začínal věřit.

38

Do taxíku, který si krátce před šestou nechal zavolal k penzionu, nasedal Saša v němém úžasu.

Pracoval v domácím zpravodajství příliš dlouho na to, aby jej iluzí o stavu české společnosti zbavil jediný rozhovor s Dárkem Balíkem; nových informací nebylo zase tolik, o většině politických afér, zločinných spolčení a trestných činů Saša věděl už dříve, jen na některé případy mezitím pozapomněl (nebylo divu, když vyšetřování bylo téměř vždy odloženo ad acta).

Sugestivní účinek toho, co se od Darka Balíka dnešního odpoledne dozvěděl, spočíval v prosté sumarizaci případů: už pouhý jmenný výčet politiků, státních úředníků, policistů, soudců a státních zástupců zapletených do nejrůznějších kriminálních kauz stačil k vytvoření velmi temného obrazu české krajiny.

Republika gaunerů, říkal si Saša. To by mohl být dobrý název pro knihu, napadlo ho.

Taxíkář měl naladěný Radiožurnál, kde právě začínaly zprávy v celou. Saša věděl, co uslyší – a nemýlil se. Ministr vnitra lhal o kauze Darka Balíka, až se mu od úst prášilo.

„Paní redaktorko, já přece nemohu dále chránit člověka, který svým nezodpovědným chováním, alkoholickými excesy, desítkami nepovolených telefonických hovorů a tak dále a tak dále bezprostředně ohrožuje životy mých podřízených!“

Saša náhle pochopil, že ty výmysly nevydrží poslouchat už ani vteřinu.

„Tady mi prosím zastavte!“ zvolal podrážděně.

Taxíkář jeho pohnutky nemohl chápat.

„Trochu se projdu,“ dodal Saša na vysvětlenou.

Taxíkář se významně podíval na jeho desetikilovou aktovku, ale mlčel.

39

V půl sedmé byli všichni novináři z budovy pryč, což správci počítačové sítě deníku MF DNES, kterému nikdo neřekl jinak než Ken (a nikdo už nevěděl, jak ona přezdívka původně vznikla), maximálně vyhovovalo – stejně jako to, že mu Šéfredaktor svěřil klíč od své kanceláře. Jakmile se z ní vrátil, zvedl telefon a zavolal bratrovi.

„Soukromí přestalo existovat, víš to, brácho?“ oznámil mu namísto pozdravu. „Nepřipadá ti to strašný?“

„Ne!“ zasmál se pištivě bratr. „Připadá mi to skvělý! Co bysme, brácho, dělali, kdyby soukromí existovalo? To bysme byli nahraný!“

Boris Vítek si uvědomil, že se mu bezděky povedlo vytvořit docela zábavný dvojsmysl, a asi půl minuty se mu hlasitě smál.

„To bysme byli nahraný, chápeš?“

„Jo, chápu.“

Ken měl bratra rád, ale ten jeho pištivý smích a kňouravý hlas nesnášel. Když je možné nechat si předělat nos, uši, břicho nebo prsa, proč krucinál ne i hlas? přemítal dnes jako už vícekrát. Alespoň do trochu hlubší, o poznání příjemnější polohy. Doktoři dneska každému, kdo jim zaplatí, odstraní i skoro neviditelné vrásky nebo milimetrové pihy – tak proč jeho bohatý bratr chodí po světě a takhle příšerně piští?

„Tak píšeš si?“

„Moment. Jo, už si píšu.“

Správce počítačové sítě bratrovi nadiktoval adresu.

„Tak dík, brácho!“ zapištěl spokojeně Borisek. „Máš to umě!“

40

Plukovník odvezl Sašu a Svědka k penzionu a vrátil se na Zbraslav. U vjezdu do rozlehlého areálu stáhl okénko, odpověděl na pozdrav strážnému, služební průkaz s čipem přiložil k čidlu a závora se zdvihla. Totéž musel zopakovat ještě jednou, při vjezdu do části, kde byly budovy Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu (kromě něj v areálu sídlily ještě URNA a „Sledovačka“). Zaparkoval na místě označeném velkou číslicí 1 a zamířil do své kanceláře, kde se pak rezignovaně věnoval formálnímu plnění byrokratických úkolů, které mu obden zadával ministr vnitra.

Ministr se už ani netajil tím, že jediným cílem toho zbytečného papírování je znemožnit ÚOOZ jeho skutečnou práci.

Strojvůdce se stane ministrem vnitra, z úřadu si doslova udělá koryto a už jenom žere, pomyslel si Plukovník. Kdyby u toho proboha alespoň nemlaskal. Kdokoli Ministra a jeho zkorumpované soukmenovce při žraní vyruší, je odstraněn. Kriminalizován. Objeví se údajně ukradené cesťáky, nedostatky v hospodaření nebo nějaké porušení služebních povinností – a příslušná osoba z Inspekce ministra vnitra, která to křivě dosvědčí. Nebo prostitutka, která za třicet tisíc obviní elitního detektiva ze znásilnění, a feťák z Teplic, který za deset dávek pervitinu potvrdí, že policistu, jenž celý inkriminovaný den prokazatelně strávil na Zbraslavi, toho dne viděl na E 55.

I takové případy tu byly.

V půl sedmé zaklepal na dveře Plukovníkovy kanceláře Luděk, po Hruškovi jeho druhý nejlepší detektiv. Šlo o předem ohlášenou návštěvu. Plukovník věděl, proč Luděk přichází: aby se rozloučil.

„Dále!“

Detektiv vstoupil a odkašlal si.

„Ahoj.“

Znělo to rozpačitě. Luděk měl na sobě žluté tričko Tommy Hilfiger, které zdůrazňovalo jeho široká ramena a mohutné bicepsy, bílé tříčtvrteční kalhoty a páskové sandály.

„Vypadáš jako reklama na civil,“ řekl Plukovník.

„Jedu na dovolenou,“ usmál se detektiv.

„Pojď dál a posaď se.“

Detektiv zaváhal. Bylo zřejmé, že by to rád odbyl rychle, ale nakonec nadřízeného naposledy poslechl.

„Chápu to,“ sdělil mu Plukovník. „A stejně jsi mě strašně nasral.“

Upřímnější být nemohl. Luděk upíral zachmuřený pohled do desky stolu. Očividně nebyl ve své kůži. Zdvihl ochable dlaně a nechal je dopadnout. To gesto nepotřebovalo vysvětlení.

„Jak dlouho jsi tady?“

„Sedm let a čtyři měsíce.“

Plukovník nasál mezi zuby vzduch. Zlozvyk.

„Chápu to,“ zopakoval „Ta bezmoc je občas paralyzující.“

Luděk přikývl. Velmi dobře věděl, o čem Plukovník mluví: o bezmoci z toho, že je vedení policie nejenže nepodrží, ale často jde dokonce proti nim. O bezmoci z toho, že častou reakcí na vyšetřování závažného zločinu je vyšetřování vyšetřujícího policisty. Bezmoc s nimi sdílela kanceláře i auta. Bezmoc byla zkaženým vzduchem, který dýchali.

„Jenže když to vzdáme všichni, budou tady vládnout už jenom mafiáni.“

Luděk vzdorně vystrčil bradu.

„Ale oni už tu vládnou.“

Plukovník ho pozoroval.

„Já se nicméně nepřestávám snažit, aby tu aspoň vládli míň,“ řekl co možná klidně. „Když to vzdáme, budou tu bezpochyby vládnout víc.“

„No jo. Žijem ale jenom jednou.“

Na to se nedalo nic namítnout. I Plukovník si často kladl otázku, zda má svůj jediný život obětovat vyšetřování zločinů, které nikdy nebudou vyšetřeny.

„Když jsme si v dětství hráli na četníky a na zloděje, vždycky jsem chtěl bejt četník,“ promluvil znovu Luděk.

„To já taky.“

„Jenže dobrej četník v tyhle době bejt nemůžu. Nedovolej mi to.“

Palcem ukázal kamsi vzhůru. Plukovníkovi stále připadal nevysvětlitelně nervózní.

„LBA?“ zeptal se.

Luděk uhnul očima – a potom přikývl.

41

Schůze připadala Markovi k nepřečkání dlouhá.

Předseda se sice pokoušel její program řídit, ale na to, aby dokázal jednotlivé mluvčí přinutit k dodržení časového limitu, byl bohužel příliš zdvořilý. Marek Konwicki zpočátku s účastníky schůze vesměs sympatizoval (postoj radnice Prahy 11 k plánované zástavbě Trojmezí byl skutečně podezřelý), ale po hodině toho měl plné zuby.

Ze schůze se vrátil rovnou do podnájmu; sílu k velkému nákupu, který odkládal už třetí den, v sobě ani tentokrát nedokázal zmobilizovat. Ve skříňce nad kuchyňskou linkou našel plechovku tuňáka a v lednici byla zachovalá paprika, dvě červenozelená rajčata a dokonce i malá cibule. Nakrájel zeleninu do hlubokého talíře a vyklopil na ni konzervu.

Větší část lidí na téhle planetě dneska večeřela hůř, připomněl si.

Když dojedl, osprchoval se a oblékl si froté župan. Vzpomněl si na hedvábná kimona své expřítelkyně. V duchu už si sumarizoval hlavní body článku o Trojmezí, ale přinutil se jí zavolat, aby se omluvil, že odpoledne bez rozloučení zavěsil.

Telefon měla vypnutý.

Musel si přiznat, že je rád.

42

Konec služby se doslova vlekl. Jednak kvůli nedostatku aut a pohonných hmot museli po obědě předat služební fabii kolegům a všechny další pochůzky absolvovat v odpoledním vedru pěšky (když se Radek Staněk nedávno dozvěděl, v jakých podmínkách pracují jejich bohatí kolegové z městské policie, skoro se zalykal vzteky), a jednak se Zuzana jako obvykle neudržela a poněkolikáté před ním otevřela zatuchlou hrobku svého manželství.

„Víš, co na tom bylo vůbec nejhorší, Radku?“

Zavrtěl hlavou. Dokázal si představit desítky věcí, které Zuzaně mohly připadat vůbec nejhorší. Sám o tom věděl dost.

„Že to údajně dělal pro mě a pro děti. Všechny ty zlodějny a podvody.“

„Většina chlapů má manželky a děti. Maj snad všichni právo krást?“

„Takhle mi to řek: Já jsem to, Zuzano, dělal pro tebe a pro děti“

Už dost, pomyslel si Pochůzkář. Prosím.

„Nejdřív jsem si myslela, že má milenku. Představ si to.

Celý noci, celý víkendy byl pryč. No chápeš to?“

Zuzanin bývalý muž pracoval rovněž jako policista. Před dvěma lety byl odsouzený za opakovanou účast na pojišťovacích podvodech, a při vyšetřování byly navíc odhaleny i další trestné činy: omezování osobní svobody, vydírání, a dokonce i loupežné přepadení kamionu s alkoholem. Dostal šest let nepodmíněně. Když jeho paralelní život vyšel najevo, Zuzana se s ním okamžitě rozvedla. Pochůzkář měl pro ni pochopení a bylo mu jí líto. Nechtělo se mu ale hledat pochopení pro Zuzanu úplně každou službu. Když si proto v ulici Brodského za zadním sklem staré Škody 120 všiml figurky psíka s kývací hlavou, vzal ten banální objev jako vděčnou záminku, jak její litanii konečně přerušit.

„Hele,“ usmál se. „Můj táta měl stejnýho. Dokonce i ten kobereček byl podobnej.“

Zuzana jeho nadšení pro plyšový kýč minulých generací nesdílela. Radek se přesto rozhlédl, a když se ujistil, že se nikdo nedívá, opřel se dlaněmi o kapotu a dvakrát zatlačil, aby ten vrak rozhoupal (těžko se dalo předpokládat, že by ten čtvrt století starý vůz měl alarm) – ale k jeho zklamání se hlava psíka na rozdíl od auta vůbec nepohnula.

Navíc měl divné oči. Jakoby prázdné. Sklonil se ke sklu a podíval se lépe. Oči byly vydlabané. Okraje očních důlků nesly stopy po malém ostrém noži. Nebo po skalpelu, pomyslel si Pochůzkář.

Vůbec nevěděl, co si o tom má myslet.

43

Plukovník periferním viděním zaznamenal pod oknem své kanceláře pohyb. Trochu se naklonil a pozoroval Luďka, jak se s velkou krabicí plnou vyklizených věcí schlíple vleče napříč parkovištěm.

Ten pohled ho zabolel víc, než byl ochoten si připustit.

Už chtěl rovněž odejít, když se na rozsvíceném displeji jeho mobilu objevilo slovo, které neviděl půl roku: Maklerka.

Plukovník věděl, kdo volá. Na rozdíl od mnoha jiných policejních hodnostářů, jimž osobní bankéři v KP Edwards a dalších podivných firmách zhodnocovali nelegálně získané peníze, sám žádného makléře ani makléřku neměl (a bohužel ani tučné konto), takže nemohlo dojít k mýlce.

„Dobrý večer, Diano. Co pro vás mohu udělat?“

Osobně se nikdy nesetkali, ale Plukovník ji jednou zahlédl v Burzovním okénku v televizi. Ta relace netrvala ani minutu, ale na ženu, jako byla Diana Renková, nešlo zapomenout.

„Potřebuji se s vámi sejít, pane plukovníku.“

„Stalo se něco?“

„Ano. Spatřila jsem zlo.“

Byla opilá, teď už o tom nebylo pochyb. V pozadí rozpoznával nezaměnitelný hluk hospody či baru. Naléhavost její žádosti to značně znevěrohodňovalo.

„Spatřila jste zlo,“ zopakoval sarkasticky Plukovník.

„Ano. Dneska se přede mnou otevřely dveře do světa, jehož existenci jsem si odmítala připustit. Spatřila jsem na vlastní oči to, o čem jsem až dosud jenom slyšela.“

Mlčel.

„Opravdu s vámi potřebuji nutně mluvit, pane plukovníku.“

„Dobře. Zítra? Pozítří?“

„Raději hned ráno, jestli si na mě uděláte chvilku. Šlo by to už v sedm?“

„V sedm? Je to nutné?“

„Bohužel ano. Omluvte můj opilecký patos, ale obávám se, že je to skutečně otázka života a smrti.“

Jakkoli se dcera Darka Balíka zjevně pokoušela o lehký tón, v jejím hlase slyšel Plukovník nemalé úsilí věnované tomu, aby se nerozplakala.

ÚTERÝ

.

1

Vítr se během noci úplně utišil, takže hladina Orlíku byla hladká a lesklá.

Ras se vzbudil deset minut po čtvrté a v prvních sekundách se jako už mnohokrát domníval, že se nachází ve vězení.

Zaostřil na důvěrně známý interiér vily a pochopil setrvačný klam své mysli. Na podobných polobdělých pocitech neshledával nic znepokojujícího. Byl prostě v kriminále dlouho, to je celé. Podezíravě naslouchal, ale žádné skřípění okapu se neozývalo. Venku bylo ticho, které narušoval jen ptačí zpěv.

Nechtělo se mu civět do stropu, a tak vstal a jako pokaždé před vraždou se osprchoval – nebyl nijak zvlášť pověrčivý, ale zrovna tenhle zavedený zvyk nechtěl porušovat.

Také snídani si tradičně nachystal bohatší než jindy: vejce na slanině, nakládané okurky a pivo. A pustil si rádio Blaník, protože tam hráli alespoň některé písničky, které znal. Dělal to takhle vždycky, tak proč by to měl najednou dělat jinak?

Udělá to jako vždycky, opakoval si Ras – ale potom si připomněl, že mučení a oběšení ještě nikdy nekombinoval.

Po snídani si obul holínky, aby se nezamáčel od trávy, vzal nůž a pomalu sešel dolů k vodě. Okna sousedních vil byla temná, což Rasovi dávalo příjemný pocit převahy: je ve střehu, zatímco všichni spí. Přešel terasu, na níž tolikrát grilovali.

Čtyři z lidí, s nimiž tady kdysi zpíval a popíjel, už zabili. Naposledy tu rozstříleli Šebestu. Mrtvé místo, pomyslel si Ras.

Dlaždice se mu hýbaly pod nohama. Špičkou holínky jednu z nich nadzvedl a pozoroval poděšeně prchající hmyz. Potom zamířil k dětské houpačce a několikrát prudce zatáhl za zasedlý provaz. Nic moc, ale účel splní. Nepamatoval si, kdy se tady naposledy houpalo nějaké dítě. Lidé z polosvěta většinou neměli děti. Dvěma ráznými pohyby provaz uřízl, protáhl jej oky ve ztrouchnivělé sedačce a namotal si ho na loket. S pachovými stopami a podobnými opičárnami se neobtěžoval, tyhle věci přenechával Šéfovi. Nikdo na světě ho nedonutí dělat tu práci v koupací čepici, pláštěnce a s obočím natřeným voskem, drmolil si Ras. To ať si to radši dělají sami. Jak říkal Šéf: pokud znáte člověka, který umí zarazit vyšetřování, nemusíte se starat o to, jestli najdou vaše otisky nebo DNA.

Obvykle se tvrdí, že dokonalý zločin neexistuje, že pachatel vždycky udělá nějakou chybu – ale Ras dávno věděl, že to není pravda. Existuje. Dokonalý zločin je takový, který vůbec nezačne být vyšetřován.

Dokonalý zločin je takový, když vrah a policie spolupracují.

Celkem si odseděl sedmnáct let. Třetinu života strávil ve světě, který ctil jiná pravidla. Kdyby je nepřijal, byl by dneska mrtvý. Lidský život neměl v jeho očích velkou cenu, ale na druhé straně nebyla pravda, že by mu nebylo nic svaté. Lidé, kteří vězení a polosvět nikdy nepoznali, o něm mluvili a psali jako o nelidovi, ale to se pletli. Neporušoval žádná pravidla lidskosti, jak tvrdili. Hrál podle jiných pravidel.

Vrátil se do chaty, ke kuchyňskému stolu si přinesl mýdlo a začal jím provaz pečlivě potírat. Potom napodruhé zhotovil smyčku – ta první se mu nelíbila. Už brousil nůž, když přišel

Chemik. Nechápavě mžoural.

„Chtěj nadstandardní servis. Něco extra,“ nevydržel Ras jeho mlčení.

„Extrabuřty, jo?“ řekl nejisté Chemik.

Ras si nevzpomínal, kdy Chemik naposledy něco řekl nebo udělal jistě.

„Má to bejt vzkaz. Výstraha, chápeš? Aby se to špiclování a donášení už nikdy neopakovalo.“

Chemik vyvalil nemocné oči.

„Vzkaz? Jakej vzkaz?“

Ras už z něj byl opravdu unavený.

2

Lobbista díky whisky usnul večer v půl deváté, ale probudil se ve tři ráno a už neusnul.

Vstal v pět. V penzionu panovalo zneklidňující ticho.

Venku ptáci zpívali jako o závod. Nebe světlalo. Pod tújemi v sousední zahradě se plížil černobílý kocour. Pátral očima v korunách stromů, kde se možná ukryje najatý ostřelovač. Se stejnou puškou, jakou zabili Mrázka. Takhle by to rozhodně bolelo nejmíň. Stál uprostřed okna, dokonce roztáhl záclony, ale rukama se musel přidržet parapetu. Pokud to udělá Ras, připomněl si Dárek Balík a vnitřnosti se mu bolestivě stáhly, schovávat se nebude. Naopak.

Když loví lev, řve.

Navíc z něj nepochybně bude chtít dostat, kam to schoval.

Jeho otázky rozhodně nebudou zdvořilé. Mučení. Marně od sebe to slovo odháněl.

Udělal si snídani, kterou nedokázal sníst. Jícen mu zaplavila kyselina. Neúspěšně se pokusil vyzvracet. Přemýšlel, že se oholí, ale představa, jak si na bradu a na krk nanáší holicí krém, mu příliš připomínala procedury před popravou, které znal z filmů. Zapnul televizi. Na Nově Kokta právě předstíral, že rozumí vínu – a ta blondýna s mikroportem mu to bůhvíproč věřila.

Hostem ranního studia ČT 1 byla pro změnu jakási fyzioterapeutka, která moderátorům tvrdila, že zdraví máme ve vlastních rukou. Lobbista to vypnul. Posadil se k notebooku a v seznamu muziky, kterou si už dříve vybral pro pohřební obřad, se konečně propracoval k užšímu výběru. Všechny tři skladby si znovu přehrál a vypálil na cédéčko; potom se svalil na postel a dusil vzlyky polštářem. Srdce mu bušilo. Zhluboka dýchal. Definitivně se rozhodl, že zavolá své dceři – jen chtěl počkat alespoň do sedmi, aby ji nevzbudil. Rozbalil krabici s laciným mobilem, který dostal od Plukovníka, a vložil do něj novou SIM kartu.

Nakonec to nevydržel a číslo vymačkal už pár minut po půl sedmé.

Vzala to okamžitě, takže musela být vzhůru. Nepředstavila se. Její haló znělo odhodlaně a ostražitě zároveň.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Diano,“ řekl ochraptěle.

Oněměla. Doufal, že nezavěsí.

„Jsi tam?“

Teprve nyní uslyšel, jak se nadechla.

„Jo.“

Chtěl něco říct, ale k jeho překvapení ho předběhla.

„Co pro vás můžu udělat?“

Myslel si, že si na její vykání už zvykl, ale bolestivě ho zasáhlo.

„Už bohužel nic. Zabijou mě.“

Sám slyšel, jak nevěrohodně, bolestínsky a trapně to zní.

Lež často působí přesvědčivěji než pravda, napadlo ho. V takové době žijeme. Otráveně sykla – jako úřednice, které se právě dovolal další zákazník reklamující měsíční vyúčtování dodávky plynu.

„Vy jste pil, že?“

Hledal slova. Zopakovala svou otázku: o tón výš, dokonce ho oslovila příjmením: pane Balíku. Odtažitější a studenější být nemohla. S mobilem u ucha divoce přecházel po místnosti a pohledem těkal mezi dveřmi, zahradou a ulicí.

„Pil. Večer. Ale to není podstatné. Chtěl jsem tě o něco poprosit,“ vychrlil na ni.

„To je mi jasný. Lidi jako vy volaj svým bližním jenom tehdy, když něco potřebujou.“

Lidi jako vy. Další zásah. Ale musel se přes to přenést.

„Chci ti něco dát. Prosím.“

„Já od vás ale nic nechci. Už dávno ne – a vy to víte.“

„Mohla bys přijít tam, kde jsme spolu byli přesně před dvaceti lety? Nevyslovuj to, prosím!“

Mobil byl sice nový, ale zkušenost ho naučila nevěřit ničemu a nikomu. Dlouze si odkašlala.

„Pokud si vzpomínáš, řekni ano.“ Mlčela.

„Vzpomínáš si, kde jsme spolu byli před dvaceti lety?“

„Jo! Ale byli jsme na dvou místech, pokud si vy vzpomínáte?!“

K chladu přibylo rozhořčení.

„To bližší místo. Myslím pro tebe bližší. Až půjdeš z práce. Prosím.“

„Opravdu nevím, proč bych měla.“

„Diano, prosím! Je to pro mě moc důležité.“

Nesouhlasně mlaskla. Čekal. Ponižoval se a čekal. Nic jiného mu už v životě nezbývalo.

„Dobře. V pět.“

„Děkuju. Děkuju.“

„Věnuju vám dvě minuty. I to je moc.“

„Počkej, nezavěšuj. Co budeš mít na sobě?“

„Proč?“ zvýšila hlas. „Proč? Abyste mě poznal?!“

Chtěl se hájit, chtěl jí vysvětlit, proč se ptal – ale to nedovolila.

„Abyste poznal svou dceru?!“

Hlas se jí zlomil. Zavěsila.

3

Budík zazvonil v pět třicet.

Primátor ho rozmrzele zamáčkl a polohlasem proklel Morda, který to ranní focení vymyslel a telefonicky zorganizoval, aniž přitom opustil teakovou palubu své jachty. Primátor se svým přítelem sice souhlasil v tom, že na mediálním obraze musí politik denně pracovat, ale zásadně se s ním rozcházel v názoru, v kolik hodin má taková práce začít.

Dnes ho čekal opravdu náročný den: kvůli své údajně klesající popularitě musí nejprve v domácí posilovně předvést pisálkům z Aha! aspoň šedesát sklapovaček a dvacet shybů, pak před nimi poběží v pražském smogu deset kilometrů, a sotva se ve své kanceláři na magistrátu trochu vzpamatuje, na celé odpoledne ho odvezou na Prahu 11 kvůli jakýmsi oslavám.

Primátor konečně vstal a doklopýtal k šatní skříni, aby našel něco jakžtakž sportovního a současně alespoň trochu šik. Nakonec zvolil bílé tílko a černé běžecké trenýrky s velkým rozparkem, avšak lítostivě přitom hleděl na lesklé dámské kalhotky Victoria Secret ve vedlejší přihrádce. Žádné prádélko dnes bohužel nepřicházelo v úvahu. Odpoledne bude sázet strom, připomněl si Primátor, takže by mu z kalhot rozhodně neměla koukat hedvábná tanga. Ale aspoň by si mohl vzít ty nové sluneční brýle Louis Vuitton, přemýšlel. Zkusmo si onen lehounký proužek černého plastu za jedenáct a půl tisíce posadil na nos. Jo. Lepší malá nemravnost než vůbec žádná.

Nad hodinkami bylo třeba se zamyslet. Primátor chvíli naslouchal hlasu své intuice a zvolil model Big Bang (Hublot, Ženeva), který mu daroval generální ředitel Veolie. Líbil se mu ten kontrast použitých materiálů: převažovala keramika a kaučuk, ale plášť byl ze zlata a pásek z aligátoří kůže. Přesto v sobě tyhle hodinky měly něco rozhodného, jakoby nesmiřitelného. Byly to hodinky vojáka (zámožného vojáka). Hodinky velitele.

Hodinky vládce Prahy.

Náhle dostal Primátor nápad: co kdyby odpoledne přijel se starostou Prahy 11 mezi občany na koních?

Nálada se mu trochu zlepšila.

4

Diana Renková se s Plukovníkem osobně nikdy nesetkala; jednou ho viděla v televizních zprávách, ale to měl na hlavě černou kuklu. Když byl její biologický otec přijat do programu na ochranu svědků, Plukovník jí na jeho přání zavolal; neřekl jí samozřejmě, kde se otec nachází, ale nadiktoval jí číslo svého mobilu.

„Pro každý případ,“ vyjádřil se tenkrát.

Ten případ nyní zjevně nastal.

Za dveřmi jejího zatím zbytečně velkého dvougeneračního bytu stál sympatický, téměř dohola ostříhaný pětačtyřicátník s veselýma očima a dolíčkem na bradě. Diana si musela přiznat jistou infantilnost svých očekávání: raději by před sebou viděla někoho staršího, jaksi záhadnějšího, nepřístupnějšího, a tím pádem autoritativnějšího. Někoho, kdo ji uklidní. Někoho, kdo se nebude tímhle skoro klukovským způsobem usmívat. Domnívala se, že na sobě nedala nic znát, ale Plukovník ji prohlédl.

„Zklamání?“

„Ano. Čekala jsem prošedivělého sedmdesátníka s pronikavým pohledem. Nejlépe Anthonyho Hopkinse, nebo aspoň Morgana Freemana.“

Zasmál se.

„Pokusím se tvářit pronikavěji.“

Zatímco chystala espreso, vytáhl radiofrekvenční skener podobný iPodu a zkontroloval ho: kdyby zachytil signál, který vyzařují běžné štěnice, rozsvítila by se maličká červená kontrolka. Vrátil skener do kapsy saka a prohlédl si makléřku: měla na sobě tmavomodrý kostým, červený šátek a červené lodičky. Připomínala mimořádně atraktivní letušku.

„Pokud dovolíte, začnu já,“ řekl.

Seznámil ji se situací (zajímalo ho, jak bude na nová fakta reagovat): její otec byl z programu na ochranu svědků včera propuštěn, neboť prý opakovaně porušil podmínky ochranného dohledu. Protože údajně disponuje kompromitujícími materiály na mnoho zločinců i veřejně známých lidí, politiky nevyjímajíce, našli mu relativně bezpečný úkryt (záměrně neupřesnil, koho myslí tím oni).

„Takže přišel o ochranku?“ zeptala se Diana.

„Ano,“ přiznal Plukovník.

Přemýšlela.

„Věříte tomu? Těm důvodům pro propuštění?“

„Ty podmínky jsou docela přísné. Považuji za pravděpodobné, že některé skutečně porušil. Dotyčný člověk nesmí telefonovat, pít alkohol…“

„Aha. A jsme doma.“

„Nicméně podle mne to byla jen záminka. Skutečný důvod je jiný: že všechno, co o podsvětí věděl – nebo přinejmenším všechno, co chtěl říct – už řekl a že začal vypovídat o politicích.“

„Musí toho vědět dost.“

„To asi ano.“

Podíval se jí do očí.

„Má ty informace údajně někde schované. Víte o tom něco?“

„Ne. Jak bych to mohla vědět?“

Pokud nevědomost předstírá, dělá to dobře, pomyslel si Plukovník.

„Ptám se vás pouze proto, že jakýkoli podobný materiál – pokud tedy existuje – může být pro každého, kdo s ním přijde do styku, velice nebezpečný. Bez nadsázky: životu nebezpečný.“

„Neviděla jsem svého biologického otce dvacet let. Na den přesně.“

Plukovník zdvihl tázavě obočí. Vysvětlila mu to. V prvních letech po rozvodu jednou dvakrát ročně jezdil domů. Na Moravu. Jeho návštěvy byly rok od roku řidší, ale v den jejích desátých narozenin ji vzal do Prahy. Na Matějskou pouť. Od té doby už ho viděla jen na fotografiích v novinách.

Národní divadlo i Toskánsko Plukovníkovi zamlčela.

Potřebuje někoho, komu může věřit, znělo jí v hlavě.

Naléhavě potřebuje někoho, s kým nebude muset být ve střehu.

Sedli si ke stolu v kuchyni.

„Včera jsem byla opilá, to jste poznal, že?“

„Ničeho jsem si nevšiml,“ odpověděl galantně.

Přehodila si nohu přes nohu a bezmála rozverně mu převyprávěla obsah včerejšího rozhovoru s Rusy, ale pod slupkou její ironie bylo zoufalství a bezradnost. Občas ji přerušil a zeptal se na nějaký detail. Také ji požádal, aby mu oba muže co nejpodrobněji popsala. Poslouchal a usrkával kávu.

„Máma a Balík se nevzali. Mám jiné příjmení. Odešel od nás, když mi byly dva roky. Tak jak mě mohli najít?“

V jejím hlase poprvé toho rána zazněl strach. Plukovník by ji rád uklidnil, jenže odpověď na její otázku neznal. Otázek, na které neměl odpověď, bohužel stále přibývalo.

„Nezavolal vám otec někdy? V posledních dnech či týdnech?“

Nebyla si jistá, jestli mu to má prozradit. Musela se okamžitě rozhodnout.

„Ne. Nezavolal mi celé roky. Celá desetiletí.“

Její rozhořčení působilo na Plukovníka přesvědčivě.

„Co je to za lidi, ti Rusové?“ zeptala se. „Víte to?“

Plukovník byl rád, že nemusí znovu krčit rameny.

„Ten starší se jmenuje Andrej Vorljakov a podle všeho je šéfem zdejší ruské mafie, takzvané solncevské brigády. Původ jeho miliardového majetku je neznámý. Je majitelem čtyř českých firem a členem představenstva jedné akciové společnosti. Neoficiálně stojí za dalšími dvěma společnostmi, které dle obchodního rejstříku vlastní čeští občané a které jsou mimořádně úspěšné v projektech financovaných Evropskou unií.“

Nechtěl makléřku děsit, ale potřeboval se ujistit, že nepodceňuje nebezpečí, v němž se ocitla. Proto musí vědět, s kým včera v bance měla tu čest.

„BIS na rostoucí vliv ruské mafie už několik let marně upozorňuje. Přitom ze všech mafií operujících na našem území je to jednoznačně právě ta ruská, které se nejvíc daří pronikat do státní správy. Například prostřednictvím ropného gigantu Lukoil. Šéf jeho české pobočky běžně tráví dovolenou v toskánské vile ministra dopravy Řebíčka. Lukoil sponzoruje vydávání prezidentových knih. A tak dále.“

Pozorně naslouchala. Z jejího výrazu tentokrát nedokázal nic vyčíst. Profesionálka, pomyslel si.

„A víte, kdo Vorljakovovi prodal podíl ve firmě? Náměstek ministra obrany Šesták.“

Pokývala hlavou tak samozřejmě, jako by ji všechny ty alarmující informace nijak zvlášť nepřekvapovaly. V prostředí, v němž se pohybuje, pár podobných jistě získala, říkal si Plukovník. Zničehonic se k němu předklonila.

„Jako dítě jsem ho nenáviděla. Ryzí zloba. Holka bez táty, asi si to umíte představit. Otázky učitelů. Školní besídky.“

Rázně přemohla počínající dojetí.

„Maturitní ples. Všechny spolužačky tančily sólo s otcem.“

Plukovník nepochopil, proč tak náhle změnila téma.

„Potom mi začal být lhostejný. Dneska je to pro mě cizí člověk. Pochopitelně k němu nic necítím. To, co se o něm postupně dozvídám… všechny ty články v novinách to ještě zhoršují.“

„No, není to zrovna Mirek Dušín,“ souhlasil Plukovník.

„Ale nehodlám se mu mstít. Rozhodně nechci žít s pocitem, že jsem mohla zabránit jeho smrti – a neudělala to.“

Na hodinách s tichým cvaknutím poskočila ručička.

„Takže?“ zeptal se Plukovník opatrně.

„Takže jsem zavolala vám,“ odpověděla okamžitě.

Vyčkával, ale nic dalšího nedodala.

„Jak na ten… návrh Rusů budete reagovat?“

„S vyděrači se nevyjednává,“ prohlásila.

Plukovník uvažoval. Za normálních poměrů, v nichž policejní složky fungují tak, jak mají, by šlo o standardní postup – jenže v normálních poměrech se bohužel nenacházeli.

Protikorupční policie se zabývala výlučně sbíráním kompromitujících materiálů na Ministrovy politické a jiné protivníky, zatímco Útvar pro odhalování organizovaného zločinu měl oficiálně povoleno vyšetřovat jen krádeže aut a starožitností.

„Byla byste ochotná říct to do novin? V MF DNES znám jednoho spolehlivého redaktora.“

Makléřka zaváhala. S něčím podobným nepočítala.

„Rád bych vám nabídl nějakou lepší variantu – ale nic jiného mě v dané situaci bohužel nenapadá.“

Diana zvažovala možná pro a proti – jenže se neměla čeho chytit. Zveřejnit, že je vydírána Rusy, mohlo být dobré řešení – i špatné.

„Dobře. Tak to udělejme. Udělejme to ale hned, protože musím do práce.“

„Do práce se teď rozhodně vrátit nemůžete.“

5

Obloha nad Letnou byla skoro bez mráčku. Ministr vnitra Stanislav Langross do stříbrnočerné krabičky připojené žlutým drátem k telefonu zasunul USB flash disk se šifrovacím klíčem, počkal na signál Ready, zvedl sluchátko a stiskl příslušné číslo zrychlené volby.

„Já tě zdravím, můj živiteli!“ oslovil ho žoviálně ředitel protikorupční policie Duna.

Na to, že se včera přes půl Prahy honil v autě s ředitelem ÚOOZ, a stejně nakonec Balíka ztratil, je až příliš veselý, pomyslel si rozladěně Ministr. Kdyby tu sledovačku udělali pořádně, mohlo být po problému. Vzápětí si ale uvědomil, že pokud by Duna nedejbože dělal svou práci tak, jak má, musel by ministra vnitra Langrosse už dávno zatknout. Raději zvolil mírnější tón.

„Tak co, našli, rádcové moji?“

„Nenašli, ale děláme na tom, veličenstvo.“

„Aby nám Balík mezitím nezemřel sešlostí věkem,“ poznamenal Ministr sarkasticky.

„Bez obav, šéfe. Když se nám do toho nebude pořád motat Zbraslav, do odpoledne ho máme.“

„Tu Zbraslav zařídím,“ slíbil Ministr. „Něco mě napadlo.

Ale vy ho koukejte najít. Konec.“

Ministr zavěsil a ihned zmáčkl číslo patřící Šestákovi.

„Tak už ho máte, kluci nešťastný policajtský?“ zeptal se náměstek ministra obrany místo pozdravu.

Všechna ta lehkomyslná familiárnost šla dneska ministru vnitra na nervy. Srandičky, srandičky… Po ulicích si běhá člověk s atomovou bombou v podpaží – a lidem zodpovědným za bezpečnost téhle země jako by to bylo jedno. Nebyl ale v pozici, aby mohl Náměstkovi něco vyčítat.

„Nemáme. Proto ti taky volám.“

„V čem je problém?“

„Přimotala se k tomu včera Zbraslav. Ta úplně nejvyšší Zbraslav.“

„A kurva.“

„To ošetříme. Ale potřebuju tvoji pomoc“

„Jasně. Co konkrétně?“

„Slyšel jsem, že Plukovník si vozí v autě hračky, na který nemá povolení.“

„Jak mu to chceš dokázat?“

„Tohle mí hoši z inspekce uměj. Bez obav.“

„Jo? A cože jsou tak ochotný?“ zajímal se Náměstek.

Ministr byl poněkud překvapen jeho neinformovaností.

„To je jednoduchý. Když uděláš šéfem inspekce bejvalýho estébáka, je ti pak vděčnej, chápeš?“

„Jo takhle.“

„Potřebujeme jenom tu hračku,“ upřesnil Ministr. „Tak jsem si vzpomněl na tebe, brácho. V tom vašem hračkářství se prej stejně dost krade.“

„Strašně!“ zasmál se Náměstek. „Když se ztratěj dva tanky na setrvačník, nikdo si toho ani nevšimne.“

„No tak pohoda jazz,“ řekl ministr vnitra. „Zvládneš to sehnat do hodiny?“

„No problém.“

Tuhle větu slyšel ministr vnitra vždycky rád.

Snad se to konečně vyřeší, zadoufal.

6

Soukromý tryskáč Phenom 100 přistál na zadarském letišti v půl sedmé ráno. Důvodem Mordova odletu do metropole bylo několik důležitých schůzek: dopoledne za ním do paláce Fénix dorazí Primátor, před obědem mu Borisek promítne záznam nahrávky ze včerejší schůze na Praze 11 a potom ho ve Žlutých lázních čeká dlouhé obchodní jednání s několika pražskými starosty.

Ale vůbec nejdůležitější bylo vypátrat Balíka (Borisek na tom údajně dělal).

Mord původně plánoval odlet v osm hodin, jenže v osm byli pořád ještě na jachtě, neboť poslanec nejprve nebyl ke vzbuzení a potom dvacet minut zvracel do moře; Mord musel ze svého modrozlatého jachtařského smartphonu Ulysse Nardin zavolat pilotům, že budou mít půlhodinové zpoždění.

Nakonec odletěli až v devět.

Mord se opřel do pohodlného koženého křesla, zdvihl si opěrku nohou a stiskl jedno z masážních tlačítek. Ředitel Českých drah a šéf ČEZu ho napodobili.

„Tady je to jako u Suchánků,“ zasmál se poslanec, který už opět pookřál.

Tihle Moraváci, pomyslel si Mord.

Letušce, která jim přišla naservírovat lehké palubní menu (rostbíf, humrový salát a šampaňské), bylo hodně přes třicet a ani pečlivé nalíčení nedokázalo skrýt její únavu – což ovšem nezabránilo panu poslanci, aby jí nesáhl pod šedomodrou sukni. Tak tenhle už nikdy, umínil si definitivně Mord. Monitor palubního počítače ukazoval výšku 6730 metrů. Vzápětí překročili sedm tisíc. Mord se tvářil samozřejmě, ba dokonce lehce podrážděně, ale při pohledu na bílá mračna pod sebou si jako už tolikrát s uspokojením připomněl, kam to od provozování benzinových stanic dotáhl: vysoko. Umělé ruce skryté pod čalouněním křesla mu konejšivě masírovaly zátylek.

Toho Balíka bude třeba definitivně vyřešit, říkal si.

Ale nejdřív je nutný zjistit, kam to doprdele schoval.

7

Přece jen se oholil a ostříhal si nehty, přičemž předstíral sám před sebou, že na těch banálních kosmetických úkonech není nic mimořádného – ale na svou tvář a na své prsty se přitom díval tak jako ještě nikdy. Tohle se nedalo vydržet.

Dárek Balík opustil koupelnu, přitáhl si přílohu sobotních novin a začal luštit jednu z křížovek, avšak nedokázal se ani minimálně soustředit a po chvíli toho nechal. Nemohl už ani sedět. Na prsou měl těžký balvan a dýchal s velkými obtížemi.

Vstal a s hlasitým odporem dopil zbytek whisky. Ráno spolkl dva helicidy, ale whisky a strach mu přesto žaludek i nadále doslova rozleptávaly. Těch několik hodin, které ho dělily od smluvené schůzky s dcerou, bude k nepřežití. Sám se nad tím výrazem ušklíbl.

Přinutil se zkoncentrovat. Přemýšlel, jak se co nejrychleji a co nejméně nápadně dopraví k Národnímu divadlu. Odjet do centra bylo samozřejmě riskantní, říkal si – a v tomtéž okamžiku kdosi zaklepal na dveře.

Lobbista měl pocit, že od infarktu ho dělí několik vteřin.

Neznámý vzal za kliku a stiskl ji (samozřejmě bylo zamčeno).

Lobbistovi chvíli trvalo, než našel hlas.

„Kdo je to?“

„Tady je Boris Vítek, zdravím vás.“

Lobbista ten okázale veselý kňouravý hlas poznal, ale přesto se neodvažoval přejít ke dveřím. Zůstal stát vlevo od nich.

„Co chcete?“

„Můžu dál?“

„Nepřijímám návštěvy.“

„Rád bych od vás něco koupil.“

Svědek s bušícím srdcem nahlédl do dveřního kukátka a uviděl Boriskův široký úsměv. Nikdo jiný než majitel LBA na chodbě nestál. Zabijáci se pochopitelně mohli schovat, ale Svědek to nepovažoval za pravděpodobné. Boris Vítek nebyl tenhle typ – toho sem bezpochyby opravdu přivedly jen obchodní zájmy.

Přesto tu bylo cosi nanejvýš znepokojujícího: kdo mu tenhle úkryt prozradil? Lobbista propadal panice.

„Nic neprodávám!“ houkl přes dveře a pokusil se zvýšit hlas. „Dejte si odchod!“

„Nabízím pět milionů korun. V hotovosti. Mám je s sebou.“

Boriskův obličej na okamžik zmizel a v kukátku se objevila otevřená kožená aktovka plná pětitisícových bankovek.

„Pět milionů za možnost přečíst si informace, kterými disponujete. Pokud je shledám užitečnými, jsem připraven dát vám dvojnásobek.“

„Vypadněte,“ hlesl Svědek.

„Omlouvám se. To byla samozřejmě jen vstupní nabídka.

Omlouvám se. Ve skutečnosti jsem připraven jít na trojnásobek.“

„Vypadněte!“ zopakoval Svědek hlasitěji a vyčerpaně se rozkašlal.

Boris Vítek nějakou chvíli naslouchal jeho záchvatu.

„Omlouvám se, jestli jsem vás rozrušil. Mám poslední otázku a pak už vás opravdu nebudu obtěžovat.“

Za dveřmi bylo ticho, což si Borisek vyložil jako zájem.

„Otázka zní takto: kdybych svou poptávku zredukoval na ty směnky – jistě víte, které mám na mysli – a koupil je od vás za jejich původní hodnotu plus zmíněných patnáct milionů, stále by to pro vás nebylo zajímavé?“

„Ne. Pro mě už není zajímavé nic. Jsem mrtvý muž. Pochopte to konečně.“

Borisek pokýval hlavou, upravil si hedvábný šátek v rozhalence košile a potom se mlčky vzdálil.

Lobbistovu mysl ovládla jediná otázka: Kdo ho zradil? Plukovník? Ti novináři? Možné bylo všechno. Proč by to ale Plukovník dělal? Nějaký výměnný obchod? Proč potom ta komedie s včerejší honičkou v autech? Přestával se v tom orientovat.

Zjevně mu chyběly klíčové informace. Nevěděl, co má dělat.

Každopádně musí pryč, tenhle penzion už není bezpečný.

Má jet k Národnímu divadlu? Na to je ještě brzo. Nemůže se celý den motat v centru. Nebezpečí, že ho někdo známý pozná a udá, je příliš vysoké. Vnitřnostmi mu projela bolestivá křeč.

Otevřel kufr a rychle se probíral svým majetkem. Co jiného je život než ustavičné loučení se životem? připomněl si. Kdo by naučil lidi umírat, naučil by je žít. Ušklíbl se. Jeho minulost se skládala z miliardy zbytečných slov. Těch pár věcí, bez kterých se stále ještě nemohl obejít, naházel do malého černého batohu s logem Pražského maratónu. Kdysi měl vily a jachty, teď má jeden batoh. Prošel obě místnosti, aby se ujistil, že nic důležitého nezapomněl, a tiše vyklouzl ven. Obešel dům, v zadní části zahrady s obrovskou námahou přelezl drolící se zídku a proplížil se neoploceným pozemkem se složeným stavebním materiálem. Dostal se do jednosměrné boční ulice, kterou došel zpátky na hlavní. Všiml si zastávky a přijíždějícího autobusu. Rozběhl se a naskočil do něj. Netušil, kam tahle linka jede, avšak správně předpokládal, že jej zaveze k metru.

Nemýlil se.

Vstup do metra vypadal jako protiatomový kryt. Názvy hudebních skupin na posprejované plakátové ploše mu vůbec nic neříkaly, většinu jmen nedokázal ani vyslovit. Svět býval příjemné, přehledné místo. Teď už rozuměl máločemu. Dojel k Andělu, vyjel po eskalátoru a rozběhl se směrem do Radlické. Nevěděl, jestli se rozhodl dobře. Možná už žádná dobrá rozhodnutí v jeho případě neexistovala, napadlo ho. Zaváhal, skoro se zastavil, ale potom znovu přešel do klusu. Děj se vůle páně! Většině žurnalistů nevěřil ani slovo – ale na druhé straně ještě neslyšel, že by novináři někoho zabili.

8

Světlemodrá Škoda Octavia RS projížděla rychlostí padesát jedna kilometrů v hodině dlouhý úsek měřený radarem.

Diana právě Plukovníkovi líčila, jak před časem zavolal jejímu šéfovi ministr vnitra a živě se zajímal o možnost nákupu a prodeje akcií po uzavření burzy (přestože to vyprávěla už poněkolikáté, v jejím hlase byl stále původní nevěřícný úžas), když si ve zpětném zrcátku všiml, že se za ním v protisměru prudce otočilo auto, které spustilo světelnou i zvukovou houkačku a přilepilo se mu na zadní nárazník. Za předním sklem černého superbu červeně blikal nápis STOP! Plukovník zajel k okraji silnice, zapnul výstražná světla, stáhl okénko a čekal, až k němu dojde mladý policista, který mezitím vystoupil z vozu. Dianu příjemně překvapil Plukovníkův klid – dokonce ji požádal, aby historku dokončila. Ona by v téže situaci byla celá rudá a panicky by hledala v kabelce doklady, pomyslela si.

„Dobrý den, pane řidiči, vaše doklady prosím.“

Plukovník policistovi podal pouzdro s řidičským a technickým průkazem.

„Děje se něco?“

Policista si doklady mlčky prohlížel.

„Jedete nějak divně,“ sdělil po chvíli s kamenným výrazem Plukovníkovi.

Plukovník studoval policistův obličej, uniformu, výložky i služební číslo.

„Divně? Mohl byste to specifikovat?“

„Máme podezření, že jste pil. Vystupte si prosím.“

Plukovník zůstal sedět. Upřeně pozoroval palubní desku, jako kdyby mu tachometr nebo otáčkoměr mohly poskytnout nějaké přijatelné vysvětlení.

„Vystupte si prosím!“

Plukovník pohlédl na Dianu, pokrčil rameny a vystoupil.

Přišel druhý policista, který mu podal tester. První i druhé měření jakékoli požití alkoholu vyloučilo. Plukovník si všiml, že oba policisté mají rukavice.

„Nuže? Myslíte, že už bychom mohli jet?“

„Ne,“ odsekl první policista.

„Pátráme po pedofilovi, pane plukovníku,“ pravil omluvně druhý muž. „Mohl byste nám otevřít kufr?“

Tenhle se aspoň stydí, pomyslel si Plukovník.

„Jak znáte moji hodnost?“

Policista se zarazil.

„Viděl jsem vás v televizi,“ odpověděl po chvíli.

První policista poodešel a zavolal kamsi vysílačkou. Plukovník otevřel kufr a poodstoupil. Kufr byl zcela prázdný. Blížící se sirény ohlásily příjezd dalších dvou policejních vozů, které zacouvaly před octavii tak těsně, že ji úplně zablokovaly. Plukovník tušil, co přijde. Povzbudivě na Dianu mrkl, ale její zděšení tím nijak nezmenšil. Z aut vyskákalo celkem pět policistů: tři v uniformě a dva v civilu. Šéf Inspekce ministra vnitra a Duna. Zvláště ředitel protikorupční policie se tvářil velmi nerudně. Byl to lehce prošedivělý, ale pohledný muž sportovní postavy. Jeden z těch šťastných typů, jejichž fyziognomie nijak nenaznačuje povahové vlastnosti, říkal si Plukovník. Duna mu přišel oznámit, že v kufru octavie byla nalezena zbraň.

„Vážně?“ podivil se naoko Plukovník. „Před chvílí váš mládenec kufr prohledal. V mojí přítomnosti,“ dodal.

„Byla schovaná v rezervě.“

Šéf inspekce jej vyzval, aby mu ukázal zbrojní průkaz. Plukovník byl ozbrojený a oni to věděli, takže nesměl udělat žádný pohyb, který by mohli dodatečně vydávat za oprávnění ke střelbě. I když Ministrovi hoši možná už žádné záminky nepotřebovali. Vytvořil z palce a ukazováčku levé ruky kroužek a nápadně pomalu odhrnul manšestrové sako tak, aby byla vidět náprsní kapsa; pravou rukou stejným způsobem vyňal inkriminovaný doklad. Přes zadní sklo jej sledovaly ustrašené ženské oči.

„Pojďte se podívat sám.“

Šéf inspekce jej vzal za loket, což se Plukovník po krátké, ale nikoliv chladnokrevné úvaze rozhodl strpět, a odvedl jej k otevřenému kufru. Uprostřed náhradního kola ležela pistole Heckler&Koch P30 v ráži 9 mm Luger.

Kdyby odešel od policie, pomyslel si Plukovník, každý den v pět by mohl být na hřišti. S čistou hlavou. Vysypal by míče na trávník a špunti by hulákali nadšením. Cítil by vůni čerstvě posečeného trávníku. Pod tribunou by stála manželka se sousedkou Zdenou a zamávaly by mu.

„Říkám, že na tu asi zbrojní pas nemáte, že?“

Pistole se nápadně leskla. Plukovník předpokládal, že byla postříkána speciálním sprejem odstraňujícím otisky. Znovu si uvědomil, že mluví s bývalým estébákem. Za každou cenu ale musel zachovat klid.

„Pěkná. Je nová?“

„Ne,“ řekl nakřáplý hlas za ním. „Vypraná v perwolu.“

Přítomní policisté se zasmáli.

„Pomáhat a chránit,“ přečetl jim Plukovník nápis na boku nejbližšího policejního auta. „Četli jste to?“

„Čteme si to každej den,“ řekl Duna.

„Jako pohádku na dobrou noc,“ doplnil ředitel Inspekce ministra vnitra.

„A stejně jste to nepochopili. To totiž neznamená Dělat hovno a inkasovat“

Vzduch podivně ztěžkl. Duna varoval ostatní policisty pohledem a potom ukázal na zbraň v rezervě.

„Podáte mi ji, Plukovníku?“

„To je asi stejně pravděpodobný jako možnost, že s váma strávím Stědrej večer.“

Ani se nepohnul. Nechali ho stát na chodníku dalších patnáct minut. Obě kolemjdoucí matky s kočárky bezpochyby věřily, že se tu právě staví další pevná hráz, která je ochrání před močálem zločinu. Dostavil se technik, který mu z rukou odebral pachové vzorky.

„Jestli tady něco smrdí, já to nejsem,“ pravil Plukovník.

Technik se usmál a přikývl.

„I jako technik se na tom svinstvu podílíte, uvědomujete si to?“

Úsměv zmizel. Šéf inspekce Plukovníka požádal, aby jej autem následoval na nejbližší policejní služebnu. Nastoupil do auta a pokusil se uklidnit Dianu. Ladies first. V koloně policejních aut dojeli na obvodní oddělení, kde Plukovník nejprve vypověděl do protokolu, co se mu právě stalo, a přečetl a podepsal záznam. Potom mu byly sejmuty otisky prstů. Nakonec mu mladá vyšetřovatelka ostýchavě sdělila, že bude v nejbližší době vyslechnut jako svědek.

„Dobře,“ řekl Plukovník.

Šéf inspekce mu předal rozkaz policejního prezidenta, z něhož se dozvěděl, že je dočasně postaven mimo službu.

Musel odevzdat služební průkaz a pistoli.

Informovali jej, že bude pobírat dvacet procent platu.

„Nějaké otázky?“ zeptal se ho Duna.

„Žádné.“

9

Během oněch zhruba dvou minut, které šéfredaktor MF DNES proti své vůli opět strávil na recepci, mu výřečná recepční v důchodovém věku stihla stručně převyprávět obsah obou televizních pořadů, které včera zhlédla, a ještě ho bůhvíproč důrazně varovala před herbicidy. Šéfredaktor poděkoval a rozběhl se k výtahu. I on zjistil, že běh představuje jediný způsob, jak dotyčné dámě uniknout.

V kanceláři už na něho čekal Saša s informací, kterou se před chvílí telefonicky dozvěděl od Plukovníka.

„Ruská mafie?!“ nevěřil Robert svým uším. „Ruská mafie našla Balíkovu třicetiletou dceru?!“

Alexandr Lounský s viditelným uspokojením přikývl.

Otevřel notebook, který až dosud zdánlivě bezdůvodně svíral v podpaží, a pustil Robertovi jedno z posledních Burzovních okének.

„Tahle kočka?“ žasl Robert.

„Za chvíli ji uvidíš naživo, Plukovník ji sem veze. Jestli mladá dáma dodrží slovo a bude mluvit, je to na první stranu.

Kromě toho jsem včera tři hodiny zpovídal Balíka. To je na knihu.“

Podívali se na sebe.

„Dějou se věci, co?“

Saša věděl, že i Šéfredaktor má podobný rozruch rád. Robert přešel k zrcadlu vedle šatní skříně, vycenil chrup a zkontroloval, zda mu mezi zuby nezůstal kousek cereálií, které měl ke snídani. Nebylo těžké uhádnout, co tuhle náhlou starostlivost o dokonalý vzhled způsobilo.

„A jak se drží náš mladej na Jedenáctce?“

„Dobře. Byl za Předsedou a zřejmě na něho udělal dojem.

Vzal ho na tu schůzi.“

„Bezva.“

„Dneska jsem ho nechal doma, ať o tom napíše. Odpoledne navíc v Opatovické otvíraj novou sportovní halu. Půjde tam a rovnou se přihlásí do boxerskýho kroužku.“

Šéfredaktor se usmál: nazvat Centrum bojových sportů boxerským kroužkem mohl opravdu jen Alexandr Lounský. Zaklapaly podpatky. Do dveří nakoukla sekretářka.

„Saša má na recepci návštěvu. Staršího udýchaného pána z penzionu. Prý už budeš vědět.“

10

Žádné zaparkované auto na světě – dokonce ani Rolls-Royce Ghost – není tak pohodlné, aby v něm člověk dokázal seděl tři hodiny a nepřipadal si unaveně, říkal si Ras. Zvlášť když ještě musí po celou dobu konverzovat s Chemikem, který má bůhvíproč sebelítostivou náladu.

„Já to vím, Rasi.“

„Co zas víš?“

„Jsem nemocnej kus.“

„Ale hovno seš nemocnej kus.“

„Takovýho kusu se každý stádo zbavuje.“

„Prober se: žádnej gang se nezbavuje svejch nejlepších expertů,“ zalhal Ras. „Ty voči ti dáme do pořádku.“

Zabralo to.

„Slibuješ?“

„Ale jo, kurva!“

A tak dále.

Ras ožil teprve ve chvíli, když před penzionem zastavilo černé maserati a vystoupil z něj mužíček v obleku (s kapesníčkem v náprsní kapse).

„Dívej na to,“ řekl Chemikovi.

„Na co?“

Ras to vzdal. Odjistil pistoli. Mužíček se domáhal vstupu do Balíkova pokoje. Ras poznal, že spolu mluví přes dveře.

Zřejmě se nedomluvili, protože mužíček zase odešel. Maserati odjelo.

Ras i nadále pozorně sledoval vstupní branku, ale nikdo další do penzionu nevstoupil, ani jej neopustil. Proto ho značně rozladilo, když se o chvíli později ohlédl za odjíždějícím městským autobusem a uviděl Balíkova záda na zadní plošině.

„Tak to nás přechcal!“

„Kdo?“ nechápal Chemik.

Ras se nezdržoval vysvětlováním.

„Pojď, kurva!“

Vystoupil z vozu a rázným krokem zamířil k penzionu.

Naneštěstí se ve stejné chvíli objevila v okně jakási postarší ženská, patrně majitelka.

„Potřebujete něco?“ volala.

Dlouhý kožený kabát vzbuzoval podezíravost, ale Ras se ho odmítal zbavit.

„Potřebuju odemknout byt toho pána, co se tu včera ubytoval.“

„Vy jste od novin? Od Roberta?“

„Ano,“ přinutil se Ras k úsměvu. „Od Roberta.“

Cosi hlasitě šplouchlo.

„Doprdele!“ vyjekl Chemik.

Ras se rychle ohlédl: Chemik právě prošel mělkým zahradním jezírkem. Nohavice měl mokré až ke kolenům a jeho polobotky slyšitelně čvachtaly. V Rasově tváři se nepohnul ani jediný sval. Majitelka penzionu odmítala opustit relativní bezpečí vlastního bytu.

„Poslyšte, máte nějaké povolení? Musím vidět nějaké povolení, než vám otevřu. Nebo víte co: já zavolám Robertovi!

Počkejte.“

Ras dveře vykopl. Majitelka zaječela. Chemik se rozběhl, ale na posledním schodu upadl. Ras věnoval podrobné prohlídce několik dlouhých minut, ale nenašel vůbec nic, co by jeho příbramského šéfa zajímalo.

11

Saša po schodech seběhl na recepci. Bylo to rychlejší než čekat na výtah.

„Měl jsem návštěvu, pane redaktore,“ oznámil mu bez pozdravu Dárek Balík. „Vítek. LBA.“

Saša si přiložil prst na ústa, vzal ho za loket a co nejrychleji se s ním vrátil do Šéfredaktorovy kanceláře. Recepční za nimi cosi volala, ale rozhodl se ji ignorovat. V duchu hledal nějaké vysvětlení, jak mohl být lobbistův nový úkryt tak rychle prozrazen. Zavřel pečlivě dveře a formálně Robertovi Darka Balíka představil.

„Přišel za ním Vítek,“ informoval ho.

„To vy jste vybíral ten penzion?“ zeptal se šéfredaktora MF DNES bez okolků lobbista.

„Ano.“

„Kdo další o tom věděl? Kdo znal adresu?“

„Jenom tady Saša a samozřejmě i ředitel ÚOOZ, který vás tam vezl. A moje tchyně, která penzion provozuje. Nikdo jiný.“

„Co chtěl?“ obrátil se Saša na Balíka.

Pochopitelně to tušil.

„Koupit moji atomovou bombu – co jiného? Směnky a tyhle věci.“

O nějakých směnkách se Dárek Balík zmínil – patrně v rozčilení – vůbec poprvé.

„Směnky? O směnkách jste mi zatím nic neříkal.“

„Směnky podepsané současným ministrem vnitra. Půjčil jsem kdysi sociálním demokratům šedesát milionů. Přes prostředníka, samozřejmě.“

„A Vítek se výslovně zajímal o tyhle směnky?“

„Nejdřív to chtěl celé. Pak slevil na ty směnky.“

„A plácli jste si?“

Lobbista se zhluboka nadechl.

„Zešílel jste, pane redaktore? Ty informace jsem sbíral celý svůj život. Dnes je to jediný majetek, který mám. Myslíte, že jej prodám za mizerných patnáct milionů? To byste mě opravdu urazil.“

Dárek Balík nečekaně přešel do protiútoku.

„Tak kdo z vás mě prásknul? Proč jste mě prodali Mordovi?“

Saša se neuváženě rozhodl předstírat nezasvěcenost.

„Mordovi? Jak s tím souvisí Mord?“

„Jestli, pane redaktore, nevíte, že Borisek je Mordův poskok, pak jděte dělat na poštu.“

„Dobře,“ přiznal Saša. „Řekněme, že o spojení Morda s LBA něco tušíme. Ale proč bychom vás zrazovali? Přemýšlejte.“

„Proč bychom chtěli ohrozit pro nás nanejvýš zajímavý zdroj informací?“ podpořil ho Robert.

Sekretářka mu ve stejné chvíli oznámila, že má na telefonu tchyni. Už chtěl hovor odmítnout, ale potom si uvědomil, že to může být důležité. Nemýlil se. Užasle naslouchal a marně se pokoušel tchyni uklidnit. Saša i Dárek Balík se ze slov, která po tchyni nevěřícně opakoval, snažili pochopit, co se stalo.

Když Šéfredaktor zavěsil, nebyl schopný slova.

„Po Vítkovi tam přišli dva chlapi,“ promluvil konečně.

„Nějakej obr v černým koženým kabátě vykopl dveře pokoje.

Tchyně už volala policii.“

„Vykopl dveře?!“

Tohle Sašovi k Vítkovi nesedělo. LBA pracovala jinak.

„Byli vevnitř sotva pár minut. Potom odešli. Údajně pěšky.“

„Tak jaká hra se tady sakra hraje?!“ rozkřikl se Svědek.

„Řekněte mi to!“

Přestával se ovládat. Bylo to rozčilení člověka, který naprosto ztratil orientaci. Bylo to zoufalství slepce, který kolem sebe mlátí holí. Saša ho chápal. Ať to probíral, jak chtěl, nedokázal najít žádné přijatelné vysvětlení faktu, že Boris Vítek znal adresu penzionu. Robertovi a Plukovníkovi stoprocentně věřil.

Kdyby nemohl věřit už ani těmhle dvěma, celý jeho svět by se zhroutil.

Podíval se lobbistovi do očí.

„Musel jste někomu volat. Našli vás přes satelit,“ prohlásil rezolutně. „Jinak to prostě není možný.“

Chtěl věřit, že k prozrazení došlo právě takhle – a ne jinak.

„Nevolal jsem nikomu. A i kdybych to nakrásně udělal, mám přece jen ten zbrusu nový telefon od Plukovníka. S předplacenou kartou. Je už snad taky napíchnutý?“

„To já nevím,“ odpověděl Saša po pravdě. „Nemůžu vyloučit možnost, že Plukovník nechal v zájmu vaší bezpečnosti číslo sledovat.“

„Pak by ovšem ten práskač musel být z Útvaru zvláštních činností,“ uvažoval nahlas Šéfredaktor.

Pohlédl tázavě na Sašu. Má bezpečnostní agentura LBA své lidi už i tam? zněla nevyslovená otázka.

Na dveře zaklepala sekretářka. Její úsměv byl ještě širší než při minulém vstupu.

„Saša má na recepci pána s dolíčkem na bradě a moc krásnou slečnu“ odcitovala jim formulaci paní recepční.

12

Zatímco Mord ve své kanceláři v paláci Fénix čekal v bílém koženém křesle Rolf Benz se sklenicí třicetileté whisky v ruce na Primátora, pozoroval z okna sousoší svatého Václava, které jako by mu i dnes potvrzovalo, že v historii lidstva účel odjakživa světil prostředky, bratrovraždu jaksi nevyjímaje. Rád si také připomínal, že Václavské náměstí dostalo své jméno teprve z popudu Karla Havlíčka Borovského – předtím se celá staletí nazývalo Koňský trh. Jinými slovy: Trh tu byl dřív než ideály pisálků a podobných abstraktních moralistů. Přišoural se Primátor.

„Co máš s nohama?“

Primátor se zamračil.

„Běžel jsem ráno kvůli tobě deset kilometrů. Tak mě moc neprovokuj.“

„Když máš předraženou opencard a propadaj se ti ve Stromovce tunely, musíš holt zapracovat na svý image,“ zašklebil se Mord. „Jinak ty volby vážně prohrajem.“

Jeden z hlavních viníků obou zmíněných průšvihů neváhá s úsměvem připomínat své provinění, pomyslel si Primátor.

Pro tenhle vrcholný druh cynismu stále ještě nenašel dostatečné pochopení.

„Seš hezky opálenej,“ konstatoval kysele.

Mord se rozhodl, že rozmrzelého Primátora rozptýlí. Posadil ho do koženého křesla, nalil mu dvojitou dávku whisky a do DVD přehrávače zastrčil příslušný disk.

„Už jsi někdy viděl, jak šuká altruista?“

„A tenhle člověk by chtěl být prezidentem,“ poznamenal škodolibě Primátor, když video zhlédl.

Kdyby se nahrávka se souložícím Borisem Vítkem objevila na veřejnosti, samozřejmě nemohlo být o žádné vysoké politické funkci ani řeči. Primátorovu radost kalila pouze otázka, na kolika videozáznamech v Mordově rozsáhlé sbírce figuruje on sám. Mord cédéčko pečlivě zamkl do trezoru.

„A teď práce, brácho. Za chvíli jedeš na tu Prahu 11, že jo?“

Primátor v duchu uznale konstatoval, že Mord dokáže tuzemské dění sledovat i z tisíc kilometrů vzdálené jachty.

„Tak řekni tomu kokotovi na radnici, ať ty schvalovačky na Trojmezí kouká urychlit!“

„Počkej, Tome,“ odvážil se namítnout Primátor. „Tu jejich petici podepsalo za pár dní šestnáct tisíc lidí. Šestnáct tisíc voličů. To nemůžem podcenit.“

Mord zvážněl.

„V tomhle případě na voliče seru. Je to přes dva a půl milionu metrů čtverečních – uvědomte si to už, doprdele!“

Primátor zaraženě mlčel.

„Tohle je poslední výzva,“ zopakoval mu Mord.

Znělo to zlověstně.

„To mu řekni jasně. This is the last call. Jinak mu tam přivezu Chorvaty.“

13

Překvapení bylo samozřejmě oboustranné. Diana se vzpamatovala jako první. Na lobbistu bylo těch dnešních záhad očividně příliš.

„Tatínek, nemýlím-li se?“ pravila sarkasticky. „Co vy tu?“

Dárek Balík jenom nechápavě zíral. Diana se otočila k Plukovníkovi.

„Vy jste věděl, že tu bude?“

„Nevěděl.“

„Ráno ho navštívil Boris Vítek, majitel bezpečnostní agentury LBA,“ informoval je oba Saša. „Utekl rovnou k nám. Půl hodiny nato tam přišli dva chlapi a vykopli mu dveře.“

„Právě mi to telefonovala tchyně, která ten penzion provozuje,“ připojil Šéfredaktor. „Zavolala policii.“

„Jak Vítek mohl znát adresu?“

„To právě nevíme.“

Plukovník se dotkl jazykem předních zubů a nasál vzduch.

Stroj v jeho hlavě se rozběhl. Obával se, aby v tom rychlém sledu událostí nepřehlédl cosi podstatného. Dárek Balík si mezitím dojatě prohlížel svou krásnou dceru.

„Neviděl jsem ji dvacet let, pane plukovníku,“ konstatoval, aniž z ní spustil zrak. „Dvacet let jsem neviděl její tvář a neslyšel její hlas – tedy nepočítám-li samozřejmě Burzovní okénka“.

Diana se tvářila nezaujatě.

„Před dvaceti lety, na moje desáté narozeniny, mě tady tatínek vzal na Matějskou,“ vysvětlila jim.

Plukovník ukázal na počítač na Šéfredaktorově stole.

„Adresu jste Sašovi včera posílal mailem, že? Předpokládám, že nešifrovaně?“

Robert pohlédl na Sašu, který přikývl. Šéfredaktor poté Plukovníkovi sdělil, že už dříve měli určité podezření na únik informací, a proto v choulostivých případech, jako je tento, používali následující konspirační techniku: založili si e-mailovou adresu, jejíž heslo znali jen oni dva, a komunikovali pak výlučně přes složku Rozepsané. Žádný e-mail tedy nikdy do éteru neodeslali. Zaklapaly podpatky. Sekretářka přinášela tác s kávou.

„To je chytrý,“ pochválil Šéfredaktora Plukovník. „Ale stejně se vám do toho někdo naboural. Jinak to totiž není možný.“

„Můžu zavolat Kena,“ řekl Šéfredaktor. „To je náš hlavní ajťák.“

„Nemůže tu LBA mít svého člověka?“ uvažoval nahlas Plukovník.

Sekretářka rozlila kávu. Šéfredaktor si nevzpomínal, že by se jí to někdy stalo. Několikrát polekaně zamrkala.

„Ken má příjmení Vítek,“ oznámila jim – a pokrčila provinile rameny.

14

Centrum bojových sportů v Opatovické ulici byla největší sportovní hala svého druhu v Praze; větší a lépe vybavenou boxerskou tělocvičnu Marek Konwicki ještě nikdy neviděl – a to už jich viděl dost. Šatny a sprchy byly na úrovni čtyřhvězdičkového hotelu. Pokud šlo o barvy, všude dominovala červená, modrá a bílá. Boxovací pytle byly výlučně červené a modré.

Starosta Prahy 11 Miiller měl modré džíny a bílou košili.

Primátor měl kravatu v barvách trikolory.

Všechno to podivně ladilo.

„Považuji tady Libora za jednoho z nejlepších starostů v Praze. Jeho předchůdkyně zde proinvestovala sotva padesát milionů korun, přestože tu žije osmdesát tisíc lidí,“ řekl v úvodním projevu pražský primátor. „Starosta Prahy 11 proinvestoval ve stejných obdobích nejprve sto milionů a potom dvě stě sedmdesát milionů plus dalších zhruba čtyři sta milionů. Říkám to proto, že Libor je starosta, který se stará.“

Miiller si vzal mikrofon a v podobně servilním projevu vzdal nekritický hold Primátorovi.

Marek Konwicki se držel stranou epicentra dění, ale i tak zaznamenal, že Primátor dostal darem modrobílé boxerské rukavice, v nichž ochotně zapózoval přítomným fotografům a štábu televize Nova, a také si vyzkoušel několik úderů do pytle. Boxeři předvedli Primátorovi krátkou ukázku svého umění. Všichni byli bodří a všichni se téměř neustále usmívali. Primátor a starosta Prahy 11 nejvíc.

„Je zde vidět obrovská dřina, ale také obrovská radost. Máte mou obrovskou úctu. Je fantastické, že tady jsou děti – holky, kluci, kteří by normálně mohli být někde na ulici. A sport jako takový – a bojová umění o to víc – učí disciplíně a vnitřnímu pořádku,“ pronesl Primátor.

Marek o jeho slovech přemýšlel.

Přemýšlel i o tom, co mu včera řekl předseda občanského sdružení Za Trojmezí zelené.

V neposlední řadě uvažoval, proč pražský primátor přede všemi oslovuje reportéra Novy familiární přezdívkou Kokta, když navíc novinář nekoktá.

Bylo toho však daleko víc, co se Sporťákovi na ceremoniálu nezdálo. Primátor, který podle jeho odhadu měřil tak sto šedesát pět centimetrů, právě před fotografem simuloval výpad pravačkou. Marek Konwicki měl pocit, že pro dnešek už toho viděl dost. Oficiální část programu naštěstí končila a politická delegace odjížděla na oběd; hlad ale vítězil u všech přítomných bez rozdílu, tělocvična se rychle vyprazdňovala.

Marek Konwicki na novotou vonícím dřevěném pultu recepce vyplnil přihlašovací formulář, zaplatil půlroční členský poplatek (zajímalo by ho, jestli mu to v redakci proplatí) a potom prstem ukázal na zmenšenou verzi předvolebního billboardu starosty Prahy 11.

„Kdybych si chtěl zaboxovat tady s klukama, kterej den mám přijít?“

„Choděj každej den, ale až tak v pět,“ odpověděla recepční.

Poděkoval a šel domů psát o Trojmezí.

15

Václav Troníček přešel k bezpečnostní agentuře LBA ze zvláštního policejního útvaru, kde se třináct let zabýval výlučně tajným sledováním osob. Byl to tudíž zkušený detektiv, a díky Boriskovým penězům navíc disponoval technickým vybavením, o němž na svém původním pracovišti mohl jen snít: nyní měl ty vůbec nejmenší kamery, které na trhu existovaly, měl laser umožňující dálkový odposlech přes okno a nedávno mu Borisek dovolil koupit i izraelský hlasový software, který dokáže analyzovat lidský hlas a zjistit, zda dotyčný mluví pravdu.

Tady, ve Žlutých lázních, to ovšem byla jednoduchá práce – ostrahu areálu celoročně zajišťovala agentura LBA. Sem tudíž těžkou sadu pro laserový odposlech opravdu vláčet nepotřeboval, tady mu stačily ty nejjednodušší štěnice. Odhalení se bát nemusel. Mord sice trval na tom, aby tu byly spolehlivé detektory odposlechu, a Borisek mu promptně vyhověl – jenže na jejich vypnutí stačila vteřina.

Stiskl jediné tlačítko – a bylo to.

Teď.

16

„Dovolíte?“ řekl Plukovník.

Obešel Šéfredaktorův stůl, usedl do pojízdné kancelářské židle značky Kinnarps a obě předloktí si opřel o měkké černé područky. Potom položil prsty na klávesnici a očima systematicky pátral v okolí počítače. Otočil monitor a pozorně si prohlédl jeho zadní stranu i zapojení kabelů. Zabubnoval nehty o stůl. Poodjel na židli o kousek stranou a zvrátil hlavu k sádrokartonovému stropnímu podhledu.

Vstal a vylezl na stůl.

Kamera byla umístěna v čidle na detekci kouře.

Bylo zjevné, že její záběr zahrnuje jak obrazovku počítače, tak klávesnici.

„Záhada vyřešena,“ konstatoval Plukovník.

Následující minuty strávili nepříliš plodnou debatou o tom, jak správci počítačové sítě (a současně staršímu bratrovi majitele největší bezpečnostní agentury v zemi) dokázat, že tajnou kameru do kanceláře šéfredaktora MF DNES skutečně nainstaloval on. Dárek Balík se do vzrušené diskuse nezapojil, ale potom nečekaně promluvila Diana.

„Můžu vám povědět krátký příběh?“

Oba novináři na ni zaraženě pohlédli.

„Jistě. Prosím,“ pobídl ji Plukovník.

„Do velké makléřské firmy nastoupí mladý makléř. Středoškolák. Bydlí v pronájmu, jezdí v ojetém Renaultu Clio. Dosahuje slušných, byť nijak mimořádných výsledků.“

Diana udělala krátkou pauzu.

„Po roce je opakovaně spatřen, jak nasedá do zbrusu nového žlutého ferrari, jehož vlastnictví před kolegy tají.

Rozdíl mezi výší jeho příjmů a cenou auta je samozřejmě astronomický. Ředitel firmy si jej zavolá a oznámí mu, že je na hodinu propuštěn. Mladík přikývne a mlčky vyklidí své pracoviště. Nestěžuje si, ani se nezeptá na důvod. Konec příběhu.“

V kanceláři se na okamžik rozhostilo ticho.

„Protože důvod ví,“ přikývl Plukovník, který paralelu makléřky pochopil nejdřív. „Mlčení jako důkaz viny.“

„Chtěli jste důkaz.“

„Tak dobře,“ souhlasil Šéfredaktor. „Zkusme to. Dám mu výpověď bez udání důvodu a uvidíme.“

Nahlédl do redakčního seznamu a sáhl po telefonu.

„Počkej,“ vyhrkl Saša. „Řekni mu nejdřív, že máš něco s počítačem.“

„Proč?“

„Lip využijem moment překvapení.“

„Nechceš dělat u nás na Zbraslavi?“ řekl Plukovník. „Máš talent.“

Šéfredaktor vyťukal příslušné číslo.

„Robert. Kene, můžeš se zastavit?“ houkl do sluchátka otráveně. „Hned, prosím tě. Furt mi to dneska padá.“

Případným otázkám se vyhnul tím, že zavěsil. Jeho podráždění i nenucenost působily věrohodně.

Správce sítě dorazil za necelé dvě minuty.

„Zdravím, šéfe. V čem je problém?“ volal zdálky.

Jak si té podoby mohli za celou tu dobu nevšimnout? vyčetl Saša sám sobě. Chyběl jen drahý oblek a šátek v rozhalence košile.

Teprve nyní zaznamenal Ken přítomnost ostatních osob.

Sašu pozdravil ležérně zdvihnutým ukazováčkem, lobbistu a jeho dceru lehkým úklonem hlavy. Zamířil rovnou k počítači, ale Robert jej zarazil zdviženou dlaní.

„Zůstaň, kde seš,“ nařídil mu ledově.

Dlouze si Kena prohlížel. Od bot až k hlavě.

V obličeji správce počítačové sítě se začala odehrávat podivuhodná proměna.

„Máš hodinovou výpověď. Ničeho se nedotkneš a okamžitě opustíš budovu.“

Správce semkl rty.

„A pozdravuj bráchu,“ požádal Saša.

Správce na to nic neřekl.

„Nějaké otázky?“ nadhodil Šéfredaktor.

Čekal. Správce po chvíli zavrtěl hlavou. Šéfredaktor jej požádal, aby mu odevzdal průkaz ke vstupu, a zavolal ochranku, aby jej vyvedla z budovy.

17

Mord se protivníků v podnikání nikdy nebál, ale pokaždé je chtěl vidět. Potřeboval je poznat. Většina jeho obchodních soupeřů byli tvrdí žraloci, nekompromisní byznysmeni, okamžitě trestající jakékoli zaváhání či slabost. Jakoukoli lidskost.

Občanské sdružení Za Trojmezí zelené, to byl očividně zcela jiný případ.

Když v obrovském obývacím pokoji své nové vily s impozantním výhledem na Vyšehrad, Vltavu a Hradčany (jeho sousedé o týž výhled přišli a dívali se už jen do bílé zdi Mordovy naddimenzované novostavby) začal sledovat záznam, který mu krátce před polednem přinesl Borisek, nevěřil svým očím. Pořád čekal, kdy na dokonale ploché obrazovce domácího kina Loewe Reference Mediacenter spatří nějakého opravdového vůdce, nějakého skutečného soupeře – ale nikdo takový do té sídlištní školičky za celou dobu nepřišel.

Musel se v duchu smát: útok na největší developerský projekt v Praze se odehrával mezi školními nástěnkami a automaty na mléko a vedli jej vzájemně se překřikující dědkové, sotva pětadvacetiletí ekologové a hysterické tlusté maminy s dětmi (reproduktory Bang&Olufsen to zachytily krystalicky jasně).

Celé to připomínalo komický pokus o levicový převrat.

Stála proti němu špatně oblečená sídlištní luza.

Tohle bude snadný boj, říkal si Mord.

„To si snad děláš prdel, ne?“ obrátil se naoko vážně na Boriska.

Borisek, který nepochopil, že Mordovi záznam ze schůze výrazně zlepšil náladu, polekaně zamrkal.

„Proč myslíš?“ vypískl.

„To si snad zaměnil kazety, ne?“

Borisek Mordův zvolna se rozšiřující úsměv přijal s postřehnutelnou úlevou.

„Tenhle plebs pro nás nejsou soupeři,“ pravil spokojeně jeho mecenáš.

Do záběru skryté kamery se znovu dostal bělovlasý předseda občanského sdružení.

„Tomu dědkovi dáme do držky a je to.“

Boriska potěšilo to pro nás – ale vzápětí se ukázalo, že jeho radost byla předčasná. Mord netrpělivě pohlédl na hodinky.

„Hele, Borisku, mám teď důležitej oběd v Lázních, tak si ty krámy sbal a vypadni, jo?“

18

„Takže co teď?“ zeptal se Šéfredaktor.

Plukovník ukázal prstem na kouřové čidlo.

„Můžeme to probrat jinde?“

Přemístili se do kavárny v přízemí rozlehlé budovy a vybrali si stůl v nejzazším rohu. Plukovník se posadil tak, aby viděl na všechny nově příchozí. Muži si dali espreso a minerálku, Diana zelený čaj a Dárek Balík si ke kávě navíc přiobjednal koňak.

„Tak tohle se do zítřejšího vydání už ani nevejde,“ konstatoval Saša.

V duchu přemítal o podobě titulní strany.

„Začnem zvolna. Budeme to dávkovat. Prahu 11 dočasně odložíme,“ uvažoval Šéfredaktor. „Už jsme o tom psali včera – a Sporťák stejně musí zjistit víc.“

„I tak toho máme víc než dost: vyhození tady pana Balíka z programu, Ministrovy nepřesvědčivé důvody pro ukončení jeho ochrany a nakonec odhalení nového úkrytu prostřednictvím bratra majitele LBA,“ vypočítával na prstech Saša.

Náhle si cosi uvědomil. Obrátil se k Dianě.

„A samozřejmě i ten včerejší pokus –“

Plukovník ho rázně přerušil.

„O tom teď nemluvme.“

Dárek Balík zmateně těkal očima od jednoho k druhému.

„V první řadě se musíme postarat o bezpečnost vás obou,“ sdělil Dianě Plukovník a nespokojeně nasál vzduch. „Respektive pro vaši bezpečnost udělat možné maximum.“

Saša byl zvědavý, jestli se lobbista zeptá, zda a proč jeho dceři hrozí nějaké nebezpečí.

„Obou?“ řekl s malým zpožděním Dárek Balík. „Proč obou?“

Plukovník jeho otázku ignoroval.

„Problém je,“ suše se zasmál, „že moje už beztak omezené možnosti jsou toho času zcela minimální, neboť jsem byl právě postaven mimo službu.“

„Cože?“ vyjekl Saša.

Plukovník jim v radikálně zkrácené verzi převyprávěl incident s podstrčenou pistolí. U stolu zavládlo upřímné zděšení.

Saša měl sugestivní pocit, že se tahle demokratická země za mohutného dunění a praskání zemských desek posouvá tisíce kilometrů kamsi na východ.

„Souvislost s mým propuštěním nelze nevidět,“ promluvil Balík.

„To skutečně nelze,“ souhlasil Plukovník. „Ministr vnitra se vás bůhvíproč bojí.“

„Zřejmě má proč,“ řekl Saša.

„To má,“ pravil Dárek Balík.

Znělo to samolibě. Diana zavrtěla hlavou.

„A co kdybyste nám ty důvody nastínil trochu blíže?“

„Proč bych měl dobrovolně spolupracovat s policistou, který je postaven mimo službu?“

Zkušený lobbista v akci, pomyslel si Saša. Správně vytušil, že tohle bude za hranicí Plukovníkovy trpělivosti.

„Třeba jako projev vděku za to, co pro vás všichni děláme?“ odsekl ředitel ÚOOZ popuzeně. „Že se vám snažíme zachránit krk?“

Lobbista přivřel oči.

„Co je nevyhnutelné, to se stane,“ zašeptal.

Jakkoli důvodné mohly být jeho obavy, působilo to teatrálně.

„Zahrnuje váš fatalismus i osud vaší dcery?“

Svědek otevřel ústa.

„Včera odpoledne ji navštívil Andrjucha,“ informoval jej Plukovník. Andrjucha byla přezdívka Andreje Vorljakovaa Dárek Balík ji samozřejmě znal.

„Nechápu. Proč?“

Právě zestárl o několik let.

„Navrhl jí výměnný obchod: nezabijí vás, pokud jim zprostředkuje proprání obrovské finanční částky,“ pokračoval nemilosrdně Plukovník. „Samozřejmě přes bílého koně. Tím máte být vy.“

Nyní sledovali v akci elitního detektiva. Lobbista si očima vyžádal Dianino potvrzení. Přikývla.

„Jak ji mohli najít?“ zasténal.

„To nevím.“

Dianin otec se pohroužil v ponuré mlčení. Vír otázek, na které neznal odpovědi, jej strhl někam, kam za ním nikdo nemohl. Konečně se vynořil zpět.

„Nesmíš na to přistoupit! Každý bílý kůň je stejně dříve či později zlikvidován – nemám pravdu, pane plukovníku?“

„Připomínám, že jsem postaven mimo službu.“

„Je to jenom odklad! Je to dokonce o důvod víc, proč mě budou chtít zabít!“

„Zbytečně se rozčilujete,“ oznámila mu Diana nečekaně klidně. „Nemám rozhodně v úmyslu nechat se kvůli vám vydírat.“

Ublíženě na ni pohlédl.

„Rusové značně přeceňují význam biologického otcovství,“ vysvětlila Plukovníkovi a novinářům. „Mafiáni bývají komicky sentimentální.“

Dokonce se zasmála. Saša tomu mrazivému rodinnému psychodramatu přihlížel s provinilým pocitem voyeura. Šéfredaktor to patrně cítil podobně. Rozhodl se převzít iniciativu.

„No, takže co?“ zopakoval podruhé svou otázku. „Co navrhujete? Kam s nimi?“

Měl koneckonců v novinách i jiné problémy než jen tenhle.

„Doma bydlet v žádném případě nemůžete,“ sdělil Plukovník Dianě.

Položila si ruce na obličej.

„Normálně bych vám přidělil ochranku, ale to za danýho stavu věcí bohužel udělat nemůžu. Musíte je oba někde schovat,“ otočil se znovu k Šéfredaktorovi.

Robert si povzdychl. Saša vytušil, že přemýšlí, jak do redakčních nákladů vměstnat platbu nikoli jednoho, nýbrž už dvou hotelových pokojů. Na dobu neurčitou. Dostal nápad.

„A co kdyby bydleli u Sporťáka?“ navrhl. „Má pronajatej dva plus jedna. A hlavně je tu novej a nikdo ho nezná.“

Plukovník po chvíli pravil, že je to jedno z lepších špatných řešení.

19

Sporťák udiveně odložil žlutočerný Sonim Enduro vedle klávesnice a mrkl na časový údaj v dolním rohu obrazovky: má necelou hodinku.

Rozhlédl se kriticky po bytě, uložil dosud napsaný text článku o Trojmezí na plochu, po svém zvyku si pro jistotu udělal kopii na flešku a počítač vypnul. Otevřel lednici: nic moc, jenže nákup už při nejlepší vůli nestihne. Vrhl se alespoň do úklidu: umyl nádobí, vynesl koš, zametl a vytřel laminátové podlahy, umyl záchod a koupelnu a na postelích převlékl povlečení. Otevřel okna, posadil se zpátky ke stolu a čekal, až podlahy uschnou. S uspokojením si uvědomil, jak se jeho život za posledních pár dní změnil: ještě před týdnem psal do regionálního deníku o druholigových fotbalistech a dneska pracuje v nejčtenějších celostátních novinách, kde dostal za úkol zjistit, zda starosta jedenáctého pražského obvodu nechává zastrašovat své oponenty… A teď mu ještě ke všemu zavolá ze šifrovacího telefonu sám Alexandr Lounský a poprosí ho, zda by u sebe na pár dní neubytoval člověka propuštěného z programu na ochranu svědků a jeho dceru, kterou včera kontaktovala ruská mafie…

Mobilní telefon zazvonil znovu.

Marek Konwicki se podíval na displej: expřítelkyně.

Po krátkém váhání se rozhodl, že hovor nepřijme.

20

Plukovník přejel ucpaný Barrandovský most, v koloně vystoupal po Jižní spojce, na krátkou chvíli se napojil na brněnskou dálnici a na nejbližším exitu sjel na Chodov. Měl neurčitý pocit, že jeho modrá octavia je opět sledována, ovšem auto, které podezíral, po pár minutách zmizelo. Pokud to nebyla náhoda nebo jeho sílící paranoia, říkal si Plukovník, museli to být profesionálové.

Lobbista na zadním sedadle tvrdě usnul. Brada mu spadla na prsa, takže vypadal, jako kdyby měl zlomený vaz. Saša si ve zpětném zrcátku všiml, že Diana svého otce pokradmu pozoruje. Jméno ulice, které jim Marek po telefonu sdělil, mu bylo od začátku povědomé, ale teprve když Plukovník zaparkoval v Brodského ulici před panelákem s dosud nezateplenou fasádou, uvědomil si, že v tomtéž domě bydlí bývalá starostka jedenáctého obvodu Šorfová, s níž tu nedávno dělal rozhovor (i jí kdosi neznámý opakovaně vyhrožoval). Balkon jejího bytu jako jeden z mála zkrášlovaly červené muškáty; na ostatních byly jen sušáky na prádlo, plastové židle a talíře satelitních antén.

Diana předala Plukovníkovi klíče od svého bytu a nadiktovala mu dlouhý seznam oblečení, kosmetiky, léků a knih.

„Asi budu působit zhýčkaně, ale bez těchto věcí se bohužel neobejdu.“

„Neručím za to, že najdu všechno,“ upozornil ji Plukovník.

„Sedmdesát procent bude považováno za úspěch.“

Dárek Balík se rozespale rozhlížel.

„Vy nepotřebujete nic?“ zeptal se ho Plukovník.

Svědek ukázal na malý batoh s logem Pražského maratónu.

„Ne, děkuji. Všechno své nosím s sebou.“

„I čisté spodní prádlo?“ zeptala se Diana podrážděně.

„I pyžamo? I čistou košili?“

Její otec ji dotčeně pozoroval.

„Odmítám sdílet panelákový byt s páchnoucím bezdomovcem. Máte v tom batohu náhradní oblečení?“

„Prádlo mám. Košili a pyžamo ne.“

„Zkusím to někde koupit,“ zasáhl Plukovník.

„To bych vám byla vděčná.“

Rozloučili se. Diana vystoupila jako první, Saša a Dárek Balík ji následovali. Dle Plukovníkových instrukcí rychle kráčeli k hlavnímu vchodu. Plukovník vypadal nervózně.

Stále se mu vracel pocit, že cosi důležitého přehlédl.

21

Mord pozoroval racky, labutě a veslaře. Nebe bylo modré, trávník sytě zelený a ubrusy zářivě bílé. I proto to měl tady ve Žlutých lázních rád, i proto si je celé koupil. Selátko se otáčelo na rožni už od časného rána, takže kůrčička byla, jak má být.

K tomu samozřejmě nakládané okurčičky, jablečný křen a čerstvý chleba. A dvanáctka Plzeň. Mord středomořskou kuchyni miloval, ale čeho je moc, toho je příliš. Zítra si pro změnu dá někde svíčkovou, předsevzal si. Na dálku pokynul kuchařovi, aby začal selátko porcovat. U stolu s ním seděli jeho švýcarský přítel, dva Primátorovi náměstci a starostové prvního, čtvrtého, pátého, desátého a patnáctého obvodu. Právě probíhalo další kolo anekdot o Chucku Norrisovi. Mord přestal poslouchat. To už i ty vtipy o Markétě Reedové jsou zábavnější – idealisté jsou vždycky komičtí.

„Mám nápad na článek,“ naklonil se k mediálnímu magnátovi.

„Šup snim!“ zvolal Švýcar svou roztomilou češtinou.

„Šup sem s ním,“ opravil ho Mord.

Vysvětlil mu vše potřebné.

„Článek zítra vyjde,“ souhlasil Švýcar. „Maximum pozítří.“

Mordovu spokojenost kalilo jen to, že vtipy o Chucku Norrisovi nebraly konce.

„A tenhle znáte?“ řekl.

Stůl rychle ztichl.

„Víte, kolik mně, Primátorovi a Švýcarovi dluží tady starosta Čtyřky?“

„Za co?“ zeptal se opatrně starosta největšího pražského obvodu.

Oba Primátorovi náměstci se pochechtávali.

„Za stěhovací know-how.“

Nebylo nutné nic vysvětlovat. Všichni přítomní věděli, že sotva zrekonstruovaná nuselská radnice se brzy bude stěhovat do objektu polikliniky Budějovická, kterou sama kdysi prodala – a že za třicet pět let pronájmu zaplatí téměř dvě miliardy korun. Byl to identický trik, který Mord, Primátor a Švýcar použili v případě prodeje a následného pronájmu Škodova paláce. Starosta Prahy 4 se nejisté usmíval.

„Kolik?“

„Pět mega každýmu.“

„A mně pořád dlužíš za ten tip na radniční akciovky,“ přidal se starosta Prahy 5.

Švýcarova čeština na výraz radniční akciovky nestačila.

Mord mu jej obratem vysvětlil: protože zákon o obcích má přísná pravidla pro hospodaření s obecním majetkem, někteří starostové si na radnicích založili akciové společnosti, přes které transakce s majetkem obce propírají, a zákon o obcích tak elegantně obcházejí. Číšník už přinášel talíře s prasátkem.

Pustili se do jídla.

„Mně taky stačí pět,“ odfrkl si starosta Prahy 5 s plnými ústy. „Pět v českejch na stole“.

Zasmáli se. Příbory cinkaly.

„Mně nevadí, že tolik žereme,“ pravil starosta Prahy 15 (a bývalý radní pražského magistrátu) a několikrát naschvál hlasitě zamlaskal. „Ale kdybysme u toho aspoň tolik nemlaskali!“

Starosta Prahy 4 předstíral smích spolu s ostatními, ale potom ho napadlo, že to možná Mord a Jančík mysleli vážně.

To by bylo celkem dvacet mega. Chvíli počítal. Selátko mu rázem zhořklo na jazyku.

Pak si ale připomněl, že Mord chce dnes definitivně uzavřít tu oboustranně výhodnou směnu pozemků na Kavčích horách – a trochu se uklidnil.

Náhle si byl skoro jistý, že vládce Prahy jenom žertoval.

22

Diana byla nejpůvabnější žena, kterou kdy Marek Konwicki viděl.

Stál na prahu svého pronajatého panelákového bytu a mlčel.

„Můžeme dál?“ nepochopil jeho rozpoložení Saša.

Sporťák konečně procitl.

„Račte dál,“ vyzval je. „Nezouvejte se.“

Nikdy v životě se takhle nevyjadřoval. Připadal si jako pitomec. Dárek Balík si novinářův prakticky nezařízený podnájem prohlížel s tak neskrývanou nelibostí, až se za něj Diana musela omluvit. Zatímco mluvila, Marek Konwicki se nepřestával usmívat a roztržitě přikyvoval, čímž připomínal mírně pokročilého studenta cizího jazyka, který se poprvé střetl s rodilým mluvčím. Opravdu oceňuje, že jim poskytl azyl? Ví, jaký je to zásah do soukromí? Pro všechny zúčastněné to bude těžké, ale slibuje, že se vynasnaží, aby ho co nejméně rušili?

Co všechna ta slova znamenají? nechápal Marek. Nedokázal se soustředit. Krev se mu nahrnula do tváří.

Dianě byl od první chvíle sympatický. Samozřejmě věděla, co se děje: právě vyvolala (aniž to měla v úmyslu) další pozdvižení. Markovy rozpaky i jeho mlčení se jí ale líbily. Líbily se jí také jeho oči, vlasy a rty. Líbila se jí jeho sportovní postava i to jednoduché sportovní oblečení. Byla ráda, že to není žádný playboy. Bohatých playboyů, slovních exhibicionistů a rádobysuverénních metrosexuálů už měla plné zuby.

Saša ono zajiskření mezi Markem a Dianou nezaznamenal. Zapnul diktafon a vyzval ji, aby mu co nejpodrobněji popsala včerejší návštěvu Rusů. Když skončili, založil do diktafonu novou kazetu a pokračoval ve včera započatém interview s lobbistou (název článku už měl: Svědek na zabití).

„Půjdu postavit na kávu,“ sdělil Marek Konwicki Dianě.

„Sladíte?“

Připadal si jako naprostý idiot.

23

„Před tím penzionem už hlídat nemusíte,“ oznámil Rasovi do telefonu Šéf. „Ten se nevrátí.“

To Ras věděl taky. Ale mlčel.

„Nebo znáš někoho, kdo rád bydlí v bytě bez dveří? Kromě Arabáčů?“

Šéf se očividně stále nalézal v dobrém rozpoložení. Rasa by zajímalo, kdo nebo co to rozpoložení způsobilo.

„Přijeďte zejtra sem. Budu znát práskačovu novou adresu.“

Od koho? přemítal Ras. A kdo a jak zjistil adresu toho penzionu? Tohle ho zajímalo ještě víc než příčiny Šéfovy neobvykle dobré nálady v posledních dnech. Byly doby, kdy se mu Šéf s důležitými věcmi svěřoval. Ale ty doby jsou zřejmě nenávratně pryč.

„Zajděte si na zmrzlinu, kluci. Jděte do Angelata v Rytířský, tam maj nejlepší. Zaplatím vám to.“

„Díky, Šéfe.“

„Dyk jsme jenom lidi, ne? Nejsme nikdo stroje, ne, Rasi?“

„Taky si myslím.“

„Komu a čemu pomůže, když bude to prase zabitý už dneska? No řekni.“

Ras nevěděl.

„Nikomu a ničemu.“

Šéf se na pár vteřin odmlčel. Zřejmě přemýšlel.

„Děláme věci dobré i špatné. Já i ty,“ řekl potom. „Těch dobrých je ale víc. Za ty špatné nás bude soudit bůh.“

„To je pravda, Šéfe.“

„Chodíš do kostela, Rasi?“

„Moc ne.“

„To bys měl. Já chodím do kostela. Každou neděli.“

Jezdím do kostela, opravil Šéfa v duchu Ras. V opancéřovaný toyotě za čtyři miliony.

„A udělej sakra něco s těma jeho vočima!“ zahulákal Šéf, ale znělo to skoro laskavě.

Ras se bohužel dostatečně nekoncentroval.

„S vočima?“ řekl nepřítomně.

Bossova trpělivost nikdy nebyla nekonečná.

„S Chemikovejma, kurva!“ zařval. „S číma asi?“

Zprudka oddychoval. To ta cukrovka, pomyslel si Ras.

„Vem ho na nějakou oční kliniku. Najdi si to na internetu.“

„Internet jde mimo mě, Šéfe. Však víte.“

„Tak si to najdi ve Zlatejch stránkách, kurva!“

„Dobře.“

„To jsou takoví dva blbci!“ zaslechl ještě Ras, jak si Šéf komusi stěžuje.

Potom telefon oněměl.

24

„Musíme se hned potkat,“ oznámil ministr vnitra bez pozdravu Šestákovi. „Není to na telefon.“

„Já mám uši čistý,“ řekl náměstek ministra obrany.

„Já taky, ale znáš to. Za hodinu v Hoffmeisteru? Je to tam čerstvě deratizovaný.“

„Óká.“

Zavřeli se v salonku, aby je nikdo nerušil a hlavně je spolu nezahlédl nějaký novinář. Každý z nich měl pro takový případ samozřejmě připravené vysvětlení, ale nejlepší bylo žádné otázky vůbec nevyvolávat.

Oba byli po obědě, takže ministr vnitra objednal jen poloviční láhev šampaňského. Odpovídalo to ostatně poměru zpráv, které pro Náměstka měl: také byly zhruba půl na půl.

Rozhodl se je prezentovat v mírně optimistickém světle.

„Dvě dobrý a dvě špatný. Jakejma chceš začít?“

„Vobal mi tu hrůzu těma dobrejma, ať to líp skousnu.“

Ministr tedy Náměstkovi na úvod sdělil, že ředitel ÚOOZ byl postaven mimo službu, a že navíc na Zbraslav poslal inspekci, aby pořádně zatopila i Plukovníkovým podřízeným.

„No tak skvělý. Dobrá věc se podařila.“

Připili si na to.

„Teď jedna špatná,“ pokračoval Ministr. „Balík měl ráno v penzionu krátkou návštěvu.“

„Koho proboha?“

„Borise Vítka.“

Náměstek zbledl.

„Ty krávo! Von mu to kompro prodal, že jo?“

„Nic mu neprodal. Vůbec ho nepustil dovnitř.“

„Ta LBA je vosina v prdeli! Jak se kurva domákli adresu?!“

„To nevím.“

Šesták si hřbetem ruky otřel zpocenou pleš.

„Ty jsou kurva všude, kam se podíváš! Tahle země je prolezlá špiónama!“

Ministr vnitra chvíli přemýšlel, zda má tu poznámku brát jako kritiku své práce, ale nakonec to nechal být.

„Takže prase se vyděsilo a uteklo, že jo?“ uvažoval náměstek ministra obrany nahlas. „A řezník to tím pádem nestih?“

„Přesně tak.“

„Doprdele!“

„V tom penzionu bohužel nic nebylo. Kluci z Příbrami to tam celý prolezli. Buď to stihnul odvézt, nebo to má někde zakopaný.“

„To jsou tři špatný zprávy!“

„Když myslíš.“

„A co když to přehlídli?“

„Nebylo tam nic! Prej tu cimru rozebrali na součástky.“

„Víš, jak snadno se dá schovat pár směnek?“

„Má toho bohužel víc než směnky.“

To si uvědomovali oba.

„A co ta druhá dobrá?“ vzdychl Náměstek.

„Už mám Balíkovu novou adresu.“

„No aspoň že tak. Jak ses k ní dostal tak rychle?“

„Stejně jako předtím.“

„Tak to je šikula, ten novej hoch.“

„To je. Taky ho dobře platim. Hodně dobře.“

Ministr vnitra udělal pauzu – a čekal. Dočkal se.

„Na nákladech se samozřejmě budu podílet,“ slíbil Šesták.

„Půlka jde za mnou.“

Ministr spokojeně přikývl.

„Schovává se v jednom paneláku na Jižáku. A náš šikula dokonce zjistil, že si s sebou přivez hostesku.“

Šesták překvapeně vzhlédl.

„Nevíš, co je hosteska?“ ušklíbl se Ministr.

„Vím, co je hosteska.“

„Jakmile ji vypakuje, sejmou ho. Nejspíš zejtra.“

„Proč si myslíte, že je to kurva?“

„Protože je mladá a prej fakt pěkná a von je starej, tlustej a bez prachů. Takže to tím pádem musí bejt kurva.“

Náměstek ministra obrany tušil, kdo domnělá prostitutka je – ale ministrovi vnitra to v dané chvíli říct nemohl. Pohladil si pleš.

„Třeba prachy má,“ uvažoval pochmurně. „Třeba to už prodal.“

„To neříkej ani ze srandy. To sme pak v prdeli voba. To deme voba bručet.“

Ticho nabobtnalo zlověstnými perspektivami. Náměstek to nevydržel.

„Kurva, vyřešme tu porážku co nejdřív!“ vybuchl.

„Vydrž do zejtřka. Nebo snad chceš řešit i tu holku?“

Náměstek zaváhal.

„Ne. Chci tu adresu.“

„Proč?“

„Řeknu to Rusům. Tady končí sranda.“

Ministr vnitra ten nápad zvažoval. Rusové budou pojistka, kdyby to nedejbože nezvládla Příbram, říkal si.

25

Bylo mu v její společnosti dobře.

Z počátečního ohromení jejím půvabem se postupně vzpamatoval a uvolnil se. Hodně mu v tom pomohla. Vyprávěla mu zábavné historky ze života makléřky: třeba jak její kolegové přišli na valnou hromadu akcionářů nejmenované nadnárodní společnosti v převlečení za arabské šejky. Nebo jak jeden obézní kolega kvůli svým tlustým prstům omylem stiskl na numerické klávesnici o nulu víc – a způsobil tak půldenní poplach na burze. Také se ho vyptávala na mládí v Turnově, na to, jaké dělá sporty, a na jeho novinářskou práci. Uvědomoval si, že za ten intenzivní zájem zčásti vděčí Dianiným neuspořádaným vztahům s otcem, přesněji řečeno její zjevné touze vyhnout se jakékoli konverzaci s ním (lobbista se do jejich rozhovoru několikrát pokusil zapojit, avšak jakmile seznal, že není vítán, uraženě se od kuchyňského stolu přesunul do křesílka před televizí a pustil si ČT 24), ale i tak to Marku Konwickému lichotilo.

Svěřil Dianě svůj sen napsat knihu o slavném sportovci.

Možná dokonce román.

„Nejde jenom o sport,“ tvrdil. „Často je za ním podivuhodný lidský osud, silná story: žokej Váňa, Martina Sáblíková, Nicky Lauda, Lionel Messi…“ vyjmenoval jí namátkou pár příkladů.

Ten téměř pohádkový životní příběh španělského fotbalisty Diana neznala, a tak jí ho Marek Konwicki podrobně převyprávěl.

Poprvé v životě se v několikahodinové konverzaci se ženou skoro vůbec nenudil.

Poprvé v životě vypil čtyři kávy po sobě.

Poprvé v životě si v duchu připustil možnost, že by se oženil a měl děti.

Ale bylo třeba vyrazit. Nechtělo se mu Dianu opustit – jenže musel. Za deset minut pět. Omluvil se a šel si sbalit věci.

Otálel v předsíni a nerozhodně houpal kabelou s boxerskou výstrojí. Diana se postavila k ledničce a položila ruku na stříbrné madlo dvířek.

„Můžu?“

Nejisté přikývl. Otevřela chladničku – a zasmála se.

„Kousek tě doprovodím a pak dojdu nakoupit.“

„Neměla bys chodit ven,“ připomněl jí jeden z mnoha Plukovníkových pokynů.

Ještě si na tykání nezvykl, nabídla mu ho teprve před půl hodinou.

„Mezi panelákama na Jižáku mě myslím hledat nebudou.“

Ale stoprocentně jistá si nebyla. Každou chvíli mají volat.

Jak to řekl ten Andrjucha? When all banks are dosed… Přemítala, jestli je v možnostech Rusů sledovat ji přes mobilní telefon.

Možná ano. Jít nakoupit nebylo asi úplně bez rizika – ale i tak to bylo lepší než celou dobu, co bude Marek pryč, zůstat zavřená se svým biologickým otcem.

„Než se vrátíš, udělám večeři.“

„To je skvělý.“

„Máš rád suši?“

Nechápala, proč ho ta otázka tolik pobavila.

26

Za pět minut pět. Do konce služby zbývají Zuzaně a Radkovi ještě celé tři hodiny.

„Protože uměl španělsky, byl ideální adept pro infiltraci do drogového podsvětí v New Yorku,“ líčil právě Pochůzkář své kolegyni.

Ještě nikdy nikomu z kolegů o Franku Serpicovi nevyprávěl.

„Jasně,“ přitakala Zuzana.

Už ji to téma nudilo.

„Brali tenkrát všichni. Všichni! Dealer dal policajtovi úplatek – a on si žádnýho kšeftování s drogama jakože nevšiml…

A nebyly to žádný náhodný úplatky, byl to propracovanej systém vybírání výpalnýho. Frank Serpico se to pokusil změnit.

Odmítal si brát svůj podíl. Pochopitelně mu to u kolegů velkou popularitu nepřineslo.“

Tušila, že ji podrobuje zkoušce – a připadalo jí to zbytečné.

„Pochopitelně.“

„Zkoušel to říct šéfům, jenomže ti brali taky… Když se nedočkal podpory u nadřízených, rozhodl se o korupci promluvit v novinách.“

„Výbornej nápad,“ poznamenala Zuzana sarkasticky „Všichni víme, jak dopad.“

Pozorovala staršího pána, který věnčil jezevčíka. V ruce držel hnědý papírový sáček na exkrementy. Už vícekrát uvažovala, že by si pořídila psa, ale tohle byla jedna z věcí, které ji odrazovaly.

Radek silně pochyboval, že by příběh Franka Serpica skutečně znali všichni. On jej každopádně znal zcela přesně.

„Ještě než stačil dát tisku rozhovor, při jednom z velkejch zátahů ho drogovej dealer střelil do tváře. Bylo to 3. února 1971.

Jeho takzvaný parťáci mu ani nezavolali sanitku.“

Pochůzkář se odmlčel.

„Ani mu neposkytli první pomoc, chápeš?“

„Hrozný,“ uznala Zuzana.

Představila si kartáč vysavače zanesený psími chlupy.

„Naštěstí to byla malá ráže. Frank přežil. Proč mu jeho kolegové nepomohli, vyšetřování nezjistilo.“

„To je překvapení!“

„V New York Times pak ale vyšel velkej článek o korupci v řadách policie. Začalo se to pomalu měnit.“

Uslyšel nezaměnitelný zvuk silného auta a kolem prosvištěl zelený jaguár místostarosty Valounka; zahlédl holou hlavu a pohrdavý úsměv.

„Kretén,“ ulevila si Zuzana.

Jede minimálně osmdesát, odhadl zkušeně Radek Staněk.

Spíš devadesát. Tady na Jedenáctce se věci už dlouho mění jenom k horšímu, pomyslel si. Vnitřnosti mu zaplavil bezmocný vztek. Zůstaň v klidu, nařizoval si v duchu – ale jeho rty se nepatrně pohnuly, neboť podobně jako mnoho lidí, kteří žijí osaměle, trpěl samomluvou.

27

Všechny, které v šatně i cestou do tělocvičny potká, zdraví jako první: Ahoj. Ahoj. Ahoj. Snaží se, aby to znělo sebevědomě.

Dívá se jim do očí. Většina kluků mu odpoví. Marek Konwicki se poctivě rozcvičí, protáhne se a pět minut blbne se švihadlem. Potom se nasouká do rukavic a postaví se k jednomu z neobsazených pytlů. Ví, že ho pozorují. Začne. Má ze své kondice uspokojivý pocit, ale nepředvádí se. Prakticky nepřetržitě myslí na Dianu.

„Ty seš tu novej,“ oznámí mu soused, když se vydýchává.

Cítí jeho pot.

„Jo. Ahoj.“

„Kdes boxoval?“

„V Turnově.“

„Přestěhoval ses za prací?“

Spustí ruce dolů a konečně se na tazatele podívá. Na tričku má heslo South is ours. Jih je náš. Ten vzkaz je jasný: Praha 11 je naše. Tohle bylo heslo Kukluxklanu, uvědomí si Marek.

„Jo.“

„Co děláš?“

„Sporťáka. V novinách.“

Už je poslouchají i ostatní.

„V kterejch?“

Řekne jim to. Jakýsi holohlavý chlap přistoupí blíž a opře se do provazů. Sporťák si nenápadně prohlédne jeho obličej.

Při dnešní ceremonii stál ve skupince s Primátorem, připomene si. Buší do pytle, ale periferním viděním vnímá černé boxerské tričko se zlatým nápisem KING.

„Tvý jméno?“ ptá se King.

Marek se představí.

„Dědeček byl Polák,“ dodá jako vždy.

„Povolání?“

Řekne mu to.

„Sportovní novinář, jo?“

Marek přikývne.

„Takže,“ říká King a rozhlédne se po ostatních pěti boxerech. „Kdo boxoval v takzvaném zápase století v roce 1971?“

Že by vědomostní test? říká si Marek.

„Frazier-Ali. To bylo jednoduchý. Nějakou těžší otázku.“

Dostane tři další, všechny odpoví správně.

„Box zná, to je jasný!“ namítá mladík v teplákové soupravě Everlast, která je mu o tři čísla větší. „Zeptej se ho na fotbal!

Schválně!“

King chvíli přemýšlí. Přivírá oči.

„Takže fotbalový šampionát v roce devadesát?“

„V Itálii,“ naváže bez dlouhého vzpomínání Marek. „Vyhráli Němci. Překvapením turnaje byl Kamerun. Nejlepší střelec turnaje Salvátore Schillaci. Šest gólů.“

„Ty krávo!“ zvolá mladík.

„Gólů ale jinak padalo málo. Zato padlo tehdy rekordních šestnáct červenejch karet,“ vzpomene si ještě Marek.

Mohl by přidat několik dalších údajů a čísel, ale nechce exhibovat. Ví, že tohle stačí.

„No, tak dobrý,“ říká King.

Významně pohlédne na chlapa, kterého Sporťák zná: je to boxer z Ústí nad Labem.

„Takže teorii máme za sebou.“

28

„Můžu tě o něco požádat, Diano?“ zeptá se Dárek Balík krátce po novinářově odchodu.

Mladá makléřka mlčí.

„Můžu?“

„Zkusit to můžete, ale výsledek je víc než nejistý.“

„Nemohla bys mi tykat? Jako v Toskánsku?“

„Ne.“

Sedí na protější straně kuchyňského stolu, co nejdále od něho. Před sebou má mobilní telefon. Neustále jej kontroluje. Je nervózní, že Rusové ještě nezavolali. Toho telefonátu se bojí.

„To je mi líto. To je mi nepopsatelně líto.“

Náhle v ní cosi povolí. Už to nedokáže zadržet.

„Mně bylo nepopsatelně líto, když jsi od nás odešel!“ rozkřikne se. „Nikdy jsem to nedokázala pochopit! Je to pro mě dodneška naprostá záhada!“

Její náhlý hněv lobbistu zaskočí.

„Díval ses někdy na moje a máminy fotky? Máš třeba tu, jak jsme v Brně v parku na Špilberku? Máma nebyla hezká – byla nádhernál Vypadala líp než já dneska – pardon, ale tak to je!

Já byla sladký, okatý, okouzlující dítě! Jak jsi tohle mohl opustit?“

Tolik vět najednou mu nikdy v životě neřekla. Teprve dodatečně si uvědomí, že mu skutečně začala tykat. Má na sebe vztek: bude si myslet, že ho poslechla.

Oči Darka Balíka jsou vlhké.

„Znáš ty rádoby veselé historky o chlapech, co jdou s kamarády na pivo a domů se vrátí za tři dny?“ říká tiše. „Mně to prostě trvalo třicet let. Byla to –“

„Ale nečekals, že rodinnej krb bude ještě hořet, že ne?“ přeruší ho.

„Byla to jedna velká jízda. Nedokážu ti to vysvětlit. Můj život byl jeden velký tah.“

Diana rezolutně vrtí hlavou.

„Ne. Tohle vysvětlení pro mě nefunguje.“

„Neumím to vysvětlit… Nejdříve ten rozverný vekslácký život, ze dne na den… Drahá auta, ženy, drahé hotely… Potom revoluce. Všechny ty nedozírné možnosti. Privatizace. Politika. Najednou jsem večeřel ve vile u Berlusconniho. Byl jsem na soukromém ostrově katarského prince.“

„Hlavně že sis to užil.“

„Samozřejmě jsem měl výčitky – ale to jsem většinou už seděl v letadle na druhý konec světa.“

I on pocházel z Moravy a dodnes mluvil důsledně spisovně.

„Přestala jsem pro tebe existovat! Za uplynulejch dvacet let jsi mě – svoje jediný dítě – viděl přesně dvakrát. To se nedá vysvětlit, pochopit a ani omluvit. Tečka.“

„Máš samozřejmě pravdu. Nejde to omluvit. Nejde to vysvětlit.“

S papírovým kapesníkem u zrudlého nosu přikývne.

„Ale máš i moje geny. Máš máminu krásu a moji – omluv mou pýchu – inteligenci.“

Rozhodne se vrátit k vykání.

„A co tím chcete říct, váženej pane? Že vám mám bejt vděčná? Co když jsem zdědila i váš charakter!“

„To by bylo špatné. Bez ironie.“

„Nerozumím. To je jako doznání? Postrádám charakter, omlouvám se?“

„I takoví lidé existují. I bezcharakterní lidé občas něco cítí.“

Jeho dcera se posměšně ušklíbne.

„Zabijí mě, Diano. Už dneska, nebo zítra. Nejpozději pozítří. Cítím to.“

„Skutečně?“

„Věř mi, to není paranoia. Já to vím. Pro mnoho lidí je to jediné řešení.“

„Čili jedním dechem přiznáváte, že jste bezcharakterní sobeckej požitkář, kterej si nezasluhuje soucit, ohledy a tak dál – a současně si o soucit, ohledy a tak dál říkáte.“

„Tohle bezcharakterní lidé dělají.“

Vstane, chvíli se hrabe v batohu s logem Pražského maratónu a potom jí podá plastové pouzdro obsahující stříbrné cédéčko.

„Tohle jste mi chtěl předat u Národního?“ chce vědět Diana.

„Ano.“

„Co na tom je? Nějaké kompro! Porno s Topolánkem?“

„Tři skladby. Na můj pohřeb.“

Diana si znechuceně odfrkne a cédéčko pohodí na stůl.

„Nechutný citový vydírání. Slizce vypočítavý. Přesto neúčinný.“

„Ušetří ti to pár starostí. Pozůstalí ohledně hudby většinou tápou.“

„Bez dalšího komentáře.“

Diana vstane, opláchne si zčervenalý obličej a jde nakoupit.

29

„Na zmrzlinu?“ nechápal Chemik.

Ras na konci Rytířské vjel mezi lidi na chodník a vypnul motor. A pak že je těžké v centru Prahy zaparkovat, zasmál se v duchu.

„Hele, jsme lidi, ne? Nejsme stroje, ne?“

„No bodejť, Rasi.“

„Komu pomůže, když bude mrtvej už dneska?“

„Nikomu,“ uznal Chemik.

Posadili se do dvou křesílek pod slunečníky a pozorovali houfy polonahých turistek mířících na Staroměstské náměstí. Pozdní slunečné odpoledne a Rasův dlouhý kožený kabát se k sobě nehodily, ale Rasovi to bylo jedno. Nesundával ho nikdy. Přišla servírka, která neuměla pořádně česky. Kde to jsme, když servírka v Praze neumí česky? pomyslel si otráveně Ras. Chemik si objednal mangový sorbet a jogurtovou zmrzlinu, Ras vanilkovou a jahodovou. Na módní výstřelky si nepotrpěl. Jeden kopeček stál třicet korun. Dva padesát pět. Svět se zbláznil.

„Kopeček stával sedmdesát halířů, dva kopečky korunu čtyřicet. I s kornoutem. Pamatuješ?“

Chemik mhouřil své nemocné oči proti slunci.

„Aby ne.“

Zmrzlina byla ale skvělá.

„Na to, co umíme, se nemáme špatně, ne?“ usmál se Ras.

Neusmíval se často a Chemik to věděl. Netušil ale, jak to Ras myslí, a tak radši mlčel.

„Hlavní je zůstat sebekritickej,“ promluvil znovu Ras.

„Sebekritickej?“

„Jo. Nezpychnout. Nepředvádět se. To je nejjistější cesta do kytek.“

„To jo.“

„Víš, jak to myslím?“

Chemik nevěděl.

„Myslím, že jo. Ta jogurtová je lepší.“

30

Tohle je za dva dny třetí byt, spočítal Dárek Balík. Jednoznačně nejhorší, skoro nezařízený. Když se podíval z okna, viděl jen paneláky. Vinotéka Maděrič, přečetl si nápis nad vchodem toho protějšího. Oči mu naštěstí ještě sloužily. Jak ho našli? Jak Andrjucha našel Dianu? Jaká hra se tu hraje? ptal se sám sebe po padesáté. Příliš mnoho paneláků, příliš mnoho otázek.

Ticho prázdného bytu protrhlo pronikavé zabzučení zvonku.

Útroby mu – řečeno jazykem pokleslé literatury – sevřela ocelová pěst. Už chápal, jak se cítí vězeň v cele smrti, když na chodbě uslyší kroky. Pevně doufal, že to je Plukovník, a ne někdo jiný. Ale chlapi z Příbrami by nezvonili, pomyslel si trpce. Natož Rusové.

Došoural se ke vstupním dveřím a zvedl sluchátko bílého telefonu.

„Pojďte si pro to,“ ozval se nevrle Plukovník.

Lobbista sjel výtahem dolů: ředitel ÚOOZ mezitím přinesl do úzké vstupní chodby pět naditých igelitek.

„Celá Praha je kompletně ucpaná,“ informoval lobbistu.

„Strávil jsem kvůli vám tři hodiny v autě.“

Košile v celofánovém sáčku, kterou svíral v levém podpaží, vypadala už na pohled lacině a měla mimořádně ošklivý vzorek.

„Od Vietnamců,“ konstatoval Plukovník se zjevným gustem. „U Versaceho měli zavřeno.“

Dárek Balík tu jízlivost chápal: byla to Plukovníkova dodatečná pomsta za všechno to luxusní značkové oblečení, které lobbista nosíval, když se ještě nemusel skrývat.

„Děkuju, pane plukovníku. Opravdu děkuju.“

Plukovník mu předvedl modré pyžamo s bílými sněhuláky. Poprvé se usmál.

„Tak se tu opatrujte, lidi.“

Svědek odnosil igelitky do výtahu. Zahlédl kosmetiku a podprsenky své dcery. Nesmíš se opít, nařizoval si. Osprchuješ se, oblékneš si čisté prádlo a tu příšernou košili. Nad tlačítky zaváhal, neboť zapomněl, v kterém patře dnes bydlí.

Po chvíli vzpomínání zkusil čtvrté.

31

Přišlo, co přijít muselo.

Marek Konwicki s tím víceméně počítal.

Podle očekávání mu nejdřív přidělí velmi slabého soupeře.

Má nadváhu, opožděné reakce a špatný pohyb; navíc je v něm něco podivně odevzdaného. Marek by se vsadil, že tomuhle chlapovi se život nepovedl. Skoro se mu nechce toho chudáka praštit, jenže ví, že pro vnitřní dilemata tady nenajde pochopení – a dvěma tvrdými údery ho pošle k zemi.

„Slušný,“ utrousí King.

Jo, říká si Marek Konwicki, ale teď dostanu lekci. Teď to bude bolet.

Nemýlí se.

Mezi provazy se jakoby lhostejně protáhne boxer z Ústí.

Mnohokrát zlomený nos, typické odulé oči – ale v jeho pohybech je stále cosi elegantně kočičího.

„Tak teď zas chvíli já,“ ucedí.

Marek ví, že proti němu nemá šanci. Už první rány mu připadají strašlivé. Taktak se stačí krýt. Pokusí se o dva tři údery. Vydrží minutu, což je déle, než předpokládal – a očividně déle, než čekali ostatní. Pak se náhle dívá – stejně jako předchozí soupeř – do modré gumy na podlaze ringu. Není nijak zvlášť otřesený, vědomí má jasné, klidně by mohl vstát (při regulérním zápase by to udělal), ale takticky nespěchá.

Přehrává.

„Uf,“ vyhekne. „Který je století?“

Smějí se.

„Třináctý, ty kundo!“ huláká jakýsi idiot. „Tady poznáš středověk, píčo!“

Je to jenom sport, připomíná si Marek Konwicki. Klekne si.

„Nebylo to úplně špatný,“ slyší nad sebou.

Začíná věřit, že ho pro dnešek nechají být.

„Ale musíš víc trénovat, pisálku,“ usmívá se křivě boxer z Ústí.

Vstává. Dívají se po sobě. Chichotají se.

„Nejlíp dvoufázově!“

Něco je ve vzduchu. Vědí něco, co on ne.

„Přijď večer v deset. Musíš k zápisu. Zápisný, chápeš?“

Šklebí se. Šťouchají do sebe. Takže hospoda, pochopí Marek. Nechají ho zaplatit zápisné, to jest útratu za všechny. A ještě se bude muset opít, i kdyby stokrát nechtěl.

Špatně se mu dělá už teď.

32

Všechna ta vyšetření trvala déle, než Ras čekal.

Nevydržel to a šel se projít do malého parčíku kolem oční kliniky. Parky zbožňoval. Vůbec nejvíc miloval les. Byl by rád, kdyby to zítra mohl udělat v lese. Jenomže v hájovně Balíka nejspíš neschovali, posteskl si.

Když procházel kolem recepce nazpět do čekárny, mladá recepční se ho znovu zeptala, jestli si nechce odložit kabát.

Ras ani tentokrát nechtěl. Kdyby to udělal, asi by se holka trochu vyděsila. V čekárně přibyli dva lidé, celkem jich tam nyní sedělo šest. Čtyři měli zakloněné hlavy a zavřené oči. Jeden z nich byl Chemik. Šest večer – a v čekárně u doktora je plno, nechápal Ras. Věci se měnily. Odstranil z pohovky polštář, sedl si vlevo vedle Chemika a natáhl nohy před sebe. Chemik po způsobu slepců zašátral rukou ve vzduchu a dotkl se Rasova koženého kabátu.

„Koukal jsem na horkovzdušnej balón. V takovým jako kukátku.“

Stáhl ruku nazpět.

„No tak to gratuluju,“ řekl Ras.

Ti dva vidoucí, brýlatý chlap a tlustá ženská, ho pozorovali. Ras jim pohled oplatil.

Věděl, že od téhle chvíle už se na něho ani jednou nepodívají.

„Musel jsem na něj zaostřit,“ líčil mu Chemik.

Oči měl stále poslušně zavřené. Připomínal Rasovi malé dítě. Malé dítě, které rozpouští lidi v sudech s kyselinou, opravil se ironicky Ras.

„Ale stejně jsem ho skoro neviděl.“

„Cos neviděl?“

„Ten horkovzdušnej balón.“

Ras jako mnohokrát zakoušel dva protichůdné pocity najednou: rád by Chemika pohladil – i praštil.

„Tak jak víš, že to byl balón?“

„Řekla mi to. Ta doktorka.“

Ras si Chemika znovu prohlédl.

„Vypadáš, jako když krtek vyhlíží Gagarina.“

„Nebo to byla sestra,“ zasmál se Chemik. „Dneska to nepoznáš.“

„No právě.“

Přišla lékařka. Nebo to je sestra, říkal si Ras. Do prdele se vším.

„Tak naposledy,“ pravila.

Obratně roztáhla Chemikovi víčka, do každého oka mu cosi kápla a postoupila k dalšímu pacientovi v čekárně.

„Hádej, co to je?“ vyzval Rasa Chemik. „Já to vím.“

„Kyselina.“

Chemikův obličej se ve vteřině křečovitě stáhl. Dokonce jedno oko otevřel.

„Fuj, ty vole, Rasi!“ zaúpěl vyčítavě. „Úplně jsem si to kvůli tobě představil!“

33

Diana mu ošetřuje natržené obočí.

Marek Konwicki vnímá její blízkost. Snaží se dýchat nosem. Cítí dotyk jejích ňader. Vidí pěšinku v jejích vlasech. Cítí jejich vůni. Kdyby takhle vypadala věčnost, nestěžoval by si.

Diana odstoupí.

„Už to nekrvácí,“ říká s úsměvem.

„Fajn. Díky.“

Stůl je prostřený pro tři. Uprostřed stojí džbán vody, dvě lahve toskánského vína a kouřící mísa špaget s rukolou a krevetami. Žádné suši. Marek přemýšlí, jestli k té změně došlo díky ženské empatii, nebo kvůli nedostatku potřebných surovin v nedalekém supermarketu Albert.

„Poslední večeře páně lobbisty,“ konstatuje Dárek Balík.

Učesal se. Na sobě má tu novou košili s příšerným vzorkem.

„Ušetřete nás laskavě podobných řečí,“ zpraží ho Diana.

„Dobrou chuť,“ popřeje všem smířlivě Marek.

Mlčky se pustí do jídla.

„Je to vynikající,“ pochválí Svědek dceřinu kuchařskou zdatnost.

„To mě naučila máma,“ opáčí bleskově Diana. „Kateřina Renková, vzpomínáte?“

Navzdory nevydařenému začátku se atmosféra večera postupně přece jen zlepší. Diana se snaží být příjemnou společnicí, a zredukuje proto četnost svých invektiv. Zvolí neškodné konverzační téma: sport. Její otec, který je očividně rád, že se Diana alespoň prozatím vyhýbá kontroverzním tématům, jim vděčně líčí, jak svého času pracoval pro Eurotel a podílel se na pořádání Pražského maratónu a na organizaci zápasů hokejového týmu Jaromíra Jágra. Marka ta informace překvapí.

„Nebo jsem také dělal první pražský koncert Rolling Stones,“ pochlubí se lobbista.

„To jsou paradoxy,“ poznamená Diana.

Dárek Balík na rozdíl od Marka skrytou narážku okamžitě pochopí: Rolling Stones, ikonu západní popkultury, poprvé přivezl do Prahy bývalý estébák… Neřekne ale nic a dolije si víno. Diana se obrátí na Marka.

„Osobní otázka – povoluje se?“

„Ale jo.“

„Chodíš s někým?“

„Chodil jsem dva roky s jednou holkou v Turnově. Před měsícem jsme se rozešli,“ odpoví po pravdě sportovní novinář.

„Proč, jestli to smím vědět?“

„Tvrdila, že nechce vztah na dálku.“

O vztazích na dálku věděla Diana víc, než si Marek dokázal představit. Muž, jehož se to přímo týkalo, do sebe ovšem nepřítomně soukal špagety.

„Osobní otázka – povoluje se?“ říká Marek.

Dianě se jeho nesmělý úsměv moc líbí.

„S nikým nechodím. Nebudeš tomu věřit, ale tahle krásná a chytrá mladá žena žije už téměř rok úplně sama. Spravedlnost neexistuje!“

„Ale proč?“ zeptá se bez okolků Dárek Balík.

„Proč neexistuje spravedlnost? To přece víte líp než já: kvůli lidem, jako jste vy.“

Lobbista zmlkne.

„Proč jsi sama?“ říká Marek. „Jestli to smím vědět?“

Diana odpoví ihned. Na sebezpytování měla celé měsíce času.

„Protože mám příliš vysoký nároky, protože se mě chlapi většinou bojej a protože mi chybí pokora.“

A protože na mém srdci leží věcné břemeno vztahu s otcem, myslí si. Jsem jako ty chátrající domy v centru: nikdo se o koupi už ani nezajímá, protože všichni automaticky předpokládají, že po právní stránce není něco v pořádku.

„Asi jsem nenašla nikoho, kdo by se vyrovnal tady tatínkovi,“ zachechtá se.

34

Detektiv Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu Hynek Hruška, který s Luďkem léta tvořil Plukovníkovu nejschopnější a nejspolehlivější dvojici, už čekal na smluveném místě: v zastrčené hospůdce nedaleko Hostivařské přehrady.

Venku bylo nádherně, ale přesto se posadili dovnitř. Objednali si malá piva.

„Tak spusť,“ vyzval Hrušku ponuře Plukovník.

Postupně se dozvěděl, co očekával: ranní incident s podstrčenou pistolí byla jen předehra k frontálnímu útoku na ÚOOZ. Odpoledne na Zbraslav přijela Inspekce ministra vnitra, zapečetila ředitelskou kancelář a zabavila několik počítačů. Rozjelo se vyšetřování údajných fiktivních cestovních příkazů. Hruška a další tři detektivové byli obviněni z porušování předpisů.

„Ozval se ti Luděk?“ zeptal se po chvíli Plukovník.

„Poslal mi esemesku. Už je na dovolený.“

Plukovník pozoroval zašlé dřevěné obložení protější stěny.

„Skončí u LBA?“

„Jo.“

„Řek ti to?“

„Jo.“

Suky. Letokruhy. Spáry.

„Bezpečák na letišti,“ řekl Plukovník. „To budu dělat já. Rutinní kontroly. Žádný vraždy. Žádný mafiáni. Žádný politici.

V tý minutě, co mi padne, pojedu domů.“

Hruška se usmíval. Věděl, že naslouchá neškodnému snu.

„V pět budu dávno na hřišti. S čistou hlavou. Vysypu míče na trávník a špunti budou hulákat nadšením.“

Ucítí vůni čerstvě posečeného trávníku, představoval si Plukovník. Pod tribunou bude stát manželka se sousedkou a zamávají mu. Tuhle část vize Hruškovi zamlčel.

„Jo,“ řekl Hruška. „V příštím životě, viď?“

35

Marek Konwicki se podívá na Dianina otce.

„Otázka na politiky – povoluje se?“

Lobbista přikývne.

„Pokud starosta Prahy 11 Müller opravdu nechává kvůli plánovaný zástavbě Trojmezí zastrašovat občanský aktivisty, pro koho to dělá? Sám přece dva a půl milionu metrů čtverečních nezastaví.“

„Pro Morda, samozřejmě.“

K pobavenému úžasu Darka Balíka sportovec přezdívku Mord nikdy neslyšel. V Turnově se patrně domnívají, že Prahu řídí Primátor se zlatým řetězem na krku, říká si bývalý lobbista. Krátce mladému muži objasní, kdo Mord je a kam až sahá jeho skutečná moc.

„S novináři zásadně nekomunikuje,“ dodá ještě. „Proto se mu říká Pan Neviditelný. Taky má přezdívku Lord Voldemort.“

V jeho hlase je respekt profesionála, který mluví o silném soupeři.

„Lord Voldemort! Panebože!“ zvolá s pohrdavým nesouhlasem Diana. „Ne, je to jenom zloděj! Stejnej zloděj jako ten, co krade v obchoďáku!“

Její biologický otec pokrčí rameny.

„To je tvoje interpretace složitého životního příběhu.“

Proč ještě o čemkoli diskutuje? říká si v duchu.

„Ne!“ oponuje mu vášnivě Diana. „Chápu, že byste loupeže ve velkém chtěl ve vlastním zájmu interpretovat jinak, jenže tady jaksi není co interpretovat. Každej, kdo krade, je hajzl! Že nevykrádá lidem byty, ale stamiliony z rozpočtu Prahy, jaksi nedělá z Morda mytickýho hrdinu.“

Její rozhořčení stoupá. Lobbista by očividně rád promluvil, ale nepustí ho ke slovu.

„Kdo vykrádá auta nebo byty, je hnusnej neřád, na tom se jistě shodném, ne? A kdo krade stamiliony, je celebrita? Protože má vily v Toskánsku nebo v Dubaji a jachty v Zadaru?

Ne! Je to úplně stejnej hajzl. Pro mě je slavnej Lord Voldemort obyčejnej zloděj. Lapka. Měl by viset v kádi z Karlova mostu.

Měli by mu useknout ruce.“

Dneska nebo zítra ho s velkou pravděpodobností zabijí, připomene si Dárek Balík a žaludeční šťávy mu okamžitě zalijí sliznici jícnu. Proč se proboha nechal zatáhnout do téhle nesmyslné debaty?

„Skutečnost není jeden příběh, nýbrž souboj příběhů,“ namítne vyčerpaně. „Skutečnost je souboj pravd, polopravd, zlých pomluv, mediálních bublin, komických fám, bystrých dedukcí i mylných hypotéz.“

Sporťákovi jejich slovní souboj připomíná tenisový zápas.

Oba soupeři jsou očividně zdatní. Rád by ten mač sledoval dál, ale má-li být v deset před halou, musí odejít.

„Kecy,“ trvá Diana na svém. „Mlžení. Ve skutečnosti je to docela jednoduchý. Skutečnost je, že Pan Neviditelný je jenom sofistikovanej zloděj. Kajínek ve skutečnosti není národní hrdina, ale bejvalej bytař, a tudíž hnusnej neřád. Krejčíř není hrdina, ale nebezpečnej gauner a vrah. A tak dále.“

„Budu muset jít,“ říká Marek omluvně. „Pak mi řeknete, kdo vyhrál.“

36

Byt ztichl, což znamenalo, že děti konečně usnuly.

Renata ležela ve vaně a četla román Marishi Pesslové Vybrané okruhy z mechaniky pohrom (občas si knihy vybírala spíše podle fotografie autora než podle textu na záložce a tohle byl právě ten případ: krásná tvář mladé spisovatelky ji na první pohled zaujala). Otřela si ruku o ručník položený na umývadle a obrátila stránku. Zaslechla zasyčení: Saša si otevřel pivo.

Renata věděla, že i dnes se stejně jako každý večer připojil na internet, kde hledá odpovědi na otázky, které ho připravují o klid. Včera se v jeho očích navíc objevil onen lehce nepřítomný výraz, který už z minulosti znala. Byla v něm odhodlanost, posedlost, nesouhlas, hněv.

Saša byl na lovu.

Takže Renata se bude muset obrnit trpělivostí a shovívavostí. Bylo jí jasné, co přijde: Saša se začne vracet z redakce ještě o něco později a v noci bude špatně spát. Děti si budou stěžovat, že táta je podrážděný. Možná jim někdo propíchá pneumatiky, nebo jim dokonce povolí šrouby na kolech. Pokud nechtěla Sašu ztratit, musela se s tímhle naučit žít. Uslyšela odsunutí kancelářské židle a blížící se kroky. Dveře koupelny se prudce otevřely. Saša držel v ruce zapnutý notebook.

„Tak to konečně někdo řekl natvrdo,“ oznámil jí s očima na monitoru. „Babiš, představ si!“

Musela být trpělivá a shovívavá, ale nemusela předstírat zájem. To naštěstí nevyžadoval.

„A co řekl?“ pravila s jakousi pobavenou lhostejností. „Babiš?“

„Poslouchej: Nasranost společnosti je tak gigantická, že se asi musí něco stát To, že se tady po revoluci vždy kradlo, ví každý. Akorát s příchodem Dalíka a fanouška se k tomu přidaly tři nuly.“

Sledoval její reakci.

„A to je kolik?“

Ušklíbl se, opatrně s notebookem vycouval a zavřel za sebou dveře.

Když si ho před čtrnácti lety vzala, spolužačky z ročníku to nechápaly. Proč si pohledná a inteligentní dívka vezme za muže nevýrazného hubeňoučkého tichošlápka? Žádná to nevyslovila nahlas, ale Renata podobné otázky četla v jejich rozpačitých pohledech. Dneska byla většina spolužaček rozvedených – a ona žila v dobrém manželství s jedním z nejlepších českých novinářů. Právě mu cosi upadlo na zem, takže sprostě zaklel.

Renata se usmála a znovu se začetla do knihy.

37

Diana odkládá hodinky na umývadlo. Vedle mobilu. Za pět minut půl jedenácté a Rusové dosud nezavolali. Bosýma nohama se nejisté dotýká linolea. Marně vzpomíná, kdy naposledy stála v nějaké koupelně na linoleu. Odhrne igelitový závěs, prozkoumá očima čistotu vany (uspokojivá) a osprchuje se. Vyčistí si zuby, namaže si obličej hydratačním krémem, oblékne si pyžamo a župan, vyjde z koupelny a formálně popřeje svému biologickému otci, který jako vězeň přechází od jedné stěny ke druhé, dobrou noc. Potom se zamkne v Markově ložnici (pánové budou spát v obýváku na matracích), přejde k oknu a stáhne pokroucené žaluzie. Jednou z větších škvír vidí rozsvícená okna protějšího paneláku, koruny stromů, střechy aut. Její nervozita roste.

Mobil zazvoní přesně v jedenáct.

Kroky v obýváku se okamžitě zastaví. Skryté číslo. Naučila se zpaměti, co řekne, ale přesto cítí kromě strachu i trému, že to pokazí.

„The banks are closed.“

„Pane Vorljakove, musím vám říct, že jsem o vaší včerejší návštěvě informovala policii.“

Nezdá se, že by ho to zaskočilo.

„Kterou policii?“

Diana v jeho hlase slyší úsměv.

„Policistů je mnoho. Vybrala jste si toho správného? Věříte, že jste zavolala na správné číslo?“

Tohle už Diana připravené nemá.

„Ano.“

Rus dlouho mlčí.

„Chováte se dětinsky,“ promluví konečně. „Jistě víte, že dětinskost není statečnost. Dětinskost znamená nevidět nebezpečí.“

„Lidi, jako jste vy, pane Vorljakove, rozhodně nepodceňuji.

Proto jsem souhlasila s policejní ochranou.“

„Uvědomujete si důsledky svého rozhodnutí?“

Diana hovor ukončí.

38

Saša v duchu rekapituluje dva poslední rozhovory s Dárkem Balíkem. Vedle zapnutého notebooku má poznámkový blok, do kterého si dělá seznam těch, jichž se bývalý lobbista přiznaně bojí:

Ministr vnitra

Mord

Zbrojaři

Sociální demokraté

Příbram

Rusové

Saša se rozhodne, že si znovu projde pochybné armádní zakázky. Takže všechny, ušklíbne se v duchu. Otevře si v notebooku objemný archiv a klikne na složku Ministerstvo obrany. V neprůhledných nákupech zbraní se zde za poslední roky ztratily doslova miliardy, přičemž v pozadí těch obludně předražených obchodů byl nápadně často náměstek Šesták: obrněnci Pandur, letadla CASA, vozy Tatra. Saša klikne na soubor Pandury. U jednání o pandurech byl přítomen i lobbista Pavel Musela, který později za záhadných okolností spadl z mysliveckého posedu a utrpěl vážná zranění mozku; v současné době je nesvéprávný a nic si nepamatuje. Kriminalistům bylo na oné nešťastné náhodě nápadných hned několik podezřelých okolností: přílišná vzdálenost těla od posedu (znalec z oboru forenzní biomechaniky přímo vyloučil, že by se tělo mohlo dostat na místo nálezu pádem z posedu), četnost a masivnost Muselových zranění a v neposlední řadě i to, že Luboš N., který zbrojaře na lovu doprovázel, byl už v minulosti trestán za násilí (pro nedostatek přímých důkazů však soud žalobu zamítl).

Saša archiv zavře a přemýšlí. Potom do vyhledávače zadá jméno Stanislav Langross. Slušní a poctiví lidé mají nárok na efektivní a vstřícnou veřejnou správu a na bezpečný život a na bezpečnostní složky, které jim pomáhají a chrání je, tvrdí na svých internetových stránkách ministr vnitra. Saša chce počítač zavřít, jenže potom na domovské stránce objeví svou pět let starou fotografii a pod ní upoutávku na zítřejší článek v Aha! Kam až je novinář ochoten zajít v honbě za senzacemi? hlásá titulek.

Jeden ze smutně proslulých „investigativních žurnalistů“ Alexandr Lounský nepřestává věřit v teorie spiknutí. Lidé jako on se obvykle domnívají, že svět řídí židovsko-zednářská lobby, která nechává odposlouchávat nejen každého z nás, ale snad už i naše děti… Když mu pro podobné nesmysly chybí potřebné důkazy, klidně si je vyrobí sám. A pravda a láska znovu zvítězí nad lží a nenávistí, že? čte nevěřícně Saša. Posledním husarským kouskem tohoto nenapravitelného ohýbače pravdy je tvrzení, že starosta Prahy 11 nechává údajně zastrašovat své politické odpůrce. Kým? No přece… boxery.

Zdá se vám to neuvěřitelné? Nám také, ale pro pana Lounského je to naopak jasné jako facka: starosta se nechal na předvolební billboardy vyfotografovat s místními sportovci, mezi nimiž jsou i jeden nebo dva boxeři – takže jde o jednoznačné zastrašování. Že vám to jako zastrašování nepřipadá? Inu, nám také ne, ale když to tvrdí MF DNES… Zahoďme diplomatické servítky a řekněme si to pro jednou bez obalu: pan Lounský lže, jako když Rudé právo tiskne.

Na podobné denunciace je Saša zvyklý, ale tohle je přece jen silná káva. Není těžké si domyslet, kdo a proč si ten článek u Švýcara objednal. Pivo zteplalo, takže Saša odejde do kuchyně a zbytek vylije. Vrátí se k počítači, chvíli se probírá internetovým vydáním konkurenčních novin a přečte si rozhovor s královéhradeckým biskupem. Nejstrašnější zlo, se kterým se dnes často setkáváme, je cynismus a oslava nespoutané moci, prohlašuje. Saša nemůže nesouhlasit. Hodiny v rohu monitoru ukazují 23.10. Natáhne se pro mobil, najde včera uložené číslo na Sporťáka a pošle mu textovou zprávu: Tak jak? Co Balik? Co jeho krásna dcera?:-) A jak bylo v boxerském kroužku?

Marek Konwicki ale neodpoví.

39

Co by udělal Frank Serpico? Nechal by to být?

Nenechal, ví Pochůzkář.

Už je vysprchovaný, dokonce si oblékl pyžamo, ale je mu jasné, že v tomhle stavu neusne.

Radek Staněk jde do spíže, ze které si před lety udělal malou domácí dílničku, a po chvíli hledání najde silný, asi metrový drát (občas ho používá k prošťuchování odtoku v umývadle); upne jej do svěráku a na konci kleštěmi udělá malé očko.

Hodiny na kuchyňské zdi ukazují čtvrt na dvanáct. Cítí vzrušení, jaké nezakusil už celé roky.

Svlékne si pyžamo a natáhne džíny a tričko. Obuje si tenisky.

Drát vsune do nohavice kalhot, očko zachytí za okraj koženého pásku. Bude mu překážet při chůzi, ale když si dá pozor, nikdo si ničeho nevšimne. Noc je příjemně teplá. V nažloutlé záři pod lampami víří hmyz. Nejraději by se rozběhl, ale zvolí rozvážné, naoko procházkové tempo. Drát mu tlačí na vnější stranu kolena.

V ulici Brodského stále parkuje bílá Škoda 120. Pod zadním sklem zahlédne Pochůzkář stín figurky psíka s kývací hlavou.

Za okny paneláků modře problikávají televizní obrazovky. Nikde nikdo. Srdce stoupne Radkovi do krku.

Frank by to taky nevzdal, opakuje si.

Frank by to dotáhl do konce.

STŘEDA

.

1

Ozvalo se zaklepání. Robert vstal a převzal od sekretářky tác. Volnou rukou dveře zavřel a kávu donesl na stůl Markovi Konwickému.

„Sladíš?“

„Jednu. Díky, šéfe.“

Sporťákovo levé oko bylo silně napuchlé a druhé pro změnu zalité krví – ale přesto se dalo poznat, že se jeho oči usmívají.

Šéfredaktor MF DNES osobně obsluhuje redakčního eléva.

Robert vhodil do kávy cukr, důkladně ji zamíchal a kouřící šálek opatrně vložil do Sporťákovy levé dlaně. I na levé ruce měl Sporťák obvaz, ale aspoň mohl hýbat prsty. Jeho pravačka na tom byla o dost hůř.

„Popiš ho,“ požádal ho Saša.

„Asi čtyřicet. Vyholená hlava.“

Horní ret měl Marek sešitý a oteklý, takže výslovnost mu dělala předpokládané potíže.

„Vypadá jako karikatura mafiána?“

„Teď už zmlácenýho mafiána.“

Zasmáli se. Bylo zřejmé, že smích Marka Konwického bolí.

„Polobotky se zvednutou špičkou? Lesklý oblek a hedvábná košile s rozhalenkou?“ ujistil se Saša.

Sporťák přikývl.

„Místostarosta Valounek,“ řekl Saša. „Třikrát soudně trestaný. Krádeže, podvody, ublížení na zdraví, ohrožování osobní svobody a vydírání. A pozor: trestní rejstřík má čistý. Požádal o výmaz a uspěl.“

Šéfredaktor mlčel.

„A to není všechno: chlap, se kterým se Valounek seznámil ve vězení, dělá Starostovi řidiče.“

Marek hleděl na Alexandra Lounského s rostoucím údivem.

„Jo a jen tak mimochodem: mezi těma mlátičkama na Starostově billboardu je i jistý Roman Kracík. Víš, kdo to je?“

Sporťák odevzdaně zavrtěl hlavou.

„Bejvalej Krejčířův bodyguard.“

„Já tohle město vážně miluju,“ promluvil Šéfredaktor. „Praha magická!“

„To jen tak na okraj. Valounek jezdí jaguárem. Nejnovější model. Parkuje přímo před radnicí,“ pokračoval Saša. „Běžně jezdí vožralej, protože ví, že na Praze 11 ho nikdo nezastaví.

Kdysi to jeden místní policajt udělal – nějakej Radek Staněk.

Zkusil ho zastavit. Valounek mu přejel nohy a ujel. Napsal jsem o tom dva články, ale pochopitelně se nic nestalo.“

„Obvyklý scénář: z titulní strany rovnou do zapomnění,“ doplnil ho Robert.

„Bezva,“ ucedil Marek.

„Já jsem přesvědčenej pacifista, ale do toho Valounka bych si fakt rád bouchnul,“ prohlásil Saša. „Teda kdybych to uměl.“

Šéfredaktor se obrátil ke Sporťákovi.

„Tak ještě jednou, Marku, a co nejpodrobněji, prosím. Vezmi to úplně od začátku.“

2

Ras něžně sundá plachtu z rolls-royce, složí ji, odnese do vily a vrátí se k autu. Nasedne, opakovaně zatroubí a doufá, že ho ten poloslepý pitomec odvedle najde aspoň po zvuku.

Před devátou jsou v Příbrami. Ras zaparkuje na oploceném dvoře za restaurací vedle opancéřované toyoty a staré bílé dodávky Citroen Jumper, kterou tu ještě neviděl. Zateplování fasád, přečte si nápis na boku. Z pootevřených nakládacích dveří (jsou zajištěné řetězem se zámkem) trčí několik zrezivělých lešenářských trubek s červeným praporkem na konci. Ras přistoupí blíž a zhruba patnácticentimetrovou mezerou nahlédne dovnitř. Na podlaze korby je několik polystyrénových desek s olámanými rohy; na jedné z nich leží vojenská celta, pouzdro s dalekohledem a dvě lahve minerální vody Rajec.

Ras přemýšlí. Nic ho nenapadá.

„Počkáš v autě!“ poručí stroze Chemikovi.

Až po té operaci, vysvětlí mu. Pak bude všechno jako dřív.

V tomhle stavu už před Šéfa nesmí.

Šéf čeká v salonku.

I dnes sedí na lavici zády ke zdi a i tentokrát má na sobě černý kožený kabát (stejný, jaký nosí Ras). Černá opakovači brokovnice Remington 870 Express s krátkou hlavní leží jako vždy na prázdné židli v čele stolu – tak, aby ji měl Šéf v případě potřeby po pravé ruce.

„Tak jaká byla včera zmrzka?“

Zdá se, že dobrá nálada ho stále ještě neopustila.

„Kurevsky drahá. Když jsme platili, měl jsem chuť jim to tam rozstřílet.“

Šéf se směje.

„Sedni si. Chci ti představit toho novýho Columba.“

„Ta dodávka je jeho?“

„Jo. Luďku, pojď!“ zahuláká Šéf.

Pohlédne varovně na Rasa.

„Žádný blbosti, jasný?“

Pravačku položí na brokovnici. Přicházející muž má za zády velké okno plné světla, takže Ras vidí jenom mohutnou siluetu, ale přesto ví, kdo to je.

„Chci, abyste si vy dva podali ruce,“ praví Šéf.

Ras chápe, co Šéfa na nastalé situaci baví: bývalý elitní detektiv musí podat ruku nájemnému vrahovi, kterého se léta marně pokoušel dostat za mříže. Luděk zatíná ruce v pěst a drží je u těla.

„Ale kurva no tak!“ oboří se na něho Šéf. „Každej jste dělali svoji práci – to je celý. Dneska jste na jedny lodi, tak se vyserte na to, co bylo dřív!“

Detektiv natáhne k Rasovi silnou pravačku. Ras ji krátce stiskne. Zbytečnosti neřeší. V Luďkových očích je ponížení a stud.

„No vida!“ culí se Šéf. „Ani to nebolelo, ne? Řekni mu tu adresu.“

„Chodov, ulice Brodského 8. Čtvrté patro. Na zvonku a na dveřích je jméno Joštová.“

„Dej si to do navigačky a můžeš vyrazit,“ chechtá se Šéf.

Ras se zhluboka nadechne.

„Já žádnou navigaci nemám a mít nebudu, Šéfe. A vy to víte.“

„Dyk já vím. Dyk já tě jen tak škádlím.“

3

O nočním incidentu na Praze 11 se Mord dozvěděl krátce po deváté ráno.

„Máme průser, Tome,“ oznámil mu rozčileně starosta Müller.

„Ty máš průser,“ opravil ho otráveně Mord. „Já žádnej průser nemám. Sedím doma, snídám teplý čokoládový croissanty a prohlížím si časáky o golfu.“

„Hele, Tome, bez prdele, mí lidi museli v noci vyřešit jednoho novináře.“

Mord pohlédl na Vyšehrad a potom na Hradčany. Tak takhle to dál nejde, říkal si.

„Proč řešili novináře, když měli řešit toho dědka?“ zeptal se ledově.

„Jeli řešit dědka, ale ten pisálek se k tomu nějak přimotal.“

Mord si nechal převyprávět podrobnosti.

„Tak proč se na to kurva nevysrali? Když věděli, že tam maj novináře?“

„Protože jsou to blbci!“

„Což ovšem padá na tvoji hlavu, kreténe.“

Zavěsil. Věděl, co musí udělat: MF DNES dozajista zítra vyrukuje s dalším článkem o zastrašování občanských aktivistů na Praze 11, takže je třeba dodat vlastní verzi příběhu. Neobtěžoval se hledáním papíru, jeden vytáhl z tiskárny a stříbrnočerným plnicím perem Mont Blanc (limitovaná edice Thomas Mann) si udělal pár poznámek. Potom zavolal Švýcarovi.

„Potřebuju další článek,“ oznámil mu anglicky. „Velkej.“

„Na titul?“

„Nejlíp. Titulek bude: Místostarostu Prahy 11 napadl opilý boxer. Nebo tak něco.“

„Takže ve skutečnosti to bylo naopak.“

„Pochopitelně, Sherlocku. Dodám ti dva očitý svědky, který naši pohádku potvrděj. Borisek vám pošle fotku toho zmlácenýho kreténa.“

„Kterýho kreténa?“

Mord se nucené zasmál.

„Místostarosty, přirozeně.“

„Ach tak.“

A dost, předsevzal si Mord, když se Švýcarem domluvil.

Tohle se musí konečně rozseknout.

Zavolá Chorvaty.

4

„V deset večer jsem stál na Opatovický před halou, ale nikde nikdo.“

Marek Konwicki mluvil dnes nesnesitelně pomalu, avšak nikdo z přítomných si nedovolil mu to vyčítat.

„Už jsem si myslel, že to byl jenom blbej vtip, ale potom přijel Kingův jaguár. Nevěděl jsem, že je to Místostarosta. Řekl mi, ať si nastoupím. Podruhy už to neudělám.“

Sporťák se podíval na Sašu a potom na Šéfredaktora: čekali na pokračování tak napjatě, až se musel usmát. Okamžitě ucítil bolest. Snažil se ji ignorovat.

„Vedle Kinga seděl mladej kluk, kterej dělá thaibox. Vzadu se mnou chlap, kterýho jsem taky viděl na tréninku. Podali mi láhev nějakýho drahýho rumu – nebyl to tuzemák.“

„Zakapá, nejspíš,“ řekl Šéfredaktor. „Promiň. Povídej.“

„Musel jsem se napít. Místostarosta pil taky. Potom mi dali boxera. Naštěstí ne mosaznýho – to bych vypadal hůř. Plastovýho. Ale zase s hrotama.“

Opatrně se dotkl roztržené tváře.

„Zeptal jsem se, kam jedeme, ale nikdo mi neodpověděl.

Jenom se uculovali. Pak se ke mně otočil Místostarosta a řekl mi, že jedeme zklidnit jednoho dotěrnýho pejskaře.“

„Zklidnit dotěrnýho pejskaře?“ zopakoval Saša.

„Jo, přesně takhle. V tý chvíli jsem věděl, že to nebude dobrý. Zastavili u hotelu Chodov. Je tam velká plechová ohrada, jinak nic. Holá pláň. Bude tam stavět Skanska. Věděli, že chodí toho psa věnčit ke Košíkovskému potoku. Věděli i v kolik.“

„Sledovali ho předtím?“

„To nevím. Asi.“

Saša pohlédl na Roberta.

„Možná mu napíchli mobil. Přihodili jeho číslo k mobilu nějakýho ilegálně přistěhovalýho Nigerijce a děčínskej soudce to bez mrknutí oka schválil.“

Marek Konwicki neměl ponětí, o čem je řeč.

„Nevadí,“ řekl Šéfredaktor. „A dál?“

„Dál už to znáte. Šli jsme k potoku. Všichni si navlíkli boxery. Přešli jsme přes ten malej jez. Pak jsem zahlídnul mezi břízama zrzavýho jezevčíka – a došlo mi to.“

Saša si tu noční scénu zkoušel představit.

„Předseda mě uviděl jako první. Dokonce mě pozdravil.“

„Jak tě pozdravil?“ potřeboval bůhvíproč vědět Saša.

Marka Konwického napadlo, že každý novinář má v sobě něco z voyeura.

„Dobrý večer, Marku.“

Jako už vícekrát, když musel vyslovit své jméno, pocítil záchvěv bezdůvodného ostychu.

„A cos řek ty?“

„Taky jsem pozdravil. Místostarosta chtěl vědět, jak se známe. Vysvětlil jsem mu to. Samozřejmě je to dost zaskočilo.“

„Řekls jim pravdu?“

„Jo. Taky jsem Předsedovi vysvětlil, proč jsem s těma gaunerama. Taky po pravdě. To je zaskočilo ještě víc.“

„Počkej!“ zvolal Alexandr Lounský. „Tys jim to řek?! Že jsme tě k nim nastrčili?!“

„Jo. Já vůl si myslel, že to třeba vzdaj. Muselo jim přece bejt jasný, že o tom napíšem.“

„To taky napíšem!“

Sporťák se proti své vůli usmál – a zkřivil obličej bolestí.

„A co voní na to?“

„Výslech jsem pár nadávek… Pak už jsme nemluvili.“

Saša si s přiznanou závistí uvědomil, co mu ve srovnání s tímhle statečným klukem schází: fyzická síla. Násilí nenáviděl, ale byly chvíle, kdy by se chtěl umět rvát.

„Promiň, ale použil jsi ten… boxer?“

„Jo. Byli na mě tři, takže žádný etický dilema nenastalo.“

„A Předseda?“

„Ten dostal naštěstí jenom jednu. Stačila bohužel na to, aby spadnul a zlomil si krček v kyčli.“

„Hajzlové!“

„Naskákali do auta a ujeli. Pochopitelně jsem nejdřív volal sanitku.“

Marek opatrně usrkl kafe.

„Hned potom jsem volal policajty, ale oni byli rychlejší.“

„Kdo byl rychlejší?“ zamračil se Robert.

„Volal jsem normálně 158 a nahlásil to. Včetně detailů: že to přepadení bylo předem připravený, že měli boxery a tak dále. Přesto přijeli jenom měšťáci.“

„Městská policie?“ zapochyboval Saša. „Jseš si jistej, že to byla městská?“

„Jo. I v Turnově máme měšťáky. Poznám je.“

„Promiň. Jenom mi to připadá neuvěřitelný.“

„Mně taky. Řekli mi, že to byl přestupek proti občanskýmu soužití a že to vyřešili domluvou. Přitom koukali, jak ze mě crčí krev a jak s Předsedou odjíždí sanitka.“

„Městská policie je přímo podřízena Starostovi,“ vysvětlil mu Šéfredaktor. „Dostali zřejmě instrukce. Kolegům z republikový policie namluvili, že jde o bezvýznamnej opileckej konflikt a že to srovnaj sami. Proto stáťáci nepřijeli.“

Alexandr Lounský udeřil pěstí do stolu a potom se za svou vznětlivost omluvil.

„Na CzechTeku mě zmlátili policajti, který na nás poslali socani,“ řekl Marek Konwicki. „Teď to byli lidi od Starosty za ODS.“

„Zbejvaj ti už jenom komunisti a lidovci,“ přidal Šéfredaktor trochu černého humoru.

Saša si připomněl, jak se kdysi Kalousek s komunisty domlouval na povolební spolupráci. Nebo jak týž ministr nedávno zavolal Robertovi a zcela vážně mu sděloval, že disponuje tajnou nahrávkou ze setkání šéfredaktorů Lidových novin a MF DNES (a později ten telefonát vydával za údajnou mystifikaci).

„Ani tyhle partaje bych tak úplně nepodceňoval,“ pravil.

Marek se s tak pokročilým sarkasmem odmítal smířit.

„Kde jsou nějaký zásady?! Kde zůstaly nějaký ideje?!“

Jeho rozhořčení ho v očích Saši usvědčovalo z naivity. Uvědomoval si sice, že řadový občan tuší sotva desetinu toho, co se v téhle zemi děje (pokud čte noviny pozorně, pak možná dvě desetiny) – ale na druhé straně i to stačí k tomu, aby si inteligentní člověk dávno udělal přiměřeně ponurý obrázek.

Copak byl Sporťák až dosud slepý a hluchý? pomyslel si. Občané turnovští právě objevili Ameriku… Vzdychl, ale vzhledem k Markovu zuboženému stavu si podobné úvahy nechal pro sebe.

„Kde žiješ? Peníze a vliv – to je v Čechách jediná skutečná ideologie,“ řekl pouze. „Politický přesvědčení je jenom krycí legenda pro voliče, přinejmenším od dob opoziční smlouvy.

V pondělí mobilizuješ celej národ proti levici, v úterý se s ní spojíš… A tak dále. Víru v pravicový nebo levicový ideály většina politiků pouze předstírá. Prachy a moc – to je to jediný, v co věřej doopravdy“.

„To je hnus,“ konstatoval po chvíli Marek Konwicki. „Vážně jsem netušil, že to je až takovej hnus.“

„Jeď domů a pár dní si odpočiň,“ navrhl mu Šéfredaktor.

„Dávám ti placený volno.“

„Placený volno s krásnou ošetřovatelkou,“ zdůraznil Saša a ukázal na Sporťákův zdevastovaný obličej. „Kráska a zvíře.“

Marek Konwicki zrudl.

„Ne,“ řekl. „Zůstanu dneska tady. Napíšu ten článek.“

Nemohli tušit, jaké ho to rozhodnutí stálo úsilí.

5

Na parkoviště před restaurací U Krále Václava IV. (takhle brzy po ránu byla pochopitelně ještě zavřená), kde měl smluvenou tajnou schůzku s náměstkem ministra obrany, přijel Andrej Vorljakov zvaný Andrjucha závodním Peugeotem 207 S2000 – pokud se totiž právě nezabýval násilným přebíráním českých firem, vydíráním, únosy, obchodem s lidmi, zbraněmi, drogami nebo propíráním peněz ze všech těchto aktivit vzešlých, jezdil automobilové rallye.

Kdyby ze svého závodního speciálu odstranil veškeré reklamy (zejména ty na ropný gigant Lukoil), vypadal by jako běžné rodinné auto – ale to by byl opravdu jen vnějškový optický klam. Kabina postrádala jakékoli čalounění i hlukovou izolaci (o rádiu či klimatizaci ani nemluvě), brzdy byly ocelové a podvozek nastavený tak tvrdě, že řidič cítil sebemenší kamínek. Naprosto odlišný byl též motor, převodovka a desítky dalších věcí. Šesták, který se samozřejmě nedokázal vyhnout krátké povinné projížďce, upřímně nechápal, proč si někdo za sedm milionů pořídí Peugeot 207 S2000, který vypadá úplně stejně jako dvacetkrát levnější Peugeoty 207, ale kromě výše zmíněných nedostatků má ještě příliš malé zpětné zrcátko, mizerný rejd a všemožně cukat sebou přestává až v rychlosti nad sto čtyřicet kilometrů (což je ovšem rychlost, kterou žádný normální člověk po úzké lesní cestě jet nechce). Když mu konečně Andrjucha dovolil vystoupit, viditelně se zapotácel a musel se přidržet kmene nejbližšího stromu. Zhluboka dýchal a přemýšlel, jak celou situaci zlehčit.

Nedokázal se rovnou začít bavit o vraždě.

„Dobře,“ pravil anglicky, „já ti tu adresu řeknu, ale slib mi, že už nikdy v životě tímhle autem nepojedu.“

Andrjucha se smál. Byl spokojený, že testovací jízda dosáhla požadovaného účinku.

Líbilo se mu, když mohl spojit práci a zábavu.

Během následující procházky lesem náměstek ministra obrany Andrjuchovi opakovaně zdůraznil, že z Darka Balíka musí nejprve dostat informaci, kde má schované kompromitující materiály.

„Pokud to nezjistíme, bude to jako časovaná bomba. Kdykoli to může někdo najít. Znáš to. Děti najdou v lese granát z války – a bum. Mezi stromy lítají dětská tělíčka.“

Náměstek mluvil anglicky víc než dobře, ale občas to dával až příliš najevo.

„Dostaneme to z něj,“ odpověděl Andrjucha stručně. „Žádné obavy.“

Šesták nedokázal potlačit zvědavost, přestože si uvědomoval, že v jeho zájmu je cosi zvráceného.

„Jak to uděláš? Sérum pravdy?“

„Nespolehlivé. A trvá to dlouho. Znám rychlejší, levnější a účinnější metody.“

Jaké? přemýšlel Šesták. Topení ve vodě? Elektrický proud?

Polkl. Měl by možná znovu začít nosit pistoli. Nebo alespoň jed. Pro každý případ. Kdyby se nedejbože z nějakého důvodu stal nepřítelem Rusů, mohl by se zabít dřív, než by se jim dostal do rukou.

„Dovolíš nyní ty mně, abych ti položil jednu otázku?“ pravil Vorljakov obřadně.

Náměstek pochopil, co to znamená: dostávali se k obchodní stránce celé věci.

„Jistě. Ptej se.“

„Co nabízíte jako protihodnotu naší služby?“

Odpověď na tuhle otázku si náměstek ministra obrany zkoušel nanečisto už mnohokrát. Znal ji zpaměti.

„Začnu s dovolením trochu zeširoka: Karlovy Vary znáš, ze jo?

Poněkud zdlouhavě Andrjuchovi zrekapituloval všechny možnosti, které západočeská metropole vybraným Rusům nabízí, ale Vorljakov byl na obšírnost zvyklý.

„Asi tušíš, k čemu směřuju. Jak se ti líbí Praha?.“

„Líbí,“ odpověděl šéf zdejší ruské mafie. „Je to klidné město.“

Takové hodnocení Náměstka upřímně pobavilo, ale nedal na sobě nic znát. Koneckonců ve srovnání s Moskvou, Palermem nebo Bejrútem to tak člověku může připadat, říkal si.

„Nabízím ti všestrannou pomoc při převzetí firmy s názvem Praha – jestli mi rozumíš.“

„To není tak jednoduché, jak říkáš, Martine. Praha je firma s milionem zaměstnanců. Jak chceš získat jejich loajalitu?“

Šesták v duchu polemizoval se slovem loajalita. Když se někdo pod pohrůžkou násilí zmocní firmy, nebývá zpravidla tak pošetilý, aby si nárokoval ještě i loajalitu zaměstnanců. Přesnější pojem by byl vynucená poslušnost.

„Lidi chtěj změnu,“ řekl nahlas. „Znám průzkumy. Většina Pražanů si myslí, že politika je hnus.“

„To se nepletou.“

Náměstek se křečovitě zasmál.

„Víš, jak to myslím. V pražský politice jsou samí zkorumpovaný dinosauři: Bém, Blažek, Jančík, Březina a tak dále.

Lidi jsou právem znechucený. Primátor je odepsanej – a ODS taky. I Mord už ztrácí vliv. Založíme novou stranu. Klaus nám pomůže. Nedávno se znovu sešel s Alekperovem. Lukoil nám zaplatí kampaň.“

Andrej Vorljakov přemýšlel.

„Jinými slovy: nenabízím ti žádnou limitovanou částku, ale vizi, jejíž hranice si budeš určovat sám,“ pokračoval Šesták v naučeném projevu. „Budu-li konkrétnější: nenabízím ti obvyklou hotovost v řádu milionů, ale unikátní příležitost v řádu miliard.“

„Nová strana? To nikdy nevyšlo,“ namítl Andrej. „To byly vždycky jen dočasné úspěchy.“

„Předhodíme masám úplně nové tváře. Nezkorumpované.

Mladé. Hodně žen.“

„České ženy jsou skutečně krásné. A některé navíc i mimořádně chytré.“

Náměstek okamžitě pochopil, koho má Andrjucha na mysli.

„Někdy ovšem bohužel ne dost chytré,“ dodal Rus.

Z jeho tváře nedokázal Šesták vyčíst žádný záměr – a bál se zeptat.

6

Darek Balík v noci z úterka na středu prakticky vůbec nespal, ale všechny ty noční zmatky ani ta příšerná nafukovací matrace, kterou mu na podlaze obývacího pokoje rozložil Marek Konwicki, za to nemohly. Pravda byla, že usnout mu nedovolil strach.

Od smrti ho dělily pouhé dny, ne-li hodiny – to mu jeho intuice sdělovala zcela jasně (a na intuici se vždycky mohl spolehnout).

Ještě před pár lety žádným přehnaným strachem ze smrti netrpěl, přinejmenším se kvůli konečnosti lidské existenci nebudil sedmnáctkrát za noc – jenomže ještě nikdy nebyl smrti takhle blízko. Ony dva atentáty, pondělní propuštění z programu na ochranu svědků a včerejší vyzrazení nového úkrytu, všechno změnily. Takové zážitky by udělaly thanatofoba i z otrlého stoika, uvažoval ponuře. Smrt byla tak blízko, že ji opravdu slyšel přicházet – což je samozřejmě docela jiná situace, než poslouchat finanční podmínky stranických přeběhlíků nebo nabídku na prodej vily v Toskánsku. Možná už dnes zemře, ale jeho jedinou dceru to, zdá se, vůbec nevzrušuje. Místo aby ho s pláčem objímala, zamkne se hned po ránu v ložnici a telefonuje si s tím zmláceným prosťáčkem o absenci idejí v politice.

Panebože!

To bude jeho poslední den vypadat takhle?.

Opravdu to všechno skončí v téhle bažině banalit?

7

Marek Konwicki se na chodbě před redakcí domácího zpravodajství pokouší Dianě objasnit příčiny svého momentálního rozladění.

„Dívali se na mě jako na pitomce,“ šeptá rozzlobeně do telefonu. „Jenom proto, že mám nějaký ideály! Jenom proto, že jsem věřil, že to tady není tak strašný!“

Diana přemýšlí, čím by ho utěšila. Z nedostatku lepších nápadů mu vypráví o skupině čínských miliardářů, kterou potkala na služební cestě v Curychu: všichni ti muži s hodinkami za dvacet tisíc dolarů a víc byli členy Komunistické strany Číny.

Sporťák metaforu pochopí, ale přesto vrtí hlavou.

„Že i jinde ve světě je politika svinstvo, to pro mě na věci nic nemění,“ odpoví. „Zdejší svinstvo to jaksi neospravedlňuje.“

Makléřka se poddá jakémusi hnutí mysli či těla. Možná je to můj rytíř, pomyslí si.

Roste v ní radost – a zároveň cítí strach, že se to nějak pokazí.

8

Primátor pohlédl na hodinky a vstoupil do velkého zasedacího sálu. Protože novináři si rozsáhlé kolekce jeho luxusních hodinek před časem všimli, raději si na dnešní jednání Zastupitelstva hlavního města Prahy vzal ty, které jeho vysokohorsky opálené zápěstí zdobily už na minulé schůzi. Hodinky Omega Planet Oceán Liquidmetal měly potřebně jednoduchý vzhled (byly celé z oceli, jen luneta ze směsi keramiky a hliníku), a především stály jen něco málo přes sto tisíc korun, což byla cena, kterou na rozdíl od většiny ostatních modelů ve své sbírce mohl Primátor jakžtakž uspokojivě vysvětlit. Na sobě měl světlešedý oblek z krejčovství Richter, na míru šitou hedvábnou košili s monogramem na manžetách a ty ostře červené krajkové kalhotky Victoria Secret, které by – kdyby je čistě teoreticky na chvíli poodhalil – skvěle ladily s červeným čalouněním židlí v sále. Včera si je vzít nemohl, protože v Milíčovské aleji na Praze 11 sázel strom, ale dnes se rozhodně ohýbat nebude, umínil si. Ano, primátorské křeslo se pod ním skutečně kýve čím dál víc, ale ještě není nic prohráno.

Bude bojovat.

Jak řekl, tak udělal. Skálopevně se držel tajně připraveného scénáře jednání a nedovolil žádné změny. Divoce gestikuloval, dělal dramatické pauzy, a když bylo třeba, zvýšil hlas.

Svým náměstkům a spřízněným radním dával smluvené pokyny očima nebo nenápadným pohybem ruky. Připadal si jako dirigent, který řídí Prahu.

Koncert skončil velkým triumfem: návrh hlasování o zastavení plánované zástavby Trojmezí smetly ODS a ČSSD společnými silami ze stolu a žádnou diskusi nepřipustily. Profesionálové versus pravdoláskaři 6:0, pomyslel si se zadostiučiněním Primátor.

Takový úspěch si zasloužil náležitou odměnu: hned po schůzi si Primátor svlékl sako a pěšky přešel přes Mariánské náměstí do restaurace La Finestra in Cucina, kde si objednal mušle svatého Jakuba, červenou ropušnici v krustě z mořské soli a lahvinku Vermentina di Sardegna. Jeho spokojenost mu nepatrně kazil jen známý český spisovatel, který seděl sám u protějšího stolu, přirozeně se tvářil nepřátelsky a neustále si cosi zapisoval. Primátor počkal, až se jejich pohledy střetnou, a posměšně zavrtěl hlavou.

Jak chceš patřit k elitě, ty chudáku, když máš na ruce plastové hodinky Casio? pomyslel si.

9

Marek Konwicki poprosil kolegyni o sklenici vody a zapil třetí brufen (první si vzal ještě v noci, druhý v pět ráno). Potom zasedl ke stolu, který mu v pondělí přidělil Saša, a začal psát toho dopoledne již třetí verzi článku o vzpouře občanů proti plánované zástavbě Trojmezí. Kvůli všem těm obvazům a stopám zaschlé krve byl samozřejmě neustálým terčem pohledů.

Historka o nočním boxerském souboji na Praze 11 (patrně již příslušně dramaticky vylepšená) se šířila budovou jako povodeň. Z ostatních redakcí se na něj chodili dívat (ženy převažovaly). Neustále se mu někdo představoval a poklepával mu na rameno. Snažil se to nevnímat, ale bylo to víc než těžké. Jak má v tomhle mumraji psát? říkal si.

Pochopitelně se dostavil i vedoucí sportovní rubriky. Nevěřícně si Marka prohlížel.

„Hodně ses od pondělka změnil. V pondělí jsi upřímně řečeno vypadal o dost líp.“

Sporťák to nekomentoval. Koneckonců před ním stál jeho budoucí šéf.

„Vypadáš jak Ostravák na Spartě, člověče!“

Po hodině rozruch konečně jakžtakž utichl. Marek si došel do automatu na chodbě pro kávu a potom si na list papíru formátu A3 (odjakživa měl rád, když prostor pro poznámky byl dostatečně velký) sepsal funkce všech lidí, na které včera na Praze 11 narazil:

Předseda občanského sdružení Za Trojmezí zelené

Primátor Prahy

Starosta Prahy 11

Místostarosta Prahy 11 zvaný King

Boxeři

Strážníci městské policie

Pak si pro lepší přehled vytvořil časovou přímku celého včerejšího dne (končila krátce před půlnocí v Thomayerově nemocnici, kam jej odvezla Diana), chvíli ji studoval a vrátil se k psaní článku. Šlo to ztuha. Po třech odstavcích text uložil a shodil na lištu. Otevřel si internetové stránky Patrie a prohlédl si fotografie jednotlivých makléřů. Potom v archivu televize Z1 klikl na Burzovní okénka. Americké bance Citigroup klesl v prvním čtvrtletí roku čistý zisk, dozvěděl se od Diany.

Připadalo mu to velmi zajímavé. K poklesu přispěly nižší příjmy z investičního bankovnictví a menší objem poskytnutých spotřebitelských úvěrů. Kdo by to byl řekl. Podle očekávání analytiků dotazovaných agenturou Reuters zvýšil měnový výbor maďarské centrální banky úrokovou sazbu na šest procent. Sporťákovi to připadalo skvělé. V následujícím okénku měla přes svetřík žlutý šátek. Netušil sice, co je index PX ani index DAX, natožpak index FTSE, ale všechny ty křivky se mu rozhodně líbily.

„Komodity,“ opakoval po Dianě polohlasem. „Orco Property.“

10

Ulici Brodského si Ras našel v rejstříku atlasu Prahy, který objevil ve velké kožené kapse na zadní straně sedadla spolujezdce.

Strana 39. Velikost písma v rejstříku i na mapě byla minimální, ale Ras na rozdíl od Chemika viděl dobře. Tady je. Prohlédl si í navazující ulice. Ta kolmá je Donovalská. Ke Stáčírně. Mírového hnutí. K Horkám. V duchu zvažoval únikovou trasu.

Nemusel se rozhodovat hned, ještě si to samozřejmě hodlal prohlédnout v reálu. Uvědomoval si, že jezdit mezi paneláky Chodova v nablýskaném voze Rolls-Royce bude dost nápadné, ale nijak se tím netrápil.

Tohle byl Šéfův problém.

Když se kamarádíte s ministrem vnitra, můžete vraždu vykonat třeba v růžovém tanku – a ani tak vás nedopadnou, ušklíbl se Ras. Případ bude stejně odložen ad acta.

„Tak jedem,“ oznámil Chemikovi.

11

Saša byl značně rozčilený: těch kauz na titul bylo už příliš.

Potřeboval by minimálně dvě první strany, pomyslel si. Nebo radši tři. Chtěl psát o náhlém propuštění lobbisty z programu na ochranu svědků, o vyzrazení jeho úkrytu, o všudypřítomných špiclech bezpečnostní agentury LBA a konečně o podivném zájmu Borise Vítka o Balíkovy kompromitující materiály – ale místo toho si musel sednout s redakčním řidičem do auta a odjet na Prahu 11, aby ředitele tamější městské policie seznámil s lékařskou zprávou z Thomayerovy nemocnice.

Cestou v duchu bojoval s vlastními předsudky, neboť městskou policii neměl rád. Neustále mu dávali pokuty za nedovolené parkování, dvakrát mu auto nechali odtáhnout až kamsi na Lhotku, takže si pokaždé musel vzít drahý taxík, a ještě pak zaplatit šestnáct set korun za odtah. Ano, stál na jednom z míst, které si radnice Prahy 4 před pár lety bez náhrady přivlastnila. Ano, stál na místě vyhrazeném od čtvrtka do soboty svatebčanům. Ano, nestál pět metrů od křižovatky – ale ať mu proboha někdo řekne, kde tedy má parkovat?! Pokaždé objíždí i několik bloků a bočních ulic – a všude je beznadějně plno. Tohle ignorování reality, tohle mechanické nadřazování úředních nařízení nad selský rozum ho nepřestávalo iritovat.

Tupé vykonávání příkazů nesnášel. Ale dělají i užitečné věci, připomínal si. Měří rychlost – s tím rozhodně souhlasil. Asistují školákům u přechodu přes ulici. Na další záslužné činy městské policie si Alexandr Lounský momentálně nedokázal vzpomenout, ale přesto si umínil, že se vynasnaží být objektivní.

Jakmile ovšem ředitel Městské policie Prahy 11 promluvil, okamžitě bylo po předsevzetích.

„Byl to přestupek proti občanskému soužití,“ opakuje nervózně muž ve slušivé uniformě. „Padla jedna dvě facky, to je všechno. Vyřešili jsme to domluvou, v souladu se zákonem.“

Saša si prohlíží luxusní vybavení ředitelovy kanceláře.

Oknem vidí početný vozový park – nechybí dokonce ani hummer. Starosta Prahy 11 Müller má očividně štědrou ruku.

Koho chleba jíš, toho píseň zpívej, říká si Alexandr Lounský.

Na mahagonovém stole před nimi leží zpráva doktora, který v noci Marka ošetřoval: rozsáhlé pohmožděniny v oblasti hrudníku, podlitiny, krvácivé tržné rány v obličeji a na rukou.

„Budu vás citovat,“ upozorňuje ho Saša. „A budu vaši výpověď konfrontovat s touhle lékařskou zprávou.“

Šéf městské policie se potí už nyní, ale přesto trvá na svém; Sašovi je ho svým způsobem líto.

„Já mám informaci, že to bylo napadení. Ten boxer – váš redaktor – napadl pana místostarostu.“

„Kinga.“

Ředitel znalost přezdívky nepotvrdí, ani nevyvrátí.

„Pan místostarosta má na to svědky.“

„O tom nepochybuju.“

Sašovi náhle vytane na mysli starý vtip.

„Znáte tu anekdotu z časů perestrojky? Jihokorejský tank napadl pokojně orající sovětský traktor. Sovětský traktor střelbu opětoval, tank zneškodnil a odletěl na nejbližší základnu.“

Ředitel městské policie se ušklíbne.

„Podobnej případ už tu byl,“ pokračuje Saša. „Policista Radek Staněk napadl pokojně jedoucí Místostarostův jaguár. Bohužel si přitom zlomil obě nohy. Napsal jsem o tom článek.“

Ředitel se překvapivě usměje. Není to hezký úsměv.

„A? Co následovalo?“

V jeho očích je výzva.

„Nic,“ musí přiznat Saša. „To se v naší branži stává poměrně často. Hlídací pes demokracie je spíš jezevčík než pitbull.“

Ředitel vítězoslavně máchne rukama. To gesto nepotřebuje slovní komentář. Tak to vidíš, jezevčíku, znamená. Stejně tím svým poštěkáváním nic nezměníš.

Novinářští psi zuřivě štěkají, ale karavana gaunerů kráčí nerušeně dál.

12

Bylo už skoro poledne a manažerům, detektivům i všem dalším zaměstnancům bezpečnostní agentury LBA začínalo kručet hlady v břiše, ale na prostřených stolech jídelny pětihvězdičkového hotelu Chateau Mcely dosud stály jen skleněné džbánky s vodou. Jak znali svého šéfa, oběd byl stále v nedohlednu, protože mluvil teprve půldruhé hodiny.

„Musíme směřovat k posilování ekonomické a sekundárně politické moci,“ tvrdil. „Nutnost propojení ekonomické a politické moci potvrzují statistiky. Čtyřicet procent zakázek pro soukromé bezpečnostní agentury je v Evropské unii zadáváno státním sektorem. Z toho jasně plyne, že nemůžeme oddělovat ekonomickou a politickou moc.“

I Václav Troníček měl hlad, ale na rozdíl od ostatních se mohl – samozřejmě s Boriskovým souhlasem – během toho nekonečného projevu alespoň něčím rozptýlit a nemyslet tolik na jídlo. V tašce pod stolem měl několik plyšových psíků s kývací hlavou, kterým úzkými kleštičkami vytrhával skleněné oči.

„Moc plodí peníze a peníze plodí moc,“ zopakoval Boris Vítek všem přítomným svůj oblíbený slogan. „Musíme vytvořit nejsilnější soukromou bezpečnostní službu v zemi. Musíme dosáhnout dominantního postavení, posilovat vlastní pseudokonkureční firmy a rozvíjet nové kategorie zákazníků ve veřejné správě: zdravotnictví, školství, státní úřady, samospráva, sociální služby. V nejbližších letech definitivně ovládneme radnice Prahy 1, Prahy 4, Prahy 5, Prahy 10 a Prahy 11.“

Detektiv Troníček otevřel kožené pouzdro, opatrně z něj vyňal ostrý chirurgický skalpel a s jeho pomocí začal zvětšovat prázdné oční důlky o potřebných pět milimetrů v průměru. Přitom přemýšlel, jestli má větší chuť na vepřovou panenku, nebo na steak.

„Je třeba si přiznat, jak se chováme: korumpujeme. Kde bereme odvahu si myslet, že my budeme lepší než elity současné? Ano, naše chování je stále drsnější, agresivnější a forma našich způsobů boje se neustále rozšiřuje. Pokud se však dopouštíme celospolečensky škodlivého jednání,“ mocně zapištěl Vítek a vyskočil na nejbližší židli, „musíme jej vykoupit významnějším prvkem sociálního altruismu, než je naše provinění. Povinností Borise Vítka je učinit vše pro spokojenost a štěstí jeho následovníků!“

Detektiv Troníček od prvního setkání s Borisem Vítkem věděl, že je to narcistní megaloman, ale dnes jej poprvé napadlo, zda jeho šéf opravdu nezešílel.

Další pejsek byl připravený.

13

Bezkonkurenčně nejlepším výsledkem pracovního dopoledne českého ministra vnitra byla podepsaná kupní smlouva na kondominium na Floridě. Ženě to ještě neřekl, záměrně tu radostnou chvíli odkládal. Strojvůdce a holka z parlamentního bufetu jsou majiteli luxusního apartmá ve Spojených státech amerických! Kdykoli si ministr Langross představil proměnu, kterou ta zpráva udělá s manželčiným obličejem, rozechvěl se velkým zadostiučiněním (řečeno s Rooseveltem).

A navíc to vypadalo, že se dnes s definitivní platností vyřeší problém s názvem Dárek Balík – což byl další důvod k radosti. Ministr však věděl, že od radosti je jen krůček k euforii, která jak známo způsobuje ztrátu obezřetnosti, a na supertajný oběd s šéfem příbramské skupiny si proto oblékl neprůstřelnou vestu (nejenže mu nevadilo, že jeho chladná a bázlivá duše nikdy nepozná, jak bolí porážka; on v to dokonce doufal). Kromě těžké vesty měl na sobě i takzvané piklsako neboli sako s vestavěným odposlechem, pojmenované po řediteli policejního útvaru zaměřeného na odposlechy Piklovi, a samozřejmě s sebou měl i nestandardně početnou a nestandardně ozbrojenou ochranku.

Byla to koneckonců velmi nestandardní schůzka. Ministr v duchu ironicky zauvažoval, v kolika zemích Evropy by bylo možné, aby se ministr vnitra v neprůstřelné vestě a s namontovaným odposlechem sešel s jedním z nejznámějších mafiánů. Albánie? tipoval si. Rusko? Kde ještě? Pocítil cosi jako perverzní pýchu.

Řidič vládního superbu bez zbytečných otázek zaparkoval na oploceném dvoře za restaurací vedle opancéřované toyoty a staré bílé dodávky Citroen Jumper. Zateplování fasády přečetl si Ministr nápis na boku auta, zatímco ochranka pročesávala restauraci i okolí. Z pootevřených nakládacích dveří trčelo několik zrezivělých lešenářských trubek s červeným praporkem na konci. Ministr přemýšlel, kdo z příbramské party jezdí takovým autem (a proč). Nic ho nenapadalo.

„Rád tě vidím, brácho!“ přivítal ho Jarda.

„Já tebe taky,“ usmál se ministr vnitra. „Ale stejně jsem si radši voblík tohle.“

Rozepnul si jeden z knoflíčků košile a prsty poklepal na vestu.

Příbramský šéf se zachechtal.

„Já to věděl! Doufám, že tam máš i pořádnej mikrofon!“

Ministr nezaváhal.

„Jasně. Kvůli zápisu z jednání. Abych s sebou nemusel tahat stenotypistku.“

Šéf rozmáchlým pohybem ukázal na ozbrojené komando, strategicky rozmístěné po celém salonku.

„A tyhle nebohý chlapce s sebou taháš proč?“

„Tyhle? Ty jsou z Červenýho kříže. Kdyby si někdo nedejbože rozbil kolínko.“

Takhle se to tady hrálo – a Ministr to věděl. Na podobné věci měl odjakživa talent. Uměl přečíst hru soupeře. Minimálně tohle mu nikdo nemohl upřít.

„Tak kdy tu začnete hrát fotbal, na kterej se dá koukat?“

„Až budou vlaky v Čechách jezdit včas,“ opáčil Jarda v přímé narážce na Ministrovu železničářskou minulost.

Úvodní zdvořilosti měli za sebou, takže mohli přejít k věci.

Teď musela jít veškerá legrace stranou. Jarda Ministra podrobně seznámil s plánem.

„Dobře,“ souhlasil. „A kdo vyřeší Rasa?“

„Luděk.“

To mělo logiku, uznal Ministr. Každého nováčka je třeba ihned namočit do průseru – to je odjakživa ten nejspolehlivější způsob, jak získat jeho loajalitu.

Potom ho napadlo: A kdo vyřeší Luďka? Byl to tak trochu začarovaný kruh. Tolik tahů dopředu Ministr myslet nemohl – a možná ani nemusel. Čas, který si vymezil pro pobyt v politice, se totiž příjemně krátil.

Má vyděláno, takže může bez výčitek odejít.

14

Mord přimhouřil oči proti slunci a díval se, jak jeho tryskáč Phenom 100 dosedá na plochu starého ruzyňského letiště.

Podíval se na hodinky: pravé poledne. Připomnělo mu to stejnojmenný film. Stál na konci ranveje před sedmimetrovou bílou limuzínou. Na některých věcech se nesmí šetřit, pomyslel si. Věděl, že i tahle zdánlivě zbytečná investice se mu vyplatí – stejně jako to drahé šampaňské v chladicím boxu. Řidič měl uniformu; bylo mu sotva dvacet, ale to extrémně dlouhé auto ovládal skvěle. Mord pozoroval Rubena, Mira a Bortula, jak sestupují po schůdcích. Zdvihl ruku na pozdrav. Tři sta kilogramů svalové hmoty. Všichni byli samozřejmě v obleku.

Mord vážil sotva sedmdesát; na sobě měl bílé plátěné kalhoty a světlemodré golfové tričko s límečkem. Chorvati se blížili.

Atmosféra v sobě skutečně měla něco z westernu. Mladý řidič se tvářil neutrálně, ale Mord viděl, že pozorně vstřebává každý detail. Chápal ho. I on kdysi začínal. Když jezdil na čisticím stroji pasáží Blaník, taky pozoroval muže v oblecích.

„Dobro došli u Pragu!“

Všichni tři ho postupně objali. Řidič ukládal zavazadla do kufru – tak opatrně, jako kdyby uvnitř byly bomby. Mord se musel usmát. Nepotřebuje bomby. Dvě obyčejné propanbutanové lahve udělají stejnou práci. Za málo peněz hodně muziky. V devadesátých letech to viděl v Bělovaru a Daruvaru na vlastní oči. Desítky zničených domů. Srbské know-how. Byt toho dědka můžou klidně vynechat, ten leží ve špitále se zlomeným krčkem v kyčli a hned tak se nevrátí. Třeba budou mít štěstí a dostane zápal plic, uvažoval Mord.

Dvě lahve, dva byty.

Ta Chmelová a hlavně ten novinářský Rocky.

Pak bude definitivně pokoj.

15

Ulice Brodského byla dostatečně široká, takže auta mohla stát po obou stranách. Ras nechal projet modrou dodávku České pošty a zacouval do jednoho z volných míst na protější straně chodníku. Vinotéka Maděrič, přečetl si ve zpětném zrcátku.

Chemika opět nechal v autě (už ani neprotestoval) a vystoupil. Starší paní v květovaných šatech, která vlekla šest lahví balené vody, si nesouhlasně prohlédla jeho kožený kabát.

Voda z kohoutku je přitom zdravější, říkal si Ras. Četl o tom v novinách článek. Rozhlédl se a pomalu přešel ulici, pohled upřený do oken bytu ve čtvrtém patře. Našel ho lehce: žaluzie byly zatažené. Na balkonech většinou viselo prádlo, ale Ras zahlédl i několik jízdních kol, roli linolea a uskladněné pneumatiky (patrně zimní). Všiml si tříčlenné skupinky asi desetiletých holek s batůžky na zádech, které se vracely ze školy: každá měla na uších sluchátka. Žádná nemluvila. Je tohle normální? ptal se sám sebe Ras. Po úzkém betonovém chodníčku došel ke vchodu číslo 8. Vstupní železné dveře byly dle očekávání jen zaklapnuté; otevřít je byla otázka vteřin. Vstoupil do úzké chodby. Nástěnka s rozpisem úklidu, kočárkárna, prádelna. Ras nedávno četl článek o zločinech bílých límečků: zločin v klasické podobě prý mizí. Zločiny se dneska dělají od stolu. Přes počítač. V advokátních kancelářích, v bankách a ministerských sekretariátech. Ale kdo půjde do terénu? Za ty bílé límečky? říkal si. Kdo za ně udělá tu špinavou práci?

Panelákový sklep jako každý jiný. Drátěné kóje. Zaprášené lyže. Sáňky. Laciné plechové grily. Staré matrace, které už nikdo nikdy nepoužije, ale stejně je nevyhodí. Vzpomněl si na Chemika. Zvrátil hlavu ke stropu. Zašedlé pavučiny. Hnus.

Proč to nemůže udělat někde v přírodě? V lese třeba. To by byla krása. Musí to brát, jak to je. Hledal něco, na co by mohl přivázat provaz z houpačky. Tahle traverza je skoro ideální.

Podíval se dolů na betonovou podlahu a představil si všechnu tu krev. Je to vážně nutné? Myslel na to, jak se asi cítí herec, když ho v divadle obsadí do role, která se mu nelíbí – a kterou přesto musí každý večer hrát.

Život není to, co chceme, ale to, co máme.

Vrátil se do auta. Zprudka otevřel dveře.

„Baf!“

Chemik sebou polekaně trhl.

„Nepochcal ses?“

Chemik se vděčně smál. Až příliš vděčně, pomyslel si Ras.

„Co teď?“ zajímal se Chemik.

„Teď nic. Budeme čekat.“

Chemik vypadal zklamaně.

„Kdo si počká, ten se dočká,“ připomněl mu moudře Ras.

16

Až do včerejší půlnoci byla Diana s Markem na pohotovosti v Thomayerově nemocnici, v noci si pak ještě dobré dvě hodiny doma povídali a ráno ji vzbudil Markův telefonát z redakce; po snídani se proto vrátila do postele.

Vstala po poledni. Její otec stál podle očekávání u okna a škvírou v zatažených žaluziích vystrašeně pozoroval ulici; jeho paranoia se zjevně zhoršovala. Osprchovala se a chvíli si četla. Čas se vlekl. Diana chápala, že Marek zůstal v redakci, ale musela si přiznat zklamání. Ano, těšila se na něj. Šla se nalíčit. Podívala se do zrcadla a zdvihla tázavě obočí. Ano, líbí se jí o Markovi přemýšlet. Ráda vyslovuje jeho jméno. Její stav vykazuje všechny příslušné symptomy.

V sebereflexi byla vždycky dobrá.

Otec přecházel po bytě a znervózňoval ji. Musela se něčím zaměstnat, nečinnost dělala tohle domácí vězení ještě horším.

Připojila se na internet (předtím si telefonicky vyžádala Markův souhlas) a hledala články o Praze 11, o pražském primátorovi a jeho podivných přátelích a o ruské mafii v Čechách.

Náladu jí to rozhodně nezlepšilo. Otec štrachal v tom svém černém batůžku. Dokonce už začal polohlasem mluvit sám se sebou. Nebo snad mluví k ní? Tohle se nedalo vydržet. Náhle stál před ní. S výrazem mučedníka. V rozpažených rukou láhev vína a vývrtku. Kristus na kříži, pomyslela si znechuceně.

Chianti Classico Riserva. Etiketu s vousatým mužem v brnění samozřejmě poznávala: Giovanni da Verrazzano.

Na oslavu dvacátých narozenin ji otec pozval do Toskánska (deset let poté, co ji vzal na balet do Národního a na Matějskou). Celých těch deset let se ani jednou neozval, takže samozřejmě popuzeně odmítla. Přemlouval ji. Matka ji prosila, ať jede (doufala, že dcera znovu získá otce). Po dlouhém a vpravdě vysilujícím rozhodování Diana nakonec pozvání přijala.

Byl to nečekaně příjemný týden. Bydleli v Greve v oblasti Chianti. Pronajali si bílý kabriolet a jezdili po vinařstvích. Dva dny strávili v Sieně. Vyprávěl jí o vínech. Vyprávěl jí o svém životě. Vysvětloval. Omlouval se. Vyprávěl jí bezpočet zábavných historek. Byl milý, pozorný a štědrý. Vyprávěl jí dokonce o budoucnosti.

Vzbudil v ní naději.

Tohle mu nikdy neodpustí.

„Nechci, děkuju,“ pravila rezolutně.

Několikrát polkl.

„Moje poslední láhev.“

Vypadal, že se rozbrečí.

„Přes den nepiju.“

„Poslední přání,“ vypravil ze sebe stísněně. „To se neodmítá ani vrahům.“

Na okamžik zauvažovala, jestli to nemá být jakési děsivé doznání. Zahrnuje snad jeho kontroverzní minulost i vraždu?

„Prosím,“ zašeptal její biologický otec.

Zavřela oči. Měla tisíc dobrých důvodů, proč ho z duše nenávidět, ale poníženého jej vidět nechtěla.

„Oukej,“ souhlasila. „Vypiju s vámi tuhle láhev. Pak dojdete nakoupit. Začínám mít hlad.“

Vylekaně ucouvl, jako by ho posílala rovnou na smrt.

„Já byla včera,“ připomněla mu.

„Nemůžu ven. Nemůžu!“

„Chápu, že nákupy mohou být stresující, ale obvykle nejsou smrtelně nebezpečné. Naprostá většina lidí nákup přežije.“ (Tyhle věty si bude Diana už navždy vyčítat.)

Roztřesenýma rukama zapíchl vývrtku do korku, ale sklouzla mu a roztrhla kůži na hřbetě levačky. Omráčeně sledoval, jak původně bílý šrám zvolna zaplňuje krev. Vypadal jako tlusté zestárlé dítě. S podrážděným syknutím mu láhev odebrala, otevřela ji sama a přinesla skleničky. Náhle si cosi uvědomila.

„Jakžtakž chápu, že jste jim nechtěl říct o tom Národním divadle. Ale proč jste tvrdil, že jsme se neviděli dvacet let?“

Zaskočila ho.

„Protože jste nechtěl zmínit naše slavné Toskánsko?“

Odmítavě zašermoval rukama.

„Protože to máte schovaný tam, že jo? To vaše kompro, že jo?“

Poplašeně se rozhlížel, jako kdyby ji mohl někdo slyšet.

„Pokud jste to chtěl věrohodně popřít, pak jste svou šanci právě zmeškal.“

Snažil se cosi říct. Trpělivě čekala. Připadala si jako logopedka. Její postarší svěřenec si několikrát olízl jazykem popraskané rty. Dívaly se na ni šílené oči.

„Zabije tě to!“ varoval ji ochraptěle. „Každého to zabije! Zapomeň na to. Zapomeň!“

17

Ve vyrovnaném souboji o chuťové buňky Václava Troníčka nad plněnou vepřovou panenkou těsně zvítězil třistagramový steak z argentinského býčka. Jako přílohu si dvoumetrový detektiv objednal jen grilovanou zeleninu, neboť od doby, co přestal s vrcholovým sportem (v karate kdysi získal černý pás) si jako každý bývalý sportovec musel pozorně hlídat příjem kalorií; dobře věděl, jak snadno se svaly změní na tuk. Nad obsáhlým vinným lístkem pak ještě zauvažoval o skleničce dobrého červeného, ale nakonec pokušení nepodlehl a dal si jen nealkoholické pivo, protože už za půl hodiny bude muset řídit. Pojede zpátky do Prahy vyměnit baterie ve všech komorách.

Říkali tomu komora.

V očích plyšového psíka byla kamera, v kufru vypůjčené staré škodovky videonahrávač; dvě baterie vydržely plné tři dny záznamu. Geniální trik. Václav Troníček na něj byl patřičně pyšný a také jeho nadřízený, majitel a šéf bezpečnostní agentury LBA Boris Vítek, zářil spokojeností. Díky sledování mobilních telefonů, jejichž čísla uplacený policista ve Varnsdorfu přidával k žádostem o lustraci telefonů nigerijských sňatkových podvodníků (a jejichž monitorování pak podobně motivovaný předseda děčínského soudu pokaždé bez otázek povolil), měl takřka dokonalý přehled o denním režimu, aktivitách a kontaktech desítek důležitých osob – a nyní ke všem těmto informacím získal i neméně podrobné materiály obrazové. Znal tudíž například každý krok a každý telefonát bývalé starostky Prahy 11 nebo každou návštěvu v bytě občanské aktivistky Žanety Chmelové – a úplnou třešničkou na dortu pak bylo, že nemalé náklady na sledování ochotně platila zdejší radnice, neboť starosta Müller byl pod Mordovým tlakem.

Přesně takhle si Boris Vítek představoval onu novou kategorii zákazníků.

18

Bylo to téměř tak, jak o tom vždycky Plukovník snil: teprve půl třetí odpoledne, a on už přesto pobíhal po fotbalovém hřišti.

Cítil vůni čerstvě posečeného trávníku.

Před chvílí na něj vysypal míče a špunti zahulákali nadšením.

A pod tribunou stála manželka se sousedkou Zdenou, a když na ně kývl, skutečně mu vesele zamávaly.

Ale v lecčems si to představoval jinak. Najdi pět rozdílů, pomyslel si trpce Plukovník. Tři hlavní: zaprvé od policie neodešel, ale byl postaven mimo službu, což věru není jedno a totéž; zadruhé ještě ani nezačal hledat onu vysněnou normální práci – a zatřetí tu rozhodně nepobíhal s čistou hlavou. Naopak. Věcí, na které proti své vůli musel myslet, nebylo zrovna málo. Neustále si v hlavě přehrával incident s podstrčenou pistolí, uvažoval o tom podivně snadném vyzrazení Balíkova úkrytu a o výhrůžkách šéfa ruské mafie Dianě. Především v něm však přetrvával nepříjemný, nutkavý pocit, že v minulých dnech a hodinách něco podstatného přehlédl, že mu kvůli rozčilení a nepozornosti unikl jakýsi klíčový fakt – ale ať přemýšlel, jak přemýšlel, nemohl na nic přijít. Přivádělo ho to k zoufalství, neboť ze zkušenosti věděl, že klíčová fakta jsou často ukryta v těch zdánlivě nejbanálnějších věcech.

Možná to má přímo před očima – a nevidí to.

19

Výměna baterií ve třech komorách na Praze 11 měl být nanejvýš snadný, zcela rutinní úkol, avšak když detektiv Václav Troníček došel v ulici Brodského k bílé Škodě 120, strategicky zaparkované naproti vchodu do domu, v němž bydlí bývalá starostka Šorfová, pochopil, že v jeho dnešním pracovním dni nastal nepříjemný zádrhel.

Okamžitě si totiž všiml, že na bočním okně na straně spolujezdce jsou známky nepříliš obratného pokusu o násilné otevření: staré pryžové těsnění na horním okraji okna bylo natržené, bílý lak ve stejném místě lehce odřený. Zjevně šlo o takzvané vyháčkování: drát s očkem na konci se prostrčil mezi sklo a těsnění, vsunul se dovnitř a očkem se při troše šikovnosti vytáhl plastový kolíček zavírání dveří (tato populární metoda bývala používána, kdykoli si majitel škodovky zabouchl klíčky v autě).

Otázka zněla: kdo a proč se snažil vniknout do skoro třicet let starého vraku? Uvnitř nebylo co ukrást (tedy kromě zdánlivě bezcenné figurky psíka) a samotné auto bylo v podstatě neprodejné. A jestliže se nějaký puberťák chtěl jenom projet, proč tedy – pokud se nakrásně dostal dovnitř – neodjel?

Auto nemělo ani zámek na volantu, natožpak zámek řadicí páky. Václav Troníček by předpokládal, že když už se někdo chce projet a dá si kvůli tomu práci s vyháčkováním auta, umí je pomocí drátů zapalování nastartovat. Nedávalo to smysl.

Přinutil se zachovat klid. Beze spěchu auto odemkl a podrobil pečlivé prohlídce. Neviděl žádné změny. Kamera byla díkybohu v pořádku – a videonahrávač rovněž. Bílozelené číslice ukazovaly stejný čas, jaký byl na jeho hodinkách. Detektiv vyměnil kazetu a baterky a zkontroloval, že záznam běží. Nakonec auto znovu zamkl – ale celé ho to podivně rozladilo.

Byla to záhada.

20

Saša se ze služebny Městské policie Prahy 11 nechal odvézt do nejbližší prodejny potravin, kde zakoupil litr nejdražší whisky, kterou měli, a pokračoval s řidičem nazpět do redakce.

Paní v recepci chtěla vědět, zda má rád krkonošské kyselo, a poté mu obšírně zdůvodnila, proč světu stále ještě hrozí virus pravých neštovic. Saša se cítil příliš unavený a malátný na to, aby se zachránil útěkem, ale když recepční plynule přešla od neštovic k dlouhé historii rodu Schwarzenbergů, musel se přece jen rozběhnout; poslední, co slyšel, bylo rozdělení rodu na hlubocko-krumlovskou a orlickou větev v roce 1802.

„Obědval jsi?“ štěkla na něho Šéfredaktorova sekretářka. „Jíš vůbec něco?“

„Kyselo,“ řekl Saša.

Sekretářka podezíravě naklonila hlavu na stranu a založila si ruce v bok.

„Krkonošské kyselo,“ ujistil ji Saša.

Byl na ni hezký pohled.

Robertovi rozčileně převyprávěl tristní zážitek s ředitelem městské policie.

„V podstatě mi nepřímo naznačil, že lže a bude klidně lhát i dál, protože jeho nadřízenej je příliš mocnej gauner! A že žádnej článek na tom nic nezmění!“

„To je bohužel nejspíš pravda.“

„Znáš to ruský přísloví? Lže jako očitý svědek?“

Šéfredaktor pozoroval Sašovy rychlé, jakoby roztržité pohyby.

„O Městské policii Prahy 11 psát nebudeš. Píše to ostatně Sporťák.“

Saša na něho vytřeštil oči. S cenzurou se v této kanceláři ještě nesetkal.

„Ne dneska,“ upřesnil Robert s úsměvem. „Napíšeš o tom zejtra.“

Sašovi to došlo – a musel se šéfem souhlasit. Ano, vztek je obvykle špatné palivo na cestě za objektivním článkem.

„Dneska napiš o propuštění Balíka z programu na ochranu svědků.“

Saša se konečně zasmál.

„Jako že tohle téma mě uklidní, jo?“

Šel pozdravit Marka Konwického, který stále ještě psal článek o Trojmezí. Na stole před ním ležely tři čokolády Milka; z toho dvě ve tvaru srdce. Saša se rozhlédl po open space kanceláři.

Kolegyně se významně uculovaly. Opatrně poplácal Sporťáka po rameni.

„Jak to jde?“

„Dobře.“

Saša vedle čokolád mlčky postavil láhev whisky a přešel ke svému stolu. Zapnul počítač a na ploše otevřel soubor s názvem Svědek na zabití. O perexu měl už jasnou představu.

„Přečtu vám jeden seznam, pane redaktore, jo?“ řekl mi včera odpoledne Dárek Balík. „Ivan Lhotský, Ivan Hříbal, Rudolf Javornický, Petr Šebesta, Jakub Konečný, František Mrázek, Bohuslav Hájek, Jiří Vrba, Míla Veis, Láďa Dědek, Václav Skála, Jandera, Lambert Krejčíř, Tonda Běla.“

Pohlédl na mě.

„Všichni tihle lidé jsou mrtví – a ani jednu z těch vražd policie neobjasnila. Ani jednu.“

Doslova do klávesnice bušil.

21

Nejdivočejší a nejkrvavější mafiánskou přestřelku v dějinách metropole zapříčinily zejména tyto faktory: náhoda, vedro, únava, společenská neomalenost, předsudky, zkreslené vnímání světa, pokřivené chápání pojmu mužská čest, prchlivost, nemístný fatalismus, adrenalin a testosteron. Že se Andrej Vorljakov a jeho pravá ruka Sergej Vozněckij zvaný Leipzig (tuto přezdívku obdržel poté, kdy měl odjet za jistým drogovým obchodem do rakouského Lince, a místo toho přijel do německého Lipska) rozhodli poobědvat v populárním Kogu ve Slovanském domě, to jest ve stejné restauraci, kterou Mord doporučil Chorvatům, byla nešťastná náhoda – stejně jako fakt, že ve chvíli, kdy obě skupinky dorazily, byly všechny stoly zcela obsazené. To, že mladý Bortul (zmožený městským vedrem a současně povzbuzen domácím prostředím mediteránské restaurace a převahou číšníků-krajanů) onu mafiánsky vyhlížející dvojici Rusů, kteří je při čekání na stůl nevybíravě předběhli, anglicky označil za zkurvené bolševiky, byla zbytečná prchlivost.

Dle hrstky svědků, kteří se později odvážili vypovídat, kontroval Sergej zvaný Leipzig zasranými chorvatskými fašisty.

To už bylo moc na Mira, který si odplivl na Andrejovy černé polobotky (jakási Američanka pobouřeně protestovala).

„Pizduni!“ ulevil si.

Sergej mu plivnutí oplatil.

„Idite v chuj!“ sykl.

Navzdory jazykové bariéře obě strany chápaly, že vyřčená slova patrně nejsou komplimenty. Vzájemně se fixovaly pohledy.

„Fuck you!“ oznámil Míro Sergejovi, aby nebylo pochyb.

Do Rusovy tváře se nahrnula zpěněná slovanská krev.

„Fuck you!“ zvýšil hlas.

Cinkání příborů definitivně ustalo; konverzace u stolů rovněž. Bortul přiblížil svůj obličej k Andrejově tváři tak těsně, že mohl vidět každý ucpaný pór.

„Fuck you, motherfucker!“

Takovou potupu hlavy ruské mafie Leipzig neunesl a z nejbližšího stolu, kde dvěma zděšeným japonským turistům stydly škampi na buzaru a doráda, popadl nůž na máslo a vrazil ho Bortulovi do oka.

Miro vytasil pistoli a střelil Leipziga do krční tepny (původně mířil doprostřed čela).

Následovalo celkem devatenáct výstřelů.

V ojedinělých pauzách mezi nimi bylo slyšet ječení, padání židlí, převracení stolů a tříštění skla.

Na konci přestřelky leželo na podlaze šest mrtvých těl: všichni tři Chorvati, oba Rusové a více než kilový humr.

Humr byl z Thajska.

22

Pochůzkář se pokoušel před nadcházející noční službou odpoledne alespoň trochu prospat, ale byl příliš rozčilený, než aby se mu podařilo usnout – a to spal v noci na dnešek všeho všudy čtyři hodiny.

Když se po půlnoci vrátil z tajné mise do ulice Brodského, doslova překypoval radostí. Při vyháčkování dveří škodovky si sice nepočínal dvakrát zručně, ale nakonec se věc podařila a on se na vlastní oči přesvědčil, že figurka psíka skutečně obsahuje kameru, a v kufru objevil videonahrávač; dokonce se odvážil celé to důmyslné zařízení nafotit na mobil, přestože tím riskoval, že blesk fotoaparátu připoutá nežádoucí pozornost. Díky světlu pouliční lampy udělal i dva poměrně slušné snímky, z nichž bylo dostatečně patrné, že kamera zabírá bydliště bývalé starostky Šorfové.

Během dne však jeho spokojenost postupně vyprchala a vystřídala ji podivná nerozhodnost. Jak má se snímky, které jsou přímým důkazem novinových spekulací o sledování politiků na Praze 11, naložit? Komu je má ukázat?

Až příliš dobře si vzpomínal, co se stalo, když mu místostarosta Valounek přejel jaguárem nohy: nic. Byl to naopak on, Radek Staněk, kdo se po oznámení incidentu dostal do potíží.

Trestní oznámení, které na Místostarostu podal, bylo odloženo. Novinář Alexandr Lounský o celé kauze napsal dva články, ale ani ty Pochůzkáři nepomohly dovolat se spravedlnosti.

Co by v podobné situaci udělal Frank Serpico?

Radek Staněk se tou otázkou ještě chvíli trápil – a potom usnul.

23

Ministr vnitra Stanislav Langross se zprávu o krvavých jatkách ve Slovanském domě dozvěděl jako první; o čtrnáct minut později už seděl v kanceláři náměstka ministra obrany.

Šesták ani vteřinu nepřipouštěl, že by mohlo jít o náhodu.

Byl chorobně bledý a pleš se mu zpoceně leskla.

„Na náhody jsem dávno přestal věřit!“

Podívali se na sebe.

„Vůbec nechápu, co to znamená,“ šeptal zdrceně Ministr.

„Já ti řeknu, co to znamená!“ vyjekl Náměstek. „Mord nám právě vyhlásil válku! Tohle to znamená!“

„Tomu nevěřím. Proč by to dělal?“

Náměstek byl příliš rozčilený na to, aby dodržoval zbytky protokolární zdvořilosti.

„Kurva, nebuď blbej, Stando! No proč asi?! Protože chce kurva to kompro!“

Zděšení Ministra bylo větší než dotčenost.

„Dej si dvě a dvě dohromady. Komu patří Kogo?“

Tohle si Ministr až dosud nespojil.

„Švýcarovi,“ hlesl.

„No tak vidíš! Copak to nepasuje jako prdel na hrnec?!“

24

Boris Vítek se o smrtící přestřelce pěti mafiánů v restauraci Kogo dozvěděl ve vířivce hotelu Chateau Mcely (společnost mu dělala nová firemní recepční). Uznale hvízdl a přesunul chodidla nad vodní trysku ve dně vířivky. Tak radikální boj o dominantní postavení na trhu jej upřímně šokoval – ale současně cítil cosi jako profesionální respekt. Pokud ve svém dopoledním projevu k zaměstnancům označoval obchodní politiku LBA za drsnou a agresivní, pak po téhle zprávě to začínal vidět v trochu jiném světle. Vražda, to je jiná liga než sledování a odposlechy, říkal si. Podobné krajní metody, jako je fyzická likvidace konkurenta, se samozřejmě nemusí každému líbit, každý to nemusí schvalovat – ale nikdo to nemůže přehlédnout, uvažoval. Věděl, že s tímhle extrémním názorem bohužel zatím nelze na veřejnost, ale nemohl si pomoci, za brutalitou těch vražd byla marketingová genialita.

Samozřejmě je to společensky škodlivé jednání, nicméně výchozí pozice pro obchodování všech Rusů i Chorvatů v Praze bude teď neskonale silnější než kdykoli dřív. Klobouk dolů, říkal si Borisek, zatímco nahá recepční mu jemně masírovala ramena a šíji.

Člověk se stále učí.

25

„Sotva o dvě ulice dál je Albert. Odhaduju, že vzdušnou čarou to není ani dvě stě metrů.“

Dárek Balík se skrze mezeru v žaluziích snaží dohlédnout směrem, kterým jeho dcera ukazuje.

„Včera jsem tam došla za dvě minuty. Když půjdete hodně pomalu, bude vám to trvat tři minuty.“

A potom to Svědek uvidí: na protější straně chodníku, sotva deset metrů od vchodu, parkuje rolls-royce. Kolik lidí, kteří bydlí v paneláku na Jižním Městě, vlastní rolls-royce? říká si.

Lev, který loví, řve.

Napije se rovnou z lahve. Víno mu stéká na košili od Vietnamců. V žaludku se mu převrhl sud s kyselinou. Přímo fyzicky cítí, jak se v jeho útrobách cosi utrhlo. Možná krvácí. Běží na záchod a zvrací.

„Únik do nemoci!“ volá Diana.

Vrátí se z koupelny bílý jako stěna, ale ona přesto trvá na tom, že na nákup půjde on.

„Čekají na mě,“ šeptá. „Zabijí mě.“

„A co když čekaj na mě? Co když je v tom autě ten jednooký Rus?“

Její biologický otec se předkloní a chytí se za břicho.

„Nemůžu jít! Nemůžu!“

„Vážně to nebudu tahat já! Potřebujeme mraky jídla! Potřebujeme doslova válečný zásoby – kdo ví, jak dlouho kvůli vám v tyhle zemljance budeme!“

Ano, mstí se mu, uvědomuje si Diana. Je krutá, když ho nechá jít nakoupit v tomhle stavu, říká si – ale ani tak ze svého požadavku neustoupí. Mstí se mu za těch deset let bez jediného telefonátu. Mstí se mu za těch deset let bez jediné pohlednice z Toskánska nebo z Dubaje.

Deset let nezavolal své jediné dceři, protože hrál golf.

„Tady máte tužku a papír a pište si!“

Dárek Balík poslechne. Nic jiného mu nezbývá. Ruka se mu třese jako ještě nikdy.

„Chleba, toastovej chleba, brambory, špagety, olivovej olej, plechovkový rajčata, česnek, cibule, rýže, trvanlivý mlíko, bílý jogurty, cereálie, müsli, vejce, máslo, sýry, uzený losos, šunka, pršut, mozzarella, kuskus,“ diktuje mu Diana nemilosrdně.

„Mraženej špenát, mražená zelenina, filé, chlazený kuře. Mletý maso!“

Nestačí to zapisovat, většinou stihne jen polovinu slova:

Bram mléko tr cere

Vážně to skončí takhle? říká si.

Vážně budou tohle její poslední slova?

26

Cestou na parkoviště před fotbalovým stadionem si Plukovník nenápadně prohlédl svou ženu. Slušelo jí to. Začala cvičit zumbu a za půl roku shodila tři kila.

„Letos jsme patrně bez dovolený,“ musel jí před chvílí říct.

„Nemám na to.“

Kdyby měl vybrat pět vět, které chlapovi nejvíc seberou sebevědomí, byla by tahle na jednom z předních míst. Cítil se ponížený a zahanbený. To postavení mimo službu samozřejmě nebyla jeho vina, nic neudělal špatně, naopak – a přesto se styděl.

Dvacet procent platu, z toho nezaplatí ani týden na Šumavě.

„To nevadí,“ pravila jeho žena. „Uděláme si dovolenou doma.“

Miloval ji. Holka do nepohody. Pocítil jakousi smířenou radost, skoro dojetí. Vzal ji kolem ramen, dokonce se o ni nepatrně opřel. Dnešní trénink mu dal pořádně zabrat. Stiskl dálkové ovládání a světlemodrá octavia na něho zamrkala. Ještě že mu ti hajzlové zkorumpovaní nechali aspoň auto, pomyslel si.

Projel jím podobný úlek, jako když se jednou v osmnácti ráno vzbudil, pohlédl na hodinky a zjistil, že zaspal maturitní písemku z češtiny.

To auto.

Odebrali mu pistoli, kartu ke vstupu i služební průkaz – jak to, že mu nechali služební auto?!

Současně si poprvé uvědomil, kde ho zastavili a kde mu podstrčili do kufru zbraň: mimo jeho obvyklou trasu. V příští vteřině si vybavil, jak se Luděk na Zbraslavi ploužil parkovištěm. Zdvihl ruce nad volant, jako kdyby se jej štítil dotknout.

Nebo jako kdyby byl potřený nějakou neviditelnou žíravinou.

Manželka ho polekaně pozorovala. Vystoupil, poklekl k levému přednímu kolu a šátral rukou ve špíně pod blatníkem.

Když se jeho prsty dotkly čipu, necítil žádné překvapení. Magnet byl tak silný, že musel vynaložit značnou sílu, aby čip od plechu odtrhl.

Potom přišel další úlek.

Bylo to jako druhá vlna zemětřesení, následující těsně po té první.

Sekundární exploze – tohle znal ze školení pyrotechniků.

Čili vědí, kam Balíka odvezl.

Telefon tasil jako zbraň. Jeho pohyby byly přesné a rychlé: zmáčkl zelené tlačítko, přešel na přijaté hovory a po třech vteřinách v seznamu odklikl hledané slovo.

MAKLÉŘKA.

V duchu ji zapřísahal, ať to zdvihne.

„Já vás zdravím, pane plukovníku,“ oslovila ho téměř koketně.

„Musíte okamžitě opustit ten byt,“ sdělil jí nekompromisně. „Pojedu vám naproti.“

Na druhé straně linky se rozhostilo ticho. Plukovník přemýšlel. Byl daleko, cesta na Chodov mu zabere minimálně dvacet, pětadvacet minut. Hruška bydlel blíž. Jen doufal, že bude na příjmu.

„Ale,“ namítla nesměle.

Rezolutně ji přerušil.

„Žádná ale, Diano. Okamžitě se oba sbalte. Do pěti minut vám tam pošlu spolehlivého člověka. Pětkrát zatroubí. Ještě raději zavolám, v jakém přijede autě.“

„Ale on… otec…“

Zajíkla se. Slyšel v jejím hlase vinu – a strach.

„…šel nakoupit.“

ČTVRTEK

.

1

Recepční se šla osprchovat. Borisek si z široké postele ve svatebním apartmá Chateau Mcely kriticky prohlédl její nahý zadek a potom na hodinkách zkontroloval čas: osm. Sáhl po dálkovém ovládání a pustil si ČT 24.

Záběry nočního města. Sídliště. Modré majáčky policejních vozů. Ulice Brodského, přečetl si na červené ceduli, kterou kamera ukázala v detailu. Chodov. Praha 11. Zpozorněl.

Jako vždy v podobných situacích zdvihl ukazováček levé ruky.

Oči nespouštěl z obrazovky. Uslyšel hlučné otvírání sprchového koutu. Zesílil zvuk. Kamera zabrala vchod do domu – jakémukoli přístupu bránili přítomní policisté a široká červenobílá páska. Tenhle panelákový vchod už viděl, uvědomil si Borisek. Jeho podezření rostlo. Snažil se zahlédnout popisné číslo.

„Policejní prezident uvalil na případ přísné informační embargo, avšak podle informací, které nám pod podmínkou zachování anonymity sdělil jeden z vyšetřovatelů, se skutečně jednalo o sebevraždu,“ hlásila reportérka do mikrofonu s logem televize. „Protože se jednalo o známého lobbistu, který byl podezřelý z řady podvodů, daňových úniků a manipulace s veřejnými zakázkami, převzala případ protikorupční policie.“

Číslo popisné 8.

Borisek se vymrštil, vyskočil z postele a vrhl se po mobilu.

Troníček, naťukal do okna vyhledávání kontaktů. Než detektiv telefon zdvihl, zazvonil celkem pětkrát.

„Okamžitě jeď pro záznam v ulici Brodského.“

Ticho bylo podezřele dlouhé.

„To bude problém,“ promluvil konečně Troníček. „Šéfe, já už tam byl.“

Překvapení Boriska bylo nehrané.

„Ty už jsi tam byl? Kdy?“

„V noci.“

„V noci?!“

„Jo. Viděl jsem to v nočních zprávách.“

„A v čem je teda problém?“ otázal se Borisek blazeované, přestože tušil, jaké odpovědi se mu dostane. „Máš to?“

Nemýlil se.

„Ne. Nic tam nebylo,“ oznámil mu detektiv zkroušeně.

„Někdo to ukrad.“

2

Primátor nevěděl.

Bylo čtvrt na devět a opravdu bylo třeba, aby konečně vylezl z koupelny, opustil svou vokovickou vilu a odešel do práce; manželka mu ostatně dvakrát říkala totéž. Jenže on se prostě nedokázal rozhodnout mezi manžetovými knoflíčky ALO Las Vegas (105 800 Kč), zdobenými brilianty a modrými safíry, a decentnějšími i levnějšími knoflíčky Solitér (36 600 Kč), na nichž převažovalo bílé zlato, a lépe se tak hodily k jeho dnešním hodinkám Rolex Oyster Perpetual GMT-Master II.

Nerozuměl tomu: ještě před chvílí to vypadalo, že je definitivně rozhodnutý pro knoflíčky Solitér (dokonce to patřičně autoritativním hlasem oznámil manželce a dětem), ale uplynuly pouhé dvě minuty a dával jednoznačně přednost modelu Las Vegas. V tom případě by si ovšem musel vzít úplně jiné hodinky, uvažoval. Jenomže které? Tahle strašlivá nerozhodnost ho skličovala. Připomnělo mu to smutnou kauzu Národní knihovny: Kaplického originální návrh se mu zpočátku upřímně líbil, ale po delším rozhovoru s Mordem a po veřejném vyjádření prezidenta mu bůhvíproč začal připomínat zelený chrchel.

Nechápal to.

Nakonec si vzal knoflíčky Solitér, ale jistý si nebyl.

3

Sedm statečných a já, napadlo Alexandra Lounského zvaného Saša, když přítomné spočítal.

Spád událostí nabral vskutku westernové tempo.

Kromě něj a Šéfredaktora seděli u velkého kulatého stolu v Robertově kanceláři Plukovník, detektiv Hruška, policista Radek Staněk, jeho kolegyně Zuzana, Marek Konwicki a Diana. Bylo krátce po půl deváté ráno a všichni vypadali nevyspale; makléřka měla navíc zarudlé oči a napuchlý nos (smrt jejího biologického otce ji samozřejmě rozrušila, ale slzy se dle očekávání nedostavily; plakat začala k vlastnímu překvapení za úsvitu, když si do Markova DVD přehrávače poněkud neprozíravě založila ono nepopsané stříbrné CD a uslyšela hudbu z Čajkovského Labutího jezera). Na stole stálo několik šálků, cukřenka, termoska s kávou, osm lahví minerálky, videokazeta a figurka plyšového psíka bez očí. Nejvíc otázek Radku Staňkovi pochopitelně kladl Plukovník, ale občas se zeptal i Saša a detektiv Hruška.

„Takže si to zrekapitulujme, praporčíku,“ řekl Plukovník.

„V úterý jste si během služby všiml podivných očí plyšového psíka v bílé Škodě 120 v ulici Brodského.“

„Ano. Někdo mu ty oči vyndal, a ještě nožem zvětšil oční důlky.“

„A protože jste v novinách četl články o zastrašování politiků a občanských aktivistů na Praze 11 – dokonce jste si ty články vystřihl – a protože jste věděl, že inkriminovaná škodovka parkuje před vchodem paneláku, kde bydlí bývalá starostka Šorfová, vydal jste se předevčírem v noci přesvědčit, jestli v sobě psík náhodou neskrývá kameru.“

„Ano.“

„Vyháčkoval jste dveře drátem, který jste si za tím účelem přinesl s sebou, a vaše podezření se potvrdilo. Celé to důmyslné zařízení jste nafotil a vrátil se domů,“ pokračoval Plukovník.

„Ano.“

Krátké pípnutí ohlásilo Plukovníkovi příchod sms zprávy.

Přečetl si ji: Uz o tobe vime všecko. Teď ti zacnou kruty casy, elitni policisto. Beze slova vrátil mobil do kapsy.

„Včera jste celý den přemýšlel, jak s tím odhalením naložit.

Uvažoval jste, že půjdete tady za panem Lounským, s nímž jste před časem dělal rozhovor o tom incidentu s místostarostou Valounkem. Pan Lounský na vás dle vašich slov tenkrát udělal dobrý dojem.“

„Ano.“

„Ale nepodnikl jste nic,“ konstatoval Hruška.

Hodnej a zlej polda, napadlo Sašu okamžitě. Pochůzkář poprvé upadl do rozpaků.

„Musel jsem vyháčkovat to auto – to není legální, že? Potřeboval jsem se nejdřív s někým poradit.“

„Tady s kolegyní Zuzanou,“ řekl Plukovník.

„Ano.“

„Zřejmě na vás udělala dobrý dojem,“ pravil s kamennou tváří Hruška.

„Ano, udělala,“ opáčil Radek Staněk vzdorně.

Zuzana se na něho usmála.

„Můj bývalý manžel byl policista,“ promluvila. „Toho času je ve výkonu trestu. Rozvedla jsem se s ním, protože…“

Zjevně hledala slova, která by nezněla příliš vzletně.

„Protože máš určitý zásady,“ pomohl jí Pochůzkář. „A já mám taky určitý zásady. Jsou věci, přes který nejede vlak.

Tečka.“

„To víme – že máte jistý zásady,“ ujistil ho Saša.

„No a během včerejší noční služby jste chtěl tady paní Zuzaně tu podivnou figurku psíka se zabudovanou kamerou ukázat,“ navázal Plukovník. „Jenže když jste před osmou přišli do služby, dozvěděli jste se od dozorčího o oběšenci v ulici Brodského.“

„Ano.“

Bylo to téměř dětinské, ale bylo to tak: Saša stále nemohl uvěřit, že člověk, s nímž ještě včera hovořil, je mrtvý. S tebou stojím a s tebou padám, řekl kdysi Dárku Balíkovi tehdejší premiér. Diana vydala potlačovaný vzlyk. Marek Konwicki ji ostýchavě vzal kolem ramen a ona mu na chvíli přitiskla tvář na rameno. Plukovník semkl rty.

„Omlouvám se.“

Znovu se obrátil k Pochůzkáři a jeho kolegyni.

„Takže když jste tam dorazili, už tam úřadovala mordparta.“

„Mordparta tam byla ještě před mým příjezdem,“ sdělil Plukovníkovi Hruška. „Trvalo mi to nakonec půl hodiny. Na Jižní spojce byla bouračka.“

Plukovník ukázal na psíka a videokazetu.

„A v noci jste se tam vrátili a ukradli to. Viděli jste tu nahrávku?“

„Ne. Bál jsem se, že bych ten záznam mohl třeba nějak poškodit.“

„Takže jste v sedm ráno zavolal tady Sašovi a hned po službě jste vyrazili sem?“

„Ano,“ pronesli Radek a Zuzana jednohlasně.

Plukovník se poprvé toho rána pousmál.

„No tak fajn. Tak si to pustíme.“

4

I tentokrát sedí příbramský šéf na lavici zády ke zdi.

I dnes má na sobě černý kožený kabát (stejný, jaký navzdory teplému letnímu počasí nesvlékl ani Ras). Černá opakovací brokovnice Remington 870 Express s krátkou hlavní leží jako vždy na prázdné židli v čele stolu – tak, aby ji měl Šéf v případě potřeby po pravé ruce. V té nyní drží přeložený list papíru formátu A4, plný zahnědlých šmouh, o jejichž původu nemá nikdo z přítomných mužů nejmenších pochyb: je to zaschlá krev.

„Kde je Chemik?“ chce vědět.

„Nechal jsem ho v autě.“

„Včera taky?“

„Včera taky.“

Šéf papír štítivě rozloží.

„Oznámení o domovní schůzi nájemníků domu číslo osm,“ přečte.

„Na druhý straně,“ říká Ras.

Šéf list otočí.

„Ka-ste-lo-dy-ve-cá-no?“ slabikuje nahlas. „Co je to za píčovinu?“

Ras pokrčí rameny.

„Takhle mi to nadiktoval.“

„Proč ti to nenapsal sám?“

Ras se nadechne.

„Nemoh psát, Šéfe. Tak dobře na tom nebyl.“

Šéf se nesouhlasně ušklíbne.

„Takhle jste to chtěl, Šéfe,“ připomene mu Ras. „Aby to byl vzkaz“

„Ale dyk jo. Kastelodivecáno. Udělal si z tebe prdel.“

Rasovy oči ztvrdnou.

„Nebyl ve stavu, kdy by si moh ze mě dělat prdel, Šéfe. To mi můžete věřit.“

Šéf vypadá, že to Rasovi skutečně věří. Podá papír Luďkovi. Bývalý detektiv studuje Rasovo kostrbaté písmo.

„Je to prej zámek v Itálii. Je tam vinařství,“ sděluje jim Ras.

„Má tam uložený vína. Je to v dřevěný truhle.“

„V truhle, jo? Jako pirátskej poklad, jo?“

Ras na to neřekne nic.

„Castello,“ pochopí Luděk. „Castello di Vezano? Zkoušels to dát do Googlu?“

Ras na něj dlouze hledí.

„Ras nepoužívá Google,“ vysvětlí Luďkovi Šéf. „Je ze starý školy, viď, Rasi?“

Ras přikývne. Luděk vytáhne mobilní telefon a cosi píše.

Čeká. Vrtí hlavou. Píše. Obrátí k nim velký diplej: Castello di Verrazzano. Ras vidí barevnou fotografii, která se neustále mění: nějaký hrad či zámek, láhev vína, zahrada s cypřiši, kresba vousatého muže v brnění. A tak pořád dokola. Text je italsky. Luděk zadá jakýsi pokyn a celá stránka je náhle v češtině.

„Zámek je pozdně renesanční stavba věže kolem jedenáctého století. Slavný sklep stále se drží své víno a je to místo lákadlem pro návštěvníky,“ čte pomalu Luděk. „Překládá to počítač,“ dodá.

„No vida,“ říká spokojeně Šéf. „Tak to asi máme, ne?“

5

Letní modř oblohy nad Letnou ve čtvrtek ráno nenarušoval jediný mráček, ale o mysli ministra vnitra se rozhodně nedalo říci totéž. Uvědomoval si, že divoký proud událostí, který jej včera strhl, ještě zdaleka nemá pod kontrolou: hlavní problém byl sice už naštěstí odstraněn a bezpečí písčité mělčiny bylo v dohledu, jenže stále se mohl v příštím okamžiku roztříštit o skálu.

Nesměl polevit v ostražitosti.

Do stříbrnočerné krabičky připojené žlutým drátem k telefonu zasunul USB flash disk se šifrovacím klíčem, počkal na signál Ready, zvedl sluchátko a stiskl příslušné číslo zrychlené volby.

„Standíku, kamaráde,“ hlesl Náměstek unaveně.

Ministr Langross si představil jeho zpocenou pleš.

„Tak už jsi to slyšel, předpokládám?“

„Slyšel, slyšel. V kolik ho našli?“

Ministr věděl, že tohle není otázka, která Náměstka zajímá nejvíc. Zřejmě nemá odvahu se zeptat.

„Hned. Nějaká bába si všimla krve. Tý tam prej bylo dost.“

„To jsou věci, co?“

Krouží kolem toho jako vosa nad tureckým medem, pomyslel si Ministr.

„To teda. Šest mrtvol za jediný vodpoledne! Tady je to teď zajímavý. V Kongresový to v noci byla hotová Rhapsody in Blue… Nestačím, ty vole, kupovat žárovky do majáčků.“

Náměstek se nervózně zasmál.

„To si dokážu představit. Kdo na tom dělá?“

Tohle byla sice důležitá, ale pořád ne ta nejdůležitější otázka.

„Včera mordparta, ale dneska ráno jim to sebrala protikorupční. To mám ošetřený.“

„Dobrý.“

Ministr vnitra se rozhodl Šestáka dále netrápit.

„Mám tu adresu.“

Citlivý mikrofon snadno zachytil Náměstkův úlevný vzdech.

„Pánbůh zaplať!“

„Dobrej nápad. Proč ho ještě nemáme na pay listu?“

„Vole! Tak kde to je?“

„Toskánsko.“

„Toskánsko?!“

„Jo. Je to stopro.“

Náměstek tu informaci nějakou dobu vstřebával.

„No, nakonec lepší než třeba Zadar, ne?“

„To mi povídej.“

Slovo Zadar Ministrovi okamžitě připomnělo včerejší masakr v Kogu. Vsadil by se, že Náměstek, který ze zabití Rusů stále vinil Morda, si v tuto chvíli představuje totéž: střepy a příbory v metrových kalužích zasychající krve.

„Má to logiku. Má v Toskánsku vilu. Teda měl.“

„To jo,“ uznal Náměstek.

„Pošlu tam toho novýho.“

„Co nejdřív, prosím tě.“

„Hned jak dodělá ten Orlík,“ připomněl Náměstkovi Ministr.

6

Zatím to byl jeden z nejnudnějších filmů, které kdy Saša viděl, ale obraz byl překvapivě kvalitní. Dlouhé minuty se nedělo vůbec nic. Hodiny v rohu obrazovky ukazovaly 15.09. Saša nechápal, proč Plukovník nebo Hruška záznam neposunou do předpokládané doby Balíkovy smrti a proč se všichni musí tak dlouho dívat na panelákový vchod. Ve dveřích se objevila postarší žena táhnoucí pojízdnou nákupní tašku; ve volné ruce držela stoh reklamních letáků, které zahodila do popelnice před domem. Není malých rolí, pomyslel si kysele Saša. Důchodkyně zmizela ze záběru – a zase se dlouho nedělo nic. Alexandr Lounský nebyl žádný expert na videotechniku, ale bezpečně věděl, že záznam posunout jde. Plukovník vycítil jeho netrpělivost.

„Vydrž,“ požádal ho, aniž spustil oči z monitoru.

Stejně jako Hruška i oba pochůzkáři vypadal napjatě.

Bůhví co na těch stále stejných záběrech zkoumali. Dokonce i Marek Konwicki se tvářil zaujatě. Diana se jako jediná z přítomných nedívala na obrazovku, nýbrž ven z okna, do slunečného dne. Saša to chápal.

„Dobrý,“ pokynul Plukovník Hruškovi. „Tak to posuň.“

Detektiv k Sašově nelibosti zvolil pouze osminásobnou rychlost přehrávky: viděli matku se sportovním kočárkem, další nakupující důchodkyni a čtyřčlennou rodinu s mnoha zavazadly, bezpochyby odjíždějící na dovolenou. Hruška zkontroloval aktuální čas záznamu a vrátil se k běžné rychlosti přehrávání. Po dobré čtvrthodině se ve vchodu paneláku číslo 8 objevila postava, kterou Saša ihned poznal.

„A teď se modleme,“ řekl Hruška a zpomalil přehrávání.

Dárek Balík bůhvíproč zůstal stát. V ruce držel dvě žlutomodré igelitky s logem řetězce Albert. Diana se hlasitě vysmrkala.

Do záběru kamery se dostala postava vysokého muže v černém kabátě.

Plukovník a Hruška na sebe pohlédli.

„Ras,“ řekl Saša.

Obrovský muž v černém kabátě zatlačil Darka Balíka nazpět do domu.

Prosklené dveře se za nimi zavřely.

7

Mord pozoroval racky, labutě a projíždějící veslaře. Nebe bylo modré, trávník sytě zelený a ubrusy zářivě bílé – jenomže tím dnes veškerá dopolední pohoda ve Žlutých lázních končila.

„Takže ten záznam někdo ukrad?!“

„I kameru. Přehrávač tam kupodivu nechali.“

„Kupodivu?“ zvolal Mord posměšně. „Mě teda nijak nepřekvapuje, že tam to laciný video nechali, Borisku! Tohle kurva nebyli žádný kreténi, co kradou autorádia!“

„To asi ne,“ uznal Borisek.

„To asi ne!“ zopakoval po něm Mord (dokonce napodobil jeho pisklavý hlas). „Jasně že ne! Tohle byl nabeton někdo, kdo šel po tom záznamu. Ten, co voddělal Balíka.“

Borisek to neviděl tak jednoznačně, ale radši mlčel.

„Jak kurva věděli, že tam ta komora je?!“

Ani Borisek na tu otázku neznal odpověď. Tohle puzzle mělo nejmíň sto dílků – a příliš jich chybělo.

„Někdo po mně jde,“ konstatoval ponuře Mord. „Nejdřív ta veřejná poprava Chorvatů, pak oběsej Balíka a nakonec se dozvídám tohle… To nemůže bejt náhoda.“

Borisek nic neříkal.

„Určitě z toho hajzla dostali, kde to schoval. A možná už to kompro maj,“ uvažoval Mord nahlas. „A čert ví, co tam je na nás.“

Pojede někam na golf, uvažoval. Třeba do Dubaje. Potřebuje si odpočinout.

„Stáhnem se do zákopů,“ rozhodl. „Bitvu jsme prohráli, ale válka ještě neskončila.“

„To rozhodně ne,“ souhlasil opatrně Borisek.

„Naše doba teprve přijde, uvidíš.“

Borisek o tom vůbec nepochyboval.

8

Jako pokaždé po vraždě se Ras jde projít.

Potřebuje si vyčistit hlavu. Není jenom stroj, říká si. Taky je jenom člověk. Má jenom jedny nervy.

Hladina Orlíku je klidná. Dopolední slunce už začíná připalovat, ale vysoké smrky lemující úzkou rozbitou asfaltku poskytují Rasovi příjemný stín. U vily číslo devět stojí mercedes se čtyřmi čtyřkami na poznávací značce. Na kapotě je logo Diamond Race. Ras jde dál. Proti automobilovým závodům nic nemá, ale pořádat je na evropských dálnicích za plného provozu považuje za šílenství. Jde dál, stoupá do kopce k bývalé Husákově rezidenci. Okna jsou vymlácená, parketové podlahy zkroucené vlhkem, mramorová dlažba prorostlá trávou. Ras zná smutnou historii každé zdejší vily. Ví, ve které drželi Albánci Konečného, dokud Krejčířovi nepodepsal bianco směnky. Ví, kde rozstříleli Šebestu. A tak dále. Padne na něho smutek. Rozhodne se vrátit.

Na příjezdové cestě ke své chatce spatří bílou dodávku.

Podobnou viděl už dvakrát na dvoře u Šéfa: minule a dneska ráno. Z pootevřených nakládacích dveří trčí několik zrezivělých lešenářských trubek s červeným praporkem na konci. Nejspíš to bude ta samá. Že by se tu konečně začaly věci opravovat? pomyslí si.

Přemýšlí. Nic ho nenapadá.

Kdyby po něm šli, věděl by to jako první.

9

Hruška opatrně vyjmul kazetu z přehrávače.

Za normální situace by ta nahrávka představovala klíčový důkaz, věděl Plukovník. Jenomže v normální situaci se rozhodně nenacházeli. Včera bylo v hlavním městě za bílého dne zavražděno šest lidí, ale Plukovník by se vsadil, že i tyhle vraždy budou zameteny pod koberec. K normálním demokratickým poměrům měl momentálně tenhle stát zatraceně daleko. Vyhlédl z okna na Radlickou. Na střechách několika projíždějících aut se tyčila kola. Bílé Volvo XC 90 vezlo přívěs s člunem. Občané České republiky radostně odjíždějí na dovolenou.

„Mordpartě ten případ nejpozději zítra vezmou – jestli jim to náhodou už nevzali,“ konstatoval. „Dostane to protikorupční a ta nahrávku – pokud ji bude mít – zničí.“

Policista Radek Staněk, jeho kolegyně Zuzana, Marek Konwicki, Alexandr Lounský i šéfredaktor MF DNES mlčeli.

Nikoli tak Diana.

„Zničí?!“ vyjekla. „Oni zničí hlavní důkaz proti vrahovi?“

Plukovník přitakal.

„To je nabeton,“ řekl Hruška.

„Moment,“ promluvil Marek Konwicki a zdvihl obvázanou ruku. „Pokud protikorupční policie nahrávku zničí, bude to znamenat, že je v jejím zájmu pachatele krýt. Proč by chtěli krýt vraha?“

Plukovník sice vytušil, že mladík chce podpořit Dianu, ale i tak byla jeho naivita skoro neodpustitelná.

„Protože jde o nájemnýho vraha,“ vysvětlil Sporťákovi Saša. „A pokud bude zatčen, je tu pro objednatele vraždy riziko, že je vyzradí.“

„Objednatele vraždy?!“ zvolala Diana. „Kde to jsme?!“

„V Čechách,“ odpověděl Radek Staněk.

„Zadavatelé vraždy jsou si toho rizika vědomi,“ pokračoval Saša. „Často jej eliminují tak, že později nechají zabít i toho nájemnýho vraha.“

„Proč tedy nájemný vrah takovou zakázku přijme?“ nenechala se odbýt Diana. „Když ví, že je spojena s pravděpodobnou možností, že bude sám zabit?“

„Ras a jeho příbramský šéf se považují za vládce podsvětí.

Polosvěta, jak tomu říkají. Ras zkrátka věří, že kdyby se na něj něco chystalo, dozví se to jako první.“

„Ale to se možná plete,“ podotkl Plukovník.

„A kdo si objednal vraždu mého otce?“ zeptala se tiše Diana.

Plukovník viditelně zaváhal.

„Ani mnohem méně závažné obvinění nemůžete vznést bez potřebných důkazů,“ namítl opatrně.

Diana mu hleděla přímo do očí.

„Tak žádné obvinění nevyslovujte. Jenom si tipněte.“

Plukovník odmítavě zavrtěl hlavou.

„Viděli jste tu nahrávku,“ naléhala Diana. „Viděli jste vraha a víte, kdo to je. Rusové jsou mrtví. Kdo z podezřelých zbývá?

Kdo ještě měl motiv?“

„Ministr vnitra a náměstek ministra obrany Šesták, například,“ řekl Saša.

Radek Staněk otevřel ústa.

„Ministr vnitra?!“ hlesla Diana.

„To myslíte vážně?“ přidala se Zuzana.

„Ano,“ odvětil Saša pevně. „Na ně dva toho Dárek Balík věděl možná vůbec nejvíc. Atomová bomba, tak ty kompromitující materiály nazýval. Kvůli nim ho před smrtí mučili – proto tam byla ta krev. Chtěli z něj dostat, kde to má.“

Dostali to z něj? Na tuhle otázku nedokázal přestat myslet.

„Až takhle?“ připojil se k všeobecným pochybnostem Robert.

„Až takhle,“ odpověděl Plukovník. „Saša má bohužel pravdu.“

Jeho slova většinu přítomných bezmála paralyzovala. Pro nikoho nebylo zrovna lehké připustit, že žijí v zemi, kde si nejvyšší vládní činitelé objednávají vraždy.

První se vzpamatoval Robert.

„Co teda uděláme s tou nahrávkou?“ vrátil do hry zásadní otázku. „Kromě toho, že si uděláme pár kopií?“

Saša přemýšlel spolu s ostatními – a náhle dostal nápad.

Nebyl to rozhodně nápad ledajaký: projel jeho tělem s tak ohromující intenzitou, až si doslova fyzicky připomněl, jak se před pár lety na Šumavě omylem dotkl elektrického ohradníku. Jeho obličej výmluvně naznačoval, co se v jeho mysli právě událo.

„Tak povídej,“ vyzval ho s úsměvem Plukovník. „Co tě napadlo?“

„Zveřejníme, že tu nahrávku máme. Hned teď. Dáme to všem agenturám a zpravodajským serverům.“

Podle očekávání se netvářili nijak nadšeně, ale Saša věděl, že hlavní část jeho nápadu teprve přijde.

„Zveřejníme to?“ namítl Šéfredaktor. „Nepředáme to policii?“

„Které policii?“ ušklíbl se Hruška.

Saša využil Robertova zaváhání.

„Kauza zastrašování politiků a občanských aktivistů na Praze 11, o které jsme v minulých dnech referovali, získala nečekané pokračovaní a patrně ještě mnohem závažnější rozměr.

Redakci MF DNES se podařilo získat videozáznam skrytého nahrávacího zařízení, které bylo umístěno před bydlištěm bývalé starostky Marty Šorfové v ulici Brodského číslo popisné osm – to jest podivnou shodou okolností právě v místě údajné včerejší sebevraždy bývalého lobbisty Darka Balíka, jehož ministr vnitra Stanislav Langross v pondělí předčasně propustil z programu na ochranu svědků.“

Na Dianu i Marka Konwického ta pohotová improvizace očividně zapůsobila, ale Robert i nadále vypadal pochybovačně.

Alexandr Lounský přítomným vysvětlil druhou část svého nápadu.

Ohromení všech bylo tentokrát víc než uspokojivé.

„Pořád říkám, že bys měl bejt policajt,“ konstatoval Plukovník.

Saša se skromně usmíval.

„Dám vám kontakt na jednoho šikovnýho kluka. Říká se mu Maňas. Dělá tyhle věci patnáct let.“

Jeho podřízený už našel příslušné číslo a Saša si je opsal.

Než Hruška stihl vrátit telefon do pouzdra, začal vyzvánět.

Detektiv mlčky naslouchal. Jeho obličej prošel postřehnutelnou proměnou. Otázka v očích Plukovníka byla napsaná fontem velikosti 30.

„Zastřelili Rasa,“ oznámil všem Hruška, když zavěsil. „Vraha vašeho otce,“ připomněl Dianě.

„Kde a jak?“ chtěl vědět Plukovník.

„Na Orlíku. Jediná rána z velký dálky. Nejspíš upravená kulka, ale i tak to musel bejt výbornej střelec.“

V kanceláři se znovu rozhostilo ticho.

„Jednoho známe oba,“ prohodil jakoby pro sebe Plukovník.

„Ještě minulej tejden pracoval pro mě.“

Nikdo nevěděl, co na tu šokující informaci říct. Nejpohotovější byl Marek Konwicki.

„Tomu se ve sportovní branži říká přestup roku“ poznamenal.

Politika ho začínala bavit.

10

Byl to přesný zásah: jen tři centimetry od srdce. Speciálně upravená kulka narazila na knoflík Rasova koženého kabátu, který s sebou stáhla do těla. Strašlivou silou a rychlostí jej tlačila před sebou, takže v tkáních zůstával hluboký a mohutně krvácející kráter.

Ras byl na místě mrtvý.

Už nikdy v životě si nedá zmrzlinu v cukrárně Angelato.

Už nikdy nevezme žádnou ženu na Kanárské ostrovy.

Už nikdy v životě nikoho nezabije.

11

Diana náhle vstala.

„Můžu s tebou na chvíli mluvit?“ zeptala se přede všemi Marka Konwického.

Nečekala na odpověď a vyšla z kanceláře na chodbu. Sebevědomí krásných žen, pomyslel si Plukovník. Sporťák pohlédl na Šéfredaktora i na Sašu, pokrčil rameny a vyrazil za makléřkou. Rozhlížel se, ale nikde ji neviděl. Musel zajít až za roh.

Stála u automatu na kávu a cosi vyťukávala do klávesnice svého smartphonu. Čekal, až skončí. To spojení smutku a krásy v něm vyvolávalo závrať. Podívala se mu do očí.

„Naléhavě potřebuju někoho, komu můžu věřit.“

Samozřejmě to chápal, jen nevěděl, co na to říct.

„Nevěřím v tyhle zemi už nikomu.“

Marek přikývl. Ve světle předchozích informací měl takový názor svou logiku.

„Můžu ti věřit?“ zeptala se.

„Jo.“

Pozorovala ho.

„Chci, aby ta atomová bomba vybuchla. Vím, kde je. V Toskánsku.“

Zdvihl obočí. Vyložila si to jako zaváhání.

„Ty chceš žít v zemi, kde si ministr vnitra a náměstek ministra obrany objednávají vraždy?“

„Ne. Nechci.“

„Fajn. Přímo tam nic nelítá. Letíme přes Řím. V 11.50.“

Marek Konwicki se pokoušel všechny ty informace vstřebat. Rozhodně ji nechtěl zklamat. Zklamat Dianu bylo to poslední, co by si přál.

„To je za necelý dvě hodiny,“ poznamenal pouze.

„Pojedem rovnou na letiště. Letenky platím já.“

Marek sklouzl očima po svém oblečení: tričko, horolezecké kraťasy, páskové sandály.

„Přesně tohle se v Toskánsku nosí,“ pousmála se.

Blížil se Šéfredaktor. Marek Konwicki ve zraněné tváři cítil Dianin pohled. Rychle mu vyšel naproti.

„Tak já bych si to zdravotní volno teda vzal, šéfe,“ požádal ho rozpačitě.

Robert se přes jeho záda podíval na Dianu.

„Na tvým místě bych udělal totéž,“ pravil.

12

„Nikdo to nemoh vědět!“ opakoval Šestákovi ministr vnitra v salonku hotelu Hoffmeister. „Příbram nemohla vědět, že tam má LBA kameru!“

„Já ti řikal, že ten Borisek je vosina v prdeli!“ ječel nepříčetně Náměstek. „Ta LBA je všude! Do všeho strkaj nos a všechno poserou!“

Dýchal tak zprudka, až se mu zamlžily drátkové brýle.

Na prostřeném stole před nimi ležely dva otevřené notebooky; oba články zobrazené na monitorech (jeden na iDNES, druhý na Aktuálně.cz) pojednávaly o videozáznamu skrytého nahrávacího zařízení, které bylo umístěno před bydlištěm bývalé starostky Marty Šorfové v ulici Brodského čp. 8 – což je podivnou shodou okolností současně i místo včerejší údajné sebevraždy bývalého lobbisty Darka Balíka.

„Redakce má nahrávku k dispozici a v současné době ji analyzuje?“ křičel Šesták. „Analyzuje?! Co to maj doprdele co analyzovat? Co se tady kurva hraje za hry?!“

Míra Náměstkova rozčilení naznačovala, že ona metaforická kostka másla na jeho zpocené pleši je podstatně větší, než se Ministr původně domníval.

„Bůh ví,“ řekl opatrně Stanislav Langross.

Taková odpověď Náměstka samozřejmě neuspokojila.

„Jestli maj ty svině novinářský důkaz o spáchání trestnýho činu, musej ho přece podle zákona odevzdat polici, ne? Copak tohle není maření vyšetřování?!“

„Poradím se s právníkama.“

„Hovno! Na to není čas. Okamžitě tam pro to někoho pošlem!“

Ministr zbledl.

„Jak to myslíš – pošlem? Koho?“

„No messengera kurva asi ne, Stando!“ vybuchl znovu Náměstek. „Poslouchej, mám to vymyšlený.“

13

Plukovník odjel z redakce domů. Pokud se bude něco dít, uvidí to v televizi. Moc jiných zpravodajských možností teď neměl, pomyslel si trpce.

Odemkl, vypnul alarm a přezul se do pantoflí. V domě panovalo nezvyklé ticho. Žena byla v práci, děti ve škole.

Kdy naposledy byl v jedenáct dopoledne sám doma? přemítal. Chvíli se díval na sestřih utkání španělské ligy (český fotbal zásadně nesledoval, na to o něm věděl příliš) a potom si uvařil kávu. Ještě minulý týden by mu kafe vařila sekretářka, uvědomil si. Posadil se na lavici v kuchyni a zaposlouchal se do ticha bytu. Přemýšlel o pobodaných a pořezaných oběšencích, o speciálně upravených kulkách, které se na velkou vzdálenost trefí téměř přesně do srdce, a o nevybuchlých atomových bombách.

A o mnoha dalších věcech.

Po chvíli si bůhvíproč vybavil zarámovanou fotografii nad Dianiným kuchyňským stolem, na kterou se díval po celou dobu své úterní návštěvy: kopečky plné vinic, cypřiše a jakýsi zámek či hrad. Greve in Chianti. Vzpomněl si také na Svědkův karton s toskánskými víny.

Zapnul počítač, připojil se na internet a do Googlu zadal: Toskánsko, Greve. Po dvou minutách to našel. Byla to prakticky tatáž fotka. Castello di Verrazzano. Našel si to v mapě a potom zmenšil měřítko. Florencie byla jednoznačně nejblíž. Zavolal Hruškovi.

„Potřebuju seznam pasažérů všech odletů do Florencie.“

Hruška si odkašlal.

„Polda bez placky pátrá na vlastní pěst? V kolika filmech jsem tohle viděl?“

„A hoď sebou!“

14

Diana byla ještě dítě, když jí přišel na Moravu balík plný reklamních předmětů (s urážlivě krátkým otcovým dopisem): hrnečky, přívěsky na klíče, taštičky, cestovní budíčky, kapesní svítilny, nožíky, samozřejmě propisovačky – vše se jménem nějaké firmy. Byly v něm i velké kožené desky se stříbrným logem Českých drah, do nichž si Diana o mnoho let později, po návratu z Toskánska, uložila mapy, pohledy a prospekty; když je nyní v letadle otevřela (za těch deset roků to neudělala ani jednou), začaly se jí vynořovat vzpomínky, jejichž šíře a intenzita ji upřímně překvapily.

„Gallo Nero!“ pronesla užasle. „Černý kohout. Greve. Tady jsme dvakrát večeřeli.“

„Vypadá to dobře,“ řekl Marek neutrálně.

Na pravém obočí měl stále náplast.

„Uno spazio dove ogni colore, sapore e profumo sono stati pensati per farti staré meglio,“ přečetla mu téměř plynně.

Její italština mu připadala sexy – a ještě víc se mu líbilo, že se ho Diana při prohlížení letáčků dotýká nahým předloktím.

Musel být ovšem opatrný, neboť už pouhá představa, jak vstupuje za Dianou do hotelového pokoje, mu před chvílí přivodila viditelnou erekci. Jakékoli přemýšlení o tom, co ho v příštích hodinách a dnech čeká, si proto zakázal.

„Ty umíš italsky?“ zeptal se.

„Ne. Trochu. Troverete un ambiente tranquillo e riservato dove sarete nostri ospiti di riguardo!“

Restaurace sice vypadala na fotografiích vcelku útulně, ale jinak na ní Marek neshledával nic, co by vysvětlovalo podobné nadšení. Diana vzala do ruky jinou brožurku.

„Jé!“ zvolala radostně.

Nemohl z té nenápadné obálky vyčíst to, co ona: olivový háj plný rozkvetlých sedmikrásek, pergolu porostlou vínem a stolek s kamennou deskou. Vzpomněla si dokonce i na ten záhon kosatců. Viděla svého otce, jak nese dekantovací karafu a dvě čisté skleničky: v bílé lněné košili, opálený, rozesmátý.

Uličkou mezi sedadly prošla nazrzlá letuška a zkontrolovala, zda jsou připoutáni. Diana vyndala z kabelky balíček papírových kapesníků a vysmrkala se.

„Promiň,“ zamrkala zarudlýma očima.

Položila mu hlavu na široká ramena. Opatrně ji objal.

Vzbuzovala v něm starost, stesk a soucit.

Vzbuzovala v něm lásku.

15

Nebe nad Letnou bylo o tři odstíny světlejší než uniforma policejního prezidenta.

„To nebyla LBA?“ zeptal se překvapeně. „To nebyla jejich kamera?“

„Ne. To byla naše kamera,“ odpověděl Ministr neochvějně.

„To tam dala Zbraslav. Zbylo to tam po tom jejich POKRu.“

POKR byl speciální vyšetřovací tým, který založil Plukovník, a Ministr jej rozprášil.

„Myslel jsem, žes jim tyhle divočiny zakázal?“ namítl policejní prezident pochybovačně.

„Znáš je.“

Generálmajor přikývl – což Ministr zaznamenal s větším uspokojením než jindy. Musel uznat, že to, co vymyslel Šesták, je skvělý trik: nebudou existenci nahrávky popírat, ale naopak ji prezentují jako vlastní dílo.

„Každopádně tam to nahrávací zařízení dali a my se k tomu musíme postavit čelem. Nemůžeme dělat, že to neni naše práce nebo že ta nahrávka neexistuje.“

Policejní prezident se zatvářil poněkud překvapeně: postavit se k něčemu čelem, to nebyl Ministrův styl. Langross pohlédl na dvě velké stříbrné hvězdy na jeho výložkách.

„Hele, Oldo, ta nahrávka – ať už je na ní cokoli – obsahuje informace přinejmenším ve stupni utajení důvěrný. Říkám přinejmenším, protože klidně to můžou bejt i informace tajný.

A tu nahrávku maj teď nějaký novináři.“

„Jak se k tomu proboha dostali?“

„To já nevim. Já jenom vim, že pokud budou důvěrný nebo tajný informace takhle unikat na veřejnost, bude to tady banánová republika. A my budem všem pro smích.“

Ministr vnitra nyní vypadal velmi zodpovědně a velmi přísně. Policejní prezident sice věděl o bezpočtu případů podobných, nebo dokonce závažnějších úniků informací, nad nimiž se ministr vnitra nijak nerozčiloval (a věděl také proč), ale přesto znovu přikývl.

Souhlasit s Ministrem byl koneckonců hlavní obsah jeho práce.

Po odchodu policejního prezidenta si Stanislav Langross zavolal šéfa kabinetu, vysvětlil mu situaci a nařídil, aby okamžitě podal trestní oznámení na neznámého pachatele.

„Trestní oznámení?“ zapochyboval šéf kabinetu.

„Hele, Jirko,“ řekl Ministr. „Pokud budou důvěrný nebo tajný informace takhle unikat na veřejnost, bude to tady banánová republika. A já kurva nechci bejt ministr banánový republiky!“

To už stejně jsi, pomyslel si šéf kabinetu, ale nahlas samozřejmě neřekl nic.

16

Hruškovi trvalo splnění náročného úkolu přesně osmdesát minut. Plukovník slyšel všechny obvyklé ruchy, které v autě vydává telefon v režimu handsfree.

„Ty nejsi v kanclu?“

„Jedu k tobě.“

„Stejská se ti?“

„Ani trochu.“

„Tak to vyklop.“

„Makléřka a ten zmlácenej redaktor právě přestupujou v Římě na let do Florencie.“

Plukovník pocítil zadostiučinění, které se obratem změnilo v obavu. Navíc měl pocit, že mu jeho bývalý podřízený ještě neřekl všechno. Bohužel se nepletl.

„A teď se podrž: víš, kdo je v tom letadle?“

Plukovník nemusel dlouho přemýšlet. Řečeno se Sherlockem Holmesem, tohle nebyl problém ani na jednu dýmku.

„Jo. Luděk,“ pravil a natáhl vzduch.

17

Trestní oznámení šéfa kabinetu ministra vnitra obdržel dozorující státní zástupce ve 12.37, to jest v době, kdy už od vrchního státního zástupce Randuly dávno věděl, jak má v celé kauze dále postupovat.

„Je-li ohrožena stabilita vlády, musí jít nezávislost justice stranou,“ řekl mu mimo jiné Randula.

Státní zástupce navrhl policejní prohlídku redakce MF DNES, neboť hrozilo (jak se vyjádřil v písemném zdůvodnění) zmaření či zničení důkazů, a je proto nutné zajistit nejen vlastní nahrávku s informacemi ve stupni utajení „důvěrné“ ale i všechny další datové nosiče, listiny či jiné věci, které by mohly objasnit, jak byla nahrávka získána. Místně příslušný soudce Kryštof Novotný pak prohlídku (po Randulově přímé intervenci) schválil.

„Tak to můžeme rozjet,“ oznámil ve 14.07 do šifrovacího telefonu Šestákovi ministr vnitra.

„To to trvalo. No jo, policajti,“ ucedil náměstek ministra obrany pohrdavě. „Ty vole, Stando, kdyby byli takhle pomalí vojáci, tak by bylo po válce.“

18

Saša odmítl jít na oběd: jednak měl z rozčilení žaludek stažený ještě víc než jindy, a především nechtěl opustit budovu redakce.

„Potřebujou soudní povolení k prohlídce, to chvíli trvá,“ připomněl mu Robert. „I kdyby to nakrásně vyšlo, máme fůru času.“

„Najím se tady.“

Šéfredaktor MF DNES nesouhlasně vzdychl, ale na znamení solidarity také on zůstal v kanceláři. Sekretářka jim přinesla jídlo z čínského bistra: hovězí na česneku a křehké voňavé kuřátko v česnekové omáčce. Chvíli jedli mlčky.

„Ale stejně,“ promluvil Šéfredaktor s plnými ústy.

„Stejně co?“

„Stejně má ten kluk štěstí, co?“

Saša věděl, koho má Robert na mysli.

19

Letadlo společnosti Alitalia dostalo z řídící věže letiště v Římě povolení ke startu. Uličkou mezi sedadly prošla letuška a zkontrolovala, zda jsou všichni cestující připoutáni; potom se posadila na sedadlo pro palubní personál, přímo naproti tomu svalnatému muži v první řadě, v růžovém tričku Tommy Hilfiger. Věnovala mu krátký profesionální úsměv a rovněž si připnula pás. Zvuk motorů zesílil a Boeing 737 vyrazil po rozjezdové dráze.

Luděk věděl, že jakmile pilot překročí určitou rychlost, už nemůže zastavit. Musí vzlétnout, i kdyby se dělo cokoli.

Připadal si podobně: i on sám překonal jistou hranici. Za dobu svého působení v Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu se mnohokrát ocitl ve složitých, nebo dokonce životu nebezpečných situacích. Při zátahu na vietnamský drogový gang se na něj jeden z Asiatů vrhl s metrovou mačetou a on mu prostřelil koleno. A tak dále.

Ještě nikdy však nestál na opačné straně zákona.

Ještě nikdy nezabil člověka.

Teď už nemohl zpět.

Cítil zvláštní svobodu. Možná se nějak podobně cítí kosmonaut ve stavu beztíže, uvažoval. Přemohl gravitaci.

Oddělil se od lidí.

20

Světlemodrá Octavia RS se řítila Brennerským průsmykem.

Plukovník neustále blikal dálkovými světly, a občas musel i zatroubit, aby mu vůz v levém pruhu uvolnil cestu. Hruška na sedadle spolujezdce přesto vypadal klidně, dokonce si četl deník Sport.

„Už jsem jel v autě dvoustovkou víckrát,“ poznamenal pouze, když jej v jedné chvíli odstředivá síla zatáčky přimáčkla na boční dveře obzvlášť silně. „Jenom to nebylo v Alpách.“

„Možná jde o minuty. Nemůžu za to, že letadla jsou rychlejší než auta.“

„Stejně to nemůžem stihnout. Budou tam v půl sedmý.“

„Než se vymotaj z letiště a než si půjčej auto, bude to hodina. Plus další minimálně hodina na cestu.“

„Dobře, tak půl devátá,“ ustoupil Hruška a podíval se na hodinky. „Ani tak to nestíháme.“

„Ale musíme pro to udělat maximum.“

Plukovník se přilepil na nárazník stříbrného mercedesu před nimi a téměř jej vytlačil do pomalejšího pruhu. Hruška částečně stáhl okénko, položil si na bříško palce žvýkačku a ukazováčkem ji odcvrnkl do ohlušujícího proudu vzduchu svištícího kolem karoserie.

„Myslíš, že to z něj Ras dostal? Že vědí, kam to schoval?“

„Určitě. O tom nepochybuju.“

„Proč ses si tak jistej?“

„Byl to lobbista. Zhejčkanej golfista z Dubaje – ne veterán z Vietnamu. Jeho práh bolesti byl poněkud jinde.“

„To asi jo.“

„Bydlel v pětihvězdičkovejch hotelích. Chodil na masáže.

Na ksicht si nechával dávat teplej ručník. Chodil na manikúru,“ vypočítával dále Plukovník. „Když chlapovi, kterej chodí na manikúru, uřízneš tři prsty, řekne ti všechno.“

„Takže Luděk to tím pádem ví taky,“ zkrátil to Hruška. „Co udělá?“

„Nejspíš má jenom adresu a popis místa. Balík navíc musel bejt v šoku, když to Rasovi diktoval… Ale Diana tam určitě byla osobně. Luděk toho bude chtít využít. Aby to nemusel hledat. Chce jít najisto.“

21

Pochůzkář se odpoledne pokoušel před druhou noční aspoň trochu vyspat, neboť na jeho spánkovém kontě bylo mnohahodinové manko. Byl unavený a nevyspalý, ale přesto se dneska do práce docela těšil. Docela? Buď k sobě upřímný, nařídil si polohlasem (jak už bylo řečeno, stejně jako mnoho osaměle žijících lidí občas trpěl samomluvou).

Těšíš se na Zuzanu.

Jisté racionální vysvětlení by tu bylo, říkal si. To dobrodružství uplynulé noci je samozřejmě sblížilo. Vloupat se během výkonu služby v policejní uniformě do škodovky, která parkuje třicet metrů od blikajících majáčků úřadující mordparty, to už chce odvahu – a ona ji měla. Radek Staněk si znovu připomněl, jak mu Zuzana kryla záda před podezíravými pohledy kriminalistů, a musel se usmát.

Měla v životě smůlu, ale není to špatná ženská, pomyslel si.

A svíčkovou dělá skvělou.

22

Odpolední čekání Sašovi připadalo nekonečné. Samozřejmě nezahálel, více než tři hodiny strávil prací na velkém článku pro zítřejší vydání, ale jakmile jej odevzdal editorovi, do jeho mysli se postupně vloudila pochybnost. Jak to, že se stále nic neděje? Možná ta past není tak dobrá, jak předpokládali, uvažoval rozladěně.

Zašel do kanceláře k Robertovi, aby se poradili o dalším postupu, ale sotva dosedl na kolečkovou židli Kinnarps, zaklapaly podpatky a do dveří nakoukla sekretářka.

„Volala paní recepční,“ pravila.

Její úsměv byl širší než obvykle. Upravila si sukni.

„A co říkala?“ zeptal se Robert.

„Prý přišli velmi nepříjemní pánové, kteří jí odmlouvají.“

Alexandr Lounský zbystřil.

„Odmlouvají? Takhle to řekla?“

„Jo. A někteří prý mají masky nebo co.“

„Masky?!“

„Nebo jsem se přeslechla?“

Je to tady, pochopil Saša. Návnada přece jen zabrala. Šéfredaktor už se řítil k výtahu. Saša popadl sluchátko redakčního telefonu a vytočil linku kameramana iDNES. Po obědě s ním mluvil, takže nebylo třeba nic vysvětlovat.

„Jsou dole. Kamera, klapka, jedem!“

„Já vím. Už je chvíli točím!“

Byly dny, kdy Sašu novinařina bavila víc než cokoli jiného na světě – a dnešek byl jedním z nich.

23

Diana byla rozhodnutá ještě dřív, než s Markem Konwickým došli ke stánku autopůjčovny Hertz: kabriolet. Musí to být kabriolet.

Vzhledem k dlouhotrvajícímu slunnému počasí i příznivé předpovědi byly ovšem momentálně k dispozici jen čtyři, přičemž automatickou spojku, které dávala Diana přednost, měl pouze Volkswagen Beetle. Proč ne? říkala si. Vyplnila formulář a mladík ve firemním tričku je labyrintem letištních chodeb odvedl na parkoviště.

Luděk trojici následoval s minimálním odstupem. Sledovačka amatérů byla vždycky jednoduchá práce. S jistou nadřazeností pozoroval, jak v podvečerním slunci nenucené kráčejí podél řady zaparkovaných aut. Ta holka je vážně kočka. S tou by si dal říct. Kozy roku! Třeba bude příležitost, říkal si. Jeho život byl náhle příležitostí plný. A pokud příležitost nenastane, tak si ji vytvoří. Díval se, u kterého auta mladý Ital zastaví. Svítivě zelený kabriolet? No výborně. Nápadnější auto si vybrat nemohli. Mimořádně pohledný pár v křiklavě zeleném kabrioletu, navíc pomalém. Lahůdka. Nemusel tudíž s výpůjčkou vlastního vozu nijak spěchat. Tohle jejich vozítko dojede, kdykoli si zamane.

Když se vrátil k přepážce autopůjčovny, už ji okupoval americký manželský pár, avšak Luděk zůstával klidný. Take it easy. Když přišel na řadu, vybral si stříbrnou Alfu Romeo, model Giulietta se sedadly v červené kůži. Turbo, dvě stě třicet pět koní – to na toskánské silničky stačí víc než bohatě. Do platebního terminálu vsunul kartu VISA, kterou dostal jeho příbramský šéf od ministra vnitra.

Takže tohle prima svezení zacálují daňoví poplatníci, usmál se Luděk a vyrazil.

24

Díky pohotovému kameramanovi iDNES viděl tuhle scénu každý, kdo se ve čtvrtek večer díval na kteroukoli zpravodajskou relaci: početné komando zakuklenců (kromě černých kukel mají také helmy, ochranné brýle, neprůstřelné vesty a samopaly AR-15) a šestičlenná skupina civilistů rychlým krokem procházejí rozlehlým atriem budov Anděl Media Centrum a míří k recepci redakce MF DNES. Postarší recepční je odmítá pustit dovnitř a požaduje, aby se všichni zapsali do knihy návštěv. Ozbrojenci odstrkují jak recepční, která hlasitě protestuje, tak i dvoučlennou ostrahu redakce, přelézají zavřené turnikety a vnikají do budovy. Recepční se opakovaně dožaduje příchodu Karla Schwarzenberga.

Policistům se nelíbí, že kameraman jejich akci natáčí.

„Ustupte! Ustupte! Přestaňte točit!“

Novinář příkaz neposlechne a komando následuje. Ozbrojenci hlučně stoupají po schodech do prvního patra. Směřují ke kanceláři Šéfredaktora. Vyzývají přítomné novináře, aby opustili budovu. Protože zdaleka ne všichni ozbrojenci mají na uniformách označení Policie, Alexandr Lounský vytáčí linku 158 a ohlašuje přepadení. Šéfredaktor MF DNES nejprve posílá e-mailovou stížnost na ministerstvo vnitra a státní zastupitelství a potom na chodbě před svou kanceláří emotivně diskutuje s člověkem, který se mu představí jako velitel zásahu. Odmítá jej vpustit dovnitř. Debata přechází do hysterie.

Ozbrojenci se tváří nezúčastněně, ale drží prsty na spouštích samopalů. Novináři jsou postupně vytlačeni z budovy do atria, kde rozčileně telefonují do všech televizních stanic a ostatních deníků, aby své kolegy informovali o tom, co se v jejich redakci právě děje; posléze vzrušeně diskutují o právu žurnalisty chránit svůj zdroj. V následujícím záběru přijíždí desetičlenná jednotka státní policie. Velitel zásahu jim ukazuje příkaz podepsaný soudcem Kryštofem Novotným. Takovému příkazu se šéfredaktor MF DNES vzepřít nemůže. Odemyká jak svou kancelář, tak kancelář Alexandra Lounského. Do obou místností vstupují civilisté s velkými igelitovými pytli. Dveře se za nimi zavírají. Ozbrojenci dveře obklíčí. V posledním záběru přichází na recepci poslanec Jandák, aby se osobně přesvědčil, co se v redakci nejčtenějšího českého listu odehrává.

Paní recepční ho nechce vpustit dovnitř a označuje ho za primitiva.

25

Cedule Castello di Verrazzano ukazovala vlevo, ale Diana musela dát přednost protijedoucímu skútru a dvěma autům za ním.

Už se nemůže dočkat večeře, prohlašovala. Strašně se těší.

Stále také mluvila o jakémsi Luigim.

„A Luigi je kdo?“ zeptal se Marek Konwicki.

Dal si maximálně záležet, aby ta otázka zněla neutrálně.

„Majitel zámku. Devět let jsem s ním spala.“

Pozorovala pobaveně Markův výraz.

„Psala, promiň.“

Sporťák se pokusil usmát.

„Ty žárlíš,“ uchechtla se. „Není to předčasné?“

„Ne. Žárlit na tebe není nikdy předčasné.“

Naklonila se od volantu a dlouze ho políbila. Kdosi zatroubil, ale stejně si dali na čas.

Pokud šlo o Marka, úplně by mu to jako večeře stačilo.

26

Po hodině to přestalo být napínavé, po dvou hodinách to byla jen nuda. Sašu postávajícího na chodbě před svou kanceláří už značně bolely nohy. Část jeho kolegů odešla domů. Vzpomněl si na scénu z jakéhosi románu o studentských bouřích v Paříži v roce 1968: revoluce na tamější filozofické fakultě tehdy ztroskotala na nedostatku židlí v aule. Ozbrojenci se tvářili čím dál nerudněji. Saša se chvíli pokoušel sledovat vzor na maskáčích nejbližšího z nich, ale žádné velké rozptýlení mu to nepřineslo. Z kanceláře se i nadále ozývaly tytéž zvuky: otvírání dvířek a zásuvek, bouchání šanonů o stůl, šustění stránek. Výjimečně se dveře otevřely a ruce civilisty podaly zakuklencům naplněný igelitový pytel, popřípadě počítač bez monitoru. Zakuklenci zabavený materiál odnesli.

Velitel zásahu neustále kamsi telefonoval. Alexandr Lounský už to nevydržel; přešel k Robertovi stojícímu opodál a cosi mu pošeptal.

„Padla,“ zvolal šéfredaktor MF DNES k hloučku svých zbylých podřízených, když o patnáct minut později vyšel se Sašou do atria. „Zvu všechny na pivo.“

„Dík,“ zavolal za nimi velitel zásahu. „Čtete mi myšlenky.“

Robert se rozhodl, že na ten chabý pokus o smír nepřistoupí.

„Všechny novináře, samozřejmě,“ zdůraznil. „Vy si tu dál hrajte ty vaše špinavý hry.“

27

Jak stoupali úzkou prašnou cestou na kopec k zámku, výhled do okolní krajiny byl stále impozantnější: oblé kopečky s vinicemi, kamenné domky v údolí, cypřiše na horizontu. Vzpomínky v ní vybuchovaly jako bublinky v proseccu. Za příští zatáčkou se na zrůžovělém podvečerním nebi vynořilo panorama zámku. Otočila se k Markovi.

„Líbí?“ zeptala se.

Ihned přikývl, ale Diana se cítila provinile. Nic mu nevnucuj, ať si názor udělá sám. Nejsi obchodník s nemovitostmi v Toskánsku, napomenula se. Zaparkovala na štěrkovém prostranství přímo pod zámkem. Kromě Luigiho rodinného MPV tam žádný jiný vůz nestál. Luigi s manželkou už jim přicházeli vstříc: byl to šarmantní padesátník, jeho sympatická žena byla výrazně mladší.

„Ciao, Diana! Nice to see you again!“

„Buona sera!“

Diana políbila Luigiho ženu na obě tváře a potom zlehka objala i Luigiho. V duchu zkoušela odhadnout, jak Marek na Italy zapůsobí. Přistihla se, že si přeje, aby zanechal dobrý dojem. Ne, skvělý dojem, opravila se.

Představila ho jako svého skvělého kamaráda.

Večeřeli na terase: domácí tagliatelle jen s máslem a petrželkou a potom kančí medailonky, místní specialitu. K tomu samozřejmě nejlepší zámecké červené. Sassello. Překvapilo ji, že to jméno za deset let nezapomněla. Slunce se ztratilo za hranou kopce a Luigiho žena zapálila na stole svíčky. Konverzace plynula hladce (Markova angličtina byla velmi slušná), ale zároveň až příliš nezávazně. Luigi a jeho žena instinktivně vycítili, že s jejím otcem není cosi v pořádku, ale Diana oddalovala okamžik, kdy bude muset s pravdou ven.

Nakonec to nechtěně uspíšil Marek.

„Nikdy jsem netušil, že investigativní žurnalistika může být takhle příjemná práce,“ poznamenal spokojeně.

Samozřejmě to měl být kompliment hostitelům – jenomže zároveň vyžadoval vysvětlení.

„Investigativní žurnalistika?“ zdvihl obočí Luigi.

Diana zbytek ve své sklenici vypila naráz. Marek se tvářil tak zkroušeně, až ho musela pohlazením ujistit, že se na něho za to prořeknutí nezlobí. Nadechla se.

„Musím vám bohužel něco říct,“ přiznala konečně. „Něco příšerného.“

28

Obří tmavozelený Jaguár XJ 5.0 V8 Kompressor Supersport vzbuzoval v mnoha mužích v produktivním věku obvykle respekt, obdiv a závist – a pokud za jeho volantem seděl místostarosta Valounek zvaný King, přidávaly se k pocitům, které vůz za tři a půl milionu korun v řidičích a chodcích Prahy 11 vyvolával, navíc ještě averze a strach. Pět set deset koní přeplňovaného pětilitrového osmiválce (ve spolupráci s novým turbodmychadlem Eaton šesté generace) dokázalo auto dostat na stokilometrovou rychlost za necelých pět vteřin, takže jenom naprostý šílenec by se tomuto dvoutunovému monstru jedoucímu takovou rychlostí postavil do cesty – ale přesně to Radek Staněk udělal.

Služební fabia byla v rámci dnešní dopravně bezpečnostní akce (DBA) zaparkovaná na předem určeném stanovišti v ulici Mírového hnutí. Pochůzkář odvážně vstoupil do vozovky, zdvihl červený terč (slunce sice zapadlo, ale světla byl stále víc než dostatek, takže nemusel použít baterku) a předepsaným způsobem jím mával v horním půlkruhu, přičemž levou paží ukazoval k okraji vozovky.

Jaguár skutečně zpomalil, ale potom na poslední chvíli přidal plyn.

Stejně jako tenkrát.

Dnes však Pochůzkář dokázal včas uskočit.

Zahlédl Místostarostův ovázaný nos, náplast na obočí a nakvašený úšklebek. Z okna na straně se vysunula ruka se zdviženým prostředníčkem.

„Tak to ne!“ zvolala Zuzana. „Tak tohle fakt ne!“

Radek Staněk v příští vteřině dopadl na sedadlo spolujezdce. Byl moc rád, že to jeho kolegyně vidí stejně.

„Šlápni na to.“

Pneumatiky zakvílely. Pochůzkář na středovém panelu palubní desky zapnul světelný maják a sirénu. Tachometr policejní fabie ukazoval rychlost sto čtyřicet, takže se brzy dostali na pět metrů od zadních světel jaguáru. Radek Staněk si byl jistý dvěma věcmi: že mezi modrými světly majáčku na displeji červeně bliká nápis STOP POLICIE – a že něco podobného místostarosta Valounek už hodně let nezažil.

„Nejsem specialistka na honičky. Jsem spíš specialistka na svíčkovou.“

„Obojí zvládáš skvěle.“

Usmáli se na sebe, ale na podobné věci nebyl čas. Jaguár nezpomalil. Pochůzkář věděl, co musí udělat. Vytáhl z pouzdra služební zbraň, otevřel okno a vystrčil ruku s pistolí ven.

Zuzana se soustředila na řízení, ale přesto si jeho počínání musela všimnout. Ocenil, že nic nenamítala. Zkontroloval pohledem okolí, namířil hlaveň k nebi, odjistil a s pohledem upřeným do kabiny jaguáru vystřelil.

Co ta ohlušující rána udělala s Valounkovým obličejem, neviděl, ale dokázal si to představit.

Byla to příjemná představa.

Ve většině podobných případů varovný výstřel přiměje řidiče pokus o únik vzdát, ale místostarosta Valounek se zjevně odmítal řídit policejními statistikami. Jaguár zrychlil.

„Blíž!“ žádal Zuzanu Radek.

„Rychlejc nemůžu!“

Plynový pedál se dotýkal podlahy fabie. Z okolních paneláků byly rozmazané šedivé šmouhy. Pochůzkář si rozepnul bezpečnostní pás a horní polovinu těla vystrčil z otevřeného okna. Náraz vzduchu mu okamžitě strhl policejní čepici. Mířil na pneumatiky a celkem pětkrát vystřelil. Jaguár rychle ztratil stabilitu, rozkýval se, prudce vybočil ze směru a levým bokem narazil do kovových svodidel.

„Krása!“ zvolala Zuzana při pohledu na gejzír jisker. „Tohle jsem viděla jenom ve filmu!“

Rychlost obou aut klesla, tachometr fabie nyní ukazoval osmdesát, ale z širokých pneumatik jaguáru přesto odletovaly hořící cáry gumy.

„Bacha!“

Zuzanin výkřik zanikl v kovovém skřípotu: ráfek levého zadního kola jaguáru se zařízl do vozovky. Obrovský vůz dostal smyk, otočil se kolem fabie, aniž se jí dotkl, a vylétl mimo silnici, kde čelně narazil do protihlukové stěny. Zuzana strhla auto do odstavného pruhu a prudce zabrzdila. Radek vyskočil ven a běžel k havarovanému jaguáru; za běhu sáhl do kapsy a vytáhl záchranářský nůž Victorinox. Dveře naštěstí nebyly zkřížené. Otevřel je, nožem prořízl airbag, na druhý pokus přeřízl pás a vytáhl Místostarostu z vozu.

King zjevně utrpěl šok, ale jinak se zdál být v pořádku.

Jeho tvář byla ošklivě pošramocená, ale Pochůzkář věděl, že jsou to dva dny stará zranění, která Místostarostovi způsobil plastovým boxerem Marek Konwicki.

„Na zem a ruce za hlavu!“ nařídil mu.

Valounek se vzpamatoval a pokusil se policistu praštit. Radek Staněk ráně uhnul, nacvičeným chmatem zkroutil Místostarostovu ruku za záda a tlakem páky jej přinutil ulehnout tváří na zaprášený asfalt – s uspokojením přitom konstatoval, že bolest, kterou vyjadřuje grimasa v Kingově obličeji, je zcela určitě čerstvá.

„Tohle tě bude stát víc než jenom místo, ty zasranej čůráku!“ řval na něho místostarosta Prahy 11.

Prach silnice se mu lepil na rozbitý ret.

„Taky občas trpím samomluvou,“ pravil po chvíli Pochůzkář.

29

Po druhém pivu poslal šéfredaktor MF DNES zbylé kolegy přes jejich protesty domů; když odešli, objednal Sašovi a sobě třetí.

Seděli tak, aby přes skleněnou stěnu kavárny a betonové sloupy přilehlého podloubí viděli na Radlickou. Shluk policejních vozů byl už výrazně menší a modré stroboskopy majáčků je tolik neoslepovaly. Teď byla v mírné převaze barva červená a oranžová: byla to brzdová a směrová světla vozů, které musela policejní auta blokující pravý pruh objíždět.

V atriu v příští chvíli zaznamenali pohyb: dva muži se samopaly opět vlekli další, už na pohled těžký pytel. Až dosud jich Saša napočítal sedm. Robert odhadoval, že tenhle musí obsahovat hned několik počítačů.

„Nebo je v něm paní recepční,“ zasmál se Saša.

Za celý den prakticky nic nejedl a cítil lehkou podnapilost.

Servírka před ně postavila půllitry. Světla projíždějících aut znovu a znovu zvýrazňovala reflexní pruhy na vozech policistů.

„Pomáhat a chránit,“ pronesl Robert mrazivě.

Přiťukli si.

„Tak co myslíš?“ zeptal se Šéfredaktor. „Vyjde to? Zvítězí pravda a láska nad lží a nenávistí?“

Takto položená otázka nemohla v českém investigativním žurnalistovi vzbudit nic jiného než trudnomyslnost.

„Ne,“ odvětil Saša bez zaváhání. „Copak v posledních letech někdy zvítězila?“

Volně Robertovi odcitoval, co mu v pondělí řekl Plukovník: v americkém filmu případ sympatickým detektivům sebere nesympatický idiot od FBI; detektivové to pak buď vyšetří sami, nebo se ukáže, že domnělý idiot je taky sympaťák, a vyřeší případ společně. V Čechách detektivům případ sebere zkorumpovaný idiot od Ministra a ten detektivy pro jistotu převelí na auta a starožitnosti; nikdo tudíž nevyřeší nic a za idioty jsou všichni.

„Až takhle?“ pravil Robert pochybovačně.

„Jo, panebože!“ neudržel se už Saša. „Copak tě ani dnešek nepřesvědčil?! Jo, až takhle!“

30

Luigi je provádí zámkem (jeho žena se s omluvou odpojila) a mluví a mluví: o počasí, o jídle, o fotbale.

Takhle nervózního si ho Diana nepamatuje. Ví, že tolik mluví pouze proto, aby případným mlčením dále neprohluboval stísněnost, která mezi nimi po zprávě o vraždě jejího otce zavládla. Tuší, že Luigi by jim rád vykládal o zámku, jenže neví, kterou z obvyklých průvodcovských historek může použít. Jejího otce včera pořezali, pobodali a oběsili, takže Luigi jim sotva může vyprávět o těch skvělých uzených klobáskách, které tady dělají z místních divočáků. Ani ten příběh o tom, jak mořeplavce Giovanniho da Verrazzana, zdejšího rodáka a jednoho z objevitelů amerického pobřeží, nakonec v Karibiku sežrali lidojedi, není úplně vhodný, konstatuje v duchu Diana. Humor jako jediný způsob, jak zneškodnit realitu, když se vám chystá skočit po krku – kde to jenom četla? Dřevěné veslo, pocházející údajně ze záchranného člunu na Verrazzanově plachetnici La Dauphine, jim nakonec Luigi ukáže, ale tváří se přitom nemístně tragicky. Samozřejmě se obrací už jen na Marka, bojí se střetnout s jejím pohledem. Někteří muži jsou zbabělci, napadne ji.

Marek Konwicki ale ke zbabělcům rozhodně nepatří – to už ví.

Luigi je konečně vede do sklepů. Jsou tohle ony historické minuty, které způsobí v české politice zemětřesení? říká si Diana. Kéž by! Jak sestupují po kamenných schodech dolů, teplota klesá. Její nervozita naopak roste. Marek kupodivu vypadá klidně.

„Psst,“ říká Luigi a přiloží si prst na rty. „The wine is sleeping.“

Diana se musí usmát. Při prohlídce před deseti lety to pronesl úplně stejně, možná dokonce na tomtéž schodu. Jenom se tenkrát usmíval. Cítí důvěrně známou vůni vlhkého kamene, vína a čerstvého dubového dřeva. Marek si prohlíží nové třímetrové sudy. Diana čte křídové nápisy na černých tabulkách:

Sassello barriques. Rosso di Verrazzano. Chianti Classico „II Navigátor“. Vše tone v přítmí, barvy jsou zemité, převažuje okrová a nejrůznější odstíny hnědé; zelená tlaková hadice je jediný rušivý prvek. Starší sudy v sousední místnosti někdo nedávno čistil, neboť otvory v dolní části zůstaly otevřené. Kamenná dlažba se svažuje k odtokovému kanálku. Luigi se na sudu čehosi dotkne a spárami mezi dlaždicemi vyrazí klikatý, temně rudý hádek.

Diana odvrátí zrak.

„Sorry, Diana, sorry!“ zvolá Luigi provinile.

31

„Promiň ten výbuch,“ omluvil se Robertovi Saša.

Jazyk se mu trochu pletl.

„V pohodě.“

„Mám nervy v kýblu.“

„Nedivím se.“

Čekali na Maňase.

Policejní technik zvaný Maňas byl dlouhovlasý vousatý pětatřicátník ve vytahaném černém tričku a vybledlých dřinách a podle Saši vypadal jako ten nejméně pravděpodobný typ pro policejní povolání – což mu hned po jeho příchodu také řekl. V rozhovorech s lidmi, které neznal, býval Alexandr

Lounský zdrženlivější, ale pivo v něm dnes uvolnilo obvyklé zábrany.

„Vypadáte spíš jako režisér oblastního divadla,“ pokračoval.

„To je jenom převlek,“ usmíval se policista. „Ve skutečnosti jsem ostříhanej na ježka, nosím kravatu a nemačkavej oblek a pořád jím v autě koblihy.“

Sašovi se líbil a následná debata mu první dojem pouze potvrdila.

„V Čechách existujou pouze dva typy poldů: charakterní poldové a zkorumpovaný svině,“ pravil Saša autoritativně.

„Plukovník, Hruška, Radek Staněk a tady Maňas představujou skupinu jedna. Podle mě jde o skupinu téměř kompletní.“

„Až takhle?“ zapochyboval vesele Šéfredaktor.

32

Luigi se zastavil.

„Tady to je.“

Vytáhl z kapsy velký mosazný klíč a odemkl ozdobnou mříž vchodu do jednoho z několika bočních sklípků. Byla to obdélníková místnost s klenutým kamenným stropem; podél stěn ležely stovky zaprášených lahví. Luigi obřadně ustoupil a nechal Dianu projít. Připomínal jí hřbitovního zřízence, který pozůstalým otvírá rodinnou hrobku. Kousla se do rtu, rukou zašátrala v prostoru a našla Markovu dlaň. Systematicky se rozhlížela, ale nebylo třeba pátrat dlouho. Musela to být ta velká dřevěná truhla u protější stěny. Jiné místo pro úkryt tu nebylo. Půldruhého metru na šířku, skoro metr na výšku, odhadovala. Tam se toho vejde hodně. Nemohla si nevšimnout dvou moderních zámků na původním kování.

Našli to, pochopila.

„Nechám vás tu chvíli o samotě,“ navrhl Luigi.

„Ne, Luigi, to není nutné, díky.“

„Ale jo, bude to tak lepší,“ řekl Luděk.

S úlekem se otočila.

Poznala ho okamžitě: byl to ten nesympatický svalovec v upnutém růžovém tričku Tommy Hilfiger, kterého si všimla na letišti v Římě. V pravé ruce svíral dřevěnou palici; bůhvíproč jí blesklo hlavou, že ta věc má co do činění se sudy.

„Kdo jste?“ zeptal se Luigi anglicky.

Luděk místo odpovědi švihl palicí a zasáhl Luigiho do spánku. Ital se za Dianina pronikavého výkřiku zhroutil k zemi.

„I am a bad guy!“ zasmál se Luděk a pokusil se zlikvidovat Marka, který ovšem před svištící palicí nejenže uhnul, ale ještě odpověděl levým hákem; trefil Luďka do tváře a na okamžik ho připravil o rovnováhu.

„Slušnej úder,“ konstatoval bývalý policista. „Ale jak seš na tom s nohama, boxere? To bude slabší, co?“

Zatímco mluvil, přenesl váhu na levou nohu, prudce vykopl pravou, nártem zasáhl novináře do břicha a vyrazil mu dech. Bylo fascinující být padouchem. Ještě minulý týden byl jeho spořádaný život sešněrovaný tisícerými pravidly. Zákony, vyhlášky, morálka… Teď si mohl dělat cokoli. Zabíjet, krást, znásilňovat. Jeho už se žádná pravidla netýkala. Vystoupil ze hry. Odlepil se od země a stoupal k nebi.

„Přestaňte!“ zaječela Diana.

„Tebe si nechám jako dezert, kotě,“ oznámil jí.

„Sladký bys neměl, Luďku,“ pravil Hruška. „Tloustneš.“

Luděk se prudce otočil, znovu švihl palicí, ale (řečeno baseballovou terminologií) promáčkl a bývalý kolega mu o čelo přerazil veslo ze záchranného člunu na plachetnici Giovanniho da Verrazzana.

Luděk se dunivě sesul na terakotovou dlažbu.

Plukovník mu spoutal ruce a Hruška přidal plastová pouta i na nohy.

„Fakt trochu ztloustnul, ne?“

„V base to shodí,“ ujistil ho Plukovník.

33

Poslední policejní vůz odjel z Radlické krátce před desátou, ovšem Maňas byl dle svých vlastních slov zvyklý čekat. Kavárna zavírala v devět, ale i servírka měla pro výjimečnost situace naštěstí pochopení; šéfredaktor MF DNES si předsevzal, že jí zítra koupí květiny.

Počkali deset minut a potom se všichni tři zdvihli. Vyšli z kavárny a vstoupili do budovy. Paní recepční už vystřídala noční ostraha, což oba novináři zaznamenali s úlevou.

Alexandr Lounský bolestivě narazil hubeným stehnem do turniketu. Maňas se zasmál. Pohybové čidlo v chodbě zachytilo jejich přítomnost a zářivky naskočily. Mířili rovnou do Šéfredaktorovy kanceláře. Robert i Saša sice tušili předem, co uvidí, ale přesto je ten pohled zaskočil: vybrakované zásuvky, otevřené skříně, chybějící zápisníky, diáře a šanony, zaprášená místa tam, kde stály počítače.

„Čistá práce,“ konstatoval Maňas.

Saša popadl nejbližší židli a odtlačil ji doprostřed místnosti.

„To nemyslíte vážně, že ne, pane Lounský?“ řekl Maňas.

„Co?“

„Hodláte si stoupnout na kolečkovou židli?“

Saša s prodlevou několika vteřin uznal, že to opravdu není dobrý nápad. Maňas s Robertem pod kouřové čidlo přenesli menší ze dvou Šéfredaktorových stolů; policista na něj vylezl a postavil se.

„Tak se ukaž, holka,“ oslovil kameru.

34

Zpráva o ozbrojeném zásahu v redakci MF DNES se mediálním prostorem rozšířila rychlostí stoleté povodně – a stejně masové byly i způsobené škody. Událost vzbudila pobouření široké veřejnosti, a dokonce ani mezi českými politiky se nenašel jediný, kdo by se akci ministerstva vnitra odvážil schvalovat.

Ještě v deset večer se sice Ministrova mluvčí pokoušela zásah hájit („Počítali jsme s odporem,“ vysvětlovala přítomnost samopalníků v redakci televizním štábům a marně pak čelila posměšným otázkám reportérů.), ale v půl dvanácté přijel do zpravodajské redakce České televize sám ministr vnitra Langross, aby před národem uznal vážnou chybu.

„Byla to hloupá, hloupá a ještě jednou hloupá demonstrace síly, kterou nemohu v žádném případě schvalovat,“ řekl doslova. „O zásahu jsem nevěděl, nikdo jej se mnou nekonzultoval. Chtěl bych ujistit české občany, že zodpovědná osoba, která tento absurdní zásah nařídila, bude okamžitě postavena mimo službu, stejně jako všichni velící důstojníci.“

Ministr vnitra byl se svým prohlášením spokojen (napsal mu je Šesták, ale to nemusel nikdo vědět). Už se chystal ze studia odejít, jenže redaktorka Nora Fridrichova jej k jeho překvapení požádala, zda by mohl ještě chvíli setrvat a zhlédnout krátký reportážní záznam.

Ministr byl událostmi posledních dnů už opravdu vyčerpaný, a v otázce moderátorky proto přeslechl onen chvějivě zlomyslný podtón (který ovšem neunikl většině televizních diváků), takže s povzdechem souhlasil. Mylně předpokládal, že uvidí jen další záběry toho hajzla z iDNES, který (jak byl informován) příjezd komanda natáčel a nenechal se vyhodit; vidět potřetí nebo počtvrté, jak jeho podřízení se samopaly v rukou odstrkují starou recepční a přelézají turnikety, nebylo sice pro ministra vnitra nic příjemného, ale dalo se to zvládnout.

V životě už zvládl horší věci, říkal si Stanislav Langross.

S tím, co vzápětí uviděl, však nepočítaly ani jeho nejkatastrofičtější představy. Ani silná vrstva mejkapu, kterou na jeho obličej před chvílí nanesla televizní maskérka, nedokázala zakrýt červeň stoupající do Ministrových tváří.

„A doprdele!“ vyjekl Šesták, který Ministrovo televizní vystoupení sledoval na malé obrazovce nad výčepem restaurace Pod Kaštany.

„Chcete to zesílit?“ zeptal se výčepní, jenž pořad naoko ignoroval a po celou dobu se zdánlivě věnoval jen pípě.

Náměstek ministra obrany němě přikývl a spolu se dvěma miliony diváků pak vytřeštěně přihlížel záběrům, na nichž s ministrem vnitra České republiky společně přecházejí po kanceláři šéfredaktora MF DNES, prohrabují šuplíky, nakukují pod koberec a sundávají obrazy ze zdi.

„A dem do tepláků,“ hlesl Šesták.

Výčepní mu náhle pohlédl do očí: „Už bylo načase.“

EPILOG

Prokazatelně nevýhodné magistrátní zakázky, neprůhledná výběrová řízení, fiasko projektu Opencard, předražené a propadlé tunely a další a další korupční aféry připraví v příštích měsících pražského primátora o funkci.

Prezident Klaus u příležitosti Primátorova odchodu ocení jeho dlouholetou a obětavou práci pro metropoli a věnuje mu náramkový astroláb holandského hodináře Christiaana van der Klaauwa, který ukazuje pozice Slunce a Měsíce, jejich východy a západy, znamení zvěrokruhu, měsíční fáze a předpověď zatmění. Exprimátor je originálním dárkem zprvu nadšen, ale později mu číselník onoho hodinářského skvostu začne až příliš připomínat pomyslnou ztrátu nejkrásnějších a nejdražších hodin v jeho početné sbírce, pražského orloje, a zdrceně odjede do Himalájí.

Také obě hlavní politické strany, které už léta tradičně spolupracují s Mordem, se obávají prohry v nadcházejících volbách – a Mord ví lépe než kdokoli jiný, že jsou to obavy důvodné.

Rozhoduje se proto zabránit ztrátě svého vlivu založením strany zcela nové.

Nazve ji Věci veřejné.

Předsedou strany se stane Kokta, populární reportér televize Nova, jenž si za ústřední volební heslo rafinovaně zvolí BOJ PROTI KORUPCI – a česká společnost, znechucená desítkami nevyšetřených korupčních skandálů, na toto heslo slyší. Dobrou image nové strany spoluvytvářejí i početné mladé ženy v jejím vedení, stejně jako desítky dobře placených studentů, kteří v internetových diskusích předstírají nezávislost, ale přitom Věci veřejné přesvědčivě hájí (dle metodiky Borise Vítka).

Volby přinesou Věcem veřejným celorepublikové vítězství.

Oslava se koná ve Žlutých lázních.

Kokta, Boris Vítek (aby zamezil možným pochybnostem o střetu zájmů, prodá detektivní divizi LBA svému bratrovi přezdívanému Ken), jeho přítelkyně, zhruba polovina zaměstnanců bezpečnostní agentury a další členové strany (včetně dívky, která se původně živila věnčením psů) získávají od voličů nečekaně silný mandát a zároveň skvělou pozici pro jednání o nové vládě.

Boris Vítek se stává ministrem dopravy, Kokta (formálně) ministrem vnitra.

Prezident Klaus si Boriska okamžitě oblíbí.

Mafie v Praze

spolupráce na knize Jaroslav Kmenta

Vydalo nakladatelství Druhé město v Brně roku 2011 jako svou 70. publikaci

Odpovědný redaktor Miloš Voráč

Obálka a grafická úprava Petr Krejzek, ReDesign

Sazba písmem Athelas a Monopol Tereza Šerá, ReDesign

Tisk CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

Vydání první

www.druhemesto.cz

www.viewegh.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai