Názory na vraždu

Michal Viewegh

(1990)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura česká, Novela

Útlá novela z českého maloměsta, odehrávající se v průběhu dvou dnů, je zajímavou prvotinou českého

autora.

Během pouti, na které figurují místní ctihodní občané i známé figurky, dojde k vraždě mladé učitelky. Událost komentuje učitel, který se svým přítelem tvoří s dívkou v dusném prostředí místního gymnázia nerozlučnou trojici. Zbytečná smrt dívky, k níž byl citově poután, není záhadná, pachatel je brzy usvědčen.

ŽATVA

MALÁ ŘADA

ČESKOSLOVENSKÝ

SPISOVATEL

Michal Viewegh

Názory na vraždu

ČESKOSLOVENSKÝ

SPISOVATEL

PRAHA© Michal Viewegh, 1990

ISBN-80-202-0223-4

Třebaže je děj tohoto příběhu situován

do skutečně existujícího městečka,

jakákoli podobnost postav s jeho obyvateli

je zcela náhodná.

Bejvá u nás slavná Pouť.

Říkají, že Svatej Prokop

voral s čerty.

Ono sobotní odpoledne před Danielinou smrtí dosáhla sázavská pouť prvního vrcholu – a to ať už šlo o počet návštěvníků, o hluk, o obchodní obrat či o míru všeobecné hysterie. Teploměry ukazovaly devětadvacet stupňů ve stínu a horké záchvěvy vzduchu s sebou přinášely pach desodorantů a potu. Barevné balónky praskaly žárem a jejich duté rány občas provázela ozvěna zuřivého pláče – konečně proč ne, vždyť ve srovnání s argumenty všech těch vyvolávačů je má fabulace stále ještě poctivá. Řada parkujících automobilů na přístupové silnici dosáhla téměř kilometrové délky a místní občané, ubírajíce se na pouť podél nich, s uspokojením zaznamenávali i poznávací značky velmi vzdálených okresů.

Poměr zdejších lidí k pouti se každoročně vyvíjel velmi podobným způsobem: Příjezd prvních atrakcí do městečka komentovali poměrně ledabyle a jen jakoby mimochodem, což ovšem nijak nebránilo otcům, aby rychle začali střádat drobné, a matkám, aby se objednaly u kadeřníka. Na pouť pak sázavští přicházeli v náladě odpovídající svátečnímu oblečení, se spoustou mincí a zbrusu novými přelivy. Předem obrněni proti nervozitě, usměvaví a velkoryse štědří, vnímali své děti na pozadí kolotoče jaksi ostřeji než jindy. Avšak vedro nepolevovalo, lidí neubývalo a únava obnažila ziskuchtivost v hlasech prodavačů. Brzy jim zvířený prach vnikl do očí a pečlivě vybrané šaty se přilepily na zpocené tělo. Dav s nimi smýkal bez ohledu na směr jejich přání a zakoupit perníkové srdce pro nemohoucí babičku či tetu se zdálo zcela nemožné. Jejich vlastní skvělé děti posedl jakýsi podivný amok a své ulepené ručky jim vytrhávaly se zarputilostí, která je děsila. Otcové, podráždění mimo jiné neustálými výdaji za nesmyslné cetky, sveřepě mlčeli, zatímco matky, znervóznělé z nepřítomnosti dětí, se poplašeně a s křikem rozhlížely kolem, ocitajíce se tváří v tvář pitvorným šklebům točících se figurek. Poslední zbytek střízlivého odstupu byl zašlapán do prachu cesty, mezi prázdné obaly od nanuků a špejle od cukrové vaty, a poslední ironickou poznámku jakoby naschvál přerušil naříkavý zvuk papírové frkačky. A na povrch vyvřely staré spory, třeba právě v kakofonii zvuků Leových hracích automatů – chápete doufám, že všechno může být docela dobře i jinak.

Leo je komediant. Světskej. Z hlediska příštích událostí to není právě nejlepší předpoklad: Komediant – podobně jako cikán nebo černoch – je tradiční viník. Kdo krade slepice a vysmívá se pak jejich majitelce mastnými ústy? Co dělal Leo ono odpoledne před Danielinou smrtí? Ležel ve svém obytném přívěsu, zatímco jeho drobná manželka v pokladně herny měnila další den jejich společného života na stříbrné dvoukoruny? Říkáte vy. Florián ho ale zahlédl, jak se potlouká kolem střelnic; řekněme tedy, že z přívěsu odešel: Propletl se mezi prádelními šňůrami, překročil nějaký ten sloupek špinavého nádobí a vyhoupl se pružně na podlážku nejbližší střelnice, odkud pak dlouho pozoroval vlnící se korzo. Dejme tomu. Nic moc o Leovi nevím. Jistě je velmi mladý. Zřejmě má úspěch u některých žen. Pravděpodobně si také barví vlasy.

Jisté však je, že mezi účastníky pouti bylo mnoho přitažlivých dívek, které – jak mi připadalo – dobře věděly, že ten báječný kontrast zlatavé kůže a bílých kalhotek se může uplatnit jen v nejvyšších polohách houpačky a že pevnost svých ňader nejlépe osvědčí při opakovaném natřásání na lochnesce. Jiné ženy přicházely zase přímo od řeky; opatrně našlapovaly bosýma nohama a kolem obnažených šíjí se jim otáčela šálivá vůně opalovacího krému jako neviditelný kožešinový límec. Plavečky některých z nich byly tak malé, že je mužské oči, přimhouřené v prudkém slunci, mohly pokládat za nahé – což však nemůže být dostatečný důvod k jakékoli toporné hypotéze. Víme jen tolik, že krátce před čtvrtou hodinou odpolední se Leo vmísil do zmítajícího se davu a že doslova a do písmene – jak to vyjádřil jeden z přítomných svědků – chytil pani Cuřínovou za prdel.

Leo mou sousedku viděl bezesporu poprvé v životě; jsem přesvědčen, že ono chlípné gesto se zrodilo náhodně, v momentálním smyslném popudu: Paní Cuřínová, kráčející shodou okolností přímo před Leem, upustila sáček pražených mandlí. Byl Leo rozhodnut ještě dříve, než se shýbla a než červené plátno její sukně obepjalo ten impozantní pomník trojnásobného mateřství? Snad. Řekněme tedy, že obsluha řetízkového kolotoče právě ohlásila blížící se konec jízdy a že Leo už předem přesně – byť ve zlomku sekundy – plánoval, jak do ženy zezadu ztěžka narazí, předstíraje přitom, že jde o nahodilou srážku. Ale byla to skutečně chlípnost, která způsobila, že Leovy prsty se s podivným předstihem prohnuly do oblouků, které pak se zarážející přesností přilehly k těm horkým oblinám? Nebyl to jen hloupý žert prostoduchého komedianta? A není možné, že Leo seskočil z podlážky střelnice spíše znuděně, a nikoli tedy žádostivě, a že si chtěl toliko dopřát osobité rozptýlení v podobě pohoršeného měšťáka? Buď jak buď, italská zmrzlina rychle tála v odpoledním slunci, mohu to osobně dosvědčit. Na vlastní uši jsme s Floriánem slyšeli také sršivý praskot na kladkách autodromu, jakož i vzdálené hučení jezu, a s jistotou lze konečně předpokládat i to, že kdybychom přistoupili blíže k rozpálené stěně Zámku hrůzy, slyšeli bychom i kovové rachtání pojíždějících vozíků.

„Posázaví,“ řekl nejednou Florián Daniele, jest onen královský nástroj, který čeká, až k němu přijdeme se srdcem ochotným a sáhneme prsty, které jsme dříve zbavili prachu všech předsudků, v jeho struny.“

Paní Cuřínová byla – zdálo se – nanejvýš rozhořčena. Uražena, alespoň to tak navenek vypadalo. Hlasitě se dovolávala účasti u svých dcer (které možná na okamžik přestaly spatřovat v matce guvernantku a uviděly v ní rovnocennou společnici, jež je stejně jako ony přístupna všem dobrodružstvím blížící se noci) a záhy také u všech přítomných, přičemž její červená sukně plála nad tím vyprávěním jako prapor ohrožené slušnosti.

„On mne snad chtěl dočista znásilnit,“ řekla mi rozrušeně, neboť syna svých dlouholetých sousedů nemohla – jak se zřejmě domnívala – v žádném případě vynechat.

„Ale to snad ne,“ namítl Florián.

Bylo to ostatně pro Cuřínovou typické: Během již zmíněných let v jejím bezprostředním sousedství jsem si mnohokrát všiml, jak pronáší drobné i větší polopravdy bez sebemenšího uzardění, ospravedlňujíc se v duchu možná tím, že si je ještě bude vyčítat, ale později na tento plánovaný návrat pokaždé zapomene.

„Ten komediant,“ řekla nám, „je u mě docela obyčejné prase.“ Jak patrno, paní Cuřínová si své názory vytvářela velmi rychle. Utvořit si vlastní názor trvalo paní Cuřínové často kratší dobu než kupříkladu ušlehat sníh nebo utřít česnek. Paní Cuřínová – a ještě se k tomu dostaneme – byla znamenitá kuchařka, jejíž názory dovedly takřka z ničeho přes noc vykynout do fantastických rozměrů.

Zavěšena do svých nedávno plnoletých dcer, sdělila nám, že za těchto okolností nemají holky na večerní zábavě co pohledávat; vypadalo to, že nás svým příkladným rodičovským postojem chce přimět k dodatečnému zápisu do komplexního hodnocení.

„Na štěstí není nikdy příliš brzy,“ řekl zdvořile Florián.

„Moje řeč, soudruhu učiteli,“ přitakala paní Cuřínová. „Moje řeč.“

Co dělala Daniela předtím, než si přišla na pouť pro svou smrt? Podle svědectví spolubydlící kolegyně se prý Daniela věnovala poněkud záhadným přípravám: Do bílé igelitové tašky naskládala postupně obálku se svými nejlepšími fotografiemi, láhev španělského červeného vína (z níž jsme později na pouti zahlédli jen větší část štíhlého hrdla) a sáček se žlutými, oranžovými a červenými odrazovými sklíčky. Spolubydlící se však Daniely vůbec na nic neptala, protože podle jejího názoru ji už nic nemohlo u Daniely překvapit.

Dále se dá očekávat – přestože to spolubydlící výslovně neuvedla –, že někdy uprostřed těch ryze ženských příprav si Daniela, snad ještě zčervenalá sprchováním, musela logicky obléknout onu bílou sukni a blůzku s úzkými ramínky: Řekněme tedy, že snad vzpažila své opálené ruce a nechala po nich sukni sklouznout, přes světlá místa v podpaží, přes malá plná ňadra až k útlému pasu, kde pak sukni – převážně sotva postřehnutelným zakroužením boků – usadila do správné polohy. Podle mého názoru byly i tentokrát všechny její pohyby mírné a svým způsobem ještě dívčí a neobsahovaly v sobě nic z té naučené dravosti mladých tělocvikářek.

Když jsem se tehdy v zimě dozvěděl, že u nás nastupuje nová učitelka z Prahy, poněkud jsem zostražitěl, neboť slovo tělocvikářka ve mně už léta vyvolávalo nepříjemné asociace skvělých lyžařských instruktorů a varlat naražených o školní hrazdu.

Dejme tomu, že Leo po oné trapné příhodě s paní Cuřínovou našel útočiště v dusném přítmí svého přívěsu. Kdyby tomu tak skutečně bylo, mohl by postranním oknem možná spatřit v protější stráni za řekou asi padesátiletého muže. Tento muž byl redaktorem jednoho pražského nakladatelství, ale pro mne to byl především spisovatel, byť svou jedinou novelu vydal už před mnoha lety: Partner – jak se novela jmenovala – byla podle mého názoru výtečná knížka, jakási sebeironická výpověď o autorově životě po boku ženy a dcery, avšak recenze na ni se nepochopitelně rozcházely (později mi je půjčila shodou okolností právě Daniela).

Pražák, jak mu místní lidé říkali, přišel do městečka na podzim před dvěma lety. Údajně prý se tehdy rozvedl, a snad proto se usadil v dřevěné chatce nad řekou, kde k úžasu sázavské obce očividně hodlal přečkat zimu: Většina lidí se domnívala, že je idiot a blázen, když se pokouší tu dřevěnou stavbu vytopit, a prorokovali mu ledovou smrt. Navzdory těmto pochmurným předpovědím prožil Pražák v chatě, která byla dřevem pouze obložena, celou zimu v lehké košili, přičemž teplota v místnosti – jak mi to sám potvrdil – byla takřka o celých pět stupňů vyšší než ta, kterou ukazovaly pokojové teploměry v panelácích na sázavském sídlišti.

Kdyby se byl tedy Leo opravdu díval postranním oknem svého přívěsu, mohl někdy kolem čtvrté hodiny tohoto muže spatřit, jak sestupuje zvolna dolů k řece. Nic z jeho tuctového zevnějšku, ani příliš velké plavky, ani hubené nohy, ani už trochu povolená kůže, nemohlo přirozeně cokoli vypovídat o jeho neobyčejném povolání, ačkoliv na druhé straně lze sotva předpokládat, že by označení spisovatel naplnilo Leovu mysl čímsi na způsob posvátné bázně – čímž rozhodně nechci říci, že bychom tuto možnost mohli s klidným svědomím vyloučit.

O Pražákovi se vědělo, že se chodívá koupat až daleko pod jez, do stínu mohutných olší. Břeh je tam velmi strmý a zarostlý hlohem a také koupání tu není právě nejlepší, neboť je zde mělko; o pár desítek metrů dál je dokonce brod. Vzhledem k uvedeným okolnostem tu Pražák býval většinou zcela sám, což mu umožňovalo pohodlně setrvávat v zavedené roli blázna a podivína. (Na počátku svého pobytu v Sázavě se ještě občas pokoušel lidem tento názor vyvrátit a přesvědčit je o svém zdravém rozumu, ale později na možnost jakéhokoli dorozumění zcela rezignoval, vyhýbaje se pečlivě všem formám účasti na tom ospalém karnevalu s názvem Společenský život obce.) Předpokládejme tedy, že když sešel až na úroveň říčního břehu, nezabočil doleva k jezu, ale dal se opačným směrem, po proudu. Jsem přesvědčen, že byl ve výborné náladě, tak jako ostatně už řadu týdnů předtím, a mohu proto napsat, že svým froté ručníkem před sebou kýval možná tak trochu rozmarně. Dále je možné, že jeho veselá mysl se už cele zaměstnávala problémem, jak zase jednou zdolat příkrý břeh, aniž by se musel přidržovat trsů trávy a obnažených olšových kořenů jako nějaký stařec. Je také možné, ba dokonce je to pravděpodobné, že zatímco nepříliš elegantně sklouzával po drolícím se hliněném břehu, v duchu se již zabýval blížícím se večerem. Je možné i to, že tehdy právě prováděl jakousi životní bilanci, neboť toho dne slavil své padesáté narozeniny. V žádném případě však nemohl myslet na to, že až opatrně vykročí po kamenitém dně směrem ke své oblíbené tůňce, půjde jakousi podivnou náhodou jen pár metrů od místa, kde bude Daniela zabita.

Kusé a většinou i protichůdné zprávy o tajemném Pražákovi, který se chystá v Sázavě usadit, se onehda donesly i paní Cuřínové. Jistě je pečlivě rozložila na svém kuchyňském stole, kde veškeré informace tradičně shromažďovala a třídila, a posléze rozhodovala o způsobu jejich úpravy: Některé po nepatrném dochucení podávala za syrová, jiné – pokud se měly na jazyku jenom rozplynout – bylo třeba dlouho dusit. V případě Pražáka však dlouho neváhala.

„Vsadím se, že je to propuštěný vězeň,“ oznámila autoritativně mé matce den po Pražákově příjezdu.

Jinými slovy: servírovala nebohého redaktora jako minutku.

Pražák byl hubený a nakrátko ostříhaný a bylo zřejmě nad síly paní Cuřínové nevyvodit z tak výmluvných příznaků dotyčný názor. Když vyšla zanedlouho poté pravda najevo, matka, bratr i já jsme její omyl taktně přešli. (Dnes, kdy píšu tyto řádky a kdy z celé pouti nezbylo než pár cárů deštěm odbarveného krepového papíru, mi onen neustálý takt připadá zbytečný: Paní Cuřínová je ke svým přehmatům sama velmi ohleduplná.)

Někdy v době, kdy Pražák nastavoval svá hubená prsa mírnému říčnímu proudu, se v malém domku pod hřbitovem chystal na pouť slabomyslný Jaromír: Snad seděl na pelesti své postele, snad jinde; jisté je, že se nedokázal obléci sám a že to byla zřejmě jeho matka, která to silné bílé tělo s námahou navlékla do svátečního obleku. Podle jejích slov byl toho dne Jaromír celej bez sebe štěstím – a nebylo divu: Nejenže byla pořád ta krásná pouť, ale otec mu ještě navíc vypletl zadní kola invalidní tříkolky – na níž Jaromír rozvážel městečkem svůj mírný úsměv už bezmála třicet let – žlutou a zelenou bužírkou. Když se matka shýbla k chlapcovým černým polobotkám, byl už ornament jistě hotov. Také Jaromírův otec, hrobník, četl pravděpodobně tu radost v Jaromírově tváři. Možná v této radosti pro sebe dokonce nalézal i odměnu za nepříliš povzbudivou práci, kterou představovalo vyplétání kol vozíku. Je téměř jisté, že kola vyplétal na dvorku, za pečlivě zavřenými plechovými vraty. Když byla vrata zavřená, byl by asi pro syna udělal cokoliv, ačkoliv takové doznání sotva kdy proniklo maskou jeho mrzutosti. Skutečně býval často mrzutý – nebo mrzutý přinejmenším vypadal. Někdy k tomu ovšem měl pádný důvod. Jako tehdy před lety, když kdosi vykradl týden starý hrob; nešlo tu ostatně ani tolik o tu krádež, horší bylo, že pachatele nikdy nedopadli a že v otevřeném hrobě ležela relativně mladá žena – v souvislosti s tím se jeho syn ocitl ve více než nechutném podezření (přitěžující význam mělo také Jaromírovo chování v kině). Avšak to odpoledne před Danielinou smrtí neměl snad hrobník žádný přímý důvod k nějaké rozladěnosti, není to ostatně nijak zvlášť důležité. Řekněme tedy, že něco z Jaromírovy šťastné nálady se přeneslo i na něj a že tentokrát pomohl hochovi do sedla spíše vesele než odevzdaně. Využijme tedy toho, že se můžeme celkem beztrestně seknout, a nechme hrobníka, aby ještě jednou zkontroloval obě brzdy, neboť cesta od hřbitova dolů je v Sázavě příkrá.

„Průmysl sklářský,“ řekl jednou Florián Daniele, „kvetl na Sázavě již ve století dvanáctém, za opata Regnarda z Met, jenž zbudoval při klášteře pece k tavení různobarevného skla, jehož užíváno bylo k zasklívání chrámových oken.“

Florián kromě češtiny učil i dějepis a dovedl – pokud právě nemluvil sprostě – dát svému jazyku patos starých časů, avšak mnohé jeho repliky pocházely z malé encyklopedie Posázaví, kterou v roce 1926 nákladem sázavského knihkupce pana Chábery vydal radvanický učitel Snížek. Když Daniela nastoupila na zdejší škole, stejný věk nás všechny rychle spojil, takže jsme se zcela přirozenou cestou stali s Floriánem jejími průvodci po městečku a okolí: Vlastnictví takové encyklopedie – zdálo se mi – mělo tenkrát cenu zlata.

Ve čtyři hodiny odpoledne, jaksi osm století po Regnardovi, zbývaly mladičkému Nhangovi do konce směny ještě dvě hodiny. Nezdá se to mnoho, ale Nhangovi to určitě muselo připadat jako celá věčnost, neboť tou dobou už mu dávno muselo být zle – o dva dny později totiž závodní lékař potvrdil podezření na zápal plic. V hale bylo bezpochyby k zalknutí, ale nelze vyloučit, že Nhangovi byla dík horečce zima, takže se možná snažil vyhýbat ventilátoru, a naopak se ještě tiskl k horké stěně vypalovací pece. Těžko říci, proč nepožádal směnového mistra o propustku, stejně tak jako je těžké se domýšlet, co by jednobarevnému sklu a koneckonců i Nhangově přítomnosti ve sklárně říkal zesnulý opat.

Na ubytovnu, jejíž poloha nebyla vzhledem k příštím událostem právě ideální (přiléhala prakticky k pouťovému prostranství), odvezl údajně Nhanga jeden z jeho krajanů. Přislíbil mu prý také přinést nějaké prášky, ale kdo už dnes ví, zda onen Vietnamec svému slovu také dostál; můžeme se jen domnívat, že ve svém stavu usnul Nhang velmi rychle a že do jeho vysílené mysli nedoléhalo nic z hlaholu vrcholící pouti.

Zatímco Pražák rozkošnicky splýval ve své stinné tůňce, zatímco krásný Leo se snad povaloval ve svém přívěsu, zatímco nemocný Nhang se stále ještě zimomřivě krčil pod studenými nápory vzduchu z ventilátoru, a konečně zatímco slabomyslný Jaromír bravurně sjížděl po točité cestě od hřbitova, Florián už musel být na cestě k nám. Florián nikdy nechodil příliš rychle a myslím, že ani finále sázavské pouti nebylo tenkrát pro něj nijakým důvodem ke spěchu, a navíc – na rozdíl ode mne – Florián v sobě dovedl potlačit i sebenepatrnější náznak jakéhokoli vzrušeného očekávání, které by popřípadě mohlo jeho chůzi či tep zrychlit: Léta na malém městě už jej dávno poučila, že každá dychtivost je pošetilá a zoufale zbytečná, neboť se stejně nikdy nic nestane. Jenže se stalo.

To však Florián nemohl ještě tušit, a tak šel asi i tentokráte dle svého zvyku pomalu, opatrně se přitom vyhýbaje lesklým puchýřkům roztaveného asfaltu. Očima už pravděpodobně hledal vhodný kámen. (Nikdy totiž nezvonil, nýbrž házel kamínky do okna; postupem doby však začal vybírat kamínky stále větší, až celá věc přerostla v rozpustilou, drzou hru – vybrat co největší kámen a současně nerozbít okno. Skutečnost, že na tento rituál se smíchem přistupovali i moji jinak opatrní rodičové, byla přitom pro Floriána příznačná: Svou bodrou, milou arogancí získal na svou stranu už mnoho lidí.)

Také tehdy stálo štěstí u něj: Kámen velikosti menší mužské pěsti s třeskotem zasáhl kříž okenního rámu a po odrazu hlučně dopadl na plechový parapet. Pobaveně jsem vyměnil ubrus, který jsem leknutím trochu potřísnil kávou, a šel jsem přítele přivítat. Seděl na sloupku plotu, opálený, v čistém bílém tričku s nápisem NEW YORKER, a vítězoslavně si pískal.

„Lid posázavský,“ řekl mi, krče omluvně rameny, „zůstal a zůstane zvláštním typem i pod maskou moderních hesel.“

Pochopil jsem, že před nadcházejícím setkáním s Danielou opět studoval.

„Kde máš Irenu?“ rýpl jsem si.

Mávl rukou a chvíli ji podržel vzadu za tělem, snad spolu se vším tím, co jeho gesto zahrnovalo: Poslední dobou jim to s Irenou příliš neklapalo. Zmínil se o tom nejednou sám, v našem kabinetě, který jsme spolu sdíleli, tak jako zálibu v literatuře a nenávist k řediteli, tak jako tolik jiných věcí.

Když jsem si i já oblékl své nejlepší bílé tričko, bok po boku vyšli jsme do horkého podvečera, měkkým došlapem tenisek. Hlas pouti přelétal nad našimi hlavami, aby se rozlámal ve skalách nad řekou. Nechci být přehnaně sentimentální, ale musím napsat, že ještě dnes se často přistihnu, jak marně čekám na tu spršku veselých kamínků ve skle.

Pro vaši lepší orientaci: Řeka obtéká městečko ve velkém polokruhu. Stalo se, že když se na autobusovém nádraží kdosi zeptal skupinky místních lidí, kudy se nejdříve dostane k řece, obdržel pět naprosto rozdílných odpovědí. Všichni měli přirozeně pravdu. A tak je to v Sázavě se vším.

Není vyloučeno, že když Pražák posléze vylezl z vody na břeh, spatřil někde na svažité cestě k říčnímu brodu trojkolku onoho podivného mladého muže, kterého už na svých sporadických výletech do nákupního střediska Zář určitě potkal. Jaromír byl oblečen do hnědých společenských kalhot se vzorně vyžehlenými puky a bílé tuhé košile s velkým špičatým límcem. Mé pozornosti (měli jsme s Floriánem v průběhu večera hned několikrát možnost si Jaromíra důkladně prohlédnout) neuniklo ani to, že je u krku pečlivě dopnutý a že má kolem pasu ovázán vínový svetr, v němž měl zřejmě podle matčiných pokynů čelit večernímu chladu. Pokud se tedy ti dva skutečně na cestě střetli, Jaromír Pražáka naprosto určitě svým těžkopádným jazykem hlasitě pozdravil:

„Hý hen!“

Není jisté, zda mu redaktor odpověděl, neboť po úvodním měsíci, plném rozpačitých kompromisů, už dávno nezdravil vůbec nikoho; možná se jen díval, jak Jaromírova tříkolka vjíždí do mělkého proudu a jak od žlutozelených kol odstřikuje mohutný gejzír zpěněné vody. Musel také už trochu spěchat, měl-li vše řádně připravit na Danielin příchod. Věřme tedy, že svižně prošel zanedbanou zahradou, v jejíž přerostlé trávě bylo už prakticky nemožné určit místa dřívějších záhonů, zdvihl z proutěného křesla na terase svůj pruhovaný župan a začal s přípravami na večer: Snad obě nádoby na led naplnil čerstvou vodou, snad s uspokojením zkontroloval naložené maso, snad umyl nádobí a skleničky ještě svědomitě vytřel ubrouskem. Kdo ví, zda povlékl také druhou postel? Kdo ví, jestli mu práce šla zkušeně od ruky, nebo zda na všem, co udělal, bylo možné nalézt ony typické stopy mužské improvizace? Vím jen, že pokud si – třeba při pohledu na všudypřítomné zbytky zetlelého loňského listí – předsevzal, že teď to tu dá všechno do pořádku, pak se hluboce mýlil.

Matka tvrdí, že když se paní Cuřínová vrátila s dětmi domů, stál bezpečnostní technik pan Cuřín stále ještě na balkóně, odkud prý ji – samozřejmě s triedrem na očích – už celé odpoledne hlučně a nezajímavě referoval o průběhu pouti: Poloha domu mu totiž umožňovala výhled na takřka celé pouťové prostranství – na šedé, obloukovité střechy střelnic, na pruhované plachty stánků a především pak na ruské kolo, přičemž předmětem jeho nemalé pýchy bylo, že nad zelenými korunami bříz dokázal nejednou rozpoznat osádku některé kabiny.

„Představ si,“ volal na matku do otevřeného okna, „že ten náš pitomec ještě nebyl na ruským kole!“

„Vážně?“ divila se matka, která kvůli vedru nemohla okno zavřít.

„No fakticky nebyl. Počkej, co zas nakoupí za voloviny,“ řekl pan Cuřín a údajně pak matce již poněkolikáté vysvětlil, že celá ta slavná pouť je tu podle jeho názoru jenom na to, aby tahala z lidí peníze.

Návrat malého Václava pak – alespoň podle matčina vyprávění – překonal i ta nejpesimističtější Cuřínova očekávání: Přišel opásán několika stříbrnými kolty, jejichž cenu se zdráhal vyslovit, a na školních kalhotách měl navíc terče mastné černé špíny, neboť – jak se později ukázalo – pomáhal komediantům při opravě porouchané motokáry. K dovršení všeho byl výmluvně bledý, a když pak všechny ty turecké medy, zmrzliny, vuřty a gumové hady vyzvracel v předsíni na koberec, rozladění pana Cuřína dostoupilo vrcholu.

„Jak je možný, že mám tak pitomý děti!“ doneslo se matce už zavřeným oknem.

Není nutné se dohadovat, zda se tato poznámka mohla Václava či sester dotknout; a nemusíme se obávat ani o paní Cuřínovou, neboť ta si jistě připomněla výborný prospěch všech dětí, který – pokud jde o možnost jejího citového výbuchu – vždy úspěšně plnil úlohu antidetonační přísady. Je však třeba říci, že na pouťovou zábavu se pan Cuřín vydal krátce před sedmou.

„Jdu to tam srovnat!“ křikl ještě naposledy na mou matku, mávaje přitom červenou páskou pořadatele.

Matka mu odpověděla strnulým úsměvem; věděla totiž už dávno, že vše, co náš soused říká jakoby žertem, se často z velké části zakládá na pravdě: Tvrdil například, že proti komunistům začal být už na konci deváté třídy, kdy jako nejsilnější z chlapců nesl v prvomájovém průvodu velký, neohoblovaný transparent s Engelsem a vrazil si přitom do podbřišku bezmála půlmetrovou třísku. Říkal to jako vtip – ostatně sám je ve straně –, ale jsem přesvědčen, že ta tříska v jeho očích celé hnutí skutečně trochu zkompromitovala.

Dnes ráno jsem si v koupelně vzpomněl, jak jsem před lety Cuřínovi fotil rozvod vodovodního potrubí: Cuřín sice fotí amatérsky sám, ale na potrubí si netroufl, protože jako obvykle nevěděl, jak ho vměstnat do hledáčku své zrcadlovky. Několikrát jsem mu už vysvětloval, kterým rámečkem v zaměřovači se musí kdy řídit, ale navzdory tomu mi stejně čas od času přinese k vyvolání pouze pouštní plochy svých domovních zdí. Dům totiž představuje Cuřínovo ústřední téma. Počínaje dnem, kdy Cuřínovi zakoupili sousední parcelu a začali se stavbou, jsem byl – ve jménu dobrých sousedských vztahů, jak to vyjádřila matka – nucen snad každý týden pracovat na Cuřínově gigantickém fotoseriálu: Skrývka. Bagrování základové jámy. Základová jáma. Grunty. Štorcky. Jen výjimečně probleskla spárou mezi cihlami úzká tvář paní Cuřínové. Doufal jsem, že zastřešení stavby přinese mému trápení konec, ale Cuřín zakoupil blesk a všechno začalo nanovo: Sklepy. Ložnice. Omítnutá ložnice. Prádelna. Vzhledem k formátu (nikdy víc než 6 krát 9) Cuřína tajně podezírám, že ty fotografie nosí v peněžence: Místo manželky sušárnu.

Dnes fotografuje Cuřín už jen celkový pohled. K interiéru se vrací pouze tehdy, když jeho paní zakoupí něco nového, třeba chemlonový gobelín s něžným motivem oranžového kolouška – to je pak samozřejmě třeba vzít.

Triedr si Cuřín zakoupil zhruba před půldruhým rokem a od té doby jej s sebou nosí naprosto všude, smuteční obřady a třídní schůzky nevyjímaje. Od té doby už také neříká dnes je krásně, nýbrž dnes je dobrá viditelnost. Měl bych psát o Daniele, ale stále to odkládám. Snad zítra.

Když jsme si s Floriánem ono odpoledne před Danielinou smrtí koupili sibirku, kávu a koňak, když jsme v rytmu rokenrolu absolvovali tři divoké jízdy na přeplněném autodromu a když jsme se konečně vymanili všem pozváním typu mladý pane, pojďte si střelit či račte si vytáhnout své štěstí, usedli jsme do jedné z létajících labutí. Tato atrakce se na rozdíl od mnoha jiných otáčela nepoměrně pomaleji, a navíc byl z té výšky hezký pohled na pouťové hemžení: Mužská záda u střelnic, fronty u pokladen, opálená lýtka dívek ze sousedního kolotoče, pobíhání psů. Spokojeně jsem objal pevnou, strnulou šíji toho bizarně obrovitého ptáka, zatímco Florián manipuloval s pákou na podlaze, takže jsme se neustále propadali a zase vznášeli. Před kruhovou stavbou Motorodea jsem zahlédl ředitele s chotí. Také Florián si jich všiml.

„Podle mého názoru,“ řekl, napodobuje ředitelův krásně modulovaný hlas, „chybí pouti alespoň nějaký minimální řád. Osobně proti tomuto druhu zábavy vůbec nic nemám, naopak, jen by to chtělo trochu lepší organizace. Kupříkladu jenom ty jednotlivé atrakce: Daly by se přece uspořádat daleko pravidelněji, a tím i účelněji –“

„Směr postupu prohlídky,“ pokračoval jsem tím zastřeným, hrdelním basem, „by myslím mohl být označen nějakými nápadnými – nejlépe barevnými – šipkami, aby se zamezilo tomu neustálému přebíhání sem a tam, kterým mládež podle všeho sleduje jen jediný cíl – vrážet do lidí.“

„A potom všechny ty reproduktory a tlampače, které se navzájem překřikují, takže není slyšet vlastního slova…!“ pohoršoval se Florián. Mezitím nás ředitel spatřil. Pozdravil jsem úklonem hlavy, domnívaje se, že jsem pro tento okamžik své obličejové svalstvo zvládl; výsledek ale zřejmě nebyl příliš uspokojivý, protože ředitel jen mrzutě potřásl hlavou, přičemž jeho nesouhlasné vrtění už trochu připomínalo stařecký třas. U staročeské střelnice se zastavil.

„Ano, tak tohle mám rád,“ navázal Florián. „Orchestrion a vůbec všechny ty starosvětské postavičky: Hajného s flintou, selku. Ne, děkuji, rozhodně střílet nebudu. Tohle je podle mého názoru ta pravá pouť. Ne snad že bych byl nějak konzervativní, to rozhodně ne –“

„Naopak,“ řekl jsem.

„Naopak,“ řekl Florián, „víte, že vítám každý sebemenší pokrok –“

„Pouze sebemenší pokrok,“ upřesnil jsem.

„Řekněme tedy spíše tradiční,“ smál se Florián, „tradiční v tom nejlepším slova smyslu. Všechna ta elektronika a hydraulika mne čímsi popuzuje, nemohu si skutečně pomoci. Stejně jako ty takzvaně moderní názory mých nejmladších kolegů: Prý rozvíjející vyučování, ha ha, to jsou hotové pedagogické výboje! Takových reformátorů už jsem za ta léta něco zažil – a co dokázali?“

„Nic!“

„Vůbec nic!“ vykřikl Florián. Začínala se mu třást brada – snad ve snaze ředitele co nejdokonaleji napodobit. Ředitel se ohlédl po manželce a otřel si kapesníkem zpocené čelo.

„Bože, to je ale vedro,“ pokračoval zuřivě Florián. „Hotové pedagogické výboje! Ale vůbec nic nedokázali! Samé experimenty, a vyučování tím trpí. Ale především mi na nervy leze ten mladý Florián,“ řekl hořce Florián.

Podíval se dolů.

„Svině,“ ulevil si.

Bylo nám tehdy na létajících labutích dobře. Sesedali jsme jen jedenkrát, abychom část ze svých učitelských platů utratili za další jízdenky, a pak už jsme se jen točili v tom teplém večerním větru. Později se začalo pomalu stmívat: Lesnaté údolí řeky potemnělo, zvýrazňujíc tak na karmínovém pruhu západního nebe svou kostrbatou siluetu. Nad říční hladinou se objevil řídký mlhavý opar a na břehu, kde se ještě před chvílí slunila skupinka dívek, zbyly jen obdélníky slehnuté trávy. Chataři zapalovali první ohně: Ve vzduchu byl cítit kouř. Klesali a stoupali jsme teď mlčky a Florián – vzpomínám si – se bez úspěchu pokoušel odloupnout z labutě trochu bílého laku: Od nepaměti si totiž kousal nehty. Byla to zjevně známka jeho obrovské vitality, ale přesto neměl rád, když se mu to připomínalo; sám mne na zajímavá místa v knize, kterou právě kdy četl, upozorňoval jen s největším spěchem. – Míval jsem Floriána rád a o svačinách v našem kabinetě jsem mu svůj kapesní nožík půjčoval již otevřený.

Potom jsme ji uviděli: Klečela v trávě na kraji cesty, bílou sukni vyhrnutou až na stehna, a s malebně povystrčeným jazýčkem nasazovala do žlutozelených výpletů Jaromírovy tříkolky kulatá odrazová sklíčka. Jaromírův úsměv byl tak široký, až mu nepěkně obnažil dásně. Kolemjdoucí se za touto křiklavě nesourodou dvojicí otáčeli. Bylo to přirozené: Když jsem poprvé Danielu viděl, jak se od Jaromíra s úsměvem nechává odvážet od školy k ubytovně, také jsem nevěděl, co si o tom mám myslet. Díval jsem se tehdy na Jaromírova hrbatá záda a na Danieliny nohy, snad až trochu vulgárně přehozené přes rám tříkolky – kristepane, myslil jsem si. Ředitel však se svým úsudkem vyrukoval okamžitě: Podle jeho názoru to prý je naprosto nemístný exhibicionismus, který je tím nebezpečnější, že dává špatný příklad žákům. Podráždění, které se po každém nahlas proneseném ředitelově soudu nás obou zmocňovalo, obrátil tenkrát Florián proti mé nerozhodnosti:

„Vida,“ řekl, „to jsme celí my: Všichni jsme ohromně zajedno, že soucit škodí a že je nutný zapojit se do života atakdále, ale když to někdo doopravdy udělá, jdeme z toho do mostu!“

Paradoxní ovšem je, že to byl právě Florián, koho začal ten bílý bezduchý obličej v Danielině přítomnosti dráždit.

„Nemůžu, někdo na mě bude čekat,“ odmítla Daniela jednou naše pozvání, abychom si všichni tři šli po škole sednout do místní cukrárny – celé přestávky jsme pak s Floriánem hádali, kdo to může být, než nám konečně vytanul na mysli mírný úsměv Jaromírovy tváře. A skutečně: Úderem třetí hodiny stál před školou její bezhlavý rytíř, a ona se elegantně posadila na rám tříkolky, v jakési zvrácené parodii na téma zaměstnané dívky a bohatého muže v mercedesu…

„Nemyslíš si snad, že na toho idiota žárlím?“ vybuchl pak Florián nad talířkem se zákusky, v odpověď na mé pobavené pohledy (které jsem ostatně jen předstíral).

„Čert nám byl tuhle ženskou dlužnej,“ dodal. Dodatečně se sám na sebe vztekal, za všechny ty minuty, které jí toho dne (spolu se mnou) v myšlenkách věnoval. Věděl jsem dobře, co má na mysli: To, co vnesla mezi nás. Všechno to naše natřásání. Ty křivky, ty siločáry. To vyčítavě rozkročené Irenino těhotenství. To, že chlípnost, jak už kdosi řekl, nás zaváděla dál, než to odpovídalo našemu skutečnému charakteru. Připadalo mi to vážné, a nechtěl jsem to tak nechat.

„Jest přirozené,“ řekl jsem, „že styk s velkoměstem přinesl do Posázaví i řadu nevýhod – to je rub oné slávy, která se vezla pyšná na ověnčené lokomotivě roku devatenáct set jedna.“

Statečně jsme se tomu smáli.

Dynamiku městečka však dnes tvoří nikoli železnice, ale pražský autobus. Pražský autobus patří k městečku stejně neoddělitelně, jako komíny sklárny nebo bití klášterních hodin. Jeho existence je zde nezbytná už proto, že ve všech ženách, které se do Sázavy pouze provdaly, podporuje psychologicky důležitou představu, že vlastně žijí na pražské periferii: Vědí, že kterýkoli den (před půl třetí nebo v pět) mohou nasednout do té modré, kolébající se lodi, která je odveze padesát kilometrů daleko od krmení drůbeže a příliš široké kravaty manžela. Stejně jako autobus však patří k obci i zkušenost, že takové útěky končívají zpravidla ještě týž den: Po prohlédnutí několika desítek výloh, po dvou humrových chlebíčcích a jedné kofole v automatu a po zmatcích kolem přestupů v metru pak dotyčná manželka modrý autobus uříceně dobíhá, vracejíc se jím právě včas, aby ještě stihla dát slepicím.

Daniela přijela do Sázavy dvacátého sedmého listopadu, krátce před desátou hodinou dopoledne. Zima přišla loni nečekaně brzy, a toho dne dokonce drobně sněžilo; tenká vrstvička sněhu však okamžitě odspodu nasákla špinavou vlhkostí země a rychle tála. Vzduch byl velmi syrový a městečko, poseté ostrůvky té nahnědlé krusty, vyhlíželo více než pošmourně.

Důsledně vzato, vůbec první člověk, který Danielu uviděl, byl Florián: Kolona svatebčanů totiž zatáčela na most právě ve chvíli, kdy prázdný pražský autobus vyjížděl ze zastávky (Florián, který si odmítl půjčit otcův vůz, seděl na předním sedadle ředitelovy bílé lady a pravděpodobně svým vzdorným mlčením naznačoval, že i tato vypočítavě dobrá vůle mu byla pouze vnucena). Řidič autobusu – vyprávěl Florián – se rychle dovtípil a zdravil ženicha mocným troubením a také dálkovými světly. Florián prý přitiskl ruku ke sklu, a ještě než ji stáhl nazpět, uviděl Danielu skrze roztažené prsty: Přes zábradlí mostu se nakláněla nad kalnou řeku. Její dva kufry stály před opuštěnou zastávkou.

„To bude ona,“ řekl Florián.

„Ach,“ řekl tehdy údajně ředitel, „naše nová kolegyně!“

Předcházející – jaksi mužné – troubení v něm zřejmě zanechalo silný dojem, neboť i on stiskl klakson, nasazuje přitom bezpochyby svůj domněle laskavý úsměv – avšak Daniela, která se polekaně otočila už při prvním troubení, se tentokrát již nedala zmást a klidně dál pozorovala kachny, jak si strkají hlavy do peří. (A zklamaný ředitel jí to už nikdy neodpustil…)

Pokud jde o mne, jel jsem společně s druhým svědkem na samém konci kolony. Danielu jsem spatřil už ve chvíli, kdy – vláčejíc své kufry – zamyšleně odfukovala do světlé ofiny. Ještě dnes si vybavuji, jak její červená lyžařská bunda ostře kontrastovala s blátivými barvami okolí. Kdosi z auta před námi se jí nabídl, že zavazadla vezme, ale s úsměvem odmítla a kráčela dál, k ubytovně, za svým cílem, o němž jsem tenkrát neměl ani potuchy.

Na Floriána čekala toho dne řada nástrah – zametáním střepů na prahu hostince počínaje a trochu křečovitým únosem nevěsty konče –, ale všechno to zvládal s jistotou a se sympatickým šarmem, což bohužel nemohu říci o své roli svědka: Cítil jsem se nesvůj mezi těmi cizími lidmi z vesnic ještě menších, než je Sázava, a navíc mne později posadili po pravici něčího strýčka, který mi po celou dobu oběda podrobně líčil, jak mu zarůstají nehty. Opíraje se o slušnou znalost děl Terezy Novákové a Antala Staška, snažil jsem se strýčka pochopit a být k němu milý, ale Florián vycítil mé rozpaky a jako zkušený učitel mne přesadil. Později pak ke mně co chvíli zaběhl a přinášel mi kávu se smetanou, ořechové dorty a gruzínský koňak; pamatoval si mé chutě vždy naprosto přesně a mne to nemálo těšilo, protože tento druh paměti se odjakživa nazývá přátelství.

„Co tu máte, vy dva?“ přišla za námi v jedné chvíli Irena. Byla ve třetím měsíci a svatební šaty jí praskaly ve švech.

„Coby,“ řekl Florián a posadil si ji na klín.

Nic tehdy nebylo mezi námi. Popíjeli jsme svorně koňak, zatímco v pokoji na ubytovně si Daniela Linhartová věšela své luxusní šatstvo na ramínka.

Brzy po Danielině příjezdu jsme si všimli (a nejen my), že je doslova obklopena drahými, luxusními věcmi: Boty, šaty, kožich, lyže – ale třeba i plnicí pero, vše neslo značku některé zahraniční firmy. Nezdálo se však, že by Daniela těmto věcem jakkoli propadla, jak se to snad někdy stává těm, kteří po určitém zboží příliš dlouho jen touží; připadalo mi dokonce, že o nich vůbec nepřemýšlí: Všechny ty pohledné předměty jí jednoduše pouze sloužily, vrhajíce na ni – a to se třeba stavte na hlavu – vždy alespoň část svého atraktivního světla. Daniela, napadá mne, měla vnějškovou dokonalost designu výběrové koupelové pěny a každý její pohyb byl stejně precizní jako ostré zaklepnutí důmyslného uzávěru. Díky tomu jsme jí s Floriánem tu a tam přiznávali sebejistotu, kterou snad ani neměla, a žádné řeči o povrchnosti či pozlátku nám občas nezabránily obdivné kleknout.

Krátce řečeno, když si Daniela u dveří sborovny vzala z věšáku kabát, všichni přítomní museli mít pocit, že jsou právě svědky zdařilého reklamního šotu. A navíc: Nebyly to jen ženy, koho při té příležitosti napadla současně otázka, kde na to ta holka bere.

Byla výstřední ještě v jednom smyslu: Chodila oblékaná nejen nákladně, ale také vyzývavě. Měla nejhlubší výstřihy a nejdelší rozparky ve městě; svým způsobem na to měla právo, ale cosi z té rafinované záměrnosti mě popuzovalo. Už v zimě učila (nemluvě o trikotech, v nichž chodila na hodiny tělocviku) všemožně odhalená, ale v létě se to ještě zhoršilo. Moji nejlepší žáci ignorovali můj výklad, skládajíce na ni vážně míněné oslavné verše – pokud se taková báseň dostala až k Daniele, jednoduše ji zahodila a dál vlídně předváděla autorovi i ostatním pubescentům jak předepsané výmyky, tak svá ňadra, naprosto netečná k jejich špatně skrývaným erekcím. Čekal jsem jen, kdy si některý z nich podřeže žíly.

Na Floriánův přímočarý dotaz jednou odpověděla, že její styl oblékání jí prý pomáhá poznávat lidi – připadalo mi to naivní a strašlivě zjednodušující, a už vůbec ne jako kritérium. Stejně jako chvílemi potvrzovala svou nespornou inteligenci, zdálo se jindy, že má v lecčems v hlavě zmatek. Její dosavadní život – jak vyšlo později najevo – ji v mnohém rozmazlil a zmátl, ale tenkrát v Sázavě uměla najít svou cestu.

Jediný, kdo dokázal její názory na oblékání skutečně ovlivnit, byl později Pražák: Od té doby, co se s ním seznámila, se začala strojit nepoměrně střízlivěji; nosila dokonce i kostým. Považte!

„Říkal jsem ti, co takováhle holka potřebuje,“ komentoval to zdánlivě suše Florián. „Pořádnej průpich.“

Jak přicházela tma, sršivé záblesky na kladkách autodromu stále více modraly. Žena od protějšího kolotoče začala přikrývat zvířátka plachtou. Na potemnělé hraně jezu myla mladá cikánka dvě děti. Také prodavači už odjeli, zanechávajíce po sobě toliko dřevěné kostry svých podloudných krámků.

„Uvolněte páku a přistáváme,“ ozvalo se do melodie v reproduktoru pod námi. Pokyn patřil už téměř jen nám: nepočítaje jakousi mileneckou dvojici, zůstali jsme s Floriánem na labutích sami; chtěl jsem odejít už před dvaceti minutami, když jsme poprvé uviděli Danielu, ale Florián mne (a řekl bych, že i sebe) přesvědčil, že ještě chvíli zůstaneme.

Daniela už si nás všimla a čekala na nás u schůdků. Setrvačně jsme ještě několikrát projeli kolem. Když kabina konečně zastavila, vylezla nahoru a vyzvedla si nás coby neposlušné syny: Trochu těžkopádně jsme ji následovali, nohy jakoby ochrnuté. Pouťovým korzem spěchaly davy k tanečnímu parketu. Oba stolky pořadatelů byly obklopeny žádostivými hrozny mládeže. Z rotujícího kruhu centrifugy do přibývajícího šera odstřikovaly mohutné gejzíry růžového neónového světla.

Chvíli jsme stříleli na sportovní střelnici: Suché rány provázel orchestrion a řinkot neustále rozbíjeného zrcátka. Rozdělil jsem se s Danielou o své broky: Přijala výzvu a bílou igelitovou tašku si postavila k nohám; všiml jsem si, že kromě španělského vína obsahuje i známou žlutou obálku. Dotklo se mě to – ty fotky jsem dělal já, a přestože jsem už tehdy v podstatě věděl, komu jsou určeny, nedokázal jsem se nyní ubránit jisté lítosti. Daniela střílela dobře, sestřelila i dvě ocelové kuličky z pohyblivé lávky. Potom spokojeně položila vzduchovku na plstěný pult a podívala se na hodinky.

„Budu muset jít,“ řekla.

Všichni tři jsme v tom okamžiku pohlédli do černé stráně za řekou: na terase Pražákovy chaty se svítilo.

„Ještě přijdeme,“ řekla Daniela.

Shýbla se k nohám pro tašku. Ve stejné chvíli se ozval zvonek kola: Před námi s širokým úsměvem projel slabomyslný Jaromír. Odrazová sklíčka žhnula světlem všech střelnic a v teplém večerním vzduchu po sobě zanechávala slabý oranžový otisk.

„Mohl by ti dělat tátu,“ ušklíbl se Florián. Skutečnost, že se právě on uchýlil k tomuto typu argumentů, vypovídala o mnohém. S úsměvem zavrtěla hlavou. Chtěla něco říct, ale neřekla nakonec nic a jen krátce zdvihla ruku na pozdrav. Dívali jsme se, jak míjí poslední přívěs v řadě a jak schází po cestě dolů k brodu. Na břehu se vyzula a bez zaváhání vstoupila do lesklého proudu; bezděky mne zastudilo. V jedné ruce střevíčky, druhou si přidržujíc lem bílé sukně, přešla na druhou stranu.

„Hotová nevěsta,“ utrousil Florián.

(Když pak nazítří Irena vyrukovala s těmi řečmi o rozvodu, s opožděným úlekem jsem si na onu větu vzpomněl.)

Jakou cestou a jakými prostředky se sestry Cuřínovy dostaly přes matčin výslovný zákaz v noci na pouť, není známo, a tak se spokojme – vzhledem k tomu, že jde o epizodu vysloveně vedlejší – s následující, poněkud romantickou verzí. (Možná to tak bude pro obě děvčata lepší.)

„Měly byste, holky, po večeři ještě chvíli psát,“ řekla jim (tedy možná) paní Cuřínová, neboť si byla vědoma, že dcery na kolínské střední ekonomické škole postoupí po prázdninách do rozhodujícího, závěrečného ročníku. Dívky posléze matku jistě poslechly: Zasedly ke strojům, a jakmile poprvé zručně udeřily do kláves, matka – předpokládám – spočinula na jejich skloněných šíjích zálibným pohledem. Sotva však z místnosti odešla, sestry zvolnily tempo a zvoneček na posunovači začal znít vyzývavě a poťouchle. Dívky položily své bradičky do dlaní a poodhrnutou záclonou se zadívaly z okna: Tma seděla na okenním parapetu jako hebká černá kočka; smyslně předla a mňoukala a lákala k plíživým výletům na teplé střechy.

„Zdrhneme?“ zašeptala Pavla.

„Pst!“ šeptala Petra. „Jasně.“

Nyní, když měly před sebou přitažlivý cíl, dopsaly sestry cvičení velmi rychle a bez jediné chyby, potvrzujíce tak mimovolně, že dík matčinu vedení patří k nejlepším písařkám na škole. Donesly cvičení ukázat matce, popřály jí ospale dobrou noc a na deset minut zmizely v koupelně. Pak už jejich nedočkavé krůčky staccato vyběhly do podkrovního pokojíku.

Asi po hodině čekání, kdy jim jistě připadalo, že s každou uplynulou minutou ztratily něco ze svého mládí, štěrbinou v pootevřených dveřích konečně spatřily, že matka zhasla. Potichu vstaly, svlékly se z nočních košil a z vysokých štůčků čistých kalhotek si možná vybraly ty s nejjemnější krajkou. Jen v nich potom přistoupily k oknu, do něhož se tlačila mohutná koruna třešně: Strom už dávno přerostl sazečský záměr Cuřínův, a jak vítr pohyboval větvemi, na skle zůstávaly krvavé stopy přezrálých třešní. Petra (nebo Pavla?) okno otevřela a zrcadlící se trojúhelníčky neopálených ňader se prudce rozlétly do stran. Šaty shodily napřed, aby ve větvích nedošly úhony, a tak už jen zbývalo přelézt z okna do tmavé koruny. Z nejnižší větve seskočily a dopadly na všechny čtyři, jako kočky.

„Mňau,“ řekla Petra.

„Mňau,“ řekla Pavla.

Přikrčeny proběhly pod matčiným oknem, šaty v rukou, a vyhýbajíce se nespočetným záhonům, doběhly až k plotu. Protáhly se dírou v pletivu a rychle se oblékly. Ze silnice – tvrdí má matka – vypadala pouť jako zvláštní požár.

Aby mne postavy vzrušovaly – tvrdil Maupassant –, musejí být mými sousedy.

Cuřínovi na své nevelké zahrádce pěstovali naprosto všechno, angreštem a brutnákem počínaje a zázvorem a ženšenovým kořenem konče. Paní Cuřínová zdědila po své matce tlustý sešit receptů na zeleninová, úsporná jídla a také podle něj vařila: Kopřivovou polévku a mrkvové smaženky, papriky plněné zelím a červenou řepou s křenem, zapékané tykve a kadeřávkové karbanátky. Čaj připravovala z dobromysli a víno z pampelišek. Své časté bolesti hlavy tišila fialkovým octem a uhrovitá čela svých dcer potírala pravidelně pleťovou vodou z jitrocele – domníval jsem se, že obě dospívající dívky se za svou matku kořenářku musí stydět, ale mýlil jsem se.

„Copak to nesete?“ zeptal jsem se jich jednou, když jsem je zastihl, jak se odněkud vracejí domů s košíkem plným trávy.

„Jitrocel a šťovíky na omáčku,“ odpověděly bez nejmenšího uzardění a se smíchem, který patřil pouze střihu mých nijak starých kalhot.

Zhruba čtrnáct dní poté, co se Daniela poznala s Pražákem, mne požádala, zda bych jí neudělal nějaké fotky. O jedné z výjimečně delších poledních přestávek jsem ji proto odvezl na rámu kola domů, vyhýbaje se jarním kalužím a pohledům kolemjdoucích chodců.

„Drž se pevně,“ nabádal jsem ji. „Jsi zvyklá na tři kola…“

V ateliéru jsem připravil vše potřebné; současně, jak jsem se se zažitou rutinou dotýkal důvěrně známých přístrojů, získával jsem pocit přirozené profesionální převahy – snad k tomu přispěla i ta nasvícená osamocenost, v níž se Daniela octla. Trval jsem na tom, že musím znát účel těch fotografií. (Chtěl jsem, aby vyslovila jeho jméno, které jsem stejně znal?) Daniela se vyhýbala odpovědi. Teatrálně jsem zhasil lampy.

„Chci je prostě někomu dát,“ řekla vzdorně. Bylo v tom něco holčičího.

„Karneval,“ komentoval jsem to. „Princ má masku.“

„Nechci o tom teď mluvit. Vážně.“

„Prosím,“ dodala omluvně.

Dal jsem se do práce a hned jsme se pohádali o pozici: Seděla vzpřímeně a toporně jako vzorná školačka, ruce položené na kolenou – tvrdila, že takhle prý je to přesně ono. Nechal jsem ji tedy při tom. V jedné chvíli jsem ji uchopil prsty za spánky. Docela smyslně mne kousla, ale podle mého názoru to byla jen jakási jednoduchá forma odškodnění. Stáhl jsem ruce zpátky.

Později jsem zapnul magnetofon a oběma nalil trochu vína – stále jsem však přitom fotil. Nálada se trochu proteplila. Daniela vyprávěla jakousi historii ze svého dětství; soustředil jsem se na práci a poslouchal ji jen na půl ucha – dnes si už z té zmotané příhody nedokážu nic vybavit.

„Ale ty mě neposloucháš!“ obvinila mě.

Přiklekl jsem k ní.

Otočila ke mně hlavu a k mému překvapení mě vzala za ruku.

„Danielo,“ řekl jsem.

„Ano?“

„Proč jsi sem k nám přišla?“

Dlouho neodpovídala.

„Dát si svůj život do pořádku,“ řekla potom. Tak běž do hajzlu, ty tajnůstkářko, pomyslil jsem si.

Pouťová zábava vrcholila a pořadatelé, pana Cuřína nevyjímaje, měli plné ruce práce: Pražská hard-rocková skupina s sebou přivezla nejen očekávané opovržení místními provinčními poměry, ale i neočekávaně mnoho svých příznivců, z nich někteří nadto vypadali jako ostří hoši. Bezpečnostní technik pan Cuřín a ostatní proto ostražitě vzhlíželi k parketu: stojí na nízkých pilířích uprostřed početné skupiny bříz, které volně navazují na hlavní pouťové prostranství; řada stromů přitom přímo prorůstá betonovou plochou mezi tančícími – malá sázavská rarita. V několika řadách kolem parketu stojí pak jednoduché dřevěné stoly a podlouhlé lavice: Onu noc byly do posledního místa obsazené a mnoho účastníků zábavy ještě navíc polehávalo jen tak kolem, na kabátech nebo rovnou ve spacích pytlích. V jedné z místností nejbližší podnikové ubytovny, vyčleněné pro tento účel, byl tradičně zřízen výčep piva a vína: Od zářícího výdejního okénka se do tmy táhl lačný zástup, ale domnívám se, že ani podnapilý hluk, který fronta produkovala, nedokázal vytrhnout mladičkého Nhanga z horečnatého spánku.

Pořadatelské stolky po stranách přístupové cesty byly touto dobou už dávno neobsazené, což lidem umožňovalo svobodný přechod z pouti na zábavu a naopak; na kovových plátech podlahy oblíbeného autodromu proto brzy začaly skřípět drcené střepy vinných lahví. S příchodem tmy se zdvihl mírný a teplý vítr, jenž rozhoupal lampióny, zavěšené na šňůrách mezi břízami. Na nesklizených stolech a na zdupané zemi se začaly objevovat kmitavé barevné stíny. Hudba se jako kamenná lavina valila dolů k řece. Ve vzácných pauzách bylo lze zaslechnout i cvrkot laciného vína, rozlévaného do papírových kelímků. Dívkám po známém způsobu změkla výslovnost a vše, co říkaly, se jen ztěžka prodíralo namalovanými ústy, tu a tam některá vstala, aby doprovodila svého chlapce na cestě za kruh světla. Na některých místech stoupal z trávy nakyslý pach zvratků.

Rvačka se strhla v té době, kdy už jsme se s Floriánem vraceli zpátky na pouť – zůstali jsme nerozhodně stát. Neviděli jsme však víc než záda ostatních. V jednu chvíli dav vzdychl: V překvapivé shodě s dobrodružnými filmy to skutečně znamenalo, že se na scéně objevil nůž, neboť mladík, kterého záhy pořadatelé odváděli, byl na předloktí pořezaný. Druhého mladíka přivedl k policejnímu vozu sám pan Cuřín: Kroutil mu ruku za zády. Těsně před autem pak chlapcovu ruku zlehka nazdvihl směrem nahoru k rameni jako páku: Výtržník vykřikl bolestí a okamžitě se hluboce předklonil, aby zamezil tlaku na kloub – Cuřín jej už pouze postrčil na zadní sedadlo a přibouchl dvířka. Vůz se rozjel.

„A je klid,“ řekl Cuřín, ale viděli jsme, že klidný ani zdaleka nebyl. Jeden z pořadatelů mu podal pohárek s vínem – soused ho vypil dvěma doušky. Ještě dnes si s neurčitým odporem vybavuji jeho poskakující ohryzek.

Ředitel školy odcházel z pouťové zábavy už krátce po desáté a – jak jsme si s Floriánem všimli – nanejvýš roztrpčen: Spěchal, nikterak se přitom neohlížeje na podstatně pomalejší manželku, a pohoršené odkopával kelímky a obaly od cigaret, které se před ním vynořovaly ze tmy. Domýšleli jsme si, že příčinou ředitelova pohoršení je ve skutečnosti ten nepříjemný fakt, že prázdniny právě začaly a že do slavnostního projevu v první den zářijový zbývají celé dlouhé dva měsíce. Jeho náladu přitom nezlepšilo ani to, že si mohl do notýsku poznamenat jména hned několika nezletilců, žáků školy, kteří prodlévali u kolotočů a střelnic i po kritické hodině desáté: Připadalo mu možná, že je nikterak nevystrašil a že se mu navíc ještě skrytě vysmívali, jako kdyby všechny ty pouťové tretky, kterými byli ověšeni, byly jakési zázračné amulety, které je spolehlivě ochrání proti jeho moci.

„Můžeš mi říct, kde se tak couráš?“ utrhl se – tedy možná – na zadýchanou manželku.

Někdy v té době už Jaromírův otec musel scházet po strmé cestě od hřbitova dolů. V domcích podél cesty svítila snad jen modravá světélka obrazovek. V tmavých zahradách jistě vrčeli zpozornělí psi – hrobník je však bezpochyby znal všechny jménem, a tak je mohl okřiknout dříve, než spustili povyk. Nesporně spěchal, a rychle proto ztrácel výšku; přesto mohl ještě poměrně dlouho pozorovat lesknoucí se ohyb řeky, vytvářející dole v dálce jakési obrovské „C“. Přibližně uprostřed tohoto ohybu, pod černou klenbou stromů, žhnula pouť stovkami svých světel jako žhavá ocel pod povrchem strusky. Víno, elektrická hudba a dívčí smích ještě rozněcovaly všechen ten žár a pořadatelé – červené pásky na vykasaných rukávech košil – štěrbinami svých očí pohlíželi až do samého středu parketu, kde byla teplota nejvyšší. K ránu, až žár dostoupí vrcholu, pořadatelé coby hutníci pouť-pec odpíchnou a všechna ta světla a horkost stečou po svahu k řece, měníce se syčivě v pozlátkový kov.

Jaromírův otec však neměl čas věnovat se podobným úvahám: Chvátal nalézt svého syna – ještě nepřišel domů. (Není vyloučeno, že dlouho předtím, než se rozhodl jít syna hledat, hladil krátkými prsty vzorek kuchyňského ubrusu, přičemž jeho oprávněný hněv byl tlumen nevyřčenými obavami.) Hrobník spěchal, aby Jaromíra nalezl co nejrychleji, to je přirozené. Paradoxem však je, že kdyby se naopak byl alespoň na krátkou chvíli zastavil – třeba aby se vydýchal nebo si zavázal tkaničku –, bylo by to pro jeho syna lepší: Vyhnul by se totiž následnému setkání s rozmrzelým ředitelem školy, jemuž chtě nechtě prozradil účel své pozdní cesty.

„Dávno ti říkám, abys toho kluka nikam nepouštěl,“ řekl mu údajně můj šéf. „Ještě ti něco provede.“

Přilákáni vůní opékaných klobás, stáli jsme mezitím v tlačenici před zčernalým roštem: Dřevěné uhlí doutnalo tisíci rudými očky a zvolna se rozpadalo v našedlý popel. Omastek s praskotem stékal do ohniště a z míst, kam jednotlivé kapky dopadly, vyšlehávaly překvapivě jasné, zlatavé jazýčky, osvětlujíce přitom prodavačův ukoptěný plášť. Téměř bílý kouř se odrážel na hvězdnatém pozadí noční oblohy.

„Come, night; come, Romeo, come!“ spíše skandoval než recitoval Florián. Stačil už vypít tři čtvrtě litru vína, ale projevovalo se to zatím jen v detailech, které by člověk, jenž Floriána nezná, ani nepostřehl. Hovořili jsme o všem možném, ale všechna témata (kromě jediného) mi připadala jaksi okrajová. Obklopeni plameny nejžhavějšího sensualismu, probírali jsme kádrové změny na škole – a každý pohled na chatu v tmavé stráni nás usvědčoval ze lži.

Ještě jsme jedli, když světlo v okně chaty náhle zhaslo. „A je vymalováno,“ řekl Florián.

Tma v okně byla hluboká a nekompromisní.

„Tvrdě mezi nohy!“ vykřikoval Florián. „Žádný sraní s mladou paní!“

Nespokojeně jsem sykl. Florián na mne potměšile pohlédl a začal s jakousi oplzlou písní:

„Hrci prci…,“ začínala slova.

„Přestaň,“ řekl jsem.

Věnoval mi téměř nepřátelský pohled.

Mlčeli jsme. Po chvíli se mělo ukázat, že jeho (a ostatně i moje) dohady byly mylné:

„Pražák,“ uslyšeli jsme Danielin hlas těsně za našimi zády. „Seznamte se.“

Otočili jsme se: Pražák se usmíval.

„Dostává se nám do rukou novela, jejíž první a poslední strana brilantně vymezují hranice každého individualismu,“ přečetl jsem si později na záložce Partnera (Daniela mi knihu půjčila již bez přebalu). „Jan Hart tu v mistrné zkratce dokázal analyzovat – a podle přečetných autobiografických prvků zřejmě nikoliv bezbolestně –, v čem spočívá vnitřní podstata soudobého maloměšťáctví.“

Nevěřil jsem svým očím: Podle mého názoru byl smysl knihy v něčem úplně jiném – snad v tragikomické snaze dnešního, nejednoduchého člověka dorozumět se se svými nejbližšími.

„Autor,“ dočetl jsem se z výstřižku, který mi půjčila Daniela, „nám předložil jen záznam dvou ozvučných desek, které na dobu tří let umístil v obývacím pokoji a ložnici své nijak výjimečné domácnosti.“

Ten člověk to buďto nečetl, říkal jsem si – nebo je to totální debil. V jiné recenzi se psalo:

„Jako šel Balzac proti své vlastní třídě, neváhá Hart obrátit pero proti vlastní ženě a dceři: Výsledkem však je (na rozdíl od jmenovaného Francouze) pouze deník muže, který pláče nad poklesem své pohlavní aktivity.“

Řval jsem smíchy.

K poslední recenzi jsem přistupoval už více než rezervovaně; vzpomínám si, že šlo o výstřižek z Nových knih.

„Spisovatelův obnažený nerv jako by se tu zmítal pod přenoskou manželčina gramofonu,“ dočetl jsem se v jejím závěru. „Tato kafkovsky laděná próza je proto jakýmsi vášnivým protestem posledního romantika proti cynické přemrštěnosti některých emancipačních snah.“

Připadalo mi, že to nikdo nepochopil: Byl jsem z toho jelen.

Floriánovi se na rozdíl ode mne Partner nelíbil (pravda ovšem je, že i on četl knihu až po Danielině seznámení s Pražákem, což mohlo jeho úsudek nemálo ovlivnit). Krátká a podle mého názoru i hutná novela mu připadala zdlouhavá a rozvleklá. Tvrdil, že si při četbě stále připadal, jako kdyby převáděl starého, nemohoucího člověka přes velmi širokou silnici a musel přitom své navyklé, svižné tempo stále přizpůsobovat jeho šouravé chůzi.

„A navíc je to sebezálibný až hrůza,“ tvrdil.

„Je v tom fůra sebeironie, přece,“ namítal jsem.

„Je to hovadina,“ uzavřel diskusi Florián.

Danielino seznámení s Pražákem – když už jsme u toho – proběhlo překvapivě rychle: Aniž se kdy předtím o něm slůvkem zmínila, odešla z pátečního vyučování rovnou do jeho chaty (sběhlo se to tři neděle před poutí, začátkem června). Zamýšlel jsem ji ten pátek po škole doprovodit, využívaje momentální nepřítomnosti Jaromíra; zavrtěla však hlavou.

„Tam nejdu,“ řekla tenkrát doslova, „dneska jdu k vašemu Pražákovi.“

A bylo vymalováno.

V sobotu si vyjeli do Prahy. Vidělo je spousta lidí; moje matka je spatřila přicházet k nádraží. Daniela prý měla krátké (žluté nebo zlaté) večerní šaty a také Pražák měl údajně oblek, který – vyjádřila se matka – musel pamatovat jeho lepší léta. Tady jsem se dnes při přepisování zarazil. Sešel jsem do kuchyně k matce, nešťastný a nevrlý jako kocourkovský kronikář.

„Jak jsi to mínila s těmi lepšími léty?“

Nechápala. Útočně jsem jí připomněl celý kontext.

„Vždyť je to tak dávno, bože,“ řekla.

„No a? To s tím nemá co dělat!“ Sarkasticky jsem se jí pak vyptával, podle jakého kritéria dělí léta na lepší a horší: Tvrdila, že oněch slov užila docela náhodně, mechanicky; prý se to tak říká. Současně vyjádřila obavu, že mi mé psaní už leze na mozek.

„Nechápu,“ zuřil jsem, „že se jako právník můžeš takhle unáhlit!“

„Dobrý večer,“ řekl nám Pražák. Měl příjemný, sytý hlas. Na sobě měl světlou košili a plátěné kalhoty, které si před vstupem do vody ohrnul nad kolena; byl ještě bos a po hubených, neopálených nohách se mu zplihle kroutily mokré chloupky. Sako a boty držel v levé ruce. Všiml jsem si rovněž, že si nejspíš koupil nové brýle – tenké, drátkové; doposud nosil masivní černé obroučky, které snad byly v módě někdy v šedesátých letech. – Říká se, že spisovatelova vizáž bývá pro čtenáře často zklamáním; Pražák mne v tomto smyslu vlastně nikdy nezklamal, ba co víc, vyhlížel často jako svá titulní postava. Jeho novela a jeho život podivuhodně splývaly.

Daniela nás představila: Zatímco já jsem Pražákovi jen s mlčenlivým, zvědavým respektem tiskl ruku, Florián se k němu choval s nadsazenou ( a tudíž lehce urážlivou) zdvořilostí.

„Těší mne,“ řekl chladně. „Mnoho jsem o vás slyšel.“

Byla v tom také narážka pro Danielu, která nám o Pražákovi neřekla skoro vůbec nic: Pobaveně Floriána pozorovala. Zaduněly bicí – kapela se po přestávce hlučně přihlásila ke slovu. Parket se rychle zaplnil.

„…na automaty…, než zavřou,“ křičela Daniela.

Pražák i já jsme s úsměvem přikývli. Florián lhostejně, sotva znatelně pokrčil rameny. Daniela se do něj zavěsila a táhla ho vpřed; mohl si dovolit se bránit, protože s jistotou věděl, že jej nepřestane přemlouvat – tuhle jistotu jsem já nikdy neměl: Florián je ale hezký a paličatost mu pouze sluší.

Osaměl jsem s Pražákem vzadu za nimi. Chvíli jsme šli mlčky. Přátelsky se usmíval – kolemjdoucí, kteří ho znali, užasle přihlíželi té proměně. Mnoho atrakcí už tonulo v naprosté tmě. Prach na cestě už vychladl, ale vzduch byl stále teplý. Dík modrým nafukovacím rybám – asi to byli delfíni – vypadaly poslední otevřené střelnice jako nasvícená obrovská akvária; topili se v nich však i kočky a zajíci. V pokladně před kosmickým korábem jsem v kouřovém skle na okamžik zahlédl svůj rozpálený obličej – něco už jsem přeci jen vypil. Cítil jsem se však ohromně. Podléhal jsem kouzlu té noci: Víno, světla, hudba, rvačky, milování, tančící dívky s měkkou výslovností. Karneval. Chyběl už jen tichý hovor o literatuře.

„Vaše kniha se mi líbila,“ řekl jsem tenkrát Pražákovi. „Dokáže-li vás ovšem potěšit úsudek čtenáře malé venkovské knihovny.“

„Dokáže-li vás potěšit vůbec nějaký čtenářský posudek,“ dodal jsem. Měl jsem obrovskou chuť mluvit. Předváděl jsem se: Četl jsem toho příliš mnoho o psychologii spisovatelů, než abych se v přítomnosti některého z nich dokázal chovat přirozeně.

„Tak to vy jste ten záznam!“ zvolal vesele.

Nerozuměl jsem.

„Díval jsem se ve zdejší knihovně na výpůjční lístek,“ vysvětloval. „Jediný záznam!“ smál se.

„Ale mně ji půjčila Daniela – ten záznam je její.“

„Daniela?“ Náhle vypadal překvapeně. Napadlo mne, zda mu nevadí, že si s Danielou vyměňujeme knížky: Tehdy poprvé jsem v něm objevil kromě spisovatele také milence. Vzpomněl jsem si na citát z Babela, kterým Pražáka nedávno posměšně charakterizoval Florián: „Muž s podzimem v srdci, brýlemi na nose a krví v penisu.“

„Alespoň dva stoupence v tomto městě tedy mám,“ řekl.

„Určitě,“ ujistil jsem ho.

Zadíval se dlouze na Floriána před námi.

„Ale tři už ne, že?“ zeptal se.

Tentokrát zaskočil on mne.

„Totiž –“

Pomohl mi z rozpaků:

„Patrně tu jde o nedorozumění,“ řekl. „Daniela vám to – oběma – jistě vysvětlí.“

Což už nestihla.

Má matka po přečtení Partnera označila Pražáka za komicky nepraktického člověka (potud jsem s ní souhlasil), který se prý zhlédl v životním stylu aristokracie: Jeho absurdním, neuskutečnitelným ideálem prý je manželka šlechtična. Měla údajně po celou dobu četby pocit, že hrdina Partnera by své ženě – kněžně nebo hraběnce – vůbec nejraději vykal.

Paradoxem přitom je, že ve všech – náhodně vzniklých – hovorech o Pražákovi byla do té doby přímo ukázkově zdrženlivá a pronikavé úsudky našich sousedů nepodpořila nikdy ani jediným přikývnutím. Sama pocházela z Prahy, a nemohla tudíž v Pražákovi vidět lufťáka. Neměla se čeho chytit a byla příliš inteligentní, než aby střílela od boku: Výsledkem byla ona příkladná neukvapenost.

Zkazil jsem to nakonec sám: Řekl jsem jí o té knize, čímž jsem jí poskytl vodítko.

Před Leovou hernou jsme se stali svědky dalšího incidentu: Spatřili jsme dva mladíky, jak slabomyslnému Jaromírovi štědře nalévají červené víno. Daniela okamžitě pustila Floriánovu paži a běžela k nim:

„Co to děláte, vy idioti!“

Z hltavosti, s jakou ten bledý, přerostlý chlapec pil, podobně jako z potřísněné košile se dalo usuzovat, že mladíkům se jejich krutý vtip podařil.

Jaromír byl opilý.

Daniela mu vzala pohárek z rukou.

„Proč mu to berete, když mu to chutná?“ zeptal se jí větší z těch pásků. Měl nepříjemný, samolibý hlas. Všiml jsem si také, že má na spodním rtu opar.

„Šlápni na to, Jaromíre, a jeď domů!“ řekla Daniela ostře.

Mladík s oparem přistoupil do její těsné blízkosti.

„Proč mu to berete?“ opakoval.

„Jeď domů, Jaromíre, slyšíš!“ Zvýšila hlas.

Jaromír skutečně prudce vyrazil vpřed, ale vzápětí řídítka stočil a s hýkavým smíchem objížděl Danielu dovednými kroužky. Postavila se mu do cesty: Musel zastavit. Pohladila mu vlasy – zvláštním, jakoby zvířecím způsobem strnul: Tohle zřejmě působilo.

„Jeď domů,“ řekla. „Nebo se budu zlobit.“

Zdvihl k ní usliněnou tvář a tentokrát už odjel doopravdy, neustále se ohlížeje ke své velitelce.

„Šlápni na to!“ volala za ním spokojeně. (Netušila, že čaromoc jejího hlasu přestane působit ještě dříve, než Jaromír přejede brod.)

„Ty seš nějaká vzorná holčička,“ řekl mladík s oparem.

Daniela ho lhostejně obešla. Chytil ji zezadu za ruce. Pražák i já jsme se pohnuli, ale Florián nás předešel a okamžitě se na mladíka vrhl: Nestačil se jej však vůbec dotknout, protože druhý výrostek ho ihned odtáhl pryč.

„Vyser se na ni, Andrej!“ křičel.

„Hajzl,“ řekl Florián. Prudce oddychoval a okusoval si torzo jednoho nehtu.

„Nech to plavat,“ uklidňovala ho Daniela.

Způsobem, který by ne každá žena dokázala napodobit, pak Pražákovi narovnala límec košile. Podívala se směrem k herně: „Nu što, kalegi,“ řekla měkce, jazykem, který vyučovala, „máte pro mě dost korun?“ Zdálo se, že celou tu nepříjemnou příhodu vzápětí vypustila z mysli. Za ruce teď pro změnu vzala redaktora a mne; její dětinské nadšení hernou bylo nakažlivé: Rychle jsme po krátkých schůdcích vyběhli dovnitř.

Leova manželka nám pomalu odpočítala příslušný počet dvoukorun; pod sedačkou měla objemnou termosku, patrně s kávou – přesto vypadala unaveně a sklesle.

„Za půl hodiny zavíráme,“ upozornila nás.

„To je fůra času,“ řekla Daniela s takovým elánem, až mi to vůči pokladní připadalo netaktní.

Herna byla zařízena ze staršího stěhovacího vozu: Automaty stály po obou stranách, podobně jako kdysi předtím skříně, stoly a klavíry. Panovalo zde dusné, vydýchané přítmí, prosvětlované jen barevným svitem jednotlivých obrazovek. Imitované zvuky působily relativně věrohodně: Kvílení rychlých pneumatik, kovový rachot kosmických střel, odpružení míčku. Většina přítomných sem přešla přímo ze zábavy; muži ztěžka naléhali na ovládací páky (jejichž konstrukce byla vypočítavě masivní), svírajíce je ve zpocených dlaních – a dívky se vypínaly na špičky, aby na hru lépe viděly, anebo aby se ňadry mohly dotýkat jejich nahrbených zad. V těsném prostoru nehybně stála těžká vůně parfémů a potu.

Pražák, který díky svému samotaření něco podobného viděl (k údivu nás všech) prý poprvé, byl důmyslností hracích mašinek doslova okouzlen. Pochopil samozřejmě, že psychologický účinek těch hraček se i v jeho případě zakládá na zmarněných touhách po síle, činu a odvaze, ale to mu nebránilo, aby se ze hry těšil; v jeho výrazu byl pouze stále přítomen jakýsi posměšný prvek – působilo to sympaticky.

„Nazdar, sousede!“ ozval se vedle mě Cuřínův opilý hlas.

Neochotně jsem se otočil.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem ho vlažně; připadalo mi, že sebekratší rozmluva s ním by mne v Pražákových očích navždy zkompromitovala – rychle jsem přešel jinam. Cuřín si hned vybral náhradní oběť:

„Paní učitelko, že vy si se mnou chcete dát!“ zavolal šibalsky na Danielu.

Daniela opřela jazyk o vnitřní stranu tváře; tohle nevýrazné gesto občas dělala v ředitelově přítomnosti.

„Kovboje!“ smál se soused a chlácholivě ji objal kolem nahých ramen. Daniele nezbylo, než mu vyhovět: Odevzdaně ho následovala k dotyčnému automatu. Nevím, kolik her spolu sehráli, neboť v té době jsem svištivými torpédy rezolutně potápěl každou pomalejší loď, která se přede mnou v periskopu objevila, ale určitě jich nebylo moc, hrála už televizní tenis s nějakým mladým Vietnamcem.

„Na tyhle si dávejte radši pozor!“ slyšel jsem Cuřínův varovný hlas. „U těchhle člověk nikdy neví.“

Nemocný Nhang, stejně jako hoch, s nímž právě hrála Daniela, pocházeli ze země, kde běžným stavebním materiálem je rákos a kde jednou ze základních potravin je rýže. Oba si byli velmi podobní (možná ale spíše nedovedu coby Evropan existující rozdíly v podobě postihnout): Měli široká ramena, pevná břicha, štíhlé boky a svalnaté ruce. Byli malých postav, ale měli čistou, snědou pleť a krásné černé vlasy.

Středočech pan Cuřín, občan okresu Kutná Hora, je naproti tomu chlap jak hora. Má však poněkud hubené nohy a také velké, sádelnaté břicho s fialovou jizvou po odoperovaném žlučníku. Mimoto má zkažené zuby a řídké vlasy, které se mu nehezky mastí. Navzdory tomu neváhá nazývat všechny Vietnamce šikmookými kriply.

Přemýšleje o této záhadě, došel jsem k názoru, že můj soused své sebevědomí patrně čerpá z té skutečnosti, že žije v zemi, kde se namísto rákosu a rýže používají smrkové dřevo a houskové knedlíky.

Pražák hrál na nejrůznějších automatech celou zbývající půlhodinku prakticky nonstop, ale ani jedinkrát nezvítězil, což jeho počáteční entuziasmus přeci jen trochu narušilo. Především Florián mu – se zdánlivou nezaujatostí – uštědřoval ponižující lekce.

„Konec,“ oznamoval mu ledově po každém svém vítězství.

Redaktor se sice stále ještě sympaticky usmíval, ale už zdaleka ne tak uvolněně, a upjatě odmítal začít neznámou hru dříve, než si s brýlemi na čele prostudoval anglický návod (třebaže Daniela nebo já jsme mu jednoduchá pravidla sami předtím vysvětlili) – když jsem se díval, jak na začátku hry vrací své brýle zpátky na nos, musel jsem myslet na turnajového rytíře, kterak sklápí své hledí. Matka by měla radost.

Z herny jsem odešel krátce před zavřením a svým společníkům jsem oznámil, že počkám venku: Potřeboval jsem naléhavě čurat. Obešel jsem hernu a pustil jsem se do tmy; tráva byla naštěstí suchá. Měl jsem otlačený prst od zběsilého mačkání tlačítek, ale jinak mi nebylo nic: Cítil jsem se uvolněně. Vzpomínám si přesně, co jsem si tenkrát recitoval: „Krabice černě lemovaná / s dvojitým dnem nás šálí / to všecko co jsme milovali / je masopustní podívaná.“ Nepřítomnost světel, která předtím zastírala oblohu, dala nyní vyniknout hvězdám: Díval jsem se na ně přes černé obrysy maringotek, naplňuje přitom beze zbytku účel své kratičké cesty.

Když jsem se otočil, uviděl jsem v úzké uličce mezi dvěma přívěsy tři postavy: Muže a dvě dívky. Blížili se ke mně – poznal jsem v nich Cuřínovy dcery; ten muž byl Leo.

„Jé, soudruhu,“ vyjekla velmi měkce Pavla.

„Nazdárek,“ řekl jsem. „Táta ví, že jste tady?“

Snažil jsem se dát svému hlasu co nejvíc pobavené tolerance, ale Petra se přesto zřejmě domnívala, že se je – jak by to vyjádřila ona – chystám buzerovat, protože řekla:

„Neví – a co má bejt?“

Leo nerozhodně přešlápl a sundal dívkám ruce z ramen.

„Nic,“ ubezpečil jsem ji.

„Biaum, biaum, biaum,“ slyšel jsem kosmické střely.

„Já jen že je právě v herně,“ dodal jsem nevinně.

„V herně?“ úlek obou dívek byl nepředstíraný. „Má bejt na zábavě!“

„Není na něj prostě spoleh,“ řekl jsem, ale to už sestry neslyšely. Prchaly pryč, avšak nikoliv směrem domů. Krásný Leo si přehodil žvýkačku na druhou stranu úst a vydal se za nimi s pomalostí božích mlýnů. Ve tmě zablýskl jeho zlatý řetízek.

Jakým způsobem získal Leo – ten Leo, který před pár hodinami tak vulgárně ohrozil důstojnost paní Cuřínové – obě dívky na svou stranu, to není známo. Vzaly snad sestry, dychtíce po čemkoliv, co by rozrazilo stojatou vodu jejich posledních prázdnin, zavděk i takovým způsobem seznámení? Nebo jejich dlouho odmítavý postoj roztál až na samém sklonku večera, kdy snad jejich vzájemná pře vyústila v pochopení tak prudké touhy? Nebo se Leo omluvil – a to tak šarmantně, že mu prostě nedokázaly odolat? Nebo snad podlehly jeho řečem o věčné nenaplněnosti a nezakotvenosti komediantského života? Nebo je zlákala Leova drsná přímočarost a jejich podlehnutí bylo jen vítězstvím dlouho nevyslyšené touhy nad výhradami rozumu? Nebo to bylo ve skutečnosti úplně jinak? – Já vám to tedy rozhodně neřeknu.

Další rvačka (kolikátá už?) se strhla vedle schůdků do herny: Leova manželka pár minut po půlnoci vypnula všechny automaty naráz, čímž se stalo, že celé osazenstvo se ve stejné chvíli nahrnulo k úzkému východu. Pan Cuřín, snad trochu nahněvaný z násilně přerušené hry, prudce odstrčil ode dveří drobného Vietnamce, s nímž předtím hrála Daniela. Chlapec odevzdaně ustoupil a čekal opodál, až se východ vyprázdní. Daniela, která jeho předchozí srážku s Cuřínem pravděpodobně neviděla, mu na rozloučenou přátelsky potřepala rukou ve vlasech: Vietnamec, zjevně okouzlený srdečností, s jakou se k němu ta krásná dívka chovala, jí ruku neobratně pohladil. Cuřín, který výjev nenávistně pozoroval, dvěma pohyby vytáhl chlapce z vozu a udeřil ho do tváře. Chlapec zavrávoral a polekaně si třel zasažené místo. Potom se v jeho obličeji cosi změnilo: Všiml si, že ten velký, brunátný muž se znovu blíží – přikrčil se zvláštním, jakoby přehnaným způsobem a Cuřínovu ránu odrazil. Potom mu v rychlém sledu zasadil několik úderů – a to nejen rukama, ale i nohou. Cuřín upadl na zem. Vietnamec, aniž na kohokoli pohlédl, okamžitě utekl.

„Svině!“ hekal Cuřín.

Těžkopádně vstal.

„Vidíte? Vidíte?“ rozkřikl se na Danielu.

„Dejte mi pokoj,“ řekla mu.

Šli jsme pryč, směrem k tanečnímu parketu: Pouť už dohasínala a parket byl posledním ostrůvkem světla.

Byla to zvláštní noc (nemám teď na mysli Danielinu smrt): Lidé se žádostivě dotýkali i nenávistně odstrkovali a jejich šepot a křik stoupaly k hvězdnatému letnímu nebi.

Připojil jsem se opět k Pražákovi.

„Tohle se tu děje často?“ zeptal se.

„Ne tak docela,“ řekl jsem. „Ještě donedávna jsme byli vzorná obec: Nenašel byste tu jediného rasistu. – Pokazili nám to až Vietnamci.“

Zasmál se.

Daniela se potěšené ohlédla.

(Dnes, zatímco přepisuji tyto řádky, objevuji v jejím ohlédnutí příslib, který mi i přes svou nepatrnost bolestivě svírá útroby.)

Obešli jsme parket velkým obloukem a usadili se u stolu, který byl dostatečně vzdálen od obou reproduktorů. Florián přinesl víno. Sám se napil první; trochu rozpačitě jsem se napil také: Nedokázal jsem si totiž představit, na co bychom si v téhle čtveřici mohli připít. Rytmus příští písně byl pomalý; Florián odvedl Danielu na parket. Pražák ji sledoval dlouhým pohledem.

„Jaká je – jako učitelka?“ chtěl vědět.

„Nevyprávěla vám o škole?“

„Jen málo.“ Oblékl si sako, přestože bylo stále velké teplo.

Připomnělo mi to jeho věk. Přemítal jsem o jeho otázce. Vyprávěl jsem mu, jak za slunných dopolední Daniela přivádí své dívenky na školní hřiště: Jak si rychlým pohybem svlékne bundu, položí ji na trávník a na ni postaví magnetofon. Jak učí ty hubené, kostnaté holčičky prohnout se v pase, vytočit boky, propnout špičky. Vyprávěl jsem jejímu milenci, jak chodí od jedné ke druhé a jak trpělivě čeká, než ruka či noha opíše tu jedinou možnou křivku, než se ustálí ve své vlastní ladnosti. A jak jim pak cvik sama předvede.

„To není tělocvik,“ tvrdil jsem mu, „to je nominace do ženskosti!“

Usmíval se.

„Vy ji tak trochu milujete,“ oznámil mi.

Poplašeně jsem k němu vzhlédl, ale jeho obličej zůstával přátelský. Dodalo mi to odvahu.

„Ano,“ přiznal jsem. Podíval jsem se na Floriána na parketu: Cosi Daniele vzrušeně vykládal. „My ji tak trochu milujeme.“

Mlčel.

„Pokračujte,“ řekl mi potom vlídně.

„To máte jako s těmi Vietnamci: Donedávna byl Florián bezvýhradně skvělý přítel, snad i manžel, a – nevěřil byste – i milý a zdvořilý společník.“ Odhodlaně jsem se napil vína.

„Také já,“ pokračoval jsem, jsem svou dívku v duchu místních tradic už dávno představil svým rodičům, kteří si ji oblíbili a se kterými si po každém nedělním obědě zpíváme hymnu spokojené prostřednosti. – Jenže…“

„Jenže pak přišla Daniela,“ řekl. „Femme fatale.“

Připadalo mi, že to ironizuje. Má na to koneckonců právo: Je to on, kdo s ní chrápe – jak by řekl Florián. My o ní mluvíme – a on s ní chrápe. Femme fatale! Jeho ironický nadhled ve mně zdvihl vlnu chvilkové antipatie. Litoval jsem všeho, co jsem mu předtím řekl. Styděl jsem se, že jsem se právě před ním nechal tak unést. Nestačil jsem mu však už odpovědět, neboť ve stejné chvíli se z parketu vrátila Daniela. Byla sama.

„On se snad už úplně zbláznil!“ smála se. „Pan manžel!“

Rozhlédl jsem se, ale nikde jsem Floriána neviděl.

„Kam šel?“ zeptal jsem se.

„Prchl,“ řekla.

Přes její smích na mne Floriánovo zmizení zapůsobilo podivným dojmem.

Když jsem dnes ve své třídě otevřel okno, více než kdy jindy jsem si uvědomil přítomnost školního hřiště: Černý ovál škvárové dráhy, doskočiště, koulařský kruh plný vody. Pokud byla Daniela s dětmi venku, slýchával jsem občas Floriána (učil ve třídě nade mnou), jak na ni rozverně pokřikuje:

„Tělesná síla? Směšno!“

Nemohl jsem ho vidět, a tak jsem si vždy jen představoval, jak se naklání nad okenní římsu, mávaje přitom výborem z Goetha.

Florián byl skvělý, ale poněkud rozháraný učitel. Měl úžasnou schopnost tvořivé improvizace a vůbec žádný smysl pro taktiku; běžně říkal řediteli, že se neodpustitelně mýlí. Říkal mu toho ostatně víc. Fellini řekl prý o Rossellinim, že měl schopnost přirozeně se pohybovat na onom nezaměnitelném pomezí mezi lhostejností odstupu a neohrabaností ztotožnění – přesně to chybělo Floriánovi. Zmítal se střídavě mezi naprostou pedagogickou euforií à la „To bude mé nejkrásnější dílo, ty duše, které jsem vymodeloval!“ – a mezi totální skepsí, kdy svým červeným fixem chladně psával pod slohové úkoly žáků vzkazy jako „Zavři se na záchod a chvíli přemejšlej!“ Ředitel přirozeně pro tuto podvojnost neměl pochopení.

„Já se s vámi, soudruhu Farský, odmítám rozčilovat,“ říkával Floriánovi, ale poslušně se rozčiloval dál, neboť ředitel sázavských skláren, chlebodárce školy, formálně stále zůstával Floriánovým otcem.

„Jestli mě nenecháte učit tak, jak chci já, odcházím do Ivančic,“ říkával Florián řediteli. (V Ivančicích bydleli rodiče Ireny.) „Tam mi nic chybět nebude,“ dodával.

Se svými rodiči a bratrem jsem před lety bydlel ve starší, ale krásné podnikové vile s velkou zahradou s mohutnými letitými stromy. Vila měla vysokou podezdívku z tmavě červeného pískovce a bratrovi i mně trvalo celé dětství, než jsme ty drsné kameny, podél nichž jsme denně chodívali, přerostli.

Když Floriánův otec nastoupil do své nynější funkce a prošel si všechny podnikové ubytovny, dospěl k názoru, že firma by zahraničním obchodním partnerům, kteří do Sázavy čas od času přijížděli, měla poskytovat důstojnější, reprezentativnější ubytování. Na mysl mu současně připadla vila s tmavě červenou podezdívkou.

„Něco takového bychom přesně potřebovali,“ myslel si možná tehdy Floriánův otec a manželka mu bezpochyby dávala (přinejmenším) za pravdu.

Od těchto myšlenek byl už jen krůček k vyklizení vily z důvodů obecného zájmu – jak zhruba zněl příslušný paragraf. Samozřejmě, že právní podklady pro tuto operaci musela – jak jinak – dodat má matka; v těch zjitřených dobách, kdy jsme s bratrem bezmocně zatínali své dětské pěstičky, jsem s přepjatostí vlastní mládí přirovnával matku k ženě, která musí pod dohledem namířených zbraní vykopat jakousi jámu, právě tak velkou, aby se do ní vešla. Matka tvrdila, že takový příměr je přehnaný a že nová parcela, kterou spolu s otcem zakoupili, je sice malá, ale docela hezká. Otec nás ujišťoval, že až se stěny našeho nového nehezkého (montovaného) domu pobijí skrze pivní zátky drátěnou rohoží a omítnou se, bude to docela normální barák.

„Pivní zátky! Panebože!“ říkal jsem tehdy opovržlivě. „A normální barák!“

„Leda hovno,“ podpořil mne nesmiřitelně bratříček.

Podobné emoce však záhy utonuly ve vodě na dně základové jámy: Nebyl čas na úvahy, bylo třeba betonovat a zdít, než to spadne. A tak jsme betonovali a zdili. Vstávali jsme v pět a vraceli se za tmy. Základová jáma postupně pohlcovala kdeco: Cihly, peníze, slunné dny a měsíce, vánoční dárky i články otcova ukazováčku. Matka se k představě vlastního domu brzy upnula a v noci se občas bavila tím, že posouvala papírový nábytek po plánku budoucích místností – přesto se jednou, když se bratr převlékal do špinavého kabátku od montérek a ona viděla, jak se jeho drobné tělíčko uprostřed vší té syrové země třese chladem, rozplakala tak zoufale, až mne zamrazilo.

Mezitím Floriánův otec znovu prošel všechny podnikové ubytovny a usoudil, že zahraniční obchodní partneři, kteří do Sázavy čas od času přijíždějí, se v nich koneckonců vždycky vyspí docela dobře, a do vily s tmavě červenou podezdívkou se nastěhoval sám, respektive se svou rodinou, včetně Floriána. Florián však otce nesnášel, mimo jiné pro jeho obludné názory, ředkvičkové přesvědčení a demagogický zvyk nalévat nejistým návštěvám kávu do kelímků od jogurtů, provázený vždy zcela vážně míněnými řečmi o kovářově kobyle – a tentokrát se s ním rozešel nadobro: Nějaký čas sice ještě musel bydlet v mém bývalém pokoji, ale po celou dobu studií už pak bydlel v Praze, živě se penězi, které si sám vydělal, a do Sázavy přijížděl jen proto, aby nám pomohl se stavbou. Bývaly dny, kdy se dřel více než jiní, přestože rodiče i mne už dávno předtím přesvědčil, že je opravdu s námi. Jak jsem na to tehdy o pouti mohl zapomenout?

Šum vod zněl tiše. Bzučel chroust. Puškin. Pět let studovala tělesnou výchovu a ruštinu a pak ji někdo zabil: V tomto smyslu – řekl by ředitel školy – byla její smrt mimo jiné i neekonomická. Pouť vyhasínala jako požářiště. Šli jsme pomalu hlavním korzem, temným a vylidněným, a jen zřídka nás předešel některý z odcházejících. Melodie, která se k nám od parketu prodírala tmou, už zněla opuštěně.

Daniela kráčela mezi mnou a Pražákem; kdykoli jsem pootočil hlavu, spatřil jsem na světlém pozadí jeho saka jemnou linku jejích zamlklých úst. Noc stravovala vše kolem nás; zdálo se mi, že naši trojici spojuje příliš málo, než abychom vší té černotě dokázali vzdorovat. Pražák vzal Danielu za ruku. Připadal jsem si opuštěně a současně trapně; co chvíli jsem se přistihl, že za svými společníky zaostávám. Upíral jsem oči do tmy kolem: Hledal jsem Floriána. Odněkud se ozýval smích, ale znělo to přiškrceně. (Dnes, když přemítám o té noci, zatímco venku chumelí a před brankou Pražákovy prázdné chaty stojí zasněžená mohylka zmrzlých novin, říkám si, že závěr onoho večera byl tak pomalý, tak povlovný, tak tichý, jako kdyby si byl kdosi přál, aby se Daniela po všem tom hlučném letním třeštění dočkala i kratičkého zkonejšení, jakéhosi kratičkého životního podzimu.)

Došli jsme k řece. Betonové molo jezu osvětlovala jediná, osamocená lampa: Obrácena k řece, bez návaznosti dalších světel, připomínala trochu maják. Bylo slyšet vrnění zářivek i slabé nárazy můr, které nalétávaly na plexisklo. Proud se rovnoměrně rozkládal po celé délce jezu, přepadal přes jeho hranu a dole se tříštil o kameny. Voda byla slabě, sotva postřehnutelně čímsi cítit. Asi třicet metrů po proudu jsme si všimli malé divácké skupinky. Přilákáni jejich zvědavostí, přiblížili jsme se k nim: Dvě ženy, snad matka s dcerou, tu na písčité mělčině koupaly anakondu, jednu z atrakcí pouťového cirkusu. Třímetrový had nehnutě splýval s proudem; zdálo se, že spí. Někdo z diváků posvítil do vody baterkou: Pod hladinou zazářily zelenočerné šupiny. Všiml jsem si, že obě ženy jsou cikánky; ta mladičká byla úplně nahá. Kužel baterky ji osahával, vyvolávaje tak uznalý, chraptivý ohlas: Dívka však před světlem neustoupila, a naopak pro všechny ty mužské oči na břehu uspořádala malé improvizované představení (poněkud necudného obsahu): Stoupla si nad hada obkročmo, přikrčila se a obemkla to silné kluzké tělo svými mokrými stehny. Potom se napřímila, takže ocas anakondy se dostal nad vodu, a začala se prohýbat v bocích. Starší žena ji okřikla a muže s baterkou kdosi udeřil; svítilna spadla na zem a zhasla.

„Líbilo?“ zeptala se mě tiše Daniela.

Táhl jsem ji i Pražáka pryč, protože mezi temnými postavami na břehu se znovu schylovalo k šarvátce. Daniela klopýtala v mezerách mezi kameny. Cítil jsem její blízkost, její vůni, její teplo, její pot, její dech, její puls, její vlasy.

„Jdu domů,“ řekl jsem.

„Tak brzy?“ podivil se Pražák.

Ty mi vlez na záda, pomyslel jsem si.

„Máš čas,“ řekla Daniela, ale postrádal jsem v tom přesvědčivost. Cítil jsem, že chtějí být sami. Došli jsme až k lávce přes náhon, ale žádné další přemlouvání už nepřišlo. Jako vždycky. Mobilizuje síly k rychlému, alespoň trochu důstojnému odchodu, musel jsem povolat i veškeré zálohy.

„Opravdu už musím,“ řekl jsem. Masturbovat, dodával jsem v duchu trpce.

„Uvidíme se zítra?“ řekla Daniela a zabořila mi do břicha dva své prsty.

„Dneska,“ opravil ji nikterak originálně Pražák, dívaje se na hodinky.

Říkal jsem ti, abys mi vlezl na záda, ne? Všechno ve mně zpívalo hymnu přespočetných.

„Jistě,“ odpověděl jsem.

Naposledy jsem na ni pohlédl:

„Dobrou.“

„Čau,“ řekla Daniela. Na rozloučenou.

Ale domů se mi nechtělo. Nemohu jít domů, říkal jsem si, teď, když plamen krev hledá noc, teď, v hodině nepoetických vášní a žité poezie. Nechtěl jsem jít domů. Nechtěl jsem odemykat spící dům, hladit hloupého psa a číst vzkazy o vepřovém v lednici. Nemohl jsem se ale vrátit hned, neboť jsem za žádnou cenu nechtěl ještě jednou potkat Danielu: Nic snad není tak zoufalé, jako odkládané odchody. Měl jsem však strach, že když si nepospíším, už nikdy nespatřím cikánčino ohanbí. Rozběhl jsem se zpátky; když jsem však udýchaně stanul opět na hraně jezu, černou hladinu už nečeřil ani jediný stín. Chvíli jsem ještě poslouchal, zda neuslyším nějaké to šplouchání, ale brzy jsem to vzdal a rozběhl se pryč, prožívaje přitom pocit nenahraditelné ztráty. Never more, říkal jsem si. Hnal jsem se zadem kolem střelnic, aniž jsem věděl kam. Hlavním korzem odcházely početné hloučky: Zábava zřejmě právě definitivně skončila. Zrychlil jsem, protože jsem dostal chuť na víno; věděl jsem, že výčep může každou chvíli zavřít. Vzápětí jsem ale upadl přes kovovou vlečnou tyč nějakého přívěsu, kterou jsem ve tmě přehlédl; málem jsem si roztříštil holeň. Prudká bolest na sebe bohudík soustředila všecku mou zmatenou pozornost: Umožnilo mi to se jakžtakž vzpamatovat.

Doplazil jsem se k nejbližší střelnici a usedl jsem na první schůdek podlážky. Bolest způsobila naprosté vystřízlivění: Moje myšlenky byly náhle pronikavě jasné. Mé nynější postavení mi teď připadalo až komické – musel jsem přece už předtím dávno vědět, že ani tentokrát se, tak jako vždy jindy, naprosto nic nestane. Uvědomil jsem si, že když vydržím v tomto nepohodlném posezu dostatečně dlouho, nejenže se smířím se ztrátou možnosti sehnat ještě nějaké víno, ale vyrovnám se i s tím, že už nikdy v životě pravděpodobně neuvidím nahou cikánskou dívku jezdit na hadovi, ba dokonce možná ještě dostanu chuť na to studené vepřové. Stačí jen čekat. A tak jsem čekal a naraženou nohu jsem si natáhl před sebe.

Dnes, když znovu přemítám o té noci, zatímco jarní vody odnášejí po proudu poslední zbytky ledu a kamenitý břeh brodu, jenž je v mé paměti už navždy očíslován policejními štítky, zmizel pod vysokými vlnami, říkám si, že smrt Daniely nemohla mít strašlivějšího zvěstovatele. Domnívám se, že kdyby ono Pomoc! Zabili učitelku! křičel kdokoli jiný než Jaromír se svým odulým jazykem, pak by – navzdory tragičnosti zprávy – nutně zůstal ve vzduchu trapný opar tak přepjaté repliky. (Mám na mysli onu trapnost, která vzniká z doprovodného afektu výkřiků jako Zloději! nebo Hoří!) Jaromírův skřek byl však nejprve pro všechny, kteří tak pozdě v noci ještě zůstali venku, zcela nesrozumitelný: Člověk musel nejprve jeho výkřik dešifrovat, objevit jeho smysl. Teprve potom se člověku náhle zjevila jakási tichá, soukromá pravda ve své ryzí, od všeho ostatního očištěné a o to hrůznější podobě.

Zůstal jsem sedět na podlážce střelnice a soustředěně jsem si onu větu několikrát zopakoval, jako by to bylo zadání jakési obtížné matematické úlohy. Jaromír projel kolem mne ještě několikrát, zmáčený až k hlavě, s nepříčetným výrazem v tváři. Teprve potom jsem vstal a následoval jsem občany sbíhající se k řece.

Jak popsat smrt pětadvacetileté půvabné, inteligentní dívky, a nepoužít přitom slovo „vražda“, při němž dnešnímu čtenáři jen příjemně zatrne v ústech při bezděčné vzpomínce na burské oříšky, které pojídá před televizí? Jaká slova užít pro tu zimničnou schoulenost těla, jemuž již nemohla být zima? Kdo dokáže vypovědět tu čerň, která obtékala její tělo? Jakými slovy zmírnit ošklivost bezkrevných úst plných písčitého kalu? A kde už dnes je ten říční proud, kterým tenkrát ve světle tolika reflektorů prosvítaly její růžové nehty?

Bojím se smrti – i jen jako tématu. Smrt je větší než rozměr A4. Začíná až mimo papír. Snad na tom černém válci.

Zkrátka a dobře, někdo v řece zamordoval učitelku.

A řeka si to šine dál.

Řeč jde, voda teče. „Vyprávíš příběh – a můžeš to prakticky zabalit,“ přečetl jsem si dneska ve školní knihovně. Ze školy jsem šel podél řeky: je plná listí. Když se Daniele v řece přilepil na tělo sebemenší lísteček, doslova křičela odporem. Zpočátku mi to připadalo přehnané: Všemu, co plavalo na hladině, ať to byl lístek, muška či větévka, se vyhýbala velkým obloukem, nutíc tak Floriána nebo mne ke změně směru. Plavala ale skvěle: její styl byl elegantní kompromis mezi závodním a rekreačním plaváním – nepotápěla hlavu, ale současně odfukovala do vody a její oblá, kluzká ramena se dostávala vysoko nad vzdutou hladinu.

S tím společným koupáním jsme začali v květnu, o jedné z poledních přestávek: Toho dne bylo opravdu nádherně a my jsme v okamžitém impulsu seběhli zarostlou strání pod školní jídelnou k řece. Daniela se vysvlékla s rozhodností zkušené nudistky; její naprostá spontánnost okamžitě prorazila želví krunýř mé váhavosti. Plavala pak výhradně prsa, aniž by se předváděla s některým z dalších stylů, které se jistě na fakultě musela naučit – pravděpodobně shledala, že naše ohromení je i bez toho dostatečné. Všichni tři jsme se pak shodli, že to byla jedna z nejhezčích poledních přestávek za dobu naší učitelské kariéry a předsevzali jsme si, že tímto způsobem budeme oněch pětapadesát volných minut trávit i nadále. Počasí nám bylo dlouho příznivě nakloněno – ne tak už ale ředitel, který naše urousané návraty na odpolední vyučování sledoval se vzrůstajícím podezřením. Někdy v polovině června se dovtípil a koupání nám přísně zakázal, očividně rozmrzelý tím, že jeho zákaz se vztahuje sotva na desítku zbývajících poledních přestávek. Optimální by bylo, kdybychom s Floriánem a Danielou patřili k otužilcům: Mohl by nám koupání zakazovat i na podzim a v zimě.

Dál jsme se proto chodívali koupat až po škole, na jez řečený Huťský. Kromě nás sem chodívala spousta lidí, nepočítaje už vůbec rekreanty z okolních kempů; v opalujícím se davu se daly rozpoznat některé výraznější skupinky: Přímo na jezu vřískající děti, ve vodě mládež, jejíž vřískání, stejně jako rozličné vodní reje, už jsou motivovány pohlavně, na břehu pak starousedlické dvojice, se stejnou dekou na stejném místě, tak jako loni, tak jako každý rok, a konečně matky s těmi nejmenšími, kolem teplých mělčin. Ve stinné koruně tohoto „stromu stavů“ pak sedávají králové s korunkami pivní pěny: Mají mocně vyklenutá břicha, podivně bílou pleť a životní zkušenost, s níž každoročně porážejí líbivou filozofii léta.

Jaké bylo místo naší trojice v tomto hrubém rozdělení? Snad někde uprostřed, mezi fanatickým sluněním a pivními kelímky. Pravidelně za námi přicházela také Irena, s kočárkem a v těhotenských šatech, neboť se po porodu stále nemohla dostat na původní váhu – Florián ji pak doprovázel do některého z těch dětských koutků na pravém břehu. Zdálo se, že Irenu a především malého vidí rád; přesto jsem však za ním stále vysílal pátravé pohledy, ne tak zcela nepodoben matce, jejíž dítě se navzdory všem varováním zpupně odvážilo do silnějšího proudu a která teď čeká, kdy je bude moci – s nemalým zadostiučiněním – zachránit. Pro můj zrak se tam tedy vyjímal prapodivně: Štíhlý, snědý, s klasikem v ruce tam ležel na ručníku, obklopen lahvemi čaje, císařskými řezy, rozšlapanými piškoty, křečovými žílami a heřmánkovými mastmi, v pachu dětské moči.

„Tak skončil,“ řekl jsem jednou na jezu Daniele. „Omotán přízí značek Mahara a Sixta, srdce probodnuté jehlicemi.“

Připadalo mi to celkem vtipné, ale Danielina tvář zůstala tentokrát nehybná.

„Směj se,“ řekl jsem.

„Nebudu.“

„Víš,“ řekla mi pak, „to, co jsi řekl, je jen lepší varianta té hloupé koule, co se někdy dává novomanželům.“

Trochu se mě to dotklo.

„No a?“ řekl jsem vzdorně.

Pokrčila rameny.

„Chci jen říct, že já ve skutečnosti ctím rodinu. Respektuji manželství jako instituci, protože neznám nic lepšího.“

Říkala to s naprosto vážnou tváří a celé to znělo poněkud pateticky.

Připomněl jsem jí, jak tehdy v zimě mluvila o matce – nezdálo se však, že by ji ona narážka jakkoli vyvedla z míry.

„To se nevylučuje. V tomto případě,“ řekla.

Vůbec jsem tomu nerozuměl.

Jednou jsem také Daniele vysvětloval, jak se lze točit ve vratném proudu pod jezem. Snažil jsem se výklad pojednat co možná nejironičtěji, abych rozbil klišé, které tu podle mého názoru vznikalo: Usoplený vesnický kluk vysvětluje slečně z města, jak se dělá píšťalka z vrby. Daniela se dlouho tvářila nedůvěřivě, ale pak přeci jen poslechla a položila se na vodu: Ruce za hlavou, oči přimhouřené, nechávala se rozkošnicky unášet. (Ještě dnes se občas ve spánku převracím těmi pomalými pohyby.)

Asi týden či dva nato se k mé instruktáži v rozhovoru vrátila: „Víš, co mě tenkrát strašně naštvalo?“

Zdvihl jsem překvapeně obočí: Ani trochu jsem netušil, co by ji na tom mohlo naštvat, natož pak strašně.

„Vykládals mi to tak shovívavě, jako bys mi chtěl dát za každou cenu najevo, že taková vodní gymnastika je ještě tak dobrá pro nějakou tělocvikářku, ale rozhodně už ne pro –“ dotkla se mé knihy v tašce, „čtenáře Tolstého!“

„Ale to je jinak!“ bránil jsem se.

„Nic mi nevykládej,“ řekla Daniela.

Zprávu o Danielině smrti telefonovali řediteli školy prý už v pět hodin ráno. Dá se proto předpokládat, že mu zvonění přístroje přetrhlo spánek, ale předpokládat můžeme s jistotou i to, že jeho počáteční podrážděnost rychle zmizela pod omračujícím účinkem té smutné noviny: Bylo jisté, že nastává ředitelův velký den, ne-li dokonce hned týden, neboť vyšetřování celé události, jakož i otázka pohřbu v sobě obsahovaly nepřeberně možností, jak uplatnit výrazný organizační talent, situační přehled a krásně modulovaný hlas. Už nyní bylo řediteli zřejmé, že poslední rozloučení s mladou kolegyní bude ve všech směrech lepší než i to největší branné cvičení, které kdy na škole uspořádal. – Jsem však přesvědčen, že jeho voskovou tváří nepronikl ani jediný záblesk tohoto radostného očekávání, ba co víc, že si jakoukoli radost odmítal vůbec přiznat, dokazuje si svůj smutek mužnou zachmuřeností a pomalými, slavnostními pohyby.

Je také známo, že se ředitel hned ráno oblékl do černého (byla to ostatně jeho nejoblíbenější barva).

„Bude ti horko,“ řekla mu – dejme tomu – manželka, když viděla, kterak se souká do obleku.

Není vyloučeno, že se k ní dotčeně otočil, aby si na pozadí její neomalené, přízemní praktičnosti znovu změřil hloubku svého žalu, a snad i proto, aby svou paní upozornil, že jemu jsou v této chvíli otázky týkající se osobního pohodlí nezměrně vzdáleny.

„Dovol, abych ti připomněl,“ řekl jí – tedy možná –, „že právě zemřela učitelka z mojí školy.“

Potom nasedl do své bílé lady, jejíž nepřítomnost na parkovišti před školou ve mně vždy nakrátko dokázala vyvolat dojem, že vyučuji na základní škole, a nikoli tedy v jezuitském semináři, a rozjel se na místo činu.

Víme, že se cestou musel zastavit ve škole a dát příslušný pokyn školníkovi, protože už v půl sedmé visel v průčelí budovy černý prapor: Řekněme tedy, že stočil vůz k okraji silnice, pomalu vystoupil, obřadně přešel ke dveřím školníkova bytu a zazvonil.

„Soudruhu Trněný,“ mohl myslím říci, „jak už asi víte, dnes v noci tragicky zemřela naše mladá kolegyně, soudružka Linhartová.“ Domnívám se, že na tomto místě se krátce odmlčel.

„Bude zřejmě nutné, abyste vyvěsil, nejraději ihned –,“ pohlédl bezpochyby zpříma na školníka, „černý prapor – máme ho, že?“

„Na znamení smutku,“ dodal ještě jako cukrář, usazující višni na vrcholek hotového dortu.

Řekl bych, že když se o chvíli později – už opět za jízdy – podíval ředitel do zpětného zrcátka, stačil ještě zahlédnout vybíhajícího školníka se štaflemi a s vlajícím pruhem černé látky.

Ředitel mne pamatuje ještě jako žáka, ale ve své pokrytecké ohleduplnosti se o tom dosud nikdy nezmínil: Oba proto předstíráme, že jsme na onu trapnou, osmiletou epizodu už dávno zapomněli.

Kdykoli mne vybídne, abych se v ředitelně posadil, vybírám si pokud možno čalouněnou židli, neboť naše rozhovory bývají dlouhé (a především pak zoufale zbytečné) – ředitel mne tím svým způsobem vyznamenává, neboť s řadou ostatních (zejména pak s Floriánem) hovoří úsečně a vstoje. Zdá se, že zatímco mne tyto hry na dialog psychicky vysilují, ředitel se jimi jaksi osvěžuje, přičemž můj většinou zdvořilý mladický radikalismus je pro něj pouze tím, čím byla krev panen pro čachtickou paní. Žertem naše polemiky označuje jako spor starého s novým a utěšuje mne, že historická pravda je na mé straně a že přijde brzy den, kdy nové zvítězí. Přesněji, dodával jsem k tomu v duchu, v den tvého pohřbu. – Ředitelovo zdraví se však, navzdory práškům, které stále užívá, zdá nezlomné.

Co si ale jednou přeci jen zlomil – a hned nadvakrát – byla noha: Loňskou zimu uklouzl na náledí. Vzhledem k tomu, že mu udělali nechodící sádru málem až ke kyčli, věřili jsme s Floriánem, že okresnímu kolu soutěže mladých recitátorů bude tentokrát předsedat někdo jiný: Voháňkovi s Buřilovou, našim čtrnáctiletým chráněncům, jejichž naivní, ale vášnivě upřímné spory o Kainara nás s Floriánem okouzlily natolik, že jsme na nich postavili celé recitační pásmo, se tu podle našeho názoru otevírala nemalá šance. Chodili jsme cvičit denně: Hodinu, ale s blížícím se datem soutěže i dvě. Vybrali jsme jim odpovídající kostýmy (Buřilová v něm vypadala skvěle!), vzali je do divadelní šatny, četli jim i jiné básníky a vůbec jsme je očkovali vakcínou, která je v budoucnosti měla ochránit před televizními pořady typu Ein Kessel Buntes.

Ředitel se pochopitelně na soutěž nechal přivézt: S kamennou tváří kainarovské pásmo vyslechl, plně přitom svůj černý notes poznámkami. Voháňka se překonával:

A močení jen tak Do noci

Za měsíce

Je dnes už také zakázáno všude

Jdu kolem domů bílých a tichých jak pýchavky

Jsou to Instituty optimismu –

„Byli jsme svědky,“ prohlásil pak ředitel na zasedání poroty, „podivné dezinterpretace autora, který už dávno dokázal – mimo jiné i svými básněmi v čítance –, na čí straně fronty stojí. Autoři pásma nám doslova vnutili Kainara apolitického – jenže takový on nebyl. Josef Kainar se nikdy angažovat nebál – jenže to autoři pásma vynechali. Proč? Na to ať si odpoví sami. Už proto, že na jejich ‚výběr‘ doplatí nejvíce ti nevinní: Oba mladičcí recitátoři.“

Oba mladičcí recitátoři skončili osmí. Cenu diváků, která se na soutěži tradičně udělovala, toho roku ředitel zrušil. Jeho projev byl tak zapálený, až jsme s Floriánem nevěděli, zda to máme přičítat na vrub ředitelova světonázorového přesvědčení, nebo možnosti, že ho svrbí sádra.

„Nevěš hlavu, Voháňka,“ řekl Florián. „Třeba mu to špatně sroste.“

„Celkem jeví se tedy lid posázavský jako silná odnož kmenová, která po příkladu přírody, v které žije, zachovává si svůj osobitý ráz a jest pečlivou ochránkyní vlastností, na něž jsme kdysi byli tolik hrdi,“ řekl Florián Daniele.

Na základě událostí, které následovaly, je možno celkem spolehlivě konstatovat, že zpráva o Danielině násilné smrti se k paní Cuřínové donesla ještě před osmou. Není jisté (ani důležité), zda právě v té chvíli čistila či nečistila manželův pozvracený oblek; bezpečně však vím, že na případnou otázku ČÍM VYČISTÍTE SKVRNY? by naše sousedka odpověděla nesrovnatelně pregnantněji a suverénněji než kupříkladu na otázku PROČ MYSLÍTE, ŽE MANŽEL PIJE? Paní Cuřínová znala názvosloví všech pracích a čisticích prostředků tak dokonale, že všechny prodavačky v drogerii degradovala během každého svého nákupu na pouhé podavačky; otázky směřující ke kořenům mužova alkoholismu, podobně jako otázky mířící ke kořenům čehokoli jiného, si jednoduše nekladla: Snažila se brát život, jak často sama říkávala, takový, jaký je, a nedělala z něj vědu.

„Já jsem praktická ženská,“ říkávala jindy.

Život trávila tím, že sela, plela a sklízela zeleninu, kterou pak vařila a jedla, a pokud na ni čas od času přeci jen dolehla jakási podivná tíseň, jež bezpochyby pramenila z naprosté jalovosti takového života, domnívala se paní Cuřínová, že je jí těžko po okurkách.

Přirozeně že opět nevíme, jak na ni zpráva o vraždě zapůsobila: Předpokládejme tedy zcela konvenčně, že okamžitě vyběhla do pokoje k dívkám, které – pochopitelně – ještě hluboce spaly, a starostlivě usedla na kvítečkové povlečení.

„Když si tak pomyslím –,“ pomyslela si možná nahlas.

Snad jí do očí vstoupily slzy, snad dojatě pohlédla na panenky na poličce, snad se rozněžněle shýbla pro spadlé vyšívání – to vše je možné. Jisté však je to, že krátce po osmé telefonovala jisté Martě Procházkové, s níž sdílela už léta kancelář, platový výměr a osud matky dospívajících dcer.

Kdo ví, co přesně si obě ženy tenkrát řekly? Na druhé straně však není zase tak těžké představit si telefonát dvou matek, které jsou přesvědčeny, že panenství a život jejich dcer jsou bezprostředně ohroženy; a jistě se také na přetřes dostala včerejší příhoda s vyhrnutou sukní: Paní Cuřínová přitom zřejmě nevyloučila domněnku, že by vrahem mohl být Leo (a další události to jen potvrzují). Obě ženy se pravděpodobně vzájemně přesvědčily, že s tímto nebezpečím je rozhodně třeba něco udělat, i kdyby kvůli tomu měly jít na národní výbor – přičemž není vyloučeno, že v jejich odhodlání k tak zásadnímu veřejnému vystoupení se dílem skrývalo i stále živé rozčarování nad nevydařenou plesovou sezónou.

„Holka, já bych vážně došla za tím předsedou,“ uzavřela možná rozhovor paní Cuřínová.

Ještě si ovšem musely domluvit místo schůzky (v devět hodin před obchodním domem Zář – jak se později ukázalo) a pak už mohly zavěsit, ale chovám vůči oběma nepěkné podezření, že se ještě předtím pečlivě dohodly, co si vezmou na sebe.

Dnes mne při přepisování napadla otázka, proč se vlastně paní Cuřínová nesvěřila se svými obavami mé matce? V takových věcech sousedka totiž matku respektuje, a navíc by nemusela ani zdvihat telefon… Pokud vím, naše vzájemné sousedské vztahy byly v té době takzvaně v pořádku. Sehrálo zde snad svou roli to, že matka nemá dcery? Či snad to, že odmítá chodit na pout? Nebo snad paní Cuřínová nedůvěřovala ženě, která v bohapusté rozmařilosti dokáže do hotových špaget nakrájet ještě dvacet deka laciného salámu? – Nebo tušila, že matka by jí vyjmenovala příliš mnoho dobrých důvodů, proč od nápadu s národním výborem ustoupit?

Myslím na dobu, kdy jsme stále ještě bydleli v podnikové vile, ale o našem vystěhování už bylo rozhodnuto: Floriánův otec si tehdy usmyslil, že využije této přechodné doby k tomu, aby dal na domě provést některé nezbytné opravy (přirozeně že na náklady podniku). A tak zatímco rodiče, bratr a já jsme v domě žili, sprchovali se, spali, snídali a hovořili, kolem nás se hlučně pohybovali řemeslníci nejrůznějších profesí, kteří bourali starý plot, vysušovali a omítali sklepy nebo vyměňovali ústřední topení. Bylo to něco podobného, jako když v útulné, ale přeplněné restauraci dojídáte oběd, těšíte se na dobrou kávu, a skupinka neomalených lidí, kteří si usmysleli, že už odcházíte, se vám postaví za záda. Zalykali jsme se s bratrem vzteky a svou nenávist jsme přenášeli na řemeslníky, kteří za nic nemohli. Celá věc potom vyvrcholila, když na ředitelův příkaz obsadili střechu domu pokrývači: Právě když sundali staré tašky, přišly deště – do všech pokojů zatékalo takové množství vody, že ji žádný přistavený hrnec nedokázal pojmout. Chodili jsme otupěle po domě, zanechávajíce po sobě špinavě mokré šlápoty, a vylévali jsme dešťovku ze zásuvek těch kusů nábytku, na nichž nám ještě trochu záleželo. Ráno nás nebudil budík, ale dunivé kroky nad hlavou – zdálo se, že se ředitel poučil z praktik církve: Osud k nám přicházel v čase ranní mše a shůry, přičemž hřmění plechových plátů nás naplňovalo potřebnou bázní. Bratr a já jsme se dusili nespravedlností – a matka s velkomyslnou zdvořilostí připravovala pokrývačům svačiny. Vizte: Majitelka vydražovaného domu s úsměvem hostí své exekutory!

Po matčině příkladu je tedy třeba rozlišovat. Koneckonců i paní Cuřínová na nás co chvíli pamatuje s reveňovým koláčem, aniž by tím cokoli sledovala. Je hodná a omezená. Nebo omezená a hodná? (Obávám se ale, že se toho stalo – a každý den se znovu děje – příliš, než abychom si mohli dovolit nějaké oslavy.)

Kdysi jsem si v žákovské knihovně opsal větu, která mne oslovila: Hloupá v tom smyslu, že se domýšlí příliš mnoho. To jsou přece oni, říkal jsem si, všichni ti samozvaní soudci. Cuřínová. Cuřín. Náš ředitel. To jsem já.

Smrt je děsná věc. Až někdy mohla umřít. Byl by se k tomu ještě našel čas. Ještě tě nedobyla. Dosud nachem ti v tvářích plá a na rtech prapor krásy. Co bys chtěl pro ni dělat? Bědovat? Bít se? Pít utrejch? Pozřít krokodýla? Smrt je děsná věc: Sám o ní nedovedu napsat řádku – měl jsem psát raději detektivku.

Tu noc jsem proseděl u paty jakéhosi stromu. Zíral jsem přitom stále na dlouhý igelitový pás s modrými nápisy POLOTUČNÉ MLÉKO UCHOVEJTE V CHLADU!, který kdosi natáhl v širokém okruhu kolem místa, kde se jí to stalo. Jak se rozednívalo a zpráva se šířila městečkem, pás se napínal pod tíhou zvědavých těl. Vzduch se plnil nejrůznějšími dohady: Byla znásilněna? Prý byla. Prý už také někoho zatkli (pražská kriminálka byla na místě už v půl páté ráno). Prý byl na včerejší zábavě. Prý je to nesmysl. Prý nemají vůbec žádné stopy.

Přemýšlím teď, nakolik mnou Danielina smrt otřásla: Byl jsem jakýmsi zvláštním způsobem klidný, či spíše rozvážný. Cítil jsem především citelný chlad a únavou a sezením ztuhlé tělo. Snažil jsem se uspořádat své myšlenky, a otočil jsem se proto k řece zády. Byla mi zima a nic jsem nechápal: Rvačky, pouťové třeštění, Floriánovo zmizení, Pražák, koupání anakondy, teď tohle; až do té chvíle, než jsem se otočil a uviděl, jak její tělo vytahují z vody, to pro mne byla jen další bizarní epizoda té noci – teprve potom jsem doopravdy pochopil, že je mrtvá. Ani to však ve mně nevyvolalo žádnou velkou citovou odezvu, cítil jsem jen obrovskou lhostejnost ke všemu, co mě v tu chvíli obklopovalo; ve světle té absurdní, nespravedlivé, a přece reálné smrti mi všechno náhle připadalo marné, zbytečné, vlastní život nevyjímaje – neříkám to právě rád, ale bezprostředně jsem Danielinu smrt prožíval právě v tomto soukromém, egocentrickém smyslu.

Když mne legitimovali, byla ještě skoro tma.

„Znal jste ji?“ zeptal se mne vyšetřovatel. Měl hodnost kapitána, ale byl v civilu.

Jestli jsem ji znal? Já? Cítil jsem nad ním nespravedlivou převahu: Věděl tak málo! Připadalo mi nemožné cokoli mu vysvětlit a nezačít přitom od začátku, ale současně jsem na něco tak obšírného neměl sílu. Musel bych o tom v klidu napsat alespoň sto stran, aby to někdo tak cizí mohl pochopit! Respektive se o to pokusit. Je vůbec možné z jejího příběhu něco vynechat? Bože, říkal jsem si tehdy, všechno je tak marné!

Nakonec jsem se samozřejmě vzchopil a krátce jsem kapitánovi načrtl náš vzájemný vztah, jakož i stručný průběh večera a noci. (Dnes, když si zpětně rekapituluji, co jsem tehdy kapitánovi řekl, mi to připadá stejné, jako kupříkladu tvrdit, že Anna Karenina je příběh nevěrné manželky.) Kapitán si přesto některé body mé výpovědi poznamenal.

„Adresu rodičů náhodou neznáte?“ zeptal se. „Musíme jim dát vědět.“

„Rozvedli se – pokud vím,“ řekl jsem. „Znám jen adresu matky. Všechno to ale bude mít ředitel.“

Adresu své matky mi dala Daniela sama, hned někdy na začátku zimy: Chystal jsem se do Prahy a ona mne před cestou požádala, zda bych se tam nezastavil a nepřivezl jí odtamtud běžky. Půjčila mi klíč od sklepa a od domovního vchodu a současně mě upozorňovala, abych v žádném případě na její matku nezvonil – prý se dost ošklivě pohádaly.

„Snaž se, aby tě pokud možno neviděla,“ řekla mi.

Bylo mi to trochu proti mysli, ale snažil jsem se jí vyhovět: Papírek s adresou mne zavedl do vilové čtvrti ve Vokovicích: Tenisové kurty, minigolfové hřiště, blízké koupaliště Džbán…

Lepší adresa, říkal jsem si. Číslo jsem našel na jednom z hezkých řadových domků – jenže klíč ke sklepu nepasoval. Běžel jsem k nejbližšímu automatu, doufaje, že ji ještě stihnu ve škole.

„Ta svině musela vyměnit zámek!“ řekla nenávistně Daniela.

„Uraž ho!“ požadovala.

Tohle jsem tedy odmítl:

„To po mně nechtěj,“ řekl jsem. „Radši ti seženu jiný.“

„Ta svině!“ opakovala.

Ať už se pohádaly jakkoli, říkal jsem si, je zbytečné to takhle dramatizovat. Nechápal jsem, proč ji tak nenávidí. Mám-li být upřímný, ani mne to příliš nezajímalo, každý máme koneckonců své problémy. Mlčela.

„Proč tak příkře?“ zeptal jsem se tedy neochotně.

Zdálo se však, že ani ona nijak netouží o tom mluvit.

Foukla do mluvítka:

„Někdy ti to řeknu.“

Jen to ne, myslel jsem si.

„Poštvala mě proti tátovi,“ řekla Daniela. Zřejmě přeci jen cítila potřebu ta ostrá slova nějak vysvětlit. „Nabulíkovala mi o něm příšerný věci…, nakonec jsem jí to uvěřila.“

Slyšel jsem ve sluchátku její dech. Nespokojeně mlaskla; což o to, tenhle pocit, který pramenil z vědomí zoufalé nepřiléhavosti vlastních slov, ten jsem znal – ale budka neměla boční sklo a neměla ani obrazovku; začínal jsem toho mít dost.

„Udělala mi ho úplně jinýho,“ řekla Daniela jakoby nevěřícně. „Pracovala na tom celý léta.“

„Pročs jí to uvěřila?“ zeptal jsem se mechanicky.

Mlaskla.

„Byla jsem… mladá a… blbááááá!“ zazpívala posměšně.

Byl jsem rád, že můžu ten hovor skončit.

Daniela. Kdo byla Daniela? Milovala hezké věci a věšela se na krk odpudivému Jaromírovi. Chodila věčně polonahá – a přece jsem ji mnohokrát viděl se červenat. Vulgárně spílala matce a tvrdila, že nade vše ctí rodinu. Týden co týden nás s Floriánem zvala na drahé večeře, ale zuřivě obhajovala dvě koruny, které už určitě dala (na společnou kávu ve sborovně). Zdála se sebejistější než kdokoli jiný, a přesto jsem na vlastní oči viděl, jak ji během třídní schůzky dokázalo pár rodičovských invektiv rozplakat. Milovala děti a nechtěla je. Zbožňovala Prahu a odstěhovala se. Daniela.

„Byla to manekýna,“ odsoudila ji paní Cuřínová, neboť manekýny stály v jejím žebříčku skoro tak nízko, jako ty nepochopitelné baletky.

Daniela se znovu zmínila o matce až někdy v květnu, na jezu: Vyprávěl jsem jí něco o své matce a ona nesouhlasila s jakousi obecnou charakteristikou, kterou jsem přitom použil. Nakonec však svou námitku tak trochu vzala zpět:

„I když vlastně nevím,“ řekla.

A potom:

„Už dlouho nemám matku.“

Polekaně jsem si vybavil náš zimní telefonát: A je to tady, myslel jsem si. Leželi jsme na jedné dece, tvářemi k sobě a slunce se nám opíralo do zad. Díval jsem se na její ústa, na snědá předloktí a na stlačená ňadra a všechno mi to připadalo neskonale životnější a plastičtější než to, co se mi podle všeho chystala vyložit. A navíc: Kolik řečí o matce a o otci už jsem si užil s Floriánem! Panebože! Kolikrát jsme to všechno probrali: Otcové a děti. Potřeba samostatnosti. Kafka: Jsem teď dobře přikrytý? zeptal se otec. Freud. Rivalita. Sebeprosazení prostřednictvím negace. Všechen ten krám. Považoval jsem to za uzavřenou věc a necítil jsem nejmenší chuť se k tomu vracet, byť pro změnu v bledě modrém.

Danielina matka stále ještě visela ve vzduchu. Slunce mě přibíjelo k dece a mně dělalo potíže vůbec jen otevřít ústa, natož pak říkat takové jazykolamy, jako sebeprosazení. Připadalo mi, že o generačním sporu toho vím tolik, že bych si od hodiny mohl otevřít psychologickou poradnu, a nevěřil jsem, že bych se ještě vůbec kdy mohl dozvědět v této věci cokoli nového.

„Půjdem do vody?“ zeptal jsem se.

(Dneska si říkám, že celou tu komedii jsem si zavinil sám: Asi by mi to řekla.)

Ředitel školy dorazil k řece pět minut před šestou. Oznámil vyšetřovatelům, s kým mají tu čest (což na ně neudělalo pochopitelně naprosto žádný dojem), a dychtivě začal vyzvídat podrobnosti (které mu přirozeně nikdo neřekl). Uraženě, ale stále zasmušile se proto zatím stáhl stranou, přičemž v jeho tváři se dalo vyčíst odhodlání pronést později tu nejúplnější, nejvýstižnější a nejvěcnější výpověď, kterou kdy jaký svědek podal.

Své předsevzetí mohl beze zbytku uskutečnit v ředitelně, kam jsme později s kapitánem a jeho asistentem všichni zajeli. Ředitel, očividně poctěný poměrně vysokými hodnostmi vyšetřovatelů (do té doby navštívil ředitelnu jen sázavský strážmistr, a to ohledně muničního skladu žáků jedné bývalé šesté třídy), jim velmi uctivě nabídl židle, takže jsem přišel o svou čalouněnou. Potom si přemítavě zapálil a sáhl do stolu pro její materiály. A tak jsme tam seděli, v dýmu cigaret a pachu starých léků, nad starým kobercem, který se tak dobře hodil k zažloutlým diplomům na zdi i k té diabetické filozofii, kterou tu ředitel už léta a léta praktikoval.

„Byla to dobrá učitelka,“ řekl.

Objektivně je třeba uznat, že jeho výpověď byla velmi kultivovaná: Hovořil plynule, navíc spatra, a v jeho projevu se dala postihnout i jistá vnitřní struktura. Současně byl jeho projev obdivuhodně ukázněný a dotýkal se výhradně jen těch věcí, které ředitel ve své omezenosti považoval za podstatné. Za zmínku stojí i jeho práce s hlasem, kterým dokázal váhu jednotlivých použitých charakteristik – mimochodem zcela scestných – výborně odstínit, čímž šel na nervy nejen mně, ale zjevně i oběma kriminalistům.

Ve shodě s tím jsem také ředitelovu výpověď hodnotil: Nezaujatě jsem vyzdvihl její formální vytříbenost, ale zároveň jsem si dovolil vyjádřit i ryze subjektivní pocit, že soudruh ředitel patrně hovořil o někom jiném. – Stařec ztuhl a ironicky zdviženým obočím se mi podle všeho snažil naznačit, že to byl on, kdo mě před lety dopadl, jak na školním záchodku močím vysoko nad dlaždičky. (Od onoho rána v ředitelně už chápu, že mi v životě nechybí ani tak odvaha, jako spíše ta pravá únava.)

Kapitán se podrážděně dožadoval vysvětlení. Pokusil jsem se tedy během několika minut o to, co mi nyní trvá už celé dlouhé měsíce: Dobrat se pravdy v jejích rozporech. Ptát se po předpokladech našeho poznání. Ale sám jsem jako první cítil, snad ještě dříve, než jsem to či ono slovo vyslovil, jak nepřesné a zkreslující je mé vyjadřování, jak se dopouštím neoprávněných zobecnění, jak ve snaze věci utřídit je zjednodušuji a jak neživotný a nepřesvědčivý je ten svět, který tu před kapitánem vytvářím. Chtěl jsem ozřejmit alespoň něco z Danielina těžko dešifrovatelného chování – a s hrůzou jsem zjišťoval, že jim popisuju manýry výstřední herečky. Chtěl jsem postihnout alespoň něco z té podivné atmosféry oné kritické noci – a z mé snahy přitom vzešla jen jakási zparchantělá lyrická reportáž. Mlaskal jsem nespokojeností, vyšetřovatelé se nepatrně vrtěli a ředitel se tvářil vítězoslavně, neboť jeho předchozí vystoupení bylo – jak každý mohl vidět – nepoměřitelně vyzrálejší.

Ještě mnohokrát jsem od té doby přemýšlel o všem tom noetickém lajdáctví. Přišlo září a já, procházeje svou třídou, jsem pozoroval malého Cuřína: Byl ostříhán jak se sluší a patří, přepisoval své zážitky z Bulharska do slohového sešitu. Jeho vyprávění bylo těžkopádné, plné stylistických chyb, ale přesto se mu – určitě bezděčně – podařilo popsat stereotyp obvyklé rodinné dovolené: Koupání, oběd, koupání, večeře. Byl tam i nepatrný náznak jakéhosi vzdoru a jen kvůli tomu jsem mu také dal dvojku, i když jsem věděl, že právě na tuto ojedinělou dvojku bude na třídní schůzce ukazovat paní Cuřínová („Vidíte, soudruhu učiteli, tady má zrovna dvojku!“), jako kdybych mu ji vůbec nebyl napsal já, ale jako by to bylo jisté objektivní osvědčení, jisté boží znamení Václavovy inteligence. Nechápe, že známky a vysvědčení jsou tím posledním, oč tu běží, nevěří, že smysl školy leží mimo klasifikační arch; známky se jí naopak zdají podstatné a každé přijímací řízení, o němž se doslechne v práci od kolegyň, v ní toto zdání jen utvrzuje.

Také ředitel se ve své výpovědi soustředil na věci podstatné: Úplně vynechal jakoukoli zmínku o neurčité tajemnosti, kterou na každého Danielin příjezd působil, ale připomenul její obětavou práci v kroužku míčových her. Taktně pomlčel o jejím způsobu oblékání, který pro polovinu mužů v městě znovuobjevil kouzlo onanie, a vyzdvihl raději oněch neuvěřitelných osmnáct hodin, které odpracovala na školním pozemku. – Jinými slovy (nikoli mými): Poznáváme skrze to, čím jsme sami.

Cestování – jak známo – rozvíjí osobnost. Nevím sice, zda je to známo i manželům Cuřínovým, ale buď jak buď, každý druhý rok jezdívají do zahraničí. Loni letěli do Bulharska: Vzdušný koridor Praha-Varna vede přímo nad Sázavou, a tak měli možnost spatřit své rodiště z výšky dva tisíce metrů – z této výšky připomíná naše významná obec menší obloženou mísu, z níž už kdosi ujedl. Dalo by se proto očekávat, že i Cuřínovi si z této ptačí perspektivy odnesou něco, co bude už navždy ovlivňovat úhel každého jejich pohledu, avšak dnes už vím, jak pošetilá jsou taková očekávání v případě lidí, kteří i v letadle stojí pevně na zemi a jejichž veškerá pozornost, tužby i ambice jsou v té chvíli upřeny k oné slavnostní chvíli, kdy se zdarma rozdávají bonbóny pro přistání. Svůj úsudek přitom opírám o přibližně dvě stovky rozmazaných fotografií ze Zlatých písků a o několik sousedských rozprav, během nichž jsem si s Cuřínovými vyměňoval své bulharské dojmy: Ukázalo se, že dovolená je zklamala. Podle názoru pana Cuřína tu celé slavné Bulharsko není na nic jiného, než aby tahalo z lidí peníze. Bezpečnostní technik pan Cuřín se navzdory své usilovné snaze neseznámil v kempu ani s jediným bezpečnostním technikem, v důsledku čehož na něj celá země působila velmi exoticky a jaksi cize, ale stále ještě lépe než kupříkladu broskve, jejichž větší množství panu Cuřínovi dle jeho vlastních slov pokaždé skoro utrhlo prdel.

Ke způsobu mého truchlení je třeba říci toto: První dny po Danielině smrti jsem spal relativně dobře. Později se to trochu zhoršilo, ale zase ne příliš. Všechny ty slunné dny jsem trávil na plochém kamenu uprostřed řeky: Slunce svými paprsky prostoupilo hladinu a řeka vypadala jako řídký zlatý med. Ještě dnes vidím ty chvějivé, měňavé pavučiny světla na mělkém dně. Krásně jsem se tehdy opálil; ta bronzová barva mi pak vydržela až do zimy. Slunce mne po celý den diskrétně obcházelo. Na rozdíl od lidí: Toho to vzalo, říkali. Na co si hraje? ptali se jiní. Pokud něco nesnáším, řekl kdosi mé matce, pak jsou to lidé, kteří vystavují svůj smutek. Křesal jsem o sebe mokrými křemínky.

Když jsem si před chvílí vařil kávu, stál Cuřín už zase na balkóně s dalekohledem na očích – říkal jsem si, že kdyby byl býval na vojně u pohraničníků, brával by si jistě služby dobrovolně. Vydrží se dívat celé dlouhé minuty na jeden a tentýž strom. Nebo na komínovou lávku. Sotva přitom pootočí hlavu. Nechápu to. Bratr říká, že to je frustrace z dětství, kdy prý mu rozšlápli stavebnici Malý optik. Není mi jasné, proč při svém zájmu dělá bezpečnostního technika, když mohl být jeřábníkem. Jestřábníkem: Všechno by viděl jako na dlani. Zdá se, že Cuřín je už svým založením slídil – v tomto směru si musí s manželkou skvěle rozumět. Divák. Stále se dívá ven. Napadlo ho někdy obrátit ten kukr proti sobě?

Za pěkných rán někdy doma snídáme na terase: Pokud je Cuřín tou dobou venku na zahradě, volává na nás své obvyklé Nádo robótať v ogoródě! s falešnou bodrostí a afektovanou, špatnou výslovností lidí, kteří už ruštinu dávno zapomněli – prožíváme nad tou průpovídkou vždy hluboké rozpaky, ale na druhé straně se nechceme jenom kvůli ní vzdát nepopsatelného pocitu bosých nohou na teplých dlaždicích. Cuřín vzápětí zvážní, aby nám popřál dobrou chuť, čímž na sebe opakovaně prozrazuje, že vždycky odděluje zábavu a slušné vychování.

Tohle byla jedna z vůbec prvních historek, které jsem vyprávěl Daniele – nevím už, proč právě tuhle; snad jsem bezděky doufal, že ji jako ruštinářka ocení. V té době po jejím příjezdu jsem své krajany stále zrazoval, stíraje je před Danielou nemilosrdně sžíravými sarkastickými šlehy. Daniela tehdy chodila v krémových kozačkách a velice světlém kožichu a já jsem se cítil přímo odpovědný za každou kaluž, která jí stála v cestě, neřkuli potom za tak skandální fakt, že kvůli jedné prasklé náušnici musela vážit cestu až do okresního města. Rozhodně bych se chtěl vyhnout větám jako „Daniela nezemřela, žije v nás!“, ale musím říct, že její stopy kolem sebe nacházím dodnes, mimo jiné i ve svém šatníku: Příkladně to krásné, ležérní tvídové sako jsem si v Praze zakoupil sotva čtrnáct dní po jejím příjezdu, společně s párem zimních bot a dvěma košilemi. Když jsem v tom všem poprvé vstoupil do sborovny, Florián pouze výsměšně protáhl obličej, ale měl tolik taktu, že se před Danielou zdržel jakékoli poznámky. Vzpomínám si, jak trapně jsem se tehdy cítil, neboť jsem stále nevěděl, čím si mám ten okamžitý náraz elegance zdůvodnit: Ještě v obchodě jsem se spokojoval s vysvětlením, že už jsem ty věci potřeboval jako sůl – ale tehdy ve sborovně jsem pak v tomto vysvětlení pouze poznával svou matku a vlastní argumenty jsem postrádal. Uhýbal jsem Floriánovým očím, ale on si mě později našel sám:

„Ale že se vám krásně leskne peří, pane Kohoutek!“ stihl mi pošeptat.

Uštědřil jsem mu přátelskou herdu.

Na jedné z našich prvních společných vycházek jsme Daniela, Irena, Florián a já navštívili –jak jinak – sázavský klášter. Na zasněženém nádvoří jsem tehdy Danielu seznámil s obsahem místní legendy: Tomu, kdo v červeném zdivu věže nalezne tři vyryté hvězdičky, se splní tři tajná přání. Daniela zvrátila hlavu k věži, mhouříc oči proti jasnému nebi:

„…Raz!… Dva! Tři!“

Vzala to spíše sportovně. Florián, který stál s Irenou opodál, se dovtípil.

„No a?“ volal. „Ty přání?“

Rozhodila rukama.

„Přece si něco přeješ!“ naléhal Florián.

Odfoukla do světlé ofiny.

„Láska – rodina – práce,“ řekla s překvapivou rozhodností.

Nebylo to vlastně ani moc k smíchu, takže to nikdo z nás nekomentoval. Dnes, když přepisuji tyto řádky, si říkám, že možná čekala, až se jí na to někdo zeptá.

„Staré písně,“ řekl tenkrát Florián, „poletující s hejny kavek nad sázavským klášterem to jsou, jež otvírají vždy znovu němá ústa, z nichž vychází jen lítostivý sten všech pohřbených v moři času.“

Někdy v březnu jsem se byl s Danielou také podívat na zdejším hřbitově: Nic mne tam netáhlo, ale Daniela tam jít chtěla a já jsem ji ostatně nakonec doprovázel rád. Ty procházky s ní jsem si oblíbil už předtím: Ovládala mimo jiné i umění mlčet a pokožka na mém obličeji zůstávala nebývale uvolněná. Kromě toho dokázala (byť někdy naivně) klást takové otázky, které mě zaměstnávaly jaksi celého, pohlcujíce přitom veškerou mou povrchní dvornost. Někdy jsem s její otázkou doslova osaměl, zapomínaje nakrátko, jak vyzývavě půvabná dívka vedle mě kráčí: Kdybych byl už tehdy nevěděl, že prostřednictvím svých otázek cosi hledá, mohl jsem ji klidně podezírat, že je používá jako formu rafinované ženské sebeobrany, jaksi náhradou za deštník.

V době, kdy jsme šli na hřbitov, tálo: Jak jsme stoupali, úzkou silničkou se proti nám valil centimetrový vodní film. Vzduch byl tehdy ještě syrový a Daniela se zimomřivě choulila do bílého svetru; vypadala jako reklama na čistou vlnu. Modlil jsem se, abychom nepotkali Jaromíra: Neměl jsem na něj tu nejmenší náladu. Štěstí mi přálo – vrata hrobníkova domku byla pevně zavřená.

„Tady bydlí,“ řekl jsem tiše.

Daniela si domek prohlédla. Napadlo mne v té chvíli, že by o tom podezření, v němž se před lety Jaromír ocitl, měla prostě jen vědět. Píšu záměrně prostě jen vědět, nikoli třeba rozhodně vědět, neboť se chci vyhnout jakémukoli hodnocení. A stejně tak i tenkrát: Jestliže jsem Daniele o té aféře s otevřeným hrobem řekl, nechtěl jsem ji ani zbytečně lekat, ani zrazovat od právě počínající „známosti“ s tím slabomyslným hochem – i když právě tak se to může někomu jevit. Pokud jsem tedy vůbec něco sledoval, bylo to pouze ono prostě jen vědět. (Jak komplikovaně, říkám si dnes, musíme často vysvětlovat své nejčistší pohnutky!) A v tomto smyslu jsem jí to také podal.

Vyprávěl jsem jí, jak před lety zemřela jedna zdejší žena: Bylo jí třiatřicet. Byla věřící, a proto ji pochovali do hrobu, přičemž její trochu podivínští pozůstalí na poslední chvíli nastrkali do rakve kdejaké rodinné šperky. Dva dny po pohřbu hrob kdosi otevřel: Šperky zmizely, ale současně bylo vidět, že pachatel z nějakých důvodů hýbal i tělem.

„Pokud vím,“ řekl jsem Daniele, „žádnou oficiální zprávu o výsledcích vyšetřování nikdy nikdo v Sázavě nedostal – jinými slovy: Bylo na lidech, aby si utvořili svůj vlastní názor.“

Zavrtěla hlavou.

„A lidi tvrdí, že Jaromír tu mrtvou ženu…?“

„Byla to tehdy jedna verze,“ řekl jsem. „I když většina zastávala tu druhou, pravděpodobnější: Že motivem pro otevření hrobu byla pochopitelně ta krádež.“

Prošli jsme branou hřbitova. Hroby ležící ve stínu lesa byly dosud pod sněhem. Rozhlédli jsme se: Jediným přítomným – živým – člověkem tu kromě nás byl hrobník; shraboval zbytky podzimního listí. Všiml si nás a věnoval nám krátký nevlídný pohled. Snažil jsem se chovat co možná nejméně nápadně, ale štěrk cesty skřípěl pod botami s neuvěřitelnou hlasitostí. Obešli jsme hrobníka širokým obloukem a vydali se nahoru k hrobům. Tráva kolem náhrobků byla ještě úplně slehlá. Cítil jsem v zádech hrobníkův pohled.

„Ten na kraji řady před námi,“ upozornil jsem Danielu. „Ale nezastavuj se.“

„Jaromír ji znal?“ zeptala se.

Krátkým pohledem jsem se přesvědčil, že hrobník je stále z doslechu.

„Tak jako každý.“

„Takže ho podezírají jen proto, že to sem má nejblíž?“

„Nejen proto. To je tak: Kdo vždycky kradl slepice?“

Zatáhla bradičku.

„Tulák? Cikán?“

„Výborně,“ pochválil jsem ji. „A teď: Kdo vždycky obcoval s mrtvolama?“

„Hrobníkův syn,“ řekla Daniela bez váhání.

Dnes, zatímco přepisuji tyto řádky, se dodatečně podivuji, že sázavský zahradník všechny ty události bez úhony přežil.

Ve snaze zůstat nezaujatý jsem ovšem tehdy na hřbitově Daniele neřekl o Jaromírově podivném chování v kině: Velmi těžce snášel podívanou na smrt (třebaže filmovou) a běžně děsil nezasvěcenou menšinu publika svým poplašeným hýkáním. Mužskou smrt ještě jakž takž snášel, ale podívaná na zastřelenou, uškrcenou či ubodanou ženu jej (podobně jako paní Cuřínovou baletky) dokázala přivést k menšímu záchvatu nepříčetnosti, kdy musel zasahovat správce kina. Daniela neměla detektivky ráda, takže této zkušenosti zůstala ušetřena až do dubna, kdy jsem ji tak trochu přinutil, aby se mnou šla na americký film Čínská čtvrť: Sliboval jsem jí, že to je především báječné retro, a přísahám, že Jaromírovo chování mi v té chvíli vůbec nepřišlo na mysl – jako všichni sázavští i já jsem ty skřeky bral už jako součást hledištního inventáře. Naštěstí jsem si však všiml Jaromírovy tříkolky na parkovišti před kinem včas, takže jsem Danielu na případnou možnost nějakého toho Jaromírova zahýkání co nejšetrněji připravil, ale přesto mi třikrát během představení zaťala nehty do paže.

Ani tento zážitek jí ovšem nezabránil, aby si po skončení filmu s Jaromírem přátelsky nepohovořila – ta její náhlá nebojácnost mě naštvala.

„Už v pořádku?“ zeptal jsem se, když se ke mně vrátila; výmluvně jsem si přitom mnul paži.

Drsnost filmu zřejmě nakrátko otupila její jemnocit, protože řekla vzdorně:

„No a? Jako živé mi nic nehrozí, ne?“

Jakmile sezení v ředitelně skončilo, začal jsem předstírat spěch, neboť zůstat po odjezdu kriminalistů třeba jen chvíli o samotě s ředitelem bylo to poslední, co bych ještě snesl. Danielina smrt na mne začala doléhat. Zároveň jsem cítil, že jsem s tou smrtí už příliš dlouho sám, že potřebuji mluvit s Floriánem.

Kolikrát už jsem se opíral o tu zeď vedle zvonků!

„To jseš ty?“ ozval se jednou Florián otráveně.

Bylo to v té době, kdy už byl malý na světě a s vynalézavostí sadistického vězeňského dozorce budil oba manžele v hodinových intervalech. V té době také Irenina matka, která přijela z Ivančic pomoci s dítětem, si v jednom z jejich dvou pokojů zřídila cosi na způsob letního bytu a její naříkavý skepticismus prý (jak tvrdil Florián) prorůstal slabou zdí jako jedovatá tropická houba.

„Já – koho jsi čekal?“

„Doufal jsem, že je mobilizace,“ řekl Florián odevzdaně.

Toho rána po Danielině smrti se v reproduktoru ozval hlas Ireny.

„Prosím?“

„To jsem já.“

Otevřela mi bzučákem dveře a já přešel chodbu k výtahu. (Kdykoli jindy by můj zrak jistě potěšené spočinul na nástěnném papírovém kotouči Tento týden uklízí, neboť zatímco ve spojení se jmény jako Karel Novák působil v panelákovém interiéru takřka přirozeně, v kombinaci se jménem Florián Farský podle mého názoru rázem získával pointu inteligentní anekdoty.) Vyjel jsem nahoru: Irena stále ve dveřích. Měla na sobě jakousi zástěru a vypadala velmi domácky. Zul jsem se a následoval ji do autonomního, voňavého světa vymačkaných pomerančů, rozšlehaných banánů a jemného pudru. Na stole stály vzorně vyrovnané sloupce vyžehleného prádélka a vedle se pod skleněným poklopem blyštěly vyvařené lžičky. Zbytkem své chápavosti jsem si uvědomil, že jsem v chrámu mateřství, kde je nutno našlapovat tiše.

„Nespí,“ řekla Irena nahlas.

Malý ležel v postýlce na zádech a tiše si broukal.

„Kde je Florián?“ zeptala se.

Konec iluze. Tatínek nebyl doma. Teprve nyní jsem si všiml blíže Ireniných očí: Byly červené.

„Nebo ty –“

Pochopila, že já přišel za ním, a že tudíž nepřináším ani žádné vysvětlení, kde byl celou noc. Odběhla do kuchyně. Ještě stačila čímsi zamíchat s onou známou prudkostí, která bývá u žen předehrou pláče, a potom se skutečně rozeštkala: S naběhlým nosem vypadala náhle dětsky a bezbranně – jako některá z mých vyspělých žákyň. Začala mi říkat jakési hrozné věci, které jsem nechtěl slyšet: O Floriánově bezohlednosti, o jeho žárlivosti, o jeho hádkách s tchyní, ale především pak o jeho vztahu k Daniele.

„Chce se rozvádět!“ křičela Irena. „Kristepane – teď!“

Její pohled obsáhl všechnu tu dětskou výzbroj a výstroj kolem.

Dnes, kdy Florián s Irenou započali v Ivančicích se stavbou rodinného domku, si zřetelně vybavuji ten hněv, který posléze prorazil slupkou mé unavené lhostejnosti:

„Dokáže být tak surový!“ křičela Irena a na důkaz svých slov si rychle rozepla knoflíky zástěry, aby mi ukázala dva tmavé kruhy v místech, kde se její drobné klíční kůstky spojovaly s rameny.

„Vždycky mě tak surově zmáčkne!“ volala a na velká, nalitá ňadra jí stékaly potoky slz.

Nenáviděl jsem je oba. Převraceli naruby celý můj dosavadní svět – právě teď. Nenáviděl jsem je.

„Ty to víš. Že byl u ní!“ obvinila mě Irena.

Najednou jsem si uvědomil, že o té vraždě ještě neví.

„Ty to víš!“ křičela.

Vytrhl jsem se jí a běžel jsem pryč. Točil jsem se kolem zábradlí schodiště a cosi strašlivého ve mně mezitím rostlo. Hlava mi bobtnala těmi protichůdnými významy, až jsem byl najednou schopen uvěřit, že jí to udělal on.

Jak reagovaly sestry Cuřínovy na skutečnost, že jejich matka hodlá obvinit muže, jehož alibi – obrazně řečeno – držely celou noc ve svých obratných písařských prstech? (Ještě před rozedněním jsem je i s Leem zahlédl na stráni nad brodem, kde spolu s ostatními užasle pozorovali tu ponurou rutinu kriminalistů.) Snažily se matce její domněnku vyvrátit – aniž ovšem použily argument nejpádnější –, nebo chystanou výpravu za předsedou národního výboru braly jen jako další vítané zpestření prázdnin, přičemž okolnost, že pouze ony vědí, toliko dodávala celé té frašce pikantnosti? A byly vůbec ve svém názoru zajedno?

Už mne ovšem trochu unavuje vytvářet takovéto (a jiné) spekulativní možné verze. Zároveň se ptám sebe sama, co mi k nim vůbec dává oprávnění? Dnes jsem si znovu přečetl tu domýšlivou kapitolku o útěku sester na pouť: Samým znechucením jsem to ani nemohl dočíst. Na základě čeho se vlastně domnívám, že jsem pronikl do psychologie osmnáctiletých dívek? Blíže jsem poznal pouze jednu osmnáctiletou dívku: Nepamatuji si už žádný z jejích názorů; vím jen, že mi stále dávala jakési milostné testy à la „Líbáte se zavřenýma očima?“, správně předpokládajíc, že jí odpovědi brýlatého, poněkud útlého patnáctiletého chlapce budou připadat komické. Kde tedy beru onu jistotu? Zřejměji čerpám ze stejných zdrojů jako Cuřínová a ti ostatní – a to se tak snažím být ve svých úsudcích maximálně opatrný a co chvíli počítám do deseti. Jak vidno, ať děláte, co děláte, literatura je podvod.

A zase: Snažil se pan Cuřín manželce oponovat? Nebo, snad pod vlivem toho, že Cuřínová udělala z celé věci ženskou záležitost, cosi jako zánět vaječníků, cosi, čemu on nerozumí, raději nechal manželku jednat? Nebo se o to, zda jít, či nejít, pohádali? Nebo pan Cuřín prostě spal a odmítal se dát čímkoli vyrušovat?

A dále: Jaké pohnutky vedly těch patnáct dvacet žen, které se k paní Cuřínové a paní Procházkové postupně před obchodním domem připojily? Je možné, aby se v to slunné nedělní dopoledne, stojíce před důvěrně známou výlohou se zavařeninami a kompoty, skutečně cítily v nebezpečí – ať Cuřínová přeháněla sebevíc? Nebo je do onoho památného šiku zformovalo cosi jako ženská solidarita? Nebo snad spíše závazky, které ta či která žena měla k Cuřínové či Procházkové? A jak si svou přítomnost v delegaci vysvětlovaly ty ženy, které neměly dcery a jejichž věk zároveň domnělé nebezpečí spolehlivě vylučoval? (Přál bych si, aby člověk, který bude později prohlížet můj psací stroj, mohl říci: „Klobouk dolů, pánové: V životě jsem neviděl tak vobouchanej otazník!“)

Snad tedy proto, že i samotné ženy si kladly otázky, které si v podstatě klást nechtěly, se průvod dal do pohybu. Lidé na balkónech paneláků, na lavičkách a na ulici zpozorněli. Nedělní sídliště, které se ještě tak docela neprobudilo, letní hosté, kteří si vyšli na ranní procházku, všichni sledovali ten vzrušený a k čemusi odhodlaný ženský šik, přičemž jejich orientaci velmi ztěžovalo to, že oproti svému zvyku neviděli tentokrát ani jediný transparent či heslo. Přítomní svědkové, kteří mi událost popisovali, tvrdí, že ženy šly spíše v houfu než v nějakém přesném tvaru; osobně se domnívám, že to je rozhodně škoda, neboť kupříkladu takový pevně sevřený klín by pro svou symbolickou platnost představoval pochodový tvar zcela ideální.

V čele průvodu šla paní Cuřínová. Paní Procházková, jediná další matka dvou dcer, šla údajně hned za ní, plníc pravděpodobně úlohu kádrové rezervy. („Kdybys to viděl!“ řekl mi jeden ze svědků, což mou lítost, že jsem procesí neviděl na vlastní oči, jen prohloubilo.) Dá se předpokládat, že obě velitelky byly oblečeny slavnostně a jaksi počestně, zatímco ženy, které se předtím chystaly na pouť či k vodě, byly v šatech a plážových oblečcích tak nevážných barev, až to tak trochu odporovalo myšlence celé akce. Avšak energické tempo, které prý paní Cuřínová nasadila, neumožňovalo žádné dlouhé úvahy (což možná paní Cuřínová právě sledovala): Ženy prošly pod podloubím obchodního domu a zabočily do parčíku před kulturním domem, neboť tudy vede nejkratší cesta k bytu soudruha předsedy; zároveň však je i velmi úzká, takže se pravděpodobně musely rozvinout v zástup: Řekněme, že paní Cuřínová vykročila na cestičku jako první a že její družky ji poslušně následovaly, kráčejíce tak, jak se říká, husím pochodem.

Od Ireny jsem na okamžik zašel domů: Matka už věděla, co se stalo, a pronásledovala mne náhodnými pohledy. Mlčky, soustředěně jsem se osprchoval, převlékl a vypil čtvrtlitrový hrnek silné kávy: Nejenže jsem na ni měl pomyšlení; přímo jsem po ní toužil. Pak jsem vzal z garáže kolo, ujistil matku, že na mém kladném vztahu k životu se tím nic nezměnilo a rozjel jsem se hledat Floriána.

Šlapal jsem ztěžka do pedálů a slunce se mi opíralo do zad. Ústa mi znovu rychle vyschla – snad dík stále sílícímu vedru, snad dík vínu, které jsem v noci vypil. Zamířil jsem na pouť: Korzo samozřejmě znovu ožilo, a to ve vší své hlučnosti. Kolotoče se otáčely dál, v doprovodu téže hudby, která tu hrála včera; prodavači dál lživě vychvalovali své podvržené zboží, balónky praskaly a ani charakteristický praskot na kladkách znovu zaplněného autodromu nedoznal nijaké změny – pouť vstřebala Danielinu smrt tak samozřejmě, jako by celý ten příšerný noční výjev byl jen jedním z těch černomodrých obrázků na stěně strašidelného zámku. Propletl jsem se davem k řece: Čekal jsem, že vrah se vrátí na místo činu? Nedovedu to dnes pochopit; vzpomínám si jen, že jsem ještě krátce pohlédl k chatě nad řekou, ale představa, že bych o Danielině smrti mohl mluvit s tím cizím člověkem, byla ono dopoledne nad moje síly. Vrátil jsem se korzem nazpět. Prasátka na dětském kolotoči se tvářila tak pronikavě, až to uráželo.

Skláněl jsem se nad řídítky a projížděl ulicemi městečka. Floriána jsem nikde neviděl. Kde byl celou noc? Proč se schovává? Mne vidělo v noci na podlážce střelnice sto, dvě stě lidí. Měl jsem čisté svědomí, stejně jako mnohonásobné alibi. Čisté svědomí je silný, hřejivý pocit – částečně jsem to poznal už u řeky a potom v ředitelně: Bylo příjemné, že jsem se nemusel nijak zaplétat – alespoň ne po faktické stránce – a mohl se cele soustředit na slohovou stránku své výpovědi (což mi ovšem na druhé straně nikterak nepomohlo –jak už o tom byla řeč). Bylo to skoro tak příjemné, jako plnit nepovinnou úlohu nějakého školního testu, když všechny zbývající úkoly už máte vyřešeny správně, což vám – bez ohledu na výsledek nepovinné úlohy – samo o sobě stačí na výtečné hodnocení. Byl jsem zvědavý, jak je na tom se svými úlohami Florián: Moc dobře asi ne. Cítil jsem se ve srovnání s ním velmi ctnostně: Jak mohl uhodit ženu? Hluboce mne zklamal. S každým otočením pedálů jsem se mu vzdaloval – třebaže jsem mu vlastně jel vstříc. Celá léta, říkal jsem si, jsem si o něm vytvářel klamný obraz – a v naší společné minulosti jsem pro to náhle nalézal přesvědčivé důkazy: Nesplněné sliby. Nevrácený dluh. A proč nyní zmizel? Kdesi ve mně cosi strašlivého rostlo – zároveň s odhodláním jej navždy vyloučit ze svého zdravého, počestného života. Otcovská krev, říkal jsem si, se holt nezapře.

Většinu přestávek jsem dnes opět strávil ve školní knihovně: Teď, když Floriánovo místo v kabinetě zaujal ten mladý elév, jemuž ve své nespravedlivé averzi stále nemohu přijít na jméno a který mne co chvíli bombarduje otázkami typu „Jaký myslíš, že je vztah intelektuála a revoluce?“, se do knihovny utíkám stále častěji. Otevřu si okna, neboť léto už začalo, a čtu si.

„Už poznání spotřebuje tolik síly,“ přečetl jsem si dneska, „kolik by teprve spotřebovalo nepoznání?“

Z razítek na známkách dopisů, které mi přicházejí od Ireny, jsem se dozvěděl, že poštovní směrovací číslo Ivančic je 66491. Díval jsem se i do seznamu: Ivančice jsem našel mezi Istebným nad Oravou a Ivankou pri Dunaji.

Florián mi nepíše. Dokonce se ani pod Ireniny dopisy nepodepisuje. Já mu také nepíšu. Hodlám mu ovšem zaslat tento příběh; už to mám promyšlené: Do průvodního dopisu napíšu jenom „Na vysvětlenou“ a přiložím tento objemný výklad. V seznamu jsem se dočetl, že „balíky s preukazateľne nedeliteľným obsahom sa prijímajú až do váhy 20 kg“ – tak fajn, říkám si. Když to nevyjde tentokrát, můžu se mu to pokusit vysvětlit na větší ploše.

Ředitel se ve škole po odjezdu vyšetřovatelů ještě asi půldruhé hodiny zdržel. (Neumím si to vysvětlit jinak, než že v oné době už radostně vypracovával přípravnou verzi smutečního projevu, kterým se s mladou kolegyní chystal na pohřbu rozloučit.) Tak se ale stalo, že se na zpáteční cestě střetl na silnici před kulturním domem s delegací rozhořčených žen. Když vystoupil z vozu a vyzvěděl, co mají ženy na srdcích, muselo mu být jasné, že štědrý osud mu okamžitě přichystal další velký okamžik.

Svědkové jeho projevu k ženám se shodli, že ředitel byl ve svých úsudcích velmi opatrný. Nabádal prý ženy k rozvaze a doslova řekl, že spravedlnost nelze brát do vlastních rukou; on prý se domnívá, že celá ta záležitost s mladým komediantem je jen politováníhodné nedorozumění.

„To víte, horká krev mládí,“ řekl prý ředitel.

Nato údajně převedl hovor jinam a zeptal se přítomných dam, co si myslí o slabomyslném Jaromírovi: Nechce prý dělat nějaké ukvapené závěry a dávat jméno toho nešťastného hocha do jakékoli souvislosti s tou strašnou vraždou – i když tu jsou určité nedobré náznaky, však vědí, ta aféra s otevřeným hrobem tak mladé ženy a v neposlední řadě i to chování v kině… Chtěl by se jich proto zeptat – jako reprezentantek veřejného mínění obce –, zda by souhlasily („Když už jsme se tu tak pěkně sešli,“ řekl prý doslova ředitel), aby prostřednictvím jednoho svého známého v jednom z našich nejlepších léčebných ústavů tohoto druhu zajistil pro hrobníkova syna jakési komplexní vyšetření, které by jednou provždy definitivně vyvrátilo ona nechutná podezření, která jsou celému městu nepříjemná.

„Jde pouze o to,“ řekl údajně ředitel, „abychom všichni – a především vy, ženy a matky získaly jistotu, kterou, jak dnes vidíme, tolik naléhavě potřebujeme.“

Jestliže tedy nic nenamítají, řekl prý nakonec, vzal by si nyní celou tu trapnou záležitost, jak se říká, za svou.

Podle vyjádření přítomných svědků ženy nic nenamítaly. Naopak.

Dnes večer jsem vyvolával další Cuřínův film. Ty fotky jsou čím dál víc rozmazanější. Nechci se do svého souseda navážet úplně pokaždé, ale přesto musím říci, že správné zaostření zřejmě přesahuje jeho intelektuální schopnosti. – Když jsem mu to vytkl, uraženě odešel. Je to vážně vůl.

Svého času jsem s ním hrával zajímavou hru: Tvrdil mi, že za devadesáti procenty úspěšných výsledků našich vrcholových sportovců jsou prachy. Řadu let už sportovní dění nesleduji, ale i tak mi to připadalo silně přehnané – oponoval jsem mu proto jmény několika atletů, která jsem si pamatoval: Ti určitě neberou, tvrdil jsem odvážně. Cuřín to do puntíku uznal.

Docela jsem se tím bavil: Především se mi zdálo báječné, že do této hry mohu vstoupit kdykoli a navíc s naprosto minimálním vkladem, přičemž odměna v podobě hezkého vlastního názoru mne nikdy neminula.

Ředitelův velmi rozumný projev musel na ženské shromáždění silně zapůsobit, neboť ihned po jeho odjezdu prý padl návrh, aby byla celá akce odvolána. Na něco takového však paní Cuřínová společně s paní Procházkovou v žádném případě nemohly přistoupit: Už se pro tuto příležitost oblékly a namalovaly a jen těžko by se asi smiřovaly s tím, že se mají zase svléknout a odlíčit.

„A já vám říkám, že to byl ten světskej!“ prohlásila údajně paní Cuřínová, neboť zřejmě cítila, že má-li úspěšně konkurovat ředitelově přesvědčivosti, musí dodat jistoty také svým domněnkám. Někdy v té chvíli prý kdosi ženám oznámil, že předseda tak jako tak není doma; prý je dokonce mimo Sázavu. Cuřínová bezpochyby vycítila, že tento fakt by mohl být rozhodující:

„Tak vyženeme rovnou ty komedianti!“ prohlásila prý nato.

Můžeme-li tomu věřit, pak je zřejmé, že bojovala za bezpečnost svých dcer do posledního dechu – řekněme si hned, že se jí to nakonec vyplatilo, neboť ženy, které se prve trochu zdráhaly předestřít své poněkud problematické obavy nejvyšší autoritě v obci, se nyní nikterak nerozpakovaly vyříkat si to s jedním či dvěma komedianty; koneckonců se na pouť stejně chystaly. Možná její slova dopadla na úrodnou půdu už jen dík zmínce o vyhánění, které je v Sázavě mimořádně populární už od jedenáctého století, kdy kníže Spytihněv a posléze i Břetislav II. přesně tímto způsobem naložili se slovanskými mnichy. A tak semeno sváru, které mezi ženy svým vystoupením zasil ředitel, bylo proto celkem snadno zašlapáno do rozehřátého asfaltu parkoviště a družina matek – pokračovatelek národních tradic – znovu svorně vykročila, aby vyhnala toho chlípného kacíře.

„Umlkl zpěv mnichů svatoprokopských, nezaznívá jeho ozvěna po březích sázavských, avšak ladný obraz dějin z povrchu zemského nezmizel,“ citoval jednou Florián Daniele.

„Já stále musím něco dělat,“ chlubívá se paní Cuřínová svou činorodostí.

Paní Cuřínová je opravdu velmi přičinlivá: Jestliže kupříkladu vypleje kedlubnový záhon o půl hodiny dříve, než předpokládala, využije vyšetřené chvilky k tomu, aby rozpárala starý svetr a začala plést nový, který pak rozpáře v příští volné chvilce. Paní Cuřínová je přísně praktická žena a jako taková odebírá časopis Praktická žena – časopis Přísně praktická žena v Československu nevychází, a paní Cuřínová se proto musí spokojit jen s Praktickou ženou – podobně jako řekněme nějaký stoupenec ultrapravicového hnutí, který z nedostatku jiných příležitostí kupuje alespoň obyčejné pravicové noviny. Podle návodů v Praktické ženě paní Cuřínová nejen šije, plete a vaří, ale provádí i nejrůznější drobná vylepšení své domácnosti: Jakmile je takové dílko hotovo, postaví se sousedka za vlastnoručně vysázený živý plot, který ji myslím převyšuje jak výškou, tak živostí, a obšírně mé matce referuje o nedocenitelných přednostech, jimiž se vynález údajně vyznačuje.

Nedávno si takto zhotovila rozlišovače elektrických šňůr: V souladu s návodem opatřila konce šňůr různobarevnými plstěnými kroužky, na které pak ještě pro jistotu vyšila jméno příslušného spotřebiče. – A od té doby paní Cuřínová, neschopná rozeznat podstatné od malicherného, moudré od hloupého a zásadové od nemorálního, bezpečně rozlišuje rádio, mixér, ledničku a remosku – a nikdy se nesplete.

Matka tvrdí, že Cuřínovi odcházeli z domu v tomto pořadí: Nejdříve matka (ta šla již před devátou, neboť – jak známo – si smluvila schůzku s paní Procházkovou), potom Pavla Cuřínová (matce to prý připadalo divné – vždycky přece chodí obě) a nakonec odešel pan Cuřín – prý asi ve tři čtvrtě na deset. Petra s malým Václavem zůstali doma.

Jak se později ukázalo, odchod bezpečnostního technika pana Cuřína z domu na pouť byl motivován především touhou po odplatě: Stále zřejmě nemohl zapomenout na potupnou porážku, kterou mu uštědřil ten malý Vietnamčík.

„Pomsta! Pomsta!“ znělo možná Cuřínovi v hlavě. (Nebo taky ne.)

Pomsta – jak už kdosi řekl – je sladká zejména proto, že obvykle chutná po krvi; Cuřín to ono nedělní dopoledne podle všeho cítil naprosto stejně. A tak zatímco jeho paní vedla průvod žen za oplzlým komediantem, za tím vrahem, uspořádal pan Cuřín jinou trestnou výpravu: Stavil se pro dva své kamarády (později se ale jejich počet ještě rozrostl), rychle v nich vyvolal potřebnou protivietnamskou náladu a odvedl je s sebou na pouť. Tam se patrně dozvěděli o vraždě učitelky.

Všechno ostatní je pouhá hypotéza: Dodala snad tato nová skutečnost celé akci potřebnou jiskru? Vylíčil Cuřín svým statným společníkům, co se mezi zavražděnou učitelkou a mladým Vietnamcem v noci v herně „odehrálo“? Padla domněnka, že by Vietnamec mohl být vrahem? A jestliže ano, kdo ji jako první vyslovil? Rozhodli se snad Cuřínovi muži z onoho chlapce přiznání dostat?

A dále: Jak došlo k oné záměně mezi Vietnamcem z herny a nemocným Nhangem? Je skutečně možné, že by Cuřín rozdíl v délce vlasů nepostřehl? Pokládal snad někdo Nhangovy horečkou lesklé oči za polekaný pohled dopadnutého vraha? Mohl obscénní kalendář nad Nhangovou postelí ovlivnit Cuřínovo rozhodnutí? A jak je možné, že nechápavý nářek lynčovaného Nhanga na ubytovně žádný z jeho krajanů nezaslechl? Držel snad některý z přítomných mužů ruku či polštář na Nhangových ústech? – Cuřín ví.

Ještě týž den prohlédl Nhanga podnikový lékař: Potvrdil podezření na oboustranný zápal plic a současně vyjádřil obavu, jestli – vzhledem k těm rozsekaným zádům – nebude muset ležet chlapec na břiše.

Nevím už, kolik bylo hodin, když jsem hledání vzdal. Byl jsem už opravdu velmi unavený, a navíc ještě otupělý sluncem; když jsem zavřel oči, vystřelovaly mi zpoza víček roztřesené zlaté kruhy. Vrátil jsem se domů – matka už měla starost. Malátně jsem se k ní sklonil, abych ji políbil, a přes její hlavu jsem zahlédl Floriána: Seděl v kuchyni a čekal na mě.

A tak jsme seděli proti sobě. Musel mne slyšet přijíždět, takže se stačil na můj příchod připravit: Vypadal alespoň klidně. Mne naopak jeho přítomnost zaskočila: Nebyl jsem ještě připraven vznést svá obvinění. Byl jsem rád, že mohu vařit kávu: Vymýt konvici, nalít do ní vodu, zapnout vařič, připravit šálky. Matka mlčky krájela koláč – byl jsem jí vděčný, že přemýšlí potichu.

A tak jsme seděli proti sobě. Držel jsem se oběma rukama horkého šálku: Budoucnost začínala a končila v lógru. Slyšel jsem Floriánovo žvýkání – vzal si koláč. Nedokázal jsem zdvihnout oči od desky stolu. Poslouchal jsem Floriánovo žvýkání, svůj vlastní dech, tikot hodin, mouchy na skle. Matka občas zařinčela s nádobím. Zvenku přiběhl pes: Chlemtavě vypil vodu v misce. Bylo příšerné horko – i tady uvnitř: Ty mrzácké mrňavé smrčky ještě nedorostly tolik, aby poskytly domu trochu stínu. Musel jsem si vzpomenout na ty mohutné staré stromy v bývalé vile – tam býval chládek! Pes mi položil mokrou tlamu na nahé nárty.

„Nemyslím, že by to byl někdo z místních,“ řekla matka, snad aby prolomila ticho.

Raději neměla říkat nic. Okamžitě mě to podráždilo: Zápis v místní matrice jako spolehlivá záruka bezúhonnosti!

„Proč myslíš?!“ vyjel jsem na ni hrubě.

„Udělal to Pražák,“ promluvil Florián se strašlivou vážností.

Utekl jsem od stolu. Pobíhal jsem po domě jako smyslů zbavený. Co to na nás hraje? Co se nám to snaží vnutit? Kde byl on celou noc? Tohle ať mi řekne! Když dokáže ženskou zmlátit, proč by ji nedokázal znásilnit? Ty hajzle, myslel jsem si. Ty hajzle.

Můj pohled padl na telefon. Náhle jsem byl velmi rozhodný. Sebejistý: Já jsem to přeci nebyl.

„Zavolej místním esenbákům!“ poručil jsem matce. „Jak pokračuje pátrání. Znají tě. Že se vyskytla fůra nepodložených, atakdále. Prostě si něco vymysli!“

„Pochybuji –,“ řekla matka, ale přerušil jsem ji:

„Zavolej jim hned!“

Pokrčila rameny a zamířila k telefonu. Následoval jsem ji. Také Florián vstal od stolu: Předstíral, že i jeho zajímají výsledky vyšetřování? Ty pokryteckej hajzle, myslel jsem si. Ty seš stejnej hajzl jako tvůj táta.

Matčin telefonát se skládal výhradně z chápavých ano:

„Ano… ano… ano…“

Všechna ta ano odkapávala pravidelně jako netěsnící kohoutek. Přivádělo mne to k zuřivosti.

„Tak co je?“ naléhal jsem na ni.

„Ano… ano… cože?“ řekla náhle matka.

Florián i já jsme vzhlédli.

„Pražák?“ řekla překvapeně matka.

Pohlédla na nás nepřítomným pohledem.

„Věděl jsem to,“ řekl Florián. „Viděl jsem je, jak se pohádali.“

Snad vůbec poprvé jsem k němu vzhlédl.

„Ano… ano…,“ říkala už zase matka.

„Nechtěla s ním jít. Chtěla jít někam jinam. Nechtěl ji pustit. Viděl jsem je,“ říkal Florián. Jeho rty byly pevně semknuté.

„Na shledanou,“ řekla matka. V jejím hlase bylo slyšet něco z předchozího údivu. Musela naše tázavé obličeje vidět, ale přesto neodolala, aby si ještě jednou dramaticky nepotáhla z cigarety: Ještě dnes vidím ten světlý kouř, který zároveň s onou větou vypustila.

„Je to její otec,“ řekla. „Vy jste to nevěděli?“

„Svatý Prokop,“ říkával Florián o Pražákovi posměšně. „Opustiv ženu a všecko pohodlí života toho, ušel hluku světa a k vážnějšímu dílu života svého se připravoval.“

Odešel jsem tenkrát ihned do koupelny, abych studenou vodou ulevil očním víčkům, v nichž mi prudce pulsovalo: Ponořil jsem obličej do naplněných dlaní. Bylo to velmi příjemné. Nechal jsem vodu odtočit a vtíral si ji zezadu do šíje. Pomalu se mě zmocňoval známý pocit lehkosti – tak jako vždy, když byla porušena jistá, zdánlivě už neporušitelná míra. Smál jsem se a smrkal jsem do mokrých dlaní. Uvědomoval jsem si sice, že se tou zprávou cosi změnilo, ale prozatím jsem nechtěl vědět co. Zůstal jsem nakloněný nad umývadlem a pobaveně jsem frkal do vody.

„Přestaň!“ okřikl mne Florián.

Rázem jsem vystřízlivěl. Napětí mi znovu sevřelo hrudník.

„Nejsi náhodou trochu nervózní?“ zeptal jsem se ho, ale tvář jsem nechával ukrytou v ručníku. Připravoval jsem se.

Postřehl, že se nejedná o obyčejnou poznámku. Zdálo se mi, že trochu strnul – konečně tomu tak mohlo opravdu být. Odkryl jsem ručník a podíval se mu zpříma do očí, se vší převahou své neviny.

Opětoval můj pohled. Potom se odvrátil a přešel k oknu.

Potom se otočil.

A potom přešel rovnou k věci.

„Poslyš,“ řekl mi tenkrát s jakousi mrazivou rozhodností, „ty si myslíš, že jsem ji zabil já?“

Rázně odděloval jednotlivá slova a ani jedenkrát nezaváhal.

„Ano – nebo ne?“ zeptal se.

Jeho hlas byl rozhodný, ale ne pevný.

Mlčel jsem a díval se mu do očí. Matka nás zděšeně pozorovala. Je pravda, že jsem tenkrát mlčel.

A on se najednou usmál.

„Takže ano,“ řekl.

Řekl to s tak ironickým odstupem, až mou jistotou otřásl. Ale to už bylo pozdě.

Možná bych býval ještě stihl říci, že něco takového si rozhodně nemyslím, ale v té chvíli jsem to neřekl.

Také Florián už neřekl nic. Jednoduše odešel a odstěhoval se s Irenou do Ivančic.

A bylo vymalováno.

Danielu pochopitelně zavraždil onen mladík s oparem. Znásilněna nebyla. Mladíka zatkli ještě té noci, přímo na pouti, záhy po příjezdu kriminálky. Byl opilý a spal. Ve spacím pytli.

Zprávu o tom přinesly všechny úterní noviny:

„Pro trestný čin vraždy byl příslušníky Veřejné bezpečnosti zadržen již jedenkrát soudně trestaný Andrej P. (23), který v noci ze 4. na 5. července v Sázavě (okres Kutná Hora) brutálním způsobem usmrtil čtyřiadvacetiletou ženu. Motiv činu je stále předmětem vyšetřování,“ stálo v Mladé frontě.

Sázavský strážmistr tohle všechno už věděl v neděli, ale s pochopitelných důvodů matce nic neřekl; dozvěděla se to ostatně už v pondělí, stejně jako ostatní občané.

Ale o to tu nejde.

Po Floriánově odchodu jsem se na dlouhé hodiny zavřel ve svém pokoji, a všechny další události oné neděle znám proto jen z mnohých vyprávění. Absurdita a barvitost těch jednotlivých dějů, stejně jako okolnost, že se všechny znovu odehrály na pouti, a navíc za účasti takřka kompletní rodiny Cuřínovy, mi vnukly myšlenku pojednat tuto scénu jako jedno veliké, strhující, vířivé finále. Avšak jsem už unavený (to přepisování trvá už dlouho) a jakékoli vzpomínky na koncentrovanou lidskou tupost mne spíše skličují, než aby mne dokázaly rozesmát. Daniela, dívka s malými plnými ňadry, židovským nosem a širokými ústy, možná jediný skutečný motor mé tvůrčí píle, je dávno mrtvá a síla setrvačnosti ochabuje. Lidské názory mne již nikterak neinspirují a je mi z nich nanic jako z hloupých dětí o přestávce.

Dobrá. Co nejstručněji vzato, celá ta nedělní taškařice začala (či spíše pokračovala) setkáním manželů Cuřínových: On se spolu s kamarády vracel z Nhangova pokoje, možná ještě s potřísněnou přezkou opasku – ona v čele své odhodlané družiny. Dnes už nikdo neví, co všechno si manželé řekli; jisté však je, že se obě skupinky spojily a společnými silami pak vzaly útokem Leovu hernu (není vyloučeno, že Cuřín chtěl tímto veřejným vystoupením odvést pozornost od předchozí exekuce, k níž se náhle obával hlásit). V dusném přítmí herny pak ovšem hledaný prasák nebyl – byla zde však jeho drobná žena, která mstitelům s podivnou ochotou ukázala na vlastní přívěs. Zde pak všichni vykonavatelé spravedlnosti objevili nejen krásného Lea, ale i Pavlu Cuřínovou. Dusné přítmí – jak se svědkové shodli – prý panovalo i zde, avšak syčivý zvuk fiktivních torpéd nyní vystřídaly mlocavé zvuky zcela reálné kopulace. V tomto okamžiku údajně omdlela paní Cuřínová, o zlomek vteřiny později, než její dcera s pláčem obvinila zpoceného komedianta ze znásilnění. Dále se prý vyvíjely události takto: Zatímco ženy, které nevěděly, že paní Cuřínová prochází výbuchy svého citu vždy naprosto nezraněna, křísily tuto špinavou vodou z Leova nádobí, pan Cuřín podruhé v průběhu zhruba třiceti minut vytáhl z kalhot svůj úzký kožený pásek s kovovou přezkou – dodnes však není příliš jasné, na čí záda měl dopadnout, neboť právě v okamžiku, kdy zdvihl ruku k první ráně, byl zezadu napaden rozzuřenými Vietnamci, kteří ho viděli prchat z ubytovny a stačili se mezitím zformovat. Cuřín prý přesile okamžitě podlehl, neboť jeho společníci mu nepřišli na pomoc: Ti totiž mezitím demolovali automaty v herně a Cuřínovo volání, stejně jako jekot žen, zaniklo v řinkotu rozbíjeného skla a kovu. Leova manželka pochopitelně přivolala pomoc od sousedních atrakcí a rvačka se záhy rozšířila do širokého okruhu kolem přívěsu a herny: obočí se trhala, nosní přepážky se lámaly, vypadávaly zuby. Ze všech stran se sbíhali diváci, z nichž mnozí se do bitky buďto sami zapojili – nebo do ní byli vtaženi. Účast divokých Vietnamců ztěžovala dohady: Rozšířil se prý i názor, že rvačka je součástí tajného filmového natáčení – řada přihlížejících diváků se údajně ještě narychlo upravovala, aby je skrytá kamera nezastihla nepřipravené. Z desítek rozbitých úst zatím crčela naprosto nefilmová krev. Mezinárodní zápas mohutněl a jeho vír strhával s sebou další a další muže. Do rvačky se postupně zapojili i téměř všichni komedianti, takže běžící atrakce zůstaly bez obsluhy: Na řetízkovém kolotoči se prý děti točily čtyřicet minut, zvracejíce přitom ve směru tečny na hlavy svých hysterických rodičů. Boj byl více než nepřehledný: Dá se říci, že každý byl proti každému. Nikdo neměl mnoho času o tom přemýšlet. Komedianti napadali Vietnamce. Vietnamci se pokusili zapálit cirkusový stan, ale jejich originální úmysl zmařila majitelka protější střelnice, která je zahnala střelbou ze vzduchovky – atakdále. Dost, dost, dost.

Žádný ze svědků se nezmínil o oslech – přesto se dá předpokládat, že tito dál šlapali v nekonečném kruhu svých pokálených pilin.

Ještě k oslům: Včera v devět hodin dopoledne jsem se dostavil na oční oddělení polikliniky v Kutné Hoře, kam jsem se sám objednal v celkem oprávněném domnění, že můj zrak slábne. Na odchodu jsem mezi čekajícími pacienty ke svému překvapení zastihl pana Cuřína.

„Co vy tady?“ divil jsem se, vkládaje do svého hlasu příslušné množství uštěpačné ironie. „Nejlepší střelec?“

„Kde jsou ty časy!“ mávl rukou, ale zdálo se, že ho to přesto potěšilo – což jsem rozhodně neměl v úmyslu. Ihned jsem se rozloučil.

Dvě hodiny, které mi zbývaly do odjezdu autobusu, jsem strávil bezstarostným touláním v centru města. Těšil jsem se ze slunného letního počasí, z volného dne, a především pak z toho, že neuvidím chrám sv. Barbory, který jsem díky ředitelovi nucen s žáky navštěvovat s pravidelností hodinového kyvadla. Nakonec jsem se usadil na terase kavárny U Mědínků. Objednal jsem si kávu, ořechový dort a gruzínský koňak a s rozkoší jsem vdechoval vůni nové knížky, kterou jsem si koupil v knihkupectví na náměstí – atmosféra v kavárně na mě vůbec působila velmi literárně: Objednal jsem si ještě jeden koňak a spokojeně jsem přemítal o posledních stránkách tohoto příběhu.

Večer jsem se matce mimochodem zmínil o setkání s Cuřínem.

„Vím,“ řekla, „má to nějaký špatný.“

Zpozorněl jsem.

Cosi tu nehrálo.

„Nějaký komplikovaný zákal,“ pokračovala matka. „Prý už skorem nevidí.“

Šel jsem se vysprchovat.

Danielin pohřeb se konal ve Velké obřadní síni ve Strašnicích. Škola dala k dispozici svůj výletní autobus; všechna místa byla zaplněna, nechyběl ani školník. Florián nepřišel.

Sedl jsem si na své obvyklé místo vpředu, ale tentokrát jsem nemohl nikoho okřikovat. Ředitel s manželkou seděli za mnou. Cítil jsem ředitelův hašlerkový dech i jeho skvělou smuteční náladu. Než jsme vyjeli, udělil řidiči několik truchlivých pokynů: Všichni obdivovali, kolik smutku dokáže vtěsnat do slova parkoviště.

Obřad byl svým způsobem výjimečný: Předně tu bylo fascinující množství květin, snad stonásobně převyšující běžný průměr – mladí zřízenci, které věk nebožky připravil o obvyklý humor, je otráveně vršili do kupek. Nikdy v životě jsem takové množství květin neviděl – zdá se, jako by si zúčastnění uvědomili, že právě květiny představují jediný dluh, který je možno Daniele splatit.

Kromě toho převažovali na pohřbu mladí lidé, a třebaže byla jejich účast vlastně logická, jejich nekonvenční smuteční oblečení působilo přinejmenším nezvykle: Dívky v černých džínsách, s tmavými brýlemi na očích. Záhadní mladíci s klobouky v rukou. Její pražská minulost.

Pražák seděl poněkud nakřivo. Byl opilý, pořezaný od holení a bez kravaty. Během obřadu se sklouzl na křesle natolik dolů, že jeho ramena byla nakonec níže, než ramena jeho bývalé ženy. Nepřijal ani jedinou kondolenci a okamžitě po skončení smutečního aktu odešel. Podle názoru většiny mých starších kolegyň to byla ostuda až hanba.

Už se to chýlí.

Včerejšek byl ve znamení dvou příjezdů: Předně přijela první střelnice. Zatím osaměle stojí zhruba uprostřed budoucího korza a klukovské party ji co šelmy obkružují vysokou travou. Majitelka natáhla k nejbližším stromům prádelní šňůry a dnes už se na nich třepotalo vyprané prádlo. A zase to začne.

Mimo to přijela pražským autobusem Danielina matka – spolu s novým partnerem. Městečko jim nevěnovalo žádnou velkou pozornost; říká se, že tohle už je tak trochu ohřívaná polívčička. Myslel jsem si něco poněkud jiného, ale i tak jsem netušil, že odlesk Danieliny podoby ve tváři oné ženy ve mně vyvolá tak bolestivý pocit, jaký jsem zakusil dnes v obchodním domě. Byli nakupovat – muž kupoval nějaké nářadí: Všiml jsem si, že mluvil přehnaně bodře a s přehnaně nespisovnou výslovností (říkal například řebiky a vercajk), jako by chtěl všem sdělit, že nyní už je to dobré, neboť namísto onoho předchozího podivína teď přišel fajn chlap, který stojí nohama pevně na zemi – nechybělo mnoho, a už bych si byl býval na něj utvořil svůj vlastní názor.

„Naše mladá kolegyně,“ řekl bezbarvě ředitel v závěru svého smutečního projevu, „přišla do našeho městečka – jak se ukázalo – za hlasem otcovské krve. Dnes, kdy mladí lidé jsou zvyklí naslouchati spíše jiným hlasům, to je třeba ocenit obzvláště.

Soudružka Linhartová neváhala podstoupit tuto cestu, aby biblickému příkazu cti otce svého vtiskla pečeť naší dnešní socialistické morálky. Našla odvahu vydat se na tuto dalekou pouť, a je proto tak trochu i symbolické, že její mladý život byl násilně přerván právě na naší pouti.

Její smrt byla nečekaná, a tím i tragičtější. Připadá nám to kruté a nespravedlivé – až jsme v pokušení říci slovo osud tam, kde bychom správně měli říkat slovo rozpor. Je opravdu kruté, když náhle odejde dychtivé, půvabné mládí a zůstane jen zkušené stáří. Všichni bychom si přáli, aby tomu bylo naopak.

Soudružka Linhartová zůstává v naší paměti jako obětavá dcera a vlídná učitelka, která měla vždy citlivé pochopení nejen pro své řádné žáky, ale často i pro ty nešťastné lidi, kteří jsou z normálního spořádaného života vyřazeni.

Takovou jsme ji znali.

Taková byla.

Soudružko Linhartová, čest tvé památce!“

Předvolání ke komplexnímu vyšetření přišlo rodičům slabomyslného Jaromíra přibližně tři týdny po Danielině pohřbu. Názory na výsledek prohlídky se rozcházejí, ale tak či tak, Jaromír se doposud z ústavu nevrátil. Rodiče ho jezdí navštěvovat každý týden – říká se, že se jim ty cesty musí pěkně prodražit.

„Tak ho tam neměli dávat,“ vyjádřila se k tomu paní Cuřínová. „Je to smutný – po tolika letech se ho takhle jednoduše zbavit.“

Přijíždějí další střelnice. Pouťové prostranství se pomalu zaplňuje. Už se to zase blíží: Muži už střádají drobné, ženy se objednávají u kadeřníka. Od řeky je slyšet zuřivé zatloukání vytyčovacích kolíků – tradičně se bojuje o ta nejlepší místa. Je slyšet i bouchání kladiv, řinkot odhazovaných klíčů a občas i nějaký ten úsečný, přisprostlý povel, provázející obvykle tento typ mužské spolupráce. Jiní sundávají atrakce z nákladních vozů: Jsou na plošinách směstnány tak důmyslně, až se tím bezděky zdůrazňuje technická stránka celé věci. Jednotlivé díly jsou prozatím opírány o stromy či pokládány přímo do trávy, vytvářejíce tak bizarní, dětským očím těžko srozumitelné celky. Železné pláty dosud nezastřešeného autodromu vyhlížejí špinavě. Už jen několik dní, a siréna kolotoče oznámí začátek první jízdy: Už to jede, už se to točí, báječná jízda na našem kolotoči. Zakupujte si jízdenky u pokladny.

(Sázava, 1986)

Michal Viewegh

Názory na vraždu

Kresba na obálce a na předsádce Michal Brix

Typografie Jan Jiskra

Vydal Československý spisovatel v Praze roku 1990 jako svou 6089. publikaci

Odpovědní redaktoři Pavel Kosatík a Marie Bělíková

Výtvarný redaktor Pavel Hrach

Technická redaktorka Eva Skřivánková

Vytiskly Tiskárny Vimperk, s. p.

AA 4 92. VA 5 39.

601/22/855. Náklad 5 000 výtisků

Vydání první. Stran 136. 13/33

22-121-90. Kčs 18, –

ŽATVA MALÁ ŘADA

ČESKOSLOVENSKÝ

SPISOVATEL

Názory na vraždu

Autor o své knize řekl:

„Už delší dobu ohromeně sleduji, s jakou rychlostí si část spoluobčanů dokáže utvořit – kdykoliv a takříkajíc z ničeho – docela pěkný vlastní názor na cokoli od Amnestie až po Žemlovku: Jedná se tu o jakési rychlené myšlenkové těhotenství, v němž podivuhodně a naprosto bezbolestně splývají fáze početí a porodu. Snad ještě více mě ale fascinuje ona statečná neústupnost, s níž pak spoluobčané svůj názor obhajují a prosazují, a to zcela bez ohledu na jeho donošenost, pronikavost či příčetnost.

– Novela je literární stylizací tohoto mého okouzlení (přičemž předpokládám, že je zdaleka nesdílím sám); proto tu poněkud více jde o názory než o vraždu. Pascal napsal: ‚Mohu dát za pravdu jen těm, kdo v úzkostech hledají‘ – myslím, že v tomto smyslu jsou Názory na vraždu tragikomickým příběhem lidí, kteří vůbec nevědí, že by měli něco hledat. Je to o lidech, kteří se rozhodují ihned.“

Michal Viewegh

Narozen 31. 3. 1962 v Praze, žije v Sázavě. Studoval na Vysoké škole ekonomické v Praze; po dvou letech studia zanechal a pracoval jako noční strážný.

V letech 1983-1988 vystudoval filozofickou fakultu UK v Praze, obor český jazyk – pedagogika. Od roku 1983 publikuje povídky v denním tisku, převážně v Mladé frontě. Je autorem dosud neotištěných novel Případ dvanáctého patra a Sova v papiňáku; formálně jsou tedy Názory na vraždu jeho literární prvotinou.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai