Michal Viewegh

Nové nápady laskavého čtenáře

William Saroyan Dopis pro Armény

Jednoho dopoledne, kdysi dávno v těch zašlých dobrých časech, kdy mi bylo jedenáct let a svět ještě oplýval veškerou pomyslitelnou nádherou, dostavil se k našemu domu v arménské čtvrti pošťák s doporučeným dopisem z daňového úřadu. Dokázal jsem si docela dobře představit, co v tom dopise stálo.

“Je tu Člověk s dopisem z berňáku!” zvolal jsem.

Stál jsem na terase se strýcem Zorabem. Na opačném konci seděl můj strýc Chosrov, muž s nejdelším knírem v údolí řeky San Joaquín, muž výbušné energie a nevšedního smutku. Nahoře v podkroví seděl můj strýc Jorgi a zpíval vesmíru teskné melancholické písně. Kdysi jsem měl ještě strýce Misaka, ale tomu v Teheráně ukousl hlavu tygr.

“Co je zač ten muž?” zeptal se mě arménsky strýc Zorab.

“To je listonoš,” povídám.

“Správně,” povídá listonoš. “Listonoš. Pošťák. To jsem já.”

“Co chce?”

Listonoš si dlaněmi stiskl nos a zavřel oči.

“Nesu vám rekomando,” řekl, když je po chvíli otevřel. “Nese nám rekomando,” řekl jsem.

“Proč to dělá?” zeptal se strýc se zájmem.

“Je to jeho práce. Nosí lidem dopisy.”

“Proč dělá to s tím nosem?”

“Asi se takhle koncentruje,” řekl jsem.

“Koncentruje se na svou práci?” chtěl vědět strýc.

“Ano,” řekl listonoš. “Koncentruji! se tak lip na svou práci.”

“Jak se jmenuje?” otázal se strýc.

“Jak se jmenujete?” zeptal jsem se listonoše.

Listonoš si znovu stiskl kořen nosu.

“Koncentruje se,” konstatoval strýc Zorab.

“Jmenuju se John Špaček,” řekl listonoš. Podíval se dokonce strýci do tváře, ale dlouho ten pohled nevydržel. Obrátil se rychle k oknům domu a zavolal: “Nesu vám, lidi, rekomando! Pojďte mi to někdo podepsat!”

“Ticho, člověče! Toho si nevšímejte!” zařval z terasy popuzeně strýc Chosrov.

“Jak nevšímejte?” volal pošťák dotčeně. “Říkám, že vám nesu rekomando!”

“Ticho, člověče, ticho!” křičel strýc Chosrov. “Přišel nám jeden dopis, ale my všichni jsme přišli o vlast. Jakýpak nářky kvůli jednomu dopisu!”

“Nikdo po vás nechce, abyste kvůli jednomu dopisu naříkali,” řekl pošťák po chvíli. “Úplně stačí, když mi to někdo přijde podepsat.”

“Na to vám kašlu!” zařval strýc, opustil terasu a práskl za sebou prosklenými dveřmi tak silně, až

se vysypalo několik tabulek. Babička, která je přišla zamést, si zpívala italské operní árie.

“Strýc Chosrov má něžné srdce,” vysvětlila doručovateli z okna matka. “Stýská se mu po domově. Běž to tomu člověku podepsat!” zakřičela na otce kamsi do útrob domu. Otec zavolal, že nemůže, protože si právě sumíruje v hlavě lyrickou báseň.

“Přestaň psát básně a najdi si práci!” zaječela matka. “Musíme jíst!” Vyběhla z domu na ulici a roztrhla si šaty na prsou. Otec křičel, že zabije nejdříve ji a potom i sebe.

“Moje nebohá tesknící dcera má pravdu,” řekl dědeček. “K čertu s básněmi. Peníze, to je ono!

Když čtete v knize, že nějaký člověk sedí celý den pod olivovníkem a píše básně, pak ten spisovatel je nepraktický snílek. Celé dny už jíme jenom ptačí zob.”

“Vy jste rovněž pan Garoghlanian?” osmělil se listonoš. “Mohl byste mi to, prosím, tady podepsat? Jeden jediný tah zde tímto perem a všichni tu nepříjemnost budeme mít z krku.”

“Co tím myslí?” zeptal se mě strýc Zorab. “Co budeme mít z krku?”

“Myslí tu záležitost s tím dopisem,” řekl jsem.

“Dopisem?” řekl strýc Zorab.

Z podkroví se ozvala citera strýce Jorgiho, který začal zpívat smutnou píseň o usychajícím mandlovníku.

“Máte rád arménské písně, pane?” zeptal jsem se listonoše.

“Neměl bys být touhle dobou ve škole?” řekl otráveně listonoš.

“Ve škole?” vybuchl strýc Chosrov. “Co je špatného na tom, když tento nebohý hoch zůstane jedenkrát doma, aby si poslechl písně ztracené vlasti?”

“Jen jsem se zeptal,” hlesl listonoš.

“Kdo je ten muž?” zeptal se mě strýc Zorab.

“Listonoš,” řekl jsem.

“Ten muž nám přinesl dopis?” zeptal se strýc Zorab.

“Ano.”

“Ah tak,” řekl strýc Zorab. “Proč to neřekl rovnou?” Listonoš se kousl do hřbetu ruky a zaúpěl. Oči měl pevně zavřené.

“Pane Garoghlaniane?” řekl po chvíli tiše. “Mohl byste se mi, prosím, tadyhle podepsat?”

“Když čtete v knize, že starý Armén vezme pero do ruky a podepíše se, pak vězte, že spisovatel je nepraktický snílek,” pravil dědeček, který se nemohl podepsat, neboť v průběhu minulých desetiletí upadl do negramotnosti. V příští chvíli projel ulicí bratranec Mourad na krásném bílém koni.

“Rod Garoghlanianů tone léta v groteskní bídě, ale už nějakých jedenáct století je proslulý svou poctivostí,” pokračoval starý pán. “Právě jste mohl spatřit mého vnuka Mourada cválajícího na krásném bílém koni. Takový kůň stojí alespoň sto dolarů, ale neopovažujte se říkat, že ho ten ubohý chlapec ukradl, protože dokud se nepokusí koně prodat, není to krádež. žádný člen rodiny Garoghlanianů nemůže být zloděj. Jsme hrdí, poctiví a věříme, že jsou věci správné a nesprávné.”

“Podepsat pošťákovi rekomando je určitě správné,” řekl opatrně listonoš.

“Jak to víte?” zeptal jsem se.

Listonoš mne dlouze pozoroval.

“Za všechna ta léta, co pracuji v poštovních službách,” řekl, “mi takovou otázku ještě nikdo nepoložil.”

“Tento hoch ano!” zvolal dědeček. “Poslechněte si ho! Je to Aram, můj vnuk. Je mu jedenáct let. Nedejte se zmást jeho kalhotami, které mu dosahují k prsním bradavkám. Jsou to tragické, melancholické kalhoty, ale poslechněte si, jak ten hoch umí mluvit o Evropě. Četl Schopenhauera, Spinozu a Nietzscheho.”

“Mohl bych, prosím, dostat trochu vody?” požádal listonoš. Trochu zbrunátněl a musel si povolit límec služební košile.

“Pane Spaceku,” řekl jsem, “a jak se vůbec máte?”

“Děkuji, dobře,” odpověděl s námahou listonoš.

“Nezahrál byste si s námi tavli?”

“Ať mě utrhnou z vinného keře a dívenka v šestnácti mě pozře hrozen po hroznu, jestli to není zdvořilý hoch!” zvolal dědeček.

“Umírám žízní, chlapče,” řekl listonoš. “Možná to není žízní, ale každopádně mám pocit, že umírám. Myslíš, že bych mohl dostat tu vodu?”

Otec se vyklonil z okna.

“Dobré ráno,” zavolal na listonoše. “Nechtěl byste zajít na chvíli dovnitř a vypít si pohár chladné vody? Bylo by nám ctí, kdybyste si u nás na chvíli odpočinul. Arame, přines tomu chudákovi trochu vody, než nám tu vypustí duši!”

“Přines mu ji ty!” zavolal jsem na n ěj. “Stejně nic neděláš.”

“Jak to, že nic nedělám? Dobře víš, Arame, že si v hlavě sumíruju novou báseň.”

“Jak to mám vedet? Vím jenom to, že máš v ruce tužku a koukáš do zdi.”

“Mariam!” zařval na matku strýc Chosrov, jako by ho vraždili. “Mariam! Pošli všechny ty lidi pryč!”

“Jak je můžu poslat pryč? Je to můj muž. Můj otec. Můj syn. Ten cizí muž nám přinesl dopis. Chce ho podepsat.” “Takhle tedy! Ty taky! Má vlastní ubohá sestra!” Tragicky vyběhl z domu.

“Arame Garoghlaniane!” zvolal dědeček. “Přistup ke mně! A nyní všem pověz, co víš. Co ses naučil.”

Listonoš chtěl cosi říct, ale místo toho pouze zachroptěl a skácel se k zemi.

“Co to dělá?” zeptal se mě strýc Zorab. “Koncentruje se?”

“Myslím, že je mrtvý,” řekl jsem.

Od té chvíle už jsme nepromluvili. Byla toho taková strašná spousta, co jsme potřebovali říci, ale žádným jazykem na světě se to říct nedalo.

Charles Bukowski

Chinaski a Bukowski

(1)

Neměli jsme už skoro žádný prachy, a tak Connie napadlo, že bychom mohli ten pokoj do dvora na čas pronajmout.

“Ale ne jen tak někomu,” povídám. “Musí to bejt někdo fakt pořádnej, víš, jak to myslim?” Connie věděla. Vždycky jsem obdivoval psance, hajzly, svině a kurvy. Nemám rád hošíky s hladce vyholenou tváří, kravatou a teplým místečkem. Mám rád šílený, zoufalý chlapy, chlapy se zkaženejma zubama a vymlácenou palicí, chlapy, který se nechovaj tak, jak se sluší. Zajímaj mě. Jsou výbušný a neustále něčím překvapujou. Zajímaj mě víc zvrhlíci než svatí. Dokážu se uvolnit mezi vandráky, protože sám jsem taky vandrák. Connie a já nemáme rádi zákony, morálku, náboženství, pravidla. Nechceme, aby si nás formovala společnost.

“Jasně že ne jen tak někomu,” řekla Connie. “Hele, Chinaski, ty dobře víš, že pokud mám

ve svym bytě pronajmout někomu pokoj, pak jediné pořádnýmu zmrdovi. Na nikoho jinýho nejsem zvědavá.” Byl jsem rád, že jsme v tom s Connie zajedno.

(2)

Jakmile jsem toho chlápka v baru uviděl, okamžité jsem pochopil, že je to náš člověk: smrděl jak kanál, měl půl roku neumytý mastný vlasy, hnusný pivní panděro a zpustošenej obličej plnej furunklů, do kterýho bylo vepsáno: Jo, přesně tohle s várna udělá zkurvenej život.

“Vstaň, ty sráči,” vyzval jsem ho.

Típnul mi cigáro o předloktí a vstal. Od zadku mu visely hemeroidy jako psovi ocas. Napálil jsem mu ji rovnou do ksichtu a on mě vzal kolenem do břicha. To nás sblížilo, takže jsme si zase sedli. Řek mi, že se jmenuje Charles Bukowski, je spisovatel a taky že je druhej tejden bez bytu.

“Znáš Shakespeara?” zeptal jsem se ho pro kontrolu.

“K čemu?” povídá. “Ležíš doma na posraným gauči, flaška prázdná, máš agónii, a ten chlápek ti vypráví nějaký kraviny o mrtvým králi. To je na hovno.”

Líbil se mi.

“Měl bych pro tebe kvartýr,” povídám mu. Na sirky jsem napsal adresu a podal mu je. “Přijď si to zejtra vomrknout.”

(3)

Přišel tak zlískanej, že na Connie okamžitě udělal skvělej dojem. Levou nohavici měl odshora dolů

úplně prochcanou.

“Maucta,” povídá. “Máte tu něco k pití?”

“Je fajn,” usmívala se Connie. Odšroubovala placatku a podala mu ji. “Ale nemáš vysokou školu, že ne?” ujišťovala se. “Ne, proboha!”

Napil se, přešel místnost a vyzvracel se za radiátor.

“Jsem největší světověj spisovatel, a meju v pizzérce nádobí,” povídá. “Dokážete to, lidi, někdo pochopit?”

“Jasan,” řekl jsem.

“S klukama z vejšky mi to nikdy nešlo,” svěřovala se Connie. “Jsou jako bláto. Máj doma čisto. Dvakrát do měsíce luxujou, dokážeš si to představit?”

“Ne,” povídá.

“Lížeš kundu?” zajímala se dál Connie.

To mě vytočilo.

“Prokrista, Connie,” povídám, “tenhle chlápek je Charles Bukowski… Jasně že líže kundu! Proč mu kurva dáváš takový pitomý votázky?”

“Ty děvko,” povídá Bukowski. “Kde máš ložnici?” Rukou jí zajel pod šaty a potom jí prstem rozevřel pusu a plivnul jí do krku. Byla z něj úplně

hotová.

“Jednou jsem šukal vačici,” pochlubil jsem se. Trochu mě znervózňovalo, že si mě nevšímaj. Otevřeli si druhou placatku a líbali se. Byly to docela dlouhý polibky.

“No a?” povídá Connie, ale vůbec se na mě nepodívala. “V čem byl problém?”

“Její starej byl doma,” řekl jsem.

Nikdo se nezasmál.

“Hanku?” řekla. Pořád byla ke mně zády. “Skoč na chvíli ven a kup nějaký pořádný pití.” (4)

Když jsem se vrátil s chlastem, Bukowski právě chcal do mýho akvária a recitoval přitom

Conrada Aikena. “Hej!” zvolal jsem. “Co si kurva myslíš, že jako děláš?”

“Nech ho,” povídá Connie. “Nám dvěma je jasný, že chčije do akvária, ale von si podle všeho myslí, že sází na hlavní klusáckej dostih.”

Teprve teď jsem si všimnul, že se drží za břicho a je celá zkroucená.

“Co se ti stalo?”

“Chtěl někomu pořádně nakopat prdel a vylízat kundu,” rozzářila se. “Nakonec to poplet, ale mě

to i tak děsně vzrušilo!”

Bukowski mezitím slezl z akvárka, kleknul si a začal mi lízat řiť.

“Nevím, co si jako myslíš, že děláš,” povídám mu. “Ale děláš to dobře.” Pochopil jsem, že ten chlap je vážně třída.

“Já myslim, Hanku, že ho berem,” uzavřela to radostně Connie.

Peter Handke Dětský příběh

(1)

V den narození vytouženého dítěte stál Dospělý u fotbalového hřiště poblíž porodnice. Bylo slunečné nedělní dopoledne, jaro, a on se zalíbením pozoroval nejprve sytě zelený trávník, bílé lajny, bahýnko v brankovišti, z něhož stoupala pára, a potom i celé utkání mladších žáků. Jeho žena, která

mu byla podle jeho přesvědčení souzená a odedávna se mu přibližovala v tajemných kruzích, byla tou dobou stále ještě sama na hekárně, kde předtím strávila noc. žáčci nehráli špatně, ale téměř každý

útok zbytečné vedli přehuštěným středem, místo aby se pokusili hrát víc po křídlech. Ve druhém poločase naštěstí alespoň zpřesnili přihrávku a šli aktivněji za míčem, což jim přineslo zasloužené

vítězství. Dospělý se nakonec rozhodl zůstat ještě i na následující zápas dorostenců, protože se stejně

tak trochu ostýchal být při porodu.

(2)

Nespatřil novorozeně, ale dokonalého člověka. Nepodávali mu “dceru”, natož “potomka”, nýbrž

dítě. “Je to dítě,” konstatoval Dospělý.

“Ano,” řekla sálová sestra jakoby kysele. “Správně.”

“Sama skutečnost dítěte bez zvláštních znaků vyzařuje veselost,” pokračoval radostně Dospělý.

“Přechází na mne jako něco zlodějského, takže jsme okamžitě vytvořili spikleneckou skupinu.” Cítil odpovědnost a divokou chuť dítě bránit.

Sálová sestra na něho zamyšlené hleděla. Potom se obrátila k matce.

“No,” pravila, “nechám vás radši s manželem o samotě.” Ležící žena s ústy do béla vyschlými ji s námahou zachytila za lem stejnokroje.

“Prosím vás, ne! Odveďte ho,” požádala ji.

Doma si dal vydatnou koupel, jako by právě přestál nejhorší štrapáci svého života. (3)

Když dítě přišlo domů, život Dospělého se převrátil naruby. Místo aby chodil, jak byl zvyklý, do kina a po nocích bloumal po otevřených ulicích, jak si žádala jeho neklidná krev, vozil

po bytě plačící

dítě. Navíc si jeho žena neustále stěžovala, že ji na klinice připravili o první pohled dítěte: vlastním rozením prý propásla okamžik narození, a tak jí cosi jednou provždy uniklo. On ten první pohled novorozeněte ale spatřil. Byl to pohled tak světoborné skutečný, že každý, kdo ho viděl, musel vědět, jak se o dítě starat a kolik stupňů má mít voda na koupání. Ona ale ten první pohled neviděla, takže se musela řídit knihami odborníků, které on, jakkoli mohly být osvědčené, vesměs neuznával. Dokonce ho pobuřovaly coby nedovolené a opovážlivé zásahy do tajemství mezi ním a dítětem. Ona byla schopná řídit se cizími návody a strkat dítěti teploměr do konečníku… Dospělý jde pomalu ztemnělým pokojem k postýlce a sám se přitom vidí seshora zezadu jako v monumentálním filmu, vytrhne jí teploměr z ruky a zastrčí ho dítěti do ucha, jak mu to napovídá intuice. (4)

Jeho žena pro něj byla už jen “ta”. Jako by ji už nepotřeboval. Vždycky věděl, že jejich manželské

soužití je lež. Distancovaně pozoroval, jak pečuje o dítě a uklízí byt. Když jsou dítěti tři roky, začne na sobě pozorovat novou, neobvyklou chuť vychovávat. Dítě si celé

odpoledne hraje pohrouženo do sebe, dospělý jako obvykle postává strnule stranou. Čas od času se dítě přece jen na něco zeptá a muž odpoví jednoslabičně a zároveň všeobsáhle.

“Táti? Ploč máj lopuchy bladavice?”

“Kol.”

“Aha. Táti, a co je Intelnet?”

“Hufl”

“Oplavdu? To jsem nevěděla.”

(5)

Nějaký čas bydlí se ženou a dítětem u přátel, kteří se svobodné rozhodli zůstat bezdětní. Zdrží se u nich o pár týdnů déle, než se původně předpokládalo. Když bystré dítě plné nádherného humoru v nestřežené chvíli namaluje přátelům na zeď v obýváku oběšenou veverku, začnou s ním mluvit čím dál tišeji a věcněji. O dva dny později jim dítě s osvobodivou samozřejmostí rozřeže koženou sedací

soupravu. Jejich němé káráni je lacině samozřejmé, bezcitné, perverzní a opovážlivé. Dospělý slyší od svých hostů stále časteji, že se vzdaluje od přítomnosti a přehlíží skutečnost. Dříve by na takové výtky asi přistoupil, ale po všech těch letech strávených s dítětem mu už nikdo nesměl říkat, co je skutečné. Jednoho dne to Dospělý nevydrží a zarecituje jim antického dramatika:

“Děti jsou přec všem lidem duší. Kdo to nepoznal, trpí sice méně, avšak jeho dobré bydlo je štěstí, které minul!”

“Hm,” řekne přítelova žena. “Ale i tak se dáme pro jistotu vykastrovat.” (6)

Poprvé v novém bytě. Temný listopadový den v nevytopené novostavbě.

“Br” říká dítě. “Mně je zima.”

Už jen ze skutečnosti, jak se mu kroutí vlásky a zaoblují ramena, z bosých nožiček vyskakuje na přihlížejícího ta nejstrašlivější bída jako v nějaké osudové tragédii.

“Tatí?” opakuje dítě. “Mně je zima.”

Dospělý začne o dítěti, a to je to jediné správné slovo, pochybovat. Ne však o něm coby jednotlivé bytosti, nýbrž coby nadřízené instanci. Jeho základní pocit vůči němu, ještě před jakoukoli náklonností, byla dosud bezpodmínečná, entuziastická důvěra. Aniž by měl nějaký názor na děti všeobecně, věřil právě v toto určité dítě. Copak se mu nezjevilo už v prvním okamžiku jako jeho osobní učitel? “Tati, slyšíš mě?”

Každodennost se skládá výlučně z dětských zvuků a věcí, ubíhajících v dětském rytmu

stále prudčeji.

“Tatí, mně je strašná zima!” zaječí dítě.

Tu se dospělý přestane ovládat a uhodí ho vší silou do obličeje. Vrata soudu jsou dokořán, s žhavými rozmachy pozounů.

(7)

V houfu vrstevníků projevuje nyní už šestileté dítě chvat a nemoudrost. Někdy dokonce slepou paniku, jako například teď, když mu ostatní děti svazují nohy a hlavou dolů ho vytahují na laně

vysoko do větvoví stromu. Teprve nyní se v dosud tak rovnoměrném tahu jeho příběhu objevuje drama, uvědomuje si Dospělý, který scénu zpovzdálí pozoruje. Dítě je “to, co je” (totiž Všechno), ale zároveň je nuceno stát se něčím Jiným, a tudíž očividně už Ničím.

“Věšej vám dítě na strom, nevidíte?” informuje Dospělého kolemjdoucí sousedka. Dospělý přikývne. V koruně stromu se kýve jeho dítě a kuličky platanů. Lesní pěšinka je okrově

červená, posetá lesklými kalužemi.

“Ty děti dobře vědí, co je nespravedlnost. Páchají ji nejen v afektu, nýbrž s rozmyslem, a nemají

přitom ani vědomí nespravedlnosti, takže jejich činy jsou často hrůznější než činy nejsprostších Janovanů,” říká sousedce Dospělý.

“Ježišmarjá, tak něco dělejte!”

“Dítě je nutno nechat být, což je ideálně pořádající energie,” říká dospělý. “Samozřejmě účinná

jen tehdy, když zůstávám všudypřítomným. Uvidíte, že má bezstarostnost na dítě záhy přeskočí.”

“No to teda nevím. Zatím pořád jenom volá o pomoc…”

“Ale pohybuje se přitom s nebývalou fyzickou ohebností a i barva jejích vlasů a zvuk jejího hlasu je zřetelně svěžejší a sebevědomější… Nevidíte?”

“Ne.”

(8)

Na rok se od dítěte odloučí, aby se z něj nestal mystik a aby nežil spokojeně v pouhém nazírání, jako nadšený nebo pohroužený.

Odloučení dítěti nijak nevadilo.

(9)

Příštího jara jedou všichni tři na dovolenou k Baltu. Zatímco vlak projíždí mokrým, vlahým údolím, Dospělý spatří, jak si to vedle kolejí hbitě upaluje dítě.

“Budiž pochváleno cizí, hopsající dítě!” osloví ho nahlas. Manželka vyhlédne z okna a potom se k Dospělému nakloní: “Posloucháš mě?”

“Ano.”

“Myslím, že to bylo naše dítě.”

(10)

Ani v zimě se svou třídou na horách netrpělo zlem zvaným stesk. První večer v cizím prostředí, ve společné ložnici, prý patřilo k posledním, kteří se rozplakali, a i tak jenom “plakalo s ostatními”. Také

v průběhu následujícího roku se běžně stávalo, že dítě se po vyučování vracelo s Dospělým domů jen s nechutí.

“Chceš snad ve škole zůstat přes noc?!” zeptá se jednou Dospělý. A z osloveného dítěte vyrazí jako z největších hlubin téměř hrozivý nářek souhlasu.

Daniil Ivanovič Charms Nový talentovaný spisovatel

Spisovatel Andrej Andrejevič si vymyslel povídku a hned ji běžel vyprávět kolegům.

“Představte si,” začal udýchaně, “jistý Koškin, takový mladý zrzek, dostane hlad, doslova se hlady třese, a tak vytáhne náprsní tašku, přepočítá peníze a jde na Senný rynek, aby si koupil chleba a sledě. A -“

“U mě jsi hovno,” pravil Juvačev.

Rozhostilo se ticho. Všichni se dívali na Juvačeva. Ten seděl s kamennou tváří. Nebylo jasné, co si myslí. Šučkov se vysmrkal. Puškov si utáhl kravatu. Maškin se opřel o opěradlo křesla a lhostejně zíral do zdi.

“Ale vždyť jsem vám to ještě nedopověděl,” namítl Andrej Andrejevič. “Sotvajsem začal. Jak tedy můžete vědět, že -“

Tu vyskočil z křesla Makarov.

“Vítám Juvačevovu ideu!” zvolal.

Andrej Andrejevič zbledl jako stěna.

“Ale proč hned tak příkře? Já vůbec nechápu, proč -“

“Protože tvoje povídka má hlavu a patu, což svědčí o naprostém nedostatku talentu,” řekl Juvačev.

Uplynulo dalších dvanáct minut. Andrej Andrejevič po špičkách došel k oknu, otevřel

ho a vyskočil ven. Jakási bába v protějším okně se za ním zvědavě vyklonila a vypadla taky.

“Čert je oba vem!” povídá Šučkov.

Znovu bylo ticho.

“Pokud zrzek, pak jedině bez vlasů,” zapřemítal Juvačev. “Nesměl by vůbec mít hlavu. Zrzek by se mu říkalo jen tak ze zvyku.”

“Ale to nemá logiku,” namítl Maškin.

Šučkov si odkašlal. Puškov si podepřel bradu.

“Zajímá mě pouze nesmysl,” pravil slavnostně Juvačev. “život mě zajímá pouze ve svých nesmyslných projevech.”

Maškin užasle otevřel pusu a vletěla mu do ní kukačka, která se přejedla hrachovou kaší.

“Vidíte, například tohle je zajímavé!” poznamenal Juvačev. “Tomu říkám nosné téma. Ale zrzek, který má vlasy a který si navíc koupí chleba a sledě, protože má hlad, mě nudí. Proč si nekoupil třeba dýmovnice?”

“Nebo inkubátor?” zvolal Šučkov.

“Kdo řekl, že životní logika je pro umění povinná?” vykřikl Makarov a utrhl Maškinovi levou ruku. Maškin zavrávoral, upadl, ale Čečenci ho zvedli. Andrej Semjonovič běžel pro strážníka a Kondratěv zapomněl vypnout elektrická kamna. Paní profesorová zalezla pod divan za králíkem, usnula tam, a když se vzbudila, zjistila, že je slepice.

“Ale o slepicích už jsme povídali až moc,” poznamenal Juvačev. “To vyprávění je beztak víc než

dlouhé.”

James Graham Ballard Bouračka

(1)

Všiml jsem si jí, už když přicházela. Byla elegantní, vážná, vysoká a kdesi v podprsence měla netečné bradavky. Okamžitě jsem si představil, jak rozkošně by musela vypadat, kdyby se jí vmáčkl do hrudníku celý volant, nebo aspoň ovladač houkačky.

“Dobrý den. Chtěla bych koupit nějaký zajímavý vůz,” oznámila mi.

“Ojetý?” řekl jsem.

Vytáhl jsem zpod pultu fotoaparát a několikrát jsem si ji vyfotografoval.

“Tohle je totiž bazar,” dodal jsem.

Dlouze mne pozorovala zpoza přivřených víček.

“Ojetý, samozřejmě,” řekla potom.

Cosi se jí vloudilo do hlasu.

(2)

Odvedl jsem ji na dvůr; ve dveřích jsem jí dal přednost a díval jsem se, jak se jí pod olivovou sukní

míhají dlouhá silná stehna. Myslel jsem na její lepkavou hráz a zarudlý řitní otvor. Venku jsem vzhlédl k podmračené obloze a mezi zlatomodrými fáborky vlajícími podél plotu jsem uviděl letadlo, jehož

trup mi připomněl penis namazaný stříbrným lubrikantem.

Lhostejně minula sotva rok starý kabriolet i oba snaživě nablýskané fordy. Nezaujalo ji dokonce ani vedle stojící BMW, ani žádný z následujících zhruba dvaceti modelů, procházela kolem nich stále rychleji. Tvářila se neutrálně, ale v očích měla zklamaný výraz. Všiml jsem si, že mne z kanceláře pozoruje šéf.

“Tahle limuzína,” musel jsem ji upozornit na volvo zaparkované přímo před námi, “nemá najeto ani dvacet tisíc. Prodává ji manželka jednoho diplomata, protože prý s tak velkým vozem neumí po městě jezdit. Pokaždé to někde odřela.”

Poctivě jsem jí ukázal šrámy na karosérii. Nepatrně ožila a přejela největší rýhu černě

nalakovaným nehtem. Odkašlala si.

“Měla ta dáma nedejbože nějakou větší…?”

Nedokončila.

“Nehodu?” řekl jsem.

Přikývla. Mlčky jsme se vzájemně odhadovali. Stála tak blízko, že bych se mohl hřbetem dlaně

dotknout přes sukni její vulvy, což jsem upřímně řečeno udělal.

“Ne,” řekl jsem ochraptěle.

Šéf mě nepřestával sledovat. Ustoupil jsem o krok.

“Asi víte, že podle oficiálních crash-testů je volvo nejbezpečnější auto na světě,” doplnil jsem.

“Tenhle model má samozřejmě ABS, čelní i boční airbagy, pyrotechnické předpínače pásů -“

“Nechte toho,” přerušila mě znechuceně. “Vzadu máme ještě několik vozů,” řekl jsem. “Ale ty jsou všechny bourané.”

Při slově bourané přivřela na okamžik oči. Potom se do mě zlehka zavěsila.

“Ukážete mi je?”

Představil jsem si její pohlaví roztržené kovovou hvězdou na chladiči mercedesu a hned jsem ucítil, jak mi do trenýrek teče lepkavé sperma.

(3)

Zastavila se až u těžce havarovaného Opelu Astra. Rozkročila se před krytem chladiče,

který čelní

náraz vtlačil hluboko dovnitř pokroucené přední kapoty, a přemýšlivě zkoumala jeho sexuální

potenciál. Dech se jí zrychlil.

“To je totální vrak,” poznamenal jsem opatrně.

“Ano,” souhlasila nepřítomně. “To je.”

Obešla vůz z levé strany, shýbla se, pohladila stopy po páčidlech na zčernalém sloupku okna a chybějícími dveřmi nahlédla dovnitř. Podíval jsem se také: uprostřed šedomodrého čalounění

sedačky byla velká temná skvrna a na zaprášené palubní desce dosud leželo několik krystalků z rozbitého předního skla. Narovnal jsem se, ale ona zůstávala i nadále v předklonu, takže jsem mohl nerušené přemítat o její rektální teplotě.

“Řidičku museli z vozu vyříznout hasiči,” informoval jsem ji. “V obličeji měla zaseknuté střepy ze zpětného zrcátka.”

Neohlédla se, ale byl jsem si jist, že tu scénu vidíme oba: kvílení sirén, policisty v reflexních vestách popuzeně odklánějící dopravu, bledé světlo majáčku i hasiče vyprošťu-jící zraněnou ženu ven, s onou úskočnou sexualitou těch, co po nehodách pomáhají obětem. Prsty potěšeně zkoumala fleky na stínítku proti slunci.

“Manželův mozek,” konstatoval jsem suše. “Nepřipoutal se.” Pod okrajem sukně se jí na stehně zaleskl rychle postupující jazýček poševního hlenu.

“Neprojedeme se?” navrhla.

(4)

“Kam se jako chystáš?” chtěl vědět šéf. “Na předváděčku. Navalte klíčky.” Šéf zavrtěl hlavou.

“Tak na to zapomeň. Celý dopoledne nasáváš.” “Pár panáků jenom auťáku pomůže k lepší jízdě.” Vytrhl jsem mu klíčky z ruky a vyrazili jsme. Cestou k autu otevřela kabelku, vytáhla hašiš a začala ho cpát do cigaret. Těšila se na ten výlet jako školačka.

(5)

Řídila dobře: dokázala jezdit uvnitř Prahy devadesátkou a ani na chvíli přitom nepřestat konverzovat.

“Zajímáte se o politiku?” zeptala se a podala mi zapálenou cigaretu.

“Ale jo,” odpověděl jsem a nasál žlutohnědý kouř.

Pátravě se ke mně otočila.

“Takže víte, jak zemřel Dubček? Nebo Diana?”

“O tom vím docela dost,” přiznal jsem. “Trochu jsem ty nehody studoval.”

“Skutečně?” “Jo. Je to něco jako mý hobby.” Zdálo se, že ji to potěšilo. Začala si dokonce pobrukovat jakousi melodii.

“Vy sám, měl jste někdy nehodu?” řekla po chvíli.

“Pár kvalitních bouraček už jsem měl,” připustil jsem co možná skromně. V očích se jí objevilo vzrušení.

“Ano? A ukázal byste mi, ?”

Beze slova jsem si rozepnul košili a předvedl jí zjizvenou hruď. Potom jsem si odepnul levou protézu a vyndal zuby, které jsem hodil do palubní přihrádky. Uhranutě mě pozorovala.

“Jste mimořádně pohledný muž,” řekla. Vozovku už téměř nesledovala. “Musím přiznat, že jsem si toho předtím nevšimla.”

Náhle si jediným pohybem přetáhla blůzu přes hlavu: na břiše měla rozsáhlé popáleniny a chyběla jí čtyři spodní žebra. Ňadra byla zřetelně deformovaná a jednu bradavku mela přišitou

nakřivo. Svět začal rozkvétat do ran. Neudržel jsem se a obdivně jsem hvízdl. Na příští křižovatce nedala přednost a z boku narazila do vínového Fiatu Brává. Odnesly to jen plechy, nikomu se bohužel nic nestalo.

“Nic moc, co?” zašeptala.

Bubnovala prsty o volant a nervózně si hryzala ret. Řidič fiatku byl únavně, banálně rozlícený.

“Tak se pojďte podívat!” křičel na nás. “Laskavě vylezte ven a pojďte se podívat!” Nasadil jsem si chrup a protézu a vysoukal se z auta. Lak byl na několika místech zajímavě

popraskaný.

“Jenom promáčklina,” řekl jsem jí. “Ale hezká.” Obešla přemítavě vůz a přitiskla se rozkrokem k zadnímu spoileru. Oči se jí zakalily.

“Hezká?!” zaječel šofér. “Hezká?! Víte, kolik mám spoluúčast? Chcete do držky?” Nakonec jsme museli ujet, takže se nestihla uspokojit. Vztekle sešlápla plyn a řítila se ulicemi. Mlčela. Pozoroval jsem řidiče aut, která jsme předjížděli: pro mne už byli vlastně mrtví. Na Bělohorské schválně přejela psa; ozval se tupý náraz, auto se otřáslo, mihl se stín a cosi těžkého nám přelétlo přes střechu. Na předním skle abstrahovala zmizelá identita toho zvířete do několika cákanců

krve. Ani nezastavila. Ohlédl jsem se: nad mrtvým psem zrovna zvracely jakési dvě školačky. Konečně

se znovu usmála.

“Asi budeme muset do myčky…” řekla koketně.

(6)

žluté kartáče s hukotem přejížděly kapotu a po sklech stékala hustá saponátová pěna. Sáhl jsem jí

dvěma prsty do pusy a našátral žvýkačku.

“Vyhodíme ji,” řekl jsem. “Nechci, aby skončila v mojí močový trubici.” Rozepnula mi kalhoty a začala mne masturbovat; v druhé ruce držela cigaretu. Aby řeč nestála, vyptávala se mě na šéfa.

“Netoužil ses ho někdy dotknout?” chtěla vědět. “Nebo mu strčit ptáka do zadku?” Ještě chvíli se pokoušela o jakýsi sex, ale potom si naštěstí uvědomila, že běžné spojovací body sexuálního aktu, prsy a penis, konečník a vagína, bradavka a klitoris, nám samy o sobě žádné velké

vzrušení neposkytnou. “Chceš zažít něco opravdovýho, Ballarde?” “Myslím, že jo.” (7)

Vyhlédla si mladou dvojici ve žlutém sporťáku, za který se nenápadně pověsila, a na nejbližším dálničním nadjezdu to do nich ve stočtyřicítce napálila. Když jsem se celý zakrvácený a polámaný

vysoukal z hořícího vraku, myslel jsem nejdřív, že si bůhvíproč zpívám Phila Collinse, ale potom jsem pochopil, že mám v obličeji zaražené autorádio.

“Jenom promáčklina,” zasmála se. “Ale hezká…” Všiml jsem si, že má utrženou pravou ruku. Společně jsme se doplazili ke sporťáku, mně to trvalo o něco déle, protože jsem se v půli cesty musel vrátit pro foťák. Vůz převrácený na střechu, zbylá dvě

kola se ještě točila. Hoch vcelku elegantně visel v pásech, cosi chroptěl a kolem úst měl úžasně

dramatickou růžovou pěnu. Připravil jsem si fotoaparát.

“Řekněte sýr,” požádal jsem ho. “A netvařte se jako kakabus. Trochu života do toho umírání, ne?” Měla moje ironie nějaké meze?

“Má otevřené zlomeniny,” polkla dychtivě.

Chvíli jsem se díval, jak vynalézavě souloží s jeho holenní kostí, a potom jsem se z posledních sil dosoukal k dívce, kterou náraz vymrštil o dobrých patnáct metrů dál. Byla už mrtvá. S největší

možnou ohleduplností jsem vložil svůj penis do její rozdrcené vagíny, abych do ní zašil nekonečné

možnosti budoucna, které vykvetou ze spojení násilí a touhy.

Danielle Steelová

Jedním slovem úžasná

(1)

Jack Watson se svou pískově plavou hřívou, přátelskýma hnědýma očima a ostře řezanými rysy vypadal jedním slovem neskutečné přitažlivě a šířil kolem sebe neodolatelné kouzlo. Bylo mu pětapadesát, ale jako každý, kdo žije v Los Angeles a zná jakž takž dobrého plastického chirurga, vypadal jedním slovem o patnáct let mladší. Navíc byl štědrý, bohatý, úspěšný, inteligentní, příjemný

a bez výjimky zábavný, ale dnes odpoledne usedal za volant svého červeného ferrari poněkud zasmušile. Na sobě měl tmavě šedý oblek s bílou košilí, vkusnou smuteční kravatu a ručně šité

francouzské polobotky. Bože, tolik nenáviděl pohřby! Každá smrt mu pokaždé připomněla Doris, a přestože od její smrti uběhlo už dvanáct let, jemu se po ní ještě pořád stýskalo. Snažil se tu prázdnotu zaplnit snad tisícovkou jiných žen, ale zatím nikdy nenarazil na žádnou, která by se Doris úplně přesně

podobala. Ferrari se řítilo po bulváru Santa Monica, se zakvílením řízlo zatáčku a zručně se vklínilo do jediného volného prostoru před episkopálním kostelem Všech svatých, kde se už dvacet minut konala zádušní mše za manžela Amandy Kingstonové. Jack tiše vklouzl do jedné lavice v zadní části kostela a snažil se v truchlícím davu zahlédnout svého úspěšného a charakterního syna Paula, který seděl vpředu vedle své manželky Jane, jedné ze dvou Amandiných dcer, ale jediné, na co měl nezastřený

výhled a o čem mohl bez omezení přemýšlet, byla přepychová mahagonová rakev s mosaznými držadly, která jistým zlověstným způsobem působila až krásně.

“Smrt,” přemýšlel bez omezení Jack, “je… fakticky na pytel.”

“Tati…” napomenul ho Paul, který právě přicházel po boku Amandy a obou jejích dcer. Jack na Amandu užasle civěl a bezděčně přitom poklekl na kamennou podlahu kostela. Připadala mu neuvěřitelně krásná, a navzdory dvaceti rokům, jež ji dělily od někdejší filmové kariéry, bylo pořád ještě znát, že bývala v mládí herečkou.

“Jacku, nezabírejte mě, prosím, z podhledu,” požádala ho tiše. “Zvětšuje mi to nosní dírky.” Měla velikánský černý klobouk se závojem, velmi elegantní černý kostýmek a pod ním černou krajkovou podprsenku, u níž Jack okamžitě poznal, že vyšla z dílny nějakého francouzského návrháře. Ovládala se jedním slovem úžasně, ale právě tahle její ledová dokonalost vzbudila v Jackovi bezmála neodolatelné nutkání ji pořádně rozdovádět a strhat z ní šaty. Ta představa mu připadala zábavná.

“Vítám vás, Jacku.”

“Upřímnou soustrast, Amando,” řekl.

Nemohl přehlédnout, že je ztrátou manžela dočista zdrcená. V levém koutku jinak dokonale nalíčených úst měla nepatrně rozmazanou rtěnku a z pečlivě

svázaného drdolu se jí vysmekl jeden neposlušný pramen, aniž si toho vůbec všimla. Projevovalo se u ní zkrátka nebezpečné množství příznaků typických pro nešťastnou ženu.

“Chtěl jsem vám říct, že smrt je… fakt kurva,” řekl Jack soucitně.

“Děkuji vám, Jacku,” položila mu dojatě ruku na předloktí, “to jste řekl moc hezky. Manželovi byste tím udělal fakticky radost.”

Na ta slova se zavěsila do svých dvou dcer a v jejich doprovodu vy šla z kostela. Obě děvčata byla tatínkovou nečekanou smrtí hluboce zarmoucená, ale jinak vypadala jedn ím slovem senzačně. (2)

“Přála bych si, abyste nezapomněly, jak byl báječný,” poprosila doma Amanda obě dcery. Brada se jí přitom chvěla a modré oči jí navzdory jejich hloubce přetékaly slzami.

“A proč mě teda dvakrát tejdně mlátil kabelem od remosky?” opáčila Louise a zabodla do matky rozzuřené oči. “Proč?”

“Protože tě měl až příliš rád, Lou,” vysvětlila jí Jane, statečně přemáhajíc pláč. “Copak to vážně

nikdy nepochopíš?”

“Byla bych ráda, kdybyste se vy dvě přestaly konečně hádat,” řekla posmutněle Amanda. Zavrtěla hlavou a poprvé se hlasitě rozplakala.

“život bez něho si vůbec nedokážu představit! Už nikdy nebudu mít nikoho ráda, Jane. To je nesnesitelné!” “Můj bože, Paule, vždyť ona snad bez tatínka umře!” zvolala Jane zoufale ke svému manželovi, který jim právě na stříbrném podnose přinášel čtyři dobře promíchaná martini.

“Za čas se z depresí dostane, Jane, věř mi,” odvětil rozvážně Paul. “Za šest měsíců jí bude bušit na dveře všechno, co má v Los Angeles koule.”

“Ty jsi nechutný!” vykřikla Jane. “Ty vážně věříš, že tuhle maminka by byla schopná vyjít si ještě

někdy s mužem?! Jsi vážně zvrhlý, nic ti není svaté a vůbec mou maminku neznáš!” Jane se urazila do hloubi duše. Byla by ochotná přísahat třeba na bibli, že její matka zůstane manželově památce věrná až do konce svých dnů.

(3)

Když však obě mladé ženy matku o týden později společně navštívily, už při prvním pohledu si zděšeně uvědomily, že je na tom psychicky jedním slovem neuvěřitelně špatně: vlasy měla stále stažené do upjatého drdolu a v její tváři nebyl ani náznak make-upu. Prostě se odmítala zapojit do světa živých.

“Proboha, mami,” zhrozila se Jane, “proč ses nenamalovala? Tohle je vážně nechutné!” Amanda si svou odpověď dlouho rozmýšlela, ale pak jen zavrtěla hlavou a oči sejí opět zalily slzami.

“Nechci. Připadala bych si strašně provinile,” přiznala dcerám upřímně.

“Nechceš jít s námi na večeři?” ptala se starostlivě Louise. “Nebo si zaletět do Paříže?”

“Nemůžeš takhle zahodit zbytek života!” podpořila ji Jane. “Tatínek by si to určitě nepřál.” Ale s Amandou jako kdyby nebyla řeč.

V prosinci si dokonce přestala vytrhávat obočí a obě dcery začaly právem panikařit.

“Proboha, mami!” zvolala polekaně Jane, když ji spatřila. “Vypadáš jako Brežněv!”

“Měla by jít k nějakému doktorovi!” prohlásila Louise. “Nebo brát antidepresiva!”

“Mám lepší nápad,” řekl Paul, který všem právě přinášel čtyři pořádné manhattany. “Můj otec Jack Watson ve své prosperující firmě dnes pořádá podnikový večírek a všechny nás srdečně zve. Co kdybychom vzali maminku s sebou?”

“Jít tam?” zhrozila se Amanda. “To je hotov é bláznovství. Ty snad musíš být vtipkující!”

“Není to o nic větší bláznovství, než se v tvém věku nenalíčit,” zasmála se Louise. “Jen s námi pěkně pojď.”

“Myslíte, že by si tatínek přál, abych tam šla?” zeptala se Amanda nejistě.

“Myslíme si to, maminko,” přisvědčila rychle Jane.

Byla to lež, ale tolik chtěla matce pomoci!

(4)

Jakmile Amanda vstoupila, místnost zašuměla vzrušeným šepotem. I ve své depresi zůstala Amanda někdejší nedostižnou kráskou. Její dokonale padnoucí tmavomodré šaty a safírové náušnice jí dodávaly jednoduchou eleganci, na jakou se většina přítomných žen v odvážně či složitě střižených šatech vůbec nezmohla. Vypadala jedním slovem úchvatně a Jack v tmavém obleku po jejím boku vypadal jedním slovem jako její oficiální partner. “Jak to jde, maminko?” pošeptala jí nenápadně Jane.

“Držíš se dobře!”

“Je to báječné, miláčku!”

“Na, maminko,” pošeptala jí nenápadně Louise, “vypadl ti z kabelky pesar.”

“Díky, zlato. Všichni jste jedním slovem skvělí!”

Také Jack příjemným způsobem dbal, aby hovor nevázl, a zabrousil ke svým oblíbeným tématům, k malířství, sochařství, divadlu a především k literatuře.

“Malovat, sochařit, hrát divadlo a především psát,” přemítal nahlas Jack, “znamená… něco ze sebe dávat. Něco ze sebe kurva dávat!”

Měl značný rozhled a milé vystupování a Amanda si velmi rychle uvědomila, že není jen ten frajírek, za kterého jej vždycky považovala. Naopak, nyní viděla, že je nejen rozkošný a vzdělaný, ale i ohleduplný, velkorysý, čistotný, hladký, smělý, předvídavý, konzistentní, neopruzený, vodivý, věnčitý

a průlinčitý. Líbil se jí. Když byli spolu, čas jako by měl křídla. Už jí začínalo být jasné, proč má takové

úspěchy u žen.

“Jacku, víte,” začala rozpačitě, “já se nechci zařadit do jedné řady mezi všechny ty vaše předchozí

husičky. Stačilo by vám po nějakou dobu jenom přátelství? Nejsem si jistá, jestli bych to ještě

dokázala.”

Každým slovem v Jackovi vzbouzela touhu chránit ji, pomáhat jí.

“Je teprve deset, nikdo po vás přece nechce, abyste se rozhodla hned,” připomněl jí Jack rozumně. “Pojďte, odvezu vás všechny svou limuzínou domů.” (5)

V kuchyni vypili mátový čaj a šest lahví šampaňského a potom v obývacím pokoji zapálili oheň v krbu a dlouho si společně s Paulem a oběma dcerami povídali o všem, co pro ně bylo důležité: o akciích a o vlasové kosmetice.

“Sama nevím, jakou hru s vámi, Jacku, hraju,” poznamenala z ničeho nic Amanda. “A nemám ponětí, kde to všechno skončí…”

“Sám nevím, kde to může skončit,” řekl upřímně Jack. “Vím jenom, že mi ten způsob života, který

posledních dvanáct let vedu, připadá nyní jako špatný vtip z Playboye, nebo spíš z Mokrého bobra. Je mi to trapné a rád bych všechny ty mokré bobry hodil konečně za hlavu.”

“Víte co, Jacku?” navrhla Amanda. “Sundejme si prst ýnky!”

“Tak dobře,” souhlasil Jack. “Ale vy si na opl átku musíte sundat šaty.” Amanda upřela na dcery nerozhodný pohled.

“Vážně si myslíte, že by si tatínek přál, abych udělala něco podobného?” zeptala se.

“Myslíme si to!” zvolaly Jane i Louise skoro současně. Byla to lež, ale tolik chtěly mamince pomoci!

Amanda si svlékla šaty a Jack zjistil úchvatné tajemství: že totiž Amanda má tělo jako mladá dívka, a v jistém smyslu ještě lepší.

“Pane jo,” poznamenal obdivně. “Tohle muselo stát majlant…” Amanda se k Jackovi obrátila pohledem mladé překrásné laně. “To platil ještě manžel,” vysvětlila mu a rozepnula si francouzskou podprsenku.

Její ňadra vypadala jedním slovem přímo skvěle.

Jane i Louise si vyměnily radostný, ale zároveň spiklenecký pohled: Tak přece jen dokázaly prorazit hradbu matčina sebetrýznění a vytáhnout ji z tatínkova temného hrobu!

Robert Fulghum Naše životní rituály

Od začátku do konce nám životní rituály utváří každou hodinu, den, rok. Podle rituálu žijeme všichni:

rituály jsou obrazce smysluplných činů,

které neustále opakujeme.

Mým nejstarším rituálem

je každodenní pozorování v zrcadle.

Můj posvátný zvyk. Posvátné zvyky mají na rozdíl od těch

méně posvátných tu výhodu, že k nim nepotřebujete králičí kožešinu ani lubrikant,

i když na druhou stranu to není vůbec žádný vzrůšo.

Proč právě o “rituálech”? Je to téma, jímž se obvykle zabývají teologové a etnografové. Já tak akademické zájmy nemívám. Mě nejvíce zajímají běžné, každodenní stránky života. Například:

-> Tichý, praskavý zvuk, který každý podzim vydávají kaštany dopadající na chodník před mým domem.

-> Vůně dýňového koláče, který každou sobotu peče moje sousedka.

-> Blikotavé světélko, které mají za teplých letních nocí na zadečku světlušky.

-> To, jak se dvanáctileté holčičce mojí sousedky zařezávají do zadečku ty její rozkošné

puntíkované kalhotky.

Dívat se takovým způsobem znamená vidět. Vidět znamená prozřít. A prozřít znamená pochopit. A to, co vidím, obvykle předávám formou humorného eseje.

Tady je.

Třicet čtyři roky jsem byl pastorem, a tak jsem se vyskytoval blíž smrti než většina ostatních lidí. Utěšoval jsem stovky pozůstalých a odsloužil stovky pohřbů. I tak ale vždycky existoval jistý odstup mezi myšlenkami na mou vlastní smrt a myšlenkami na smrt ostatních. U ostatních mi to bylo celkem jedno, ale myšlenky na vlastní smrt mě pokaždé úplně dostaly. Proč kruci vždycky na scénu přicházíme uprostřed příběhu a musíme odejít dřív, než to doopravdy skončí? říkal jsem si. Ale hlavně: proč já?

Jednoho rána, když jsem se jako obvykle dlouze pozoroval v zrcadle, jsem si uvědomil, že je nejvyšší čas vybrat si na nějakém hřbitově vhodné místo. V následujícím týdnu jsem si koupil hrob na starém hřbitově na Capitol Hill a hned na Nový rok jsem popadl skládací židli, odnesl si ji na hrob a tam jsem vsedě přemýšlel. Byl to jeden z těch silných okamžiků, kdy se člověku před očima nečekaně

promítne celý jeho nádherný život, a kdy si už zcela smířeně uvědomí jeho konečnost. Hřbitov byl úplně prázdný, běžný život se najednou zastavil a já jsem pochopil, že všechno má svou určenou chvíli a veškeré dění pod nebem svůj čas.

“Je čas rození i čas umírání, čas sázet i čas trhat!” zvolal jsem nahlas.

“To máte teda kurva recht, šéfe,” souhlasili oba portorikánští dělníci, kteří opodál kopali nový

hrob a čas od času ke mně zvědavě vzhlédli.

“Nemyslím, že smysl života je nějaká hádanka, kterou je třeba vyřešit,” volal jsem na ně. “život prostě je. Já jsem. Stát se může cokoliv. Zato si myslím, že mohu svůj život obdařit smyslem. Nejistota je vlastně požehnání!”

“No jo, teďkonc jste na to kurva kápnul,” pokyvovali hlavou, aniž přerušili práci.

“Všichni vznikáme v náručí Božím,” zvolal jsem. “Chápete to?”

“Jasně, šéfe. V náručí božím. Kde taky jinde, že jo?” Připadalo mi, že si ze mě trochu utahují, ale možná to bylo tím, že jsem měl na hlavě červenou čepičku s vrtulkou, která se v mírném větru rychle otáčela. Ráno jsem si ji nasadil, neboť jsem správně předpokládal, že trocha ztracené důstojnosti mi může jenom prospět.

“I když teda jak kdo,” zamyslel se po chvíli mladší muž a opřel se o násadu lopaty. “Protože například já jsem přej vzniknul na gauči ve fotrově garáži.” Když skončili s kopáním, chvíli si cosi šeptali a potom ke mně přistoupili.

“Neměl byste pár drobnejch, šéfe?”

“Samozřejmě že měl. Vy to víte a já to také vím,” řekl jsem. Věnoval jsem každému dolar a vyzval je, aby si ke mně na chvíli přisedli, což trochu váhavě učinili.

“Základem všeho je upřímnost,” poučil jsem je. “Poctivost k sobě samému. Přiznat si, že na vánočních dárcích necháváme záměrně cenovky nebo že se škrábeme v zadku a potom si k tomu prstu ještě čicháme. Nebo že když náhodou potřebujeme drobné na noviny z automatu, klidně je vezmeme vlastním dětem z prasátka. Nikdy jste nevzali vlastním dětem drobné, když jste si chtěli koupit noviny?”

“My neumíme číst, šéfe,” řekl starší muž. “A tudíž nepotřebujem noviny.”

“Jo tak,” řekl jsem. “A ani jste nikdy před zrcadlem v obýváku nedirigovali Beethovenovu Devátou?”

“My nemáme obývák, šéfe.”

“Jo tak.”

Nastalo ticho plné vzájemné pospolitosti. Vždycky mám radost, když pochopím, že lidské příběhy, které hledáme, máme vlastně na dosah ruky.

“Máte kurva pěkný hodinky, šéfe,” řekl po chvíli mladší muž. “To jsou rollexy?”

“Ano,” řekl jsem.

“Zlatý, že jo?”

“Ano.”

“Kurva, vsadil bych se, že máte i zlatý pero!”

“Ano,” přiznal jsem. “Parkera.”

Chvíli jsme se vzájemné měřili. Rozuměl jsem mu. Každý z nás někde v odlehlé části nitra tajně

závidíme. I já si ve svých pětapadesáti začínám uvědomovat, že některé věci už nikdy nebudu mít, něco už nebudu dělat, něčím se už nikdy nestanu. A tak mi nezbývá jiná naděje než reinkarnace. Na reinkarnaci sázím všechno. Ve svém příštím živote si budu schopen zapamatovat nádhernou poezii a dokážu ji kvalitně a procítěně přednášet. Budu umět stepovat a hrát mistrovsky na akordeon. Budu schopen vylézt na Mount Everest, a možná se mi dokonce podaří aspoň částečně potlačit ten protivný sklon k patetickému mentorování.

“Vy byste mi to pero asi nedal, šéfe, že ne?”

“Dám vám něco jiného,” řekl jsem. Vytáhl jsem z kapsy mandarinku a rozd ělil ji na tři

naprosto stejné díly, které jsem mezi nás rozdělil.

“Tohle je starobylá tradice,” poučil jsem je. “Říká se jí přijímání. Přijímám je vyjádřením duchovního společenství. Dnes se tu podělíme o mandarinku, ovoce zimy. Je to malý, ale krásně

barevný plod, jako naše nejlepší naděje a sny. Hořký i sladký, jako sám život. Výživný, takový, jaké

bychom rádi měli i naše vzájemné vztahy. Utržený ze stromu, a tedy teď už mrtvý, jako včerejšek. Když si prohlédneme vnitřek, najdeme pecky, semínka, jaká obsahuje i dnešní den. A zasazené pecky v sobě skrývají velké možnosti, tak jako zítřek.”

“Velký hovno!”

“Počkejte, teď se musíme pomodlit. Opakujte po mně: Dělíme se o ovoce v duchu pospolitosti, na důkaz smlouvy, již jsme spolu uzavřeli, že si budeme pomáhat, podporovat se navzájem, povzbuzovat a také milovat.” “To s tím vzájemným podporováním jste řek fakt moc hezky, šéfe,” řekl mladší muž. Vstal a rozhlédl se kolem. Starší muž rovněž vstal.

“Když nám dáte ty hodinky a toho parkera, šéfe, budeme vás fakt milovat.”

“A šrajtofli,” doplnil starší muž.

“Počkejte. Co kdybychom si společně zazpívali nějakou koledu? Nebo víte co? Zahrajeme si na sedanou!”

V rukou mladšího muže se ve zlomku vteřiny objevila otevřená břitva.

“Jestli chcete kurva dělat potíže, šéfe, tak jste kurva mrtvěj! Jako kurva ten včerejšek!”

“Tedy,” vydechl jsem obdivně, “kde jste se to s tou břitvou naučil?”

“To už je kurevsky dávno,” usmál se pyšně.

Na okamžik se zamyslel.

“Když o tom tak přemejšlím, šéfe, tak vlastně všechno, co potřebuju v životě znát, jsem se kurva naučil už v mateřský školce…”

Raymond Chandler

Marlowe v Praze

aneb Vysoká hra

(1)

Telefon mě probudil v půl osmé ráno. Zjistil jsem, že spím ve své kanceláři opřený o stůl a na hlavě mám něčí klobouk. Dámský klobouk. Snažil jsem se, ale na jeho majitelku jsem si nevzpomínal. Sáhl jsem popaměti po sluchátku a shodil jsem přitom prázdnou láhev od whisky.

“Ellen Carverová,” představila se. “Vy jste Marlowe?” Hlubší ženský hlas. Docela mladý a docela vystrašený.

“Ještě ne, lituju. Abych se do něj převtělil, potřebuju nejmíň dvě hodiny.”

“Budete to muset stihnout o něco rychleji. To, co od vás chci, je naléhavé. Za půl hodiny jsem u vás.”

Zavěsila a já jsem s námahou vstal: cítil jsem se stejně svěží jako ten nevysypaný popelník přede mnou. Osprchoval jsem se střídavě horkou a studenou vodou, vypil dvě konvice kávy, ale na nohy mě

jako obvykle postavily teprve dva pořádné panáky.

(2)

Už když klepala, vypadala její silueta za prosklenými dveřmi mojí soukromé detektivní kanceláře dost slibně, ale jakmile vstoupila, pochopil jsem, že je to ta největší a nejkrásnější ženská, jakou jsem kdy spatřil, a to jsem jich neviděl právě málo. Byl to fakticky kusanec. Bílá hedvábná blůza se jí

zdvihala strměji než kopce nad Hollywoodem a její výstřih lemovalo kožešinové boa,

které i v celkem racionálním chlápkovi, jako jsem já, vyvolávalo bolestnou touhu prožít život jako stříbrná liška. Její

smutné oči po mně pomalu klouzaly, sledovány hedvábnými třásněmi černých řas.

“Čekala jsem někoho serióznějšího,” řekla hlubokým hrdelním hlasem. V bílých kozinkových rukavičkách držela mahagonovou špičku s hořící cigaretou. Otočila se a zklamaně se rozhlédla po místnosti, naposledy jsem tu uklízel zhruba někdy v tom roce, co zvolili Lincolna prezidentem. Zelená sukně jí obepínala boky takovým způsobem, že v její blízkosti i zdravý

alkoholik jako já začal dýchat jako těžký astmatik. Na dlouhých svalnatých nohách mela perleťové

nylonky a její bílé lodičky velikosti 45 už trochu připomínaly krátké lyže.

“A koho, zlato? Papeže?” řekl jsem.

“Šetřte humor, čmuchale,” odsekla. “Budete ho potřebovat.” Bez vyzvání si ke mně přitáhla jedinou volnou židli, opovržlivě z ní setřela prach a obkročmo se na ni posadila. Naprázdno jsem polkl. Dokázala vystupovat jako sebevědomá dáma z vyšších vrstev, a hned v příští minutě jako čubka odněkud ze Sunset Boulevardu. “Chci si vás na pár dnů koupit, Marlowe,” oznámila mi.

V jejím obličeji bylo něco rušivého, ale neměl jsem čas o tom přemýšlet, přiblížila totiž tvář tak blízko k mojí, že jsem jí ani nemohl pohlédnout do obou očí zároveň a musel jsem se podívat do každého zvlášť: obě byly stejné pěkné, modré jako ranní nebe nad Santa Monicou. Cítil jsem její

parfém a její bohaté hnědorusé vlasy mé šimraly na bradě. Najednou zmalátněla, zaklonila hlavu a zavřela oči.

“Už dlouho mi žádný muž -“

Nedokončila.

“Udělám vám speciální cenu,” odkašlal jsem si.

Prudce vstala a divoce gestikulovala. Teď pro změnu vypadala jako bezradná, nešťastná holčička. Obloha v jejích očích se vlhce zaleskla.

“Pomožte mi, prosím!” zvolala zoufale. “Můj… milenec mě zřejmě podvádí!” Jediným pohybem jsem vyklepal z balíčku cigaretu a toutéž rukou jsem otevřel kryt zapalovače a škrtl kolečkem. Vyfoukl jsem nosem dým a zívl jsem.

“Podváděné ženy jsou můj denní chleba,” řekl jsem. “Vyklopte, co víte.” Řekla mi všechno, co věděla, nebo to alespoň tvrdila. Její přítel se měl ten večer s kýmsi sejít v jednom hotelu a já jsem měl zjistit s kým. Vypadalo to na celkem nudnou sledovačku, ale moje finanční situace mi neumožňovala, abych si vybíral práci podle zajímavosti.

“Dva tisíce dolarů plus nutné výlohy,” řekl jsem.

Zavrtěla hlavou.

“Budete potřebovat víc. Ten hotel je totiž v Praze.” “Kdeže?”

“V České republice. Představuje to pro vás nějaký problém?”

“Nepředstavuje, pokud tam není prohibice.”

Vděčně začala v kabelce hledat šekovou knížku. Dokonce se přes slzy usmála:

“Ale alkohol si kupujte za své,” pokusila se zažertovat. (3)

Let přes oceán byl celkem příjemný, protože letadlo se na několik hodin dostalo do tak silných turbulencí, že zvracely i letušky, díky čemuž jsem si pro whisky mohl chodit sám, kdykoli jsem potřeboval, a to bylo prakticky pořád. Taxíkář, který mě v Praze přivezl k inkriminovanému hotelu, chtěl ale sto padesát dolarů.

“To si asi pletete anglické číslovky, příteli,” zasmál jsem se. Chtěl jsem vystoupit bez

zaplacení, ale ve stejné vteřině jsem na zátylku ucítil chladný kov jeho sedmpětačtyřicítky. Už celkem ochotně jsem mu podal náprsní tašku a on z ní odpočítal tři stodolarové bankovky.

“Před chvílí jste říkal sto padesát!” zavrčel jsem.

Jeho pistole mě stále tlačila do hlavy.

“To bylo před chvílí, násosko,” vysvětlil mi. “Teď už je to tři sta. Přeju příjemnej pobyt.” Byl to grázl, ale ne tak velkej, abych pro něj neměl jisté pochopení. Malá ryba. Zločin koneckonců

není choroba, ale její příznak, je to špinavý rub lesklého dolaru. Recepční vypadal nepřístupně, takže jsem se ani nesnažil cokoli zjistit. Zapsal jsem se a výtahem vyjel do třetího patra. Na chodbě jsem narazil na mladou rusovlasou uklízečku s obvyklým vozíkem.

“Mluvíte anglicky?” zeptal jsem se.

“Jo,” přikývla.

Navlhčila si prst a upravila si účes. Neměl jsem pocit, že by to bylo třeba. Podal jsem jí padesát dolarů.

“Potřeboval bych od vás laskavost,” řekl jsem.

Uznale bankovku přijala, rozhlédla se, klekla si, a než jsem se stačil vzpamatovat, rozepnula mi kalhoty a vykouřila mě.

“Ještě něco?” zeptala se zadýchaně, když se znovu postavila. Málem jsem zapomněl, co jsem původně chtěl.

“Jenom drobnost,” vypravil jsem ze sebe omámené. “Na kterým pokoji bydlí jistý Václav Klaus?”

“Číslo tři sta devět,” odpověděla.

(4)

Energicky jsem zaklepal na dveře.

Z hlubin pokoje se ozvala krátká otázka v češtině. Slovům jsem nerozuměl, ale znělo to podezíravě.

“Pokojová služba, pane!” zvolal jsem anglicky.

Dveře se otevřely. Využil jsem momentu překvapení a celkem snadno jsem ho zatlačil dovnitř. Zatím se nezmohl na slovo, takže jsem měl čas si ho prohlédnout: byl to elegantní pětapadesátník v kvalitním tmavém obleku, s psími dečkami na botách a hůlkou se stříbrnou rukojetí v ruce. Nosil brýle, měl prošedivělé vlasy i knír a pod ním nesouhlasný, samolibý úsměv. Nelíbil se mi. Jestli jsem někdy viděl arogantního chlapa, byl to on. “Sedněte si,” poručil jsem mu. Zamkl jsem dveře zevnitř a rukojetí pistole jsem mu vlídně pokynul k empírovému křeslu. Pro starožitnosti jsem měl odjakživa slabost.

“Kdo jste? Nic jsem si neobjednával,” řekl útočně.

Když promluvil, začalo na vás ledově táhnout, jako když v parném létě otevřete poklop od mrazáku.

“Pozornost podniku,” vysvětlil jsem mu.

Poslechl mne a sedl si. Naštěstí jsem si stačil všimnout směru jeho pohledu, takže jsem se otočil včas: v bočních dveřích se objevil jeho bodyguard a zrovna se pokoušel vytasit pistoli z pouzdra. Hbitě jsem se rozmáchl a zasáhl ho pravým hákem přímo do spánku. Padl bezvládné na koberec, ani nezavrávoral. Koukl jsem na jeho obličej: bylo v něm asi tolik inteligence, kolik jí je v prázdném pytlíku od pop-cornu.

Zkontroloval jsem vedlejší místnost a posadil se naproti Klausovi.

“Pěkná kravata,” prohodil jsem.

“Dárek,” odpověděl opatrně.

“Vážně? A od kohopak?”

“Od lady Thatcherové,” pravil s nepřehlédnutelným sebeuspokojením. “Neříkejte…”

Prohlédl jsem si pokoj důkladněji. Na konferenčním stolku bylo přichystané malé pohoštění: dva talířky, dva příbory, dvě sady skleniček.

“Čekáte někoho?”

“Ano,” pravil ironicky. “Předsedu vlády.”

Na takovéhle vtipy jsem byl po dlouhé cestě příliš unavený. Krátce jsem zapřemýšlel, co by jeho samolibý sarkasmus nejlépe utlumilo, a potom jsem ho vzal pažbou luggeru přes spodní čelist. Na chvíli to pomohlo.

Někdo zaklepal.

“To jsem já, Václave!” ozval se mohutný mužský bas.

Položil jsem si prst významně na ústa, zapíchl Klausovi hlaveň mezi žebra a donutil ho vstát a otevřít.

Za dveřmi stál další bodyguard: chlap jako hora, ve špatně padnoucím obleku, s podivně

rozšafným úsměvem. Bez váhání jsem ho pořádně nakopl do břicha, ale když jsem ho vzápětí

požádal, zda by laskavě nesténal anglicky, ukázalo se, že je to opravdu český premiér.

“A vy jste, chlape, kdo?” tázal se mne v předklonu.

“Jsem Philip Marlowe z US,” odpověděl jsem podle pravdy. Zdálo se, že mou odpověď čekali, neboť si vyměnili významný pohled.

“Smím se zeptat, zda přicházíte z pověření pana Rumla, nebo pana Mlynáře?” Nikoho takového jsem neznal. Cosi tu nehrálo. Napadlo mě, jestli mi Ellen nalila čistého vína. Ještě jsem si oba ptáčky vyfotil a potom jsem za sebou práskl dveřmi. (5)

O dvacet hodin později jsem balíček s fotografiemi beze slova hodil na malý mramorový stolek v přijímacím pokoji Ellen Carverové. Ellen mi přišla otevřít pouze ve žlutém hedvábném županu. Za ozdobnou mřížkou krbu vydatné plápolal oheň, ale Ellen si župan zimomřivě přitahovala k tělu. Chvěla se zimou, nebo nervozitou? Byla půlnoc a já jsem už dva dny nespal ani minutu, ale její oblé

křivky pod tenkou látkou způsobily, že jsem se cítil víc svěží než slunečné letní ráno nad losangeleským zálivem. Na taburetu navíc stála skotská, sodovka a nádoba s ledem, prostě všechno, co je třeba, aby se mužský kdekoliv cítil jako doma.

“Nebude vám vadit, když se obsloužím?” zeptal jsem se. Nepřítomně zavrtěla hlavou. Všechnu její pozornost očividně poutal balíček na stole.

“Měl jste příjemný let?” přinutila se zeptat, ale na mou odpověď už nepočkala. Jedním ze svých dlouhých rudých nehtů balíček rozechvěle roztrhla a rozložila fotografie do nepravidelného vějíře. Její tvář, ozařovaná plameny šlehajícími z krbu, nápadně zbledla. Znovu jsem si uvědomil, že s jejím obličejem není něco v pořádku. Ano, dělal to ten plnovous.

“Ten bastard!” zaúpěla.

Už se ani nenamáhala měnit hlas, a dokonce si strhla i paruku. Objevila se téměř holá lebka, vrásčité čelo a pod ním nešťastná vousatá tvář dalšího českého politika.

“Myslím, že vám dlužím vysvětlení,” obrátil se ke mně trochu provinile.

“Šetřte dech,” odpověděl jsem. “Jmenujete se buďto Mlynář, nebo Ruml. Každopádně jste z US.” Překvapeně na mě hleděl.

“Ruml,” řekl. “Jste vážně dobrej. Musím se vám omluvit.” Ta skotská byla taky dobrá. Přitáhl jsem si ho k sobě a volnou rukou jsem mu zajel pod lesklý župan. Chvíli protestoval, ale

potom jeho ruce zvláčněly.

“Neomlouvejte se,” pošeptal jsem mu. “Nobody is perfect.”

Thomas N. Scortia, Frank M. Robinson Skleněné peklo

Každá šelma má svůj čas a místo zrození.

Pro oheň to bylo pozdní odpoledne v malém skladišti čisticích potřeb, ukrytém hluboko uvnitř

jednoho z nových mrakodrapů rozesetých po velkoměstě. V místnosti byl charakteristický zápach a tma, i když ne úplná.

V rohu místnosti oranžově doutnala malá jiskra živená kouskem bavlněné látky, pupeční šňůra šelmy.

(1)

O půl páté ve středu odpoledne zasáhla město očekávaná studená fronta z Kanady. Zatracený

Kanaďani! pomyslel si architekt Craig Barton. Zapnul stěrače, prsty netrpělivě bubnoval na volant a v ústech nervózně žvýkal konecnezapáleného doutníku. Na příští křižovatce spatřil svůj Skleňák. Zadržel dech. Panebože, je opravdu překrásný! Pocítil náhlý nával pýchy. Krucinál, měl být na co pyšný: šestašedesát pater zlatě odstíněných skleněných panelů a zlatě eloxovaného hliníku se tyčilo přímo k zamračenému nebi. Sotva rozeznal výtah, malý světelný bod, šplhající do vyhlídkové

restaurace v nejvyšším patře. Uvědomil si, že Jenny se v tom výtahu ještě nesvezla, a řekl si, že to dnes večer

musí napravit. Určitě se jí to bude líbit. I když, musel si vzápětí v duchu přiznat, Jenny se poslední

dobou nelíbilo skoro nic. Sevřel doutník pevněji mezi zuby, zašátral v kapse saka a vytáhl zapalovač. Škrtl, přiblížil si blikotající plamínek až k očím a chvíli se skrze něj díval na budovu Skleňáku. Po chvíli se vzpamatoval a nechal plamínek olíznout konec doutníku. Vdechl kouř, zařadil rychlost a sjel rovnou do podzemního parkoviště pod Skleňákem.

“Mizerný kanadský počasí, co?” prohodil konverzačně směnař, když od něho přebíral vůz.

“Co chcete od lidí, kterejm se líbí Celin Dion?” řekl Craig a oba se tomu zasmáli. Jiskra zesílila. Září v přítmí večera jako svatojánská muška. Proužek roztřepené bavlny, pomalu pojídaný jiskrou, se mění v jemný šedý popel. Jiskra se prokousává dál. V jedné chvíli se útek látky rozpojí a tam, kde před chvílí plála jen jedna jiskra, jsou nyní dvě. Proud teplého vzduchu z ventilátoru na stropě zesílí a jiskry zazáří jasněji.

Malá šelmička má nyní dvě ruce.

(2)

Velitel požární stanice Mario Infantino zívl. Přišel teprve před pár minutami, takže ho čekalo téměř celých dvanáct hodin služby. Pokud se nestane nic mimořádného. Odšrouboval si termosku s kávou, kterou mu před odchodem připravila Doris, a pod jejím víčkem objevil složený papírový lístek.

“Miluju tě, ty můj uzenej kluku,” stálo na něm. Mario se dojatě usmál, ale rychle papírek skryl, aby ho nezahlédl někdo z jeho podřízených, kteří si u vedlejšího stolu jako obvykle krátili čekání na výjezd kartami. Na jeho malé, ale pracovité Doris, den co den oblečené do čisté nažehlené zástěry, bylo něco, co Maria neobyčejně vzrušovalo. Filmové hvězdy byly pro jiné.

Pro něj byla tou pravou žena, která dokázala vychovávat děti a udržovat domácnost, a přitom nevypadat jako zvadlá lilie. O

ostatní nestál. Nalil si kouřící tekutinu do svého oblíbeného šálku s dráčkem Soptíkem, který mu Doris loni darovala k narozeninám.

“Nespal se,” upozornil ho škádlivě O’Callagham a jeho bledý pihovatý obličej pod zrzavou ofinou se roztáhl do širokého úsměvu. “S horkejma věcma nejsou žerty…” Mario jeho úsměv opětoval. Měl tohohle tvrdohlavého irského kluka docela rád. Taky už spolu leccos zažili. Když to tenkrát v městské chemičce koupil mladý Lencho, byl to právě O’Callagham, kdo se ho spolu s Mariem jako jediní odvážili vybalit z ohořelého azbestového obleku. Ještě žil, ale jeho kůže připomínala špatně propečené ražniči. Takové věci lidi sblíží. Mario se při oné nechutné

vzpomínce bezděčně zachmuřil. Oheň je dobrý pomocník, ale zlý pán, pomyslel si trpce. Pohledem nervózně zalétl k panelu s hlásiči požáru: malá obdélníková okénka byla zatím temná, ale Mario dobře věděl, že i během dnešní služby se dříve či později rudě rozzáří a s pronikavým jekotem oznámí

chlapcům u vedlejšího stolu, že jejich partička pokeru je bohužel u konce. Soukromé stavební

společnosti ve snaze po co nejvyšším zisku neustále porušují stavební i požární předpisy, a kamarádi Maria na to pak doplácejí. Jako chudák Lencho.

Starému Smithovi šla karta. Přitáhl si hromádku mincí k sobě, a dokonce si začal pozpěvovat: “Co jste hasiči, co jste dělali, že jste nám ten pivo, pivo pivovárek shořet nechali?”

“Sklapni,” zarazil ho Mario ostře.

Neměl tuhle písničku rád. Neměl rád, když přijeli pozdě. Jako minulý týden k tomu portorikánskému klukovi od Shell-oil, který dostal od šéfa za úkol natřít vnitřek benzínové cisterny. Tihle kuřáci, otřásl se Mario a šel raději zkontrolovat náplně minimaxů, rozvěšených ve služebně.

“Dělej,” pobízel O’Callagham Smithe k rychlej ší hře.

“Klídek,” řekl Smith, pohled upřený do vějířku svých karet. “Hoří snad?” Všichni se jeho poznámce zasmáli.

(3)

“Hele, Arnie, udělám si ještě jednu požární obchůzku,” řekl svému podřízenému šéf ostrahy Dan Garfunkel, rozložitý padesátník v tmavém obleku. “Čerstvě zkolaudovaný baráky, jako je tenhle, je potřeba trochu ohlídat.”

Strážný na okamžik přestal sledovat monitory.

“Nepřeháníte to, šéfe? Jste tu už patnáct hodin v kuse. Měl byste jít domů a pořádně se vyspat.”

“Co bych dělal doma? Stejně bych akorát čuměl na televizi,” řekl Garfunkel, zatímco si bral z police velkou příruční svítilnu. “Tady se můžu aspoň dívat na monitory…” Arnie tenhle šéfův vtípek samozřejmě znal, ale přesto se krátce zasmál.

“Kdyby něco, Arnie, zavolej mi,” dodal ještě Garfunkel a ukazováčkem namířil na malou vysílačku, kterou měl připevněnou na opasku kalhot. Potom vyšel ze služebny a přivolal si nejbližší rychlovýtah. To, co před chvílí říkal Arniemu, byla pravda, i když ne úplná. Doma se nejen nudil, doma se cítil doslova zoufalý. Od té doby, co Ellen zemřela, nedokázal doma vydržet; jakž takž klidný a spokojený

byl jenom v práci, obklopený lidmi a problémy, které zatím vždycky dokázal vyřešit.

“Pane Garfunkel!” uslyšel za sebou ženský hlas.

Byla to uklízečka z odpolední směny. Dan Garfunkel špičkou pečlivě vyčištěné polobotky přerušil paprsek fotobuňky, takže dveře výtahu zůstaly otevřené, a s úsměvem se obrátil k

přicházející ženě.

“Nějaký problém, paní Alvarézová?”

“To bych řekla! V pětatřicátým patře si nájemníci natahali po chodbě prádelní šňůry! Jestli tam jako hodlaj věšet prádlo, tak jak tam potom máme uklízet?!”

“Hned se tam podívám, paní Alvarézová,” řekl klidně Garfunkel. “Dám vám potom vedet.”

“To byste měl!”

Uklízečka se spokojeně otočila a vrátila se ke svému stroji namytí podlah. Garfunkel nastoupil do výtahu a stiskl tlačítko s číslicí 35. Jeho tvář neopouštěl pobavený úsměv: silně totiž pochyboval, že by si lidé, kteří si pronajali luxusní byty v pětatřicátém patře, vlastnoručně prali a sušili prádlo… Výtah téměř neslyšně zastavil a hliníkové dveře se klouzavě rozjely do stran. To, co Garfunkel na chodbě

spatřil, mu okamžitě vzalo úsměv.

Rychle se vydal na kratší stranu chodby k vestavěné skříni s pojistkami a pomocí hlavního spínače vypnul proud na celém patře. Chodba se v jediné vteřině pohroužila do hluboké tmy. Garfunkel rozsvítil baterku a pokusil se přivolat vysílačkou hlavního správce budovy, ale ten na jeho naléhavé

výzvy neodpovídal. Garfunkel tedy zavolal alespoň Craigu Bartoňovi.

“Zdravím vás, Dane!” zahlaholil okamžitě hlavní architekt. “Jak se máte?”

“Ještě před minutou jsem se měl celkem dobře,” odpověděl Garfunkel vážně. “Ale teď stojím v pětatřicátým patře a koukám tu na zatraceně vážnej problém…”

“Problém?”

“Víte, jedna z uklízeček si mi před chvílí stěžovala, že si tu prý nájemníci natahali po chodbě

prádelní šňůry, tak jsem se sem přijel podívat.”

“Co je to za blbost?” zasmál se s úlevou Barton. “Proč by si naši nájemníci -“

“To jsem si taky říkal,” přerušil ho Garfunkel. “Jenže ony to bohužel nejsou prádelní šňůry, Craigu.”

“Tak co to teda je?”

V hlase Craiga Bartona poprvé zazněl nervózní tón.

“Elektroinstalace.”

Ve vysílačce bylo dlouhou dobu ticho.

“Tak to jsme v prdeli,” zašeptal konsternované Craig Barton. (4)

Jakmile teplota v místnosti dosáhne přednastavených dvacet jedna stupňů, relé cvakne a vypojí

ventilátor klimatizace. Proud teplého vzduchu ustane. Jiskry ztmavnou. Jsou nyní příliš slabé, aby propálily místo, kde se dvě vlákna bavlny stýkají. Po několika vteřinách obě jiskry zcela zčernají. Šelmička umírá.

“Kurva, vono nám to snad zhaslo!” vykřikl polekaně Thomas N. Scortia. Nevěřícně hleděl na obrazovku počítače.

“Jak to myslíš, zhaslo?” nechápal Frank M. Robinson, který si právě v kuchyňce vařil kávu.

“No ty jiskry! Prostě najednou zhasly!”

“To neříkej ani ze srandy!” řekl Frank M. Robinson. Znělo to mrazivě. Thomas N. Scortia bezmocně rozhodil rukama:

“No tak se podívej sám!”

Frank M. Robinson si přes rameno svého kolegy přečetl kurzívou psaný text.

“Tak to jsme v prdeli,” zašeptal po chvíli zdrceně.

Leo Rosten

Profesor Parkhill má třídu rád

“Pan Nouvak.”

“Novák. Ste!”

“Pani Ršična.”

“Tady. Spráfná fízlovnost je ale Říčná, páne profesore.” Profesor Parkhill se zatvářil dotčeně.

“Omlouvám se,” pravil upjatě. “Slečna Mitnicková.”

“Ano, prosím.”

“Pan Novotný.”

Ticho. Profesor Parkhill vzhlédl. Pan Novotný očividně chyběl.

“On sakašlal,” informoval pedagoga pan Novák.

“On má kašel,” opravil ho shovívavě profesor Parkhill.

“Ne, ktebák,” vrtěl hlavou pan Novák. “On nemít kašel. On sakašlal studyjum. On bude uš vůbetz břichházet nikdy.”

“Ach tak,” pochopil pedagog. Předčasné ukončení večerního kurzu angličtiny na pražské jazykové škole nebylo ostatně nic neobvyklého. Studenti přicházeli plní elánu, který jim většinou nevydržel příliš dlouho, v případě pana Nováka to byly pouhé dva měsíce.

“Pan Hyman Kaplan.” “Ósopnje! Tady!”

Profesor Parkhill si povzdechl. Pan Kaplan mu totiž už od počátku dělal těžkou hlavu, víc než kdokoli jiný z kurzů pro středně pokročilé studenty, které zde vedl. Zatímco i ti nejhorší studenti po roce postoupili o úroveň výš, pan Kaplan nikoliv. Pan Kaplan zůstával středně pokročilým studentem už desátý rok. Profesor Parkhill si náhle uvědomil, že nedostane-li se tomuto dobrotivému, usměvavému žákovi středního věku včasné první pomoci, mohl by snadno skončit jako takzvaný problémový případ. Trochu ho hryzalo svědomí: určitě něco zanedbal, určitě se v případu Hymana Kaplana neangažoval tak, jak by měl. Rozhodl se, že mu bude dnes věnovat speciální péči.

“Dneska si -“

“Půjdeme sednout na hospodu!” navrhl jako obvykle pan Nov ák, za což ho slečna Mitnicková obdařila tradičním vyčítavým pohledem.

“Nikoliv,” řekl profesor s nuceným úsměvem, ale v hloubi duše si musel přiznat, že českému pivu by před výukou dal jednoznačně přednost. “Dneska budeme pokračovat v mluvním cvičení na téma, které jsme probírali minule, totiž -“

“Feminismus!” vyhrkla slečna Mitnicková a využila příležitosti, aby třídě znovu obšírné připomněla svůj úspěšný referát Monika Lewinská, nevinná oběť pánského sovynizmu a šeksuálního rarašení.

“Dobrá,” řekl profesor Parkhill, přemítaje v duchu nad tím, proč jsou to vždycky právě ti nejnadanější studenti, kdo jde člověku nejvíc na nervy. “Pane Kaplane, byl byste tak laskav a začal?”

“Mně?” rozradostnil se pan Kaplan. “Opravdu mnje?”

“Ano, vy,” řekl profesor Parkhill. “Ale vaše otázka měla správně znít Já? Opravdu Já? Rozumíte tomu?”

“Jasná páčka!” zvolal pan Kaplan. “Já chrápu! Je to hůplná čistota pro mnje tejkonc!”

“Já chápu” pravil trpělivě profesor. “Nikoliv chrápu. A také neříkáme je to pro mě úplná čistota, nýbrž je mi to jasné”

“Teda pán profesor, jak vy tůdle všecko tak príma víte?” žasl upřímně pan Kaplan. “Vy sté naplněnej genitál!”

Profesor Parkhill pobledl.

“Pane Kaplane,” hlesl po chvíli, “tak snad raději začněte.” Pan Kaplan už chvátal za katedru. Otočil se ke spolužákům, ostýchavě se usmál a pravil: “Dámipánovi, já nudně musim ve svojim mluveným cvičebním úkolu nesouhlasit támhle se slečnu Mitnicková. Vůpec nejprvnějc já se doptám, proč teda Monika Lewinská chodila do prácí místnostě od Byla Klíntona, když nechtěla objet’? A proč ona pánovi prasedentovi vycucala mrdáka as po špičku? Ale chláfně proč si tu skaženou od něj sukni nechcála doma jako nějaká suverenýr? Já taky myslím, že jenom choří mozek divá do turecká mežita nebo antická sloupec a myslí vydět mrdáka. Nebo copak jsem já nějaká prasečina, když pomáhám zenoví pod kabátem? Já teď něco vám prořeknu: když já třeba profesor a když mám výklopec pevně zavřený nasyp, tak já kliďánko můžu zavřít dveře od mojí prácí místnostě v univerziádě! Hypokrytec savře dvéře ne nikdy, ale mošna srofna voň kouká mlznje na velká koza od jeho mladý studánka!”

Pan Kaplan skončil a rozhlédl se jakoby v očekávání ohlušujícího potlesku. Zděšený výraz slečny Mitnicková měl profesoru Parkhillovi naznačit, že si je nanejvýš dobře vědoma, jak závažných gramatických i stylistických chyb se pan Kaplan právě dopustil.

“Nu, třído, co vy na to?” pravil profesor Parkhill, když byl konečně mocen slova, očekávaje, že nyní se projevu páně Kaplana dostane zaslouženě přísné kritické reflexe.

“Já myslím tocela tobrý,” pravil pan Novák. “Skoro bez chip. Pěkný.”

“Jo,” souhlasil upřímně pan Novotný. “Fakt krásný!”

“Oukej,” pravil po chvíli profesor Parkhill. “Tak pojďme na to pivo.” Uvědomil si, že až na slečnu Mitnickovou začíná mít tuhle třídu docela rád.

Ludvík Vaculík Jaro je tady!

Po sto padesáté klepu tento radostný nadpis a jsem zvědavý, co líbezného mě pod ním zas napadne. Roztály škraloupy ledu, v zahrádkách rozkvetly jaterníky. Brzy bude čas ořechů; vida, ořech, zatřásl jsem s ním a on z něho spadl Vladimír Karfík. Kruci proč? Meruňka zas nenasadila nic, a protože jsem jí dal loni písemné ultimátum, půjde na podzim pryč. Aspoň bude o čem psát, když mám s těmi novinami sakra tu smlouvu. Srovnáno s podzimem je ale jaro pitomoučké. Prahu zaplavili cizincové, takže už brzy bude jedno, jestli člověk někam jede, nebo sedí doma. Chtěl jsem původně letos do Finska, ale včera jsem viděl na Klárově dva Finy, tož nemusím. Všude to pučí stánky a reklamou, politickými stranami, zurčí leda podnikáním a zločinem. Jak by ne, když na to ti haranti koukají v televizi Nova? Když vidím, jak se na košili vražděného dělají dírky, mám vždycky sám chuť střelit si do filmařů, to píšu s obavou o lepší menšinu tohoto národa, s pochopením většiny nepočítám. Myslím dávno, že lidé se zabíjejí z rozkoše, pro potěšení, a že jsou to svině jedni jak druzí. Agresivita je mně odporná skoro jako kolektivní silové sporty, a když proto hokejoví fanoušci táhnou naší ulicí, házím na ně kamení, jehož mám hromádku vždycky nachystanou vedle piána. Dokud neztichnou, já žádné daně nezaplatím, pane příslušný ministře! Já nedovedu, nemám na to znalosti ani chuť, hledat, kdo začal s chybami a s násilím a kdo má nakonec dnes větší vinu. Chorvati? Srbové?

Kuvajťané? Agresivitu je třeba kultivovat, nebo odvést stranou, někam do neškodná, na určené území někde hodně daleko od naší ulice a od Dobřichovic. Včera jsem například na Národní třídě potkal agresivně pohlednou ženu, která si mi stěžovala, že cosi ztratila, nepamatuji se už přesně co, ale myslím, že to bylo MDž. Byla to taková ta sebepěstná sviňka, navíc v sukni, které mám raději než kalhoty. Proč mi toto stále dělají? žádám městského prokurátora, aby tyto řádky vzal za oznámení trestného činu, omezování mojí svobody při zneužití jejich ženských pravomocí. Co se té konkrétní ženy týče, měl jsem dvojí možnost: pro mladého a pro starého. Mladý by na ni zavolal, aby si sundala to tričko a ty gaťky, ale starý moudrý jako já šel raději domů na zahradu a sekal haluzky. Jak říkala naše paní učitelka Svatoňová, člověk má vždycky užít toho, co čas dává. Přidáte-li se k jaru neuváženě, dodávám já, nad svou schopnost rašení, zatočí s vámi, vnutí vám pohyby, a nejen že vás unaví, ale ještě zostudí. To mi připomíná příhodu na toboganu, kde mi samým natřásáním vypadlo z kapsy pero a brýle. Je to hrozné, jak čas letí. Už je zase jaro, a co já zas dám komu k Ježíšku? Za chvíli budou Vánoce a lidi jak pitomci budou kupovat jahody, místo aby na ně šli v čase jahod. Plavou v zimě v chlóru, místo aby v létě vlezli do rybníka. Radši se opalují, což pokládám za hloupost; normální, přirozený člověk se neopaluje, například rolníci ani dělníci. Karel Steigerwald tvrdí, že pláže ve Středomoří jsou prý opalujících se lidí plné, ale to tedy musí být kapitalisté a jejich asistentky přece! Stojí ve mně proti sobě dva fakty: že jsem si zvykl mít názor a zastávat ho, a že je mi už všechno tak nějak jedno. Televizní věž na žižkově se mně ale líbí. Do kina chodím míň než dřív. Včera jsem si otevřel k večeři sardinky, přestože je nerad, ale co mám dělat, když jsou zdravé. Moje veřejné psaní zápasilo vždy s cenzurou, a vzal ji čert. Co dnes napíšu, všecko mi otisknou. Jaro se chová s březnovou rozmarností, slunko, déšť, vítr, ale za to může ten protivný Zákopčaník! Svatý Ignác se leskne zlatem, ale já jsem plný nepřesné nechuti. Kdy jsme my Češi měli válku s Bavory? Nevzpomínám si. To já měl vojnu pohádkovou, s chlapci z mého kraje, ani jsem tehdy ještě neměl činnou lásku. Ty nádherné noci se samopalem u muničáku! Proti tomu jsou dnešní poměry těžko popsatelné a téměř neřiditelné. Také absint mne zklamal. Jsem ale rád, že jsem smutný, protože jsem pak citlivý a hlubší. Rómové se vracejí z emigrace; jak by pravil bratranec Ludvík: “Čím jich enom uvítáme? Slivovica vypitá, granátů není!” Toto jsem řekl, abych čtenáře vykolejil ze šablony a připravil na to, co řeknu nyní: Radost bývá povrchní. Proto si už téměř nepískám, nebo jenom staré písně, protože z těch nových není důvod pamatovat si ani notu. Nejsou k práci, ani náladě, vlastně ani ke zpěvu… Zazpívejte si třeba Ej, od Buchlova! a potom to porovnejte s Dorit let the sun go down on mé! Co si ti chlapi z Ameriky vůbec myslí? Buď se naši politici přihlásí k úkolům, jejichž řešení se čekalo od socialismu, nebo se všichni ztratíme v bezvýznamnu a budeme jen kaší v cizích kotlích. Táhne mě to ven, ale nemůžu se obout. Pojem demokracie nemá pro nás všechny stejný smysl. Než přišli Rusové, dokázal jsem stát na jedné noze, natáhnout si ponožku, obout botu a zavázat si ji. Dneska už to dokážu jen s několika kletbami, nebo mi musí pomoct Karfík, jenže ten sakra klátí ty vlašáky!

Eva Kantůrková Milan Šimečka (kapitola z knihy Památník)

Na Vánoce mě můj muž, Petr Kabeš a Jaroslav Kořán jako každý rok zase nechali stát před hospodou na Kampě, to byla jejich štědrodenní tradice. Já jsem mrzla venku, zatímco oni uvnitř pili fernet, nechutné hořké pití vyvržených intelektuálů, ale kolem šel Jaroslav Šedivý v krásném beraním kožichu, který se mnou aspoň počkal, než můj muž konečné vyjde. Jaroslav Šedivý byl gentleman a uměl se oblékat, na rozdíl třeba od takového agenta Zifčáka, který nosil takovou nevkusnou bundu s kapucí. Elegantně oblékaná chodila i Jeri Laberová z New Yorku, bývalá předsedkyně Helsinky Watch; byla Američanka, ale když jsem se jí jednou zhrozeně zeptala na televizní seriál Dallas, který jsem sledovala na německé televizi, usmála se a řekla, že to není o nich. Silvestr se toho roku konal u Lenky Procházkové, o jejíž knize později Jan Lukeš napsal, že je aspoň nezatížená disidentstvím, a potom byl Palachův týden a státní moc použila proti demonstrantům vodní děla, takže mého muže zlili na kost, ale já mu řekla, že aspoň vidí, jaká je zima mně, když stojím na Štědrý den tolik hodin v mrazu před hospodou. Na jaře se potom konal kvartál na Hradecku, hostitelem byl Václav Havel, jehož uvažování o obecných věcech je tak suverénní a objevné, ale který mi v konkrétní politice připadá jako malý chlapec v temném lese. To třeba takový Jiří Křižan vypadá aspoň jako skaut, který se v lese vyzná a vyzařuje jistotu nesmlouvavosti. Zná dokonce hajného, který mi slíbil koňský hnůj na zahrádku, ale na to pak už bohužel nedošlo, protože byla revoluce. Křižana si vzal Havel na Hrad, takže dodneška nevím, jestli byl v mém životě stálicí, nebo jenom meteorem. Na Hradecku se tenkrát hodnotil Časopis “Obsah”, hodnocením jsem byla pověřena já, a hostitel Havel, který příliš nedůvěřoval intelektuálním výkonům žen, na mě, když jsem začala mluvit, neklidně pohlédl. Od té doby vím dvě věci: že člověk dosáhne jenom toho, čeho se odváží, a že pro dílo jsou názory kritiků málo závazné. Moje “Smuteční slavnost” před jejich zraky mimochodem propadla, a přesto ji zfilmoval Zdeněk Sírový, s kterým jsme pak v roce 1990 letěli reprezentovat Československo na filmový festival do Montrealu. Montreal mi po tom, co jsem kr átce předtím s Danielou Fischerovou, Mirkem Procházkou a Karlem Steigerwaldem viděla New York, nepřipadal zase tak velkolepý, a až na ty všudypřítomné mrakodrapy působil docela domácky, skoro jako Písek, jenom mě trochu ochromovala ta obrovitá nabídka v obchodních centrech. Pokaždé, když se rozhlédnu po tom nekonečném moři rtěnek, pudrů, krémů, voňavek, sprejů, šampónů, tužek na obočí a laků na nehty, dostanu chuť se rozplakat a musím si pak v prvním malém krámku, na který narazím, odreagovat nezvládnutou nabídku tím, že si koupím korálky z polodrahokamů a tepaného kovu. Bydleli jsme v hotelu Meridien, kde přepychovost prorůstala s téměř absolutní čistotou a kde byl ve vstupní hale světlounce modrý koberec, natažený od stěny ke stěně; říkala jsem si, že přece musí pod tolika botami trpět, ale potom se to vysvětlilo, když jsem jednou pozdě v noci uviděla muže v overalu, který měl na hadříčku cosi kvalitního a likvidoval tím skvrny. Kráse New Yorku jsem ale propadla, protože z výšky Empire State Buildingu, zvlášť v noci, je město naladěno romanticky a já v něm naprosto nemám pocit mravenečka. Pocit mravenečka můžete mít ve vztahu k počtu lidí a aut, která se ulicemi valí, to ale odvisí od založení, a já taková nejsem. Spíše jsem si na technické velkoleposti New Yorku překvapené uvědomila, že člověk, podobně jako včely, je jen dítětem přírody. Já jsem nikdy nemela schopnost stát se součástí establishmentu, a s touhle neschopností se teď na ministerstvu a předtím v parlamentě pořád vší silou potýkám. Mně o moc a o majetek nikdy nešlo a nejde, protože naše rodina byla odjakživa levicová, a Josef Zvěřina mě navíc naučil zastavit se uprostřed denního hemžení, odsunout stranou povrchní živobytí a zvednout myšlenku výš. Byl pro mě jedním z živých následovníků Krista, kteří kupodivu chodí po zemi, ale uvnitř se plaše dotýkají absolutna; knězi jej nazývali Pepíčkem, ale pro mne byl spíš Františkem z Assisi. Měl srdce nezkaženého dítěte, upřímně vyznával Panenku Marii, a proto se soustřeďoval na práci mezi ženami. Jednu misii konal u sestřiček nedaleko Písku, býval to slavný klášter anglických panen, ale pak jednou vyvezl sestřičky do Říma k moři a vrátil se v rakvi. Když se však soustředím, jeho duchovní energie ke mně proudí dodnes. Ale ještě k New Yorku: hlavním rozněcovatelem energie pro cokoliv je tu dolar, a když chce Američan letět za půl roku třeba do Austrálie, tak zvedne telefon, řekne číslo konta a letí. V hotelích nám taky denně měnili ručníky a povlečení, ačkoliv já spala samozřejmě s Danielou a Karel s Mirkem, a ze záplavy plastikových sáčků, kelímků a tašek přecházel zrak. Vím, že nic tak nezpochybní novinářskou profesionalitu, jako být někde pět týdnů a pak o tom napsat zdánlivě zasvěcenou reportáž nebo dokonce knihu, ale já mám po těch pěti týdnech tolik zážitků, že je mi zkrátka líto je všechny nenapsat. Ty zážitky jsou dvojí, s lidmi, ale taky s městy. Santa Fe leží v rovině a je v něm 115 galerií, zatímco Los Alamos je vystavěno nad hlubokým kaňonem. Takový New York zase opojí svým výkřikem do kosmu, zůstane v člověku jako osten, jako vzpomínka na prudkou lásku, která trvala jednu noc, a ta nemusí být opakovatelná. Myslela jsem si, že to, co jsem teď napsala, je pouze přepjatý pocit člověka, který neumí být weltmanem, ale podobný pocit mi potvrdili i manželé Fialoví a jeden Američan, takže je to pravda. Taky jsem se v USA seznámila s dílem homosexuálního výtvarníka jménem Rod Rhodes, který s básnivou imaginací odkrýval nebo i zvětšoval mužské pohlaví, a to nejen tak někomu, ale třeba i andělovi, ano, tak spletité jsou cesty života a umění. Když píšu o zvětšeném mužském pohlaví, musím se zmínit o tom mladém estébákovi, který, když mé jednou vyslýchal, se nakláněl těsně nade mě a na příslušném místě mu odstávaly kalhoty. Je dobře, že se velkolepé ustavičně mísí s banálním, protože převaha velkolepého by nás udolala přepětím a od převahy banality by se zase zahynulo nudou, a proto i já se to snažím v téhle knize kombinovat. žasnu třeba nad množstvím druhů chleba, který se po revoluci najednou začal péci, slunečnicový, kmínový, celozrnný, Šumava… Té činorodosti, tolik odlišné od žvanivosti moralismu! Jaspers popisuje stav nepravdy, který neústí do očisty, příznačné je, že ten ztopořený policajt se taky nemyl. Tomáš Jefferson zrušil sice ústavou otroctví, ve Washingtonu mu postavili pomník, stojí tam v nadživotní velikosti, ale pohlaví má bohužel zakryté. Hlavně že má v ruce svitek ústavy! To je ono pokrytectví, proti kterému tolikrát brojili nejen profesor Václav Černý, ale i Zdeněk Urbánek, Jiří Gruša, Luboš Dobrovský a Marie Rút Křížková. Radim Palouš zase napsal stať o škole a demokracii a poručice Novotná mě vzala v Holešovicích do cukrárny, protože jsem měla hlad. A jak do těchto souvislostí zapadá Milan Šimečka? Bohužel už nezapadá.

Jiří Kratochvil Nesmrtelný příběh (rozhlasová hra)

Osoby:

Soňa Kratochvílová, babička

Adélka a Petřík, pravnoučata

SOŇA: Takže, drahouškové moji, hezky se posaďte, když už mi vás ti vaši drazí rodičové pověsili zrovna dneska na krk, babička Soňa vám poví opravdu betálný příběh. Jestlipak, Adélko a Petříku, víte, že jsem se narodila přesně před sto lety, v noci z 31. prosince 1899 na 1. ledna 1900? Můj tatínek byl syn ruského pravoslavného popa a maminka byla Němka. Jejím rodičům patřil velký statek v Lanškrouně, v podhůří Orlických hor. Narodila jsem se v domě na FerdinandStrasse, později Masarykové třídě, ještě později Hermann-Göring-Strasse a ještě později znova Masarykově a ještě později třídě Vítězství a potom krátce opět Masarykově a potom dlouze znova třídě Vítězství a dnes zase Masarykově. Péťo, neusínej mi tu, nebo jdeš okamžitě do betle!

PETŘÍK: A neznáš, babi, nějaký stručnější příběh?

SOŇA: Bůh mě netresci, vy jste ale děcka neposlušné! Tak já to vezmu stručně. Zkrátka, milánkové, jak už jsem se zmínila, narodila jsem se uprostřed silvestrovské noci, a když mi byly tři roky, vzal mě můj tatínek, který byl nadšený edisonovec, k Egejskému moři, aby mě naučil plavat. Přivázal mě za nohu na špagát a spustil mě až na dno a já jsem po tom dně chodila celé měsíce a viděla jsem spoustu lastur, ale hlavně třímetrovou rybu Regalecus Banksii, která na mě, musím říct, hleděla tím svým jedním okem trochu udiveně. Potom jsme všichni jeli na výlet do Vidné, jenže celé město bylo vyrobené z papírových krabiček od Peterkova projímadla, a tak jsme šli s mojí maminkou radši do Kníniček k Horáčkovým pro zabíjačku. Maminka mě po cestě zkoušela, jak se jmenuje hlavní město Dánska, ale já jsem potom vylezla do takové obrovské vzducholodě, kterých byla nad Brnem plná obloha, a oni tam pro mě nafoukli starožitné křeslo ve stylu Ludvíka XVI., zhypnotizovali mě a předali mi poselství pro jedenadvacáté století. Taky kvůli mne zabili prase, které mělo hodnost plukovníka. Co je, děcka? Čemu nerozumíte?

ADÉLKA, PETŘÍK: (jednohlasně, upřímně) Vůbec ničemu, babi…

SOŇA: (směje se) Ale já sama tomu taky nerozumím, tak se tomu nepokoušejte rozumět ani vy!

Pořád vám opakuju, že snaha všemu rozumět je žalostná a opovrženíhodná a že některé věci se nedají vysvětlit, ani kdyby se člověk zbláznil!

PETŘÍK: A bylas někdy v raplhauzu, babi?

SOŇA: Ne, proč?

PETŘÍK: (podezíravě) Opravdu ne, babi? Vsadím se, žes tam byla!

SOŇA: Já ne, děcka, vážně, to můj tatínek tam byl, protože se jmenoval Lev Trockij. Ale nepředbíhejme událostem, zlatouškové, nesmím opomenout to nejdůležitější: mě totiž už od narození, dokonce ještě před narozením, miloval jistý Bruno Mlock. Bylo mu dvanáct, jenže náhoda je vůl, a tak tenhle Bruno jednou v zimě spadnul v Dunaji do díry v ledu, utopil se a od té doby se mi celý

život zjevoval ve zvířecích podobách a jednou jako takové malé stříbřité vlákno. Kromě Bruna se mi zjevoval i duch spisovatele Mahena, který mi nosil v koženkovém kufru rýmy na slovo naděje. Najednou stál přede mnou na náměstí Svobody a křičel: “Příběh bez děje: chtěl chytit zloděje, chytnul jen kurděje!”

ADÉLKA: Babi? Kouřilas někdy trávu? Třeba dneska?

SOŇA: (nechápavě) Jakou zas trávu? (náhle zpozorní) Neslyšeli jste něco? Takové slabé pískání?

ADÉLKA, PETŘÍK: (podívají se na sebe) Ne.

SOŇA: (zklamaně) Tak to se mi asi jenom zdálo… Počkejte, teď vám povím něco, co vás bude zajímat. Tak tenhleten Bruno Mlock se mi vůbec nejdřív zjevil jako šimpanz jménem Flik, který u nás na statku v Lanškroune hrál s domácími zvířátky alžbětinské divadlo, původně to s nimi začal nacvičovat strýc Gerhard, ale ten potom musel uprchnout s nezletilou žačkou do Antarktidy, kde jeho stopy objevil v lednu 1912 slavný anglický polárník Robert Scott. Ale zpátky k Flikovi: já jsem seděla na střeše a pozorovala ho, a Flik za mnou poslal jednoho poněkud ostýchavého angoráka, který mi sdělil, že Flik je Bruno! To je, co, děcka?

ADÉLKA: Hm.

PETŘÍK: A neznáš, babi, nějaký jiný příběh? Nějaký normální?

SOŇA: Kušuj! Takže, sokolíkové moji, já jsem pak chtěla začít chodit s jedním vzdělaným učitelským mládencem, jenže když jsem mu posléze dovolila, aby vstoupil do té mojí kapličky lásky, objevil na mém prostěradle šimpanzí chlupy, a bylo po lásce. Naštěstí se mi brzy nato zjevil Bruno v podobě jelena a v noci na mě roztouženě troubil snad ze všech míst v Brně: z Králova Pole, z Řečkovic, z Kohoutovic, z Bohunic, z Horních Heršpic, z Komárova, z Písařek, z Maloměřic, z Černých Polí, ze Starého Lískovce, ze Zábrdovic, z Husovic a někdy byl slyšet i ze Sadové a z Lesné. Nakonec jsem jeho volání vyslyšela a spářili jsme se doma tak, až se třásl strop a tatínek se ráno divil, proč máme na balkóně jelení trus. Potom jsem dvanáct let sloužila jako domácí učitelka manželky inženýra Pařízka, která se příliš vžila do role jejich mrtvé dcery, takže jsem s ní musela probírat všechno od začátku, včetně vlastivědy. Péťo, já jsem tě slyšela! Já mám ostrý sluch, abych slyšela Brunovo volání, až se zase jednou ozve! Šeptal jsi Kláře, že moje fantazie je křečovitá a že můj příběh je plný autorské svévole! Přiznej se!

PETŘÍK: (dotčeně) Tož toto jsem neřekl, babi. Vážně.

SOŇA: Ne? Tak cos jí to říkal?

PETŘÍK: že je to celé pěkná kokotina.

SOŇA: Tak, Petřík, alou spát! A šupem, lotře! Víš, kdo vychovával mého syna Martina? Kapr! A napumpoval do něho celý vesmír vědomostí, celou sumu lidského vědění, od prvých poznatků milétské školy v 6. století před Kristem až po takzvaný nový determinismus zplozený Planckovou teorií, a ty, Péťo, místo abys byl aspoň trochu vděčný, že tebe vychovává hodná teplokrevná babička a vypráví ti nesmrtelné příběhy, které jsou klíčem k tajemství lidské existence, se chováš takto škaredě!

(Petřík spokojeně odchází)

SOŇA: No co je, Adélko? Tobě se to snad také nelíbí?

ADÉLKA: Nelíbí, babičko.

SOŇA: (uraženě) Ale co se ti na tom, děvče, nelíbí?

ADÉLKA: Tož já nevím, babičko. Snad že je to tak fantastické a výjimečné, až je to vlastně nudné. Když može být prase plukovník, už mě pak vůbec nic nepřekvapí.

SOŇA: Tak hybaj též spát, děvčico protivná! Chtěla jsem vás zítra vzít šalino na prýgl, ale doma budete!

(Adélka radostně běží za bratrem)

SOŇA: Parchanti nevděční! Ta televize je dočista zkazila.

(Ozve se slabě zapískání)

SOŇA: (nejistě) Bruno? Jseš to ty?

(Oknem vstupuje Bruno v podobě sviště)

BRUNO: (omluvně) Tentokrát nic moc, co?

SOŇA: (otráveně) To teda jo. (lehá si na postel) No tak pojď ke mně, sysle!

BRUNO: (uraženě) Svišti!

SOŇA: (zamyslí se) A není to nakonec vlastně jedno?

Jáchym Topol O perníkový chaloupce

(1)

SKLEP JE DIVADLO. MACECHA. JAK TO BYLO

S PSICÍ. PODRžELA MI, NEBO NE. NEVÍM.

BYL JSEM SJETEJ.

Panství krutosti zářilo v barvách jasných jako nebe. Macecha seděla na všem jako betonovej blok, nemohli jsme se hejbat, byli jsme jako sviňky pod kamenem, drali jsme se ven, kličkovali. Navlíkla nám obojky jako poraženejm Apačům a na střechu umístila kulomet. Lexa říkal, že to je jenom satelitní anténa, ale my jsme mu nevěřili (nevěřili jsme mu ani to, že je Lexa, podle mě to byl buďto Jícha, nebo David). Zalézali jsme do temných děr nebo do sklepů, kde to potřebným způsobem smrdělo hnilobou a vlhkostí a kde byl uchovaný neporušený stlačený čas. Někdy to tam dole bylo tak natlakovaný, že nám s Psicí krvácely uši jako potápěčům. Z náměstí k nám doléhalo hučení. Napadlo mě, že na nás Macecha poslala tanky. Čínská varianta. Vysunuli jsme tykadla a vysílali signály kmene, protože Psice věděla, že když chceme přežít, musíme mít svůj kmen. Dělala mě, abych já potom mohl dělat někoho jinýho, aby byl kmen. Já jsem se pokaždý udělal první, a potom i ona. Nejdřív jsem si ale sundal trenýrky a ona krčila čenich a větřila pachy. Byl to obřad kmene v obklíčení, v mizernejch hygienickejch podmínkách. Chytil jsem ji tesákama za kůži a ona mi do ucha štěkala věty o touze. Neslyšel jsem její hlas, byla to jen představa písmen, který se skládaly do slov, do pahýlů našeho slovanskýho jazyka: “Syrový maso. Pedygrípal. Psí konzervy.”

“Potoku! Mařenko! Pojďte, jdeme do lesa!” uslyšeli jsme fotra. Před ním jsem hrál roli veselého, zvídavého chlapce a nosil domů jedničky. Ta malá způsobná holčička, co mi teď nehtama rozsekávala kůži, chodila dvakrát týdně na latinu k bývalému knězi.

“Učila ses?”

“Jo jo.”

“Tak se předveď.”

“Post coitum omne animal tri st é.”

Nemohla pořádně vyslovovat, protože na jazyku ještě měla moje semeno. Bílá psice. Moje sestra. (2) SVOBODA JE LUDVÍK. KOLIK JE HODIN. KOLIKA V LESE JE NEPŘÍJEMNÁ. A pak jsme stáli uprostřed lesa, temnýho, a fotr nikde. V dálce bylo slyšet pravidelný klepám: fotr buďto pověsil širočinu archetypálně na strom, nebo si jako obvykle vyklepával pytel. Byla svoboda. Nahoře bylo modrý nebe a dole jenom tráva rozrytá od divokejch prasat. Psice zavětřila a řekla, že to nebyly prasata, ale svině Laosani, který chvíli před náma vysbírali všechny lysohlávky. Naštěstí jsme měli ještě ohnivou vodu. Chvíli jsme pili a potom projel kolem Sioux na koni, ale mě vždycky víc zajímali Apači v rezervaci, tak jsem na to hodil bobek a Psice ho sežrala. Nejlepší by samozřejmě byl Apač v Osvětimi, ale na takový časový smyčce by se oběsil i větší umělčík než já. Ale to nebylo podstatný. Podstatný bylo, že jsme vylejzali z vydejchanýho Kanálu. Vylejzali jsme vopatrně, aby nás hned nedostal vzduch nebo konzum. Nebe bylo rudý a tma sjížděla dolů jako tlustej feťák na tobogánu.

“Jakej je měsíc?” zeptal jsem se. “Nebude v noci zima?” Chtěl jsem se učit žít, ale měl jsem kurevskej hlad. Kanál mi sice naplnil srdce, jenže teďko šlo o žaludek.

Psice zahlídla pole a v něm postavenýho strašáka.

“Hele, strašák,” vyštěkla radostně. “To tu budou někde lidi. Teda ne lidi, myslím nádraží nebo tak něco.”

Běželi jsme do pole, bok po boku, ale strašák se najednou pohnul. Uviděl jsem, že je to Bohler. Možná to nebyl Bohler, ale Rudolf, a docela dobře to moh bejt i Kremlička.

“Musíme pryč,” povídá. “Jdou po nás.”

“Kdo zas?”

“Timur a jeho parta. Pravoslavný. Možná taky žen Sen a tyhle lidi. Jde tu vo kejhák.” Tyhle debaty neměly cenu. Koneckonců jsem pořád měl tu pistoli.

“Musíme najít Sachra,” řekl jsem. “Prodám mu nápad na můj mongolskej román a nažerem se.”

“Ty máš nápad na román?”

“Myslel jsem, že by to celý mohlo bejt jako vo jurtě.”

“Radši vylez na strom,” řekla Psice a překousla mi podkolenní šlachu. Projevy její lásky byly hrozně komplikovaný. “Vono to bude přeci jenom jistější.”

“Šišky nežeru. Nejsem žádnej posranej datel. Dal bych si cuc na špejli s herákem.”

“Datlové maj šišky v paži, blbče. Lez nahoru!”

Musel jsem tu kojotí mámu poslechnout. Když jsem rozhrnul poslední větve, uviděl jsem ptačí hnízdo. Holátka nevopeřený ke mně natahovaly zobáčky, a tak jsem rychle všechny uškrtil, protože já musím pro něhu vždycky až na práh smrti. Potom jsem se rozepnul a hezky popořadě jsem ty ptačí mrtvolky pomočil. Kdyby mé viděla Macecha, poslala by mě k nějakýmu zmrdovi psychiatrovi, kterej by mi s vy zapíčený otázky strkal do prdele, ale byl jsem už svobodný Tvor.

“Co vidíš?”

Vrátil jsem Rudou žílu do vigvamu a rozhlídnul jsem se.

“Světýlko. Fůru světýlek. Jestli žrádlo svítí, tak jsme za vodou.”

“To bude Zóna. Nebo Jarda Rona.”

Uviděl jsem reklamu na volkswagen.

“Ne,” řekl jsem. “To je Berlun.”

(3)

BERLUN. BABY SITTING. PŘIVEDE STIGMA. ICH

BIN BÁNHOF. DTJ BIST KOMUNIST. LETISKO TRI

DUBY. PŘICHÁZÍ NESLITOVNOST.

Sedíme s Psicí a Jíchou (tak to nebyl Kremlička, ale Jícha) na nějaký straše, spokojeně hulíme, a najednou kontrola. Nejdřív mě napadlo, že zdrhneme, ale pokrotil jsem s vy rozechvělý svaly a nervy a uvažoval jsem nad tou nespravedlností: Je tu asi milión lidí, my máme perfektní kradený saka, vypadáme přesně jak tuzemci okolo, ale ty fízlové jdou pokaždý rovnou k nám? Proč?

“Máme to napsaný v ksichtě,” povídá Pernica.

“Gúten ábend,” povídám chlupatejm, který nám svítej do ksichtů baterkama. “Ich bin čechiše šriftštelr Potok. Kajne gastarbajtr. Kajne teroristn. F árn dojče-bán, esn vínršnicl ódr štrúdl. Warúm hergot imrvére kontrol?”

“Jedno vysvětlení bych možná měl,” povídá policajt česky a já na něj vytřeštím oči. Je to takovej švihák. Rozhlídnu se a vidím, že sedíme před Nonstopem u Anděla v 5. čtvrti. Ucítil jsem čpavý pach starců a zkaženej vlašák. Nebe bylo už zase rudý a na ramena mi kapala krev. Křáp, křáp.

“Vy se bůhvíproč pokoušíte mluvit německy a kromě toho nemáte boty, což v únoru působí přinejmenším zvláštně,” pokračuje klidně Švihák. “Vaše přítelkyně je od pasu dolů úplně nahá a váš kamarád se evidentně pomočil a navíc si ještě teď olizuje z prstů kanagon.”

“Jo tak,” pochopil jsem. “Tak to sorry.”

“Jestli vás tu najdem za deset minut, tak vás sbalíme.” (4)

A PAK JI POTKÁM. FOGLAR. V ŘECE JE BOBR.

Říkali jí Černá, ale zvracela žlutou pěnu. Zkrátka vosa. Ukázal jsem jí ježka v kleci a fotky Foglara a ona mě vzala pánví do ramene, čímž vzniklo monumentální ticho počínající náklonnosti.

“Myslel jsem, že seš Smrt,” povídám.

“No jo, trochu jsme včera pařili, znáš to.”

Brala mě klidně, jako brána. Klidně si brala ze skříně i věci Psice, ty šaty, co měla Psice na biřmování a tak. Brala ostatně kdeco, já taky. Uťal jsem řeč ulice, měl jsem v sobě řeč sestry. V noci byla Stvůrou a její ucho mi připomínalo lasturu. Někdy jsem ji v noci vzbudil a šeptal do něj, abychom jeli do Kambodže, protože chci pochopit, kdo byl Pól Pot. Měla potom červený oči, protože byla hrozně citlivá, ale tvrdila, že je to z nevyspání. Byli jsme taky na Othelovi, kde nafackovala uvaděčce, že se to divadlo naváží do negrů. Na sedadlo přilepila žvejkačku, takže jsem viděl, že je to opravdu velká žena. V mým srdci byla láska, ale někdy jsem jí dával přes obličej polštář, abych mohl zůstat sám se svejma šklebama.

(5)

ZAJETI. TRAŤOVÝ SVRŠEK. KULOVÝ SPODEK. VIGINGOVÉ.

Vůbec nevim, jak jsme se u toho baráku ocitli, a je mi u prdele, jestli to chápe čtenář, protože já a čtenář jsme ve válce. Takovej normální blickríg. V tom doupěti ovšem vařili ten nejlepší matroš, jakej jsem kdy poznal. To nebyl barák, to byla Perníková chaloupka. Zaklepal jsem a voni mi votevřeli. Fascinuje mě, jak tohle občas funguje. Jednoduše zaklepete a voni vám votevřou. Nebo si stoupnete někde na tramvajovej ostrůvek a za chvíli skutečně přijede tramvaj. To mě pokaždý dostane. Za dveřma stála baba Jaga, na holý hlavě měla zaschlý stroupky a na rameni krysu, která si odbarvila srst kysličníkem.

“Kdo mi to tu loudí perníček?” zaskřehotala.

“Étoja.”

“Durak. Što chóčeš?”

“Výlet do zásvětí. Malej trip za zrcadlo. Zájezd s Alenkou. Vstupenku do tunelu.”

“Eto seriózno. Já rabótaju v étoj industrii…”

“Další zasranej feťák,” zakvičí krysa.

Přiběhli dva chlapi a jeden z nich mě říznul břitvou do obličeje. Byl jsem rád, protože bolest mi vždycky pomáhala pochopit, kdo jsem. Kdykoliv jsem měl pochyby, vzal jsem nůž, vrazil si ho do stehna a hned jsem to věděl: jsem magor. Připadalo mi, že dozvědět se to s nožem v ruce je snazší a důstojnější, než hledat v bílý lakovaný kabelce občanku.

Abram s Kubíkem nás s Psicí vzali a hodili do komory. Možná to nebyl Abram s Kubíkem, ale žralok s Věrou, ale moh to bejt i mladej Křepelka s někým od filatelistů. Na tom nezáleželo. Důležitý bylo vědět, že jsou buďto z Barmy, nebo ze Zakarpatský Rusi, a že verbujou vietnamský stánkaře do protikomunistickýho odboje v Torontu. Jiný možnosti tu nebyly. V noci jsem mel sen. Padal jsem u Anděla do ty hluboký jámy, co má na okraji turnikety. Dole na mramoru jsem se roztříštil. Zase jsem měl všude krev.

“Na eskalátoru se musíte držet,” radili mi.

Potom jsem se na ulici pohádal s dlažební kostkou. Obviňovala mě, že jí nedávám pocit, že je jedinečná. Seděla pod lucernou a pohybovala němě rty.

“Drž hubu, píčo,” zařval jsem a hned jsem se jí omlouval. Naštěstí nás ráno vzbudila baba. Nebe bylo pořád rudý a všude se povalovaly injekční stříkačky. Řekla, že nejdřív nás trochu vykrmí a potom nás upeče. Nabídla mi pět set marek za každý čtení.

“Oukej, dala bych si horkou čokoládu a dva kroasány,” řekla Psice. Možná to byla Naďa, a tak jsem ji hned oklátil, abych rozptýlil oboustranný pochybnosti. Měl jsem příjemnej pocit, jako bych jí to dělal přes džíny, ale když jsem v jednu chvíli otevřel oči, došlo mi, že to je ta krysa.

“Hlavně se mě neptej, jestli se mi to líbilo,” povídá krysa. “Měla jsem totiž pocit, že jsi duchem někde jinde.”

“Zrovna jsem si šlehnul. Co bys chtěla?”

“Abys o mně napsal knihu. Čet jsi Grasse?”

“Směšnost a hrůznost jsou sestry,” uzavřel jsem to.

Pracovní porada Kritické přílohy RR (divadelní hra)

Osoby a obsazení:

šéfredaktorka

Terezie Pokorná

redaktoři Viktor Karlík, Michael Spirit

stálí přispěvatelé Bohuslav Blažek

Libuše Heczková

Martin Hybler

Vladimír Just

Antonín Kosík

Andrej Stankovič

Petruška Šustrová

Ondřej Štindl redakční novic Josef Nový (ukázka ze III. jednání)

JUST: A já si právě kladu otázku -

POKORNÁ: (přeruší ho, káravě) Jisté otázky by si kritici, užívající toto označení, snad již klást neměli… Chtějí-li například na sklonku této dekády čtyři známí intelektuálové na obrazovce debatovat o kvalitě Vieweghových románů, dopouštějí se před zraky národa zbytečného faux pas: nemohou-li si už pomoci, co kdyby pro změnu chvíli dělali neplacenou reklamu třeba románům Haliny Pawlowské?

(Just se provinile přikrčí)

HYBLER: (přemítavě) Viewegh je cynik píšící pro cyniky. Říká jim, ať se baví, že je to v pořádku a že jsou ohromní. Přitom se tato hra odehrává ve zděděných totalitních rámcích, které se během tří generací dostaly zřejmě až na elementární pavlovovskou reflexní rovinu, a fungují neuvědoměle a zcela automaticky, ovšem kvůli stále stejnému cíli, jímž je bezduchost a exterminace lidství. (Dlouhé ticho) ŠUSTROVÁ: (obdivně) Geniální diagnostik a filosof Martin Hybler!

NOVIC: (odkašle si) Promiňte, ale já tomu nerozumím.

(Překvapené ticho)

POKORNÁ: A čemu nerozumíš, mladej?

NOVIC: (omluvně) Tomu, co řekl pan Hybler. Proč by bezduchost byla pro kohokoli cílem? To cizí slovo, přiznám se, neznám…

POKORNÁ: (s pohrdavým povzdechem) Ty asi budeš pro redakci velkej přínos, co? (rázné) Co máte dál?

ŠTINDL: (skromné) Udělal jsem Kolju, Jízdu, Záhradu a Buty.

POKORNÁ: Buty? No konečně. Kdykoli slyším, jak si někdo z mých známých zpívá Františka Dobrotu, zmocní se mě, jako ostatně kdykoli, když se někomu líbí něco jiného než mně, bezmocný údiv.

ŠTINDL: (souhlasně) Ve mně to zase vzbuzuje krvelačnost. Ta jejich deska je rafinovaná zvrhlost. Prvotní atak agresivity po jejím poslechu už sice naštěstí pominul, ale když jsem si to pustil poprvé, měl jsem chuť poslat na ně pár zfetovanejch negrů s letlampou a kleštěma, aby jejich prdel poznala, co je středověk. (Smích) NOVIC: (odkašle si) Promiňte, ale -

POKORNÁ: (výhružně) No co je zas?!

NOVIC: (rezignovaně) Už nic.

POKORNÁ: Tak dál!

KOSÍK: Já jsem dopsal ten článek o televizi Zavřená televize, otevřená skutečnost, (cituje z papíru, který má před sebou) “Vypneme-li televizi, nic podstatného se nezmění. Vypneme-li televizi, televizní svět s námi zůstává. Vypnutím televize televizní svět nekončí. Zhasneme-li televizi, televizní svět teprve začíná. Vypneme-li televizi, nic podstatného se na televizním světě nezmění.” (Dlouhé uznalé ticho) JUST: Přiznám se, že statě Antonína Kosíka o televizi hltám v Kritické příloze Revolver revue jako první. Jsou při vší nactiutrhačnosti vtipné, dobře napsané, v každém odstavci nápadů na pět esejů. (Všeobecné přikyvování. Novic po chvíli též váhavě přikývne) BLAžEK: Víte, co musím znovu a znovu obdivovat já? Jak všechny články v Kritické příloze, samozřejmě včetně těch mých, jsou podloženy analýzami tak podrobnými, jako kdyby za článkem byl objem práce srovnatelný se seminární prací, ne-li diplomkou. Jak k tomu, Terezo, autory donutíte?

POKORNÁ: Vybíráme si autory, kteří jsou, jako například vy nebo já, chytří a vzdělaní a u nichž

se dá předpokládat, že nebudou něco odstřelovat od boku ani publikovat názory jen proto, že je zrovna napadly.

BLAžEK: Aha. Myslel jsem si to.

POKORNÁ: Tak dál. Teď mě napadá: neměl by někdo udělat toho Peňáse?

SPIRIT: (pyšně) Já ho udělal, (čte) “Skoro nikdy není v jeho recenzích nic ,špatně’, ale taky tam není nic, o čem by se dalo přemýšlet jako o podnětu k diskusi. K tomu přistupují vážnější výhrady: sečtělost bývá někdy vydávána za hlubší (filosofickou nebo historickou) vzdělanost, kterou však bohužel není. Takový Roland Barthes, připomenutý nad Kratochvílem -” POKORNÁ: (přeruší ho) Dobrý. Co mimochodem ten Kratochvil, udělá ho někdo?

SPIRIT: Toho už udělal Martin Hybler.

HYBLER: To jsou jen takové příběhy do kapsy…

POKORNÁ: Tak dobrý. Kdo dělá Hodrovou?

HECZKOVÁ: Já. (namátkou cituje) “Pí Hodrová se marně snaží proniknout za brány jevového světa… spoléhá na své teoretické floskule, na něž přilepuje ,život´ zatímco skutečný život v jejích textech necítíme… protože nepostupuje od materiálu k tezi, ale naopak, daří sejí umělecké dílo úplně znehybnit…”

POKORNÁ: Ale jo. Tak dál. Koho uděláme dál? Koho nemáme udělanýho? Kdo je dál slavnej?

Přemejšlejte, lidi, nespěte mi tu!

HYBLER: Co Kundera? Toho už jsem taky udělal. (čte) “Ke svým textům pohříchu přistavuje dosti nejapné reflexivní či pseudoreflexivní patro, kde hloubá o banálních abstraktech, jako je těžkost a lehkost, pomalost a rychlost, nesmrtelnost a podobně…”

POKORNÁ: Není to zbytečně zdvořilý? Nechtělo by to přitlačit?

HYBLER: (přemýšlí) Tak co třeba “velkohubě hloubá”?

POKORNÁ: To je lepší. Takový jako… podloženější.

NOVIC: (odkašle si) Promiňte, ale -

(Všichni k němu vzhlédnou)

NOVIC: (ostýchavě) Proč musí být ten, koho kritizujeme, slavnej?

POKORNÁ: (podrážděně) Co je to za blbou otázku? Ježišmarjá, vysvětlete to tomu trotlovi někdo. STANKOIČ: (znuděně) Protože bourání posvátných krav je součástí naší každodenní řeznické práce…

POKORNÁ: Jasný? (novic rozpačitě přikývne) Tak dál. Udělal někdo tu Kriseovou?

NOVIC: (pro sebe) Obejmout ji by bylo krásné. Hovořit s ní je ovšem strašné. POKORNÁ: Já to slyšela! Kdo to řek?!

(Zaražené ticho)

NOVIC: Jan Hanč.

(Zaražené ticho)

POKORNÁ: Tak to máš kliku…

HYBLER: (smířlivě) Tu Kriseovou udělám já…

ŠUSTROVÁ: (obdivně) Geniální diagnostik a filosof Martin Hybler!

NOVIC: (téměř neslyšně) Zato tuhle bych objímat nechtěl…

HYBLER: Ta její Klíční kůstka netopýra, to je nepodařená verze Červené Karkulky bez babičky… POKORNÁ: Dobrý. Kdo si vezme Pawlowskou?

KOSÍK: Ha ha, Malina Hawlowská, ha ha!

JUST: Fakticky je vtipnej!

ŠUSTROVÁ: (volá) Já! Tu si beru já. A chci taky Fischerovou!

BLAžEK: Lidem zvenčí, Terezo, může asi váš časopis připadat jako za každou cenu ostrý a skoro nenávistný. Ale když ho pak člověk pozná uvnitř a oblíbí si ho, zjistí, že to je takový mohutný investigativní orgán, který pořád vyhledává problémy, témata a opomenuté, zapomenuté nebo neopotřebované lidi.

POKORNÁ: Jsem ráda, že to takhle vidíte. Pokud tomu tak je, vyplývá to z toho, že nikomu z nás tří, kdo ten časopis děláme, není lhostejné, co vidíme kolem sebe. NOVIC: (téměř neslyšně) Například něčí úspěch.

BLAžEK: Ačkoliv s vaším časopisem soustavně spolupracuji, pořád si připadám jako někdo, komu, kdykoli by výrazně selhal, by byl text hozen na hlavu. Mám dojem, že prostě nepěstujete žádné kamarádšofty…

POKORNÁ: Asi to tak je.

BLAžEK: Nemáte ani profesorské brýle, ani zatrpklé vrásky okolo úst. Nevypadáte jako oběť svého přísného kritického povolání. Jak to děláte, odkud berete takové zázemí síly? Zřejmě v tom velmi významnou roli hraje váš manžel Viktor Karlík.

POKORNÁ: Proto jsem si ho vzala. Mimochodem, kde je?

(Přichází Karlík)

KARLÍK: Tady. Byl jsem pro ty naše sono-fotky!

HECZKOVÁ: Jaký sono? Na co?

POKORNÁ: To jsou přece ty naše žlučníky. Do příštího čísla. Fotky našich rukou, nohou a zátylků už jsme použili mockrát. Chtělo to něco originálního.

(Všichni si prohlížejí snímky)

ŠUSTROVÁ: Je, ty jsou velký! Jak to že jsou všechny tak velký? A čí je, proboha, tenhle? To snad musej bejt plíce!

KARLÍK: (podívá se na snímek) Ne, je to žlučník. To je Honzy Rejžka.

Michal Viewegh

Povídka o manželství a o sexu

(1)

Víkendy neměl Oskar nikdy příliš v lásce; dokonce i v dobách, kdy jeho manželství fungovalo ještě dobře, se v sobotu ráno většinou probouzel s doslova fyzickou nechutí být tím báječným manželem, který u snídaně vtipkuje s manželkou a se synem a potom pro ně vymyslí nějaký fantastický výlet… Ani po rozvodu se jeho vztah k víkendům příliš nezlepšil; mnohem raději měl všední dny, hlavně to nanejvýš příjemné vědomí, že v době, kdy on teprve vstává z postele, jsou všichni lidé v téhle zemi už aspoň tři hodiny v práci. Navíc většina holek, které znal, odjížděla často v pátek z města ven, a Oskar pak tak jako dnes trčel v Praze sám. Naskládal špinavé nádobí do myčky značky Whirpool, spustil příslušný program, přešel do obývacího pokoje, posadil se na italskou koženou sedačku značky Natuzzi, nalil si do masivní sklenky z broušeného skla dvanáctiletou skotskou značky Teachers, a potom už jen odevzdaně čekal, až se ohlásí obvyklá předvíkendová sklíčenost. Usrkával whisku a ponuře přitom listoval telefonním seznamem v ohmataných deskách, z něhož ovšem mohl použít sotva šest nebo sedm čísel dívek, které neměly chatu ani chalupu, a tudíž snad zůstaly v Praze. Takové paběrkování bylo ale pod Oskarovu úroveň, a tak nezavolal nikomu. (2) Právě když se ve vaně marně pokoušel zahnat počínající depresi masturbací (bůhvíproč stále nemohl dosáhnout orgasmu), zazvonil telefon. Oskar chvíli bojoval s vlastní hrdostí, ale potom se prudce vztyčil, vylezl z vany a nahý přeběhl k nejbližšímu bezdrátovému přístroji značky Panasonic (v bytě měl celkem tři): volala autorka jeho slovníkového hesla z připravované publikace Největší osobnosti české literatury XX. století, neboť si potřebovala ověřit některé údaje.

“Můžete mi, prosím, říct, jaký je celkový náklad Báječných let pod psa?” zajímalo ji.

“Prodalo se něco přes sto tisíc výtisků,” řekl Oskar naoko znuděné.

“A do kolika jazyků jste byl celkem přeložen?” chtěla dále vědět.

“Do dvanácti,” odpověděl Oskar a zamířil k zrcadlu. Všiml si, že erekce kupodivu nejenže neodezněla, ale očividně ještě zesílila. Takovéhle ztopoření snad ještě nezažil.

“Do kterých konkrétné? Můžete mi to, prosím, nadiktovat?”

“Samozřejmě,” řekl Oskar už poněkud ochraptěle. “Do angličtiny, francouzštiny, němčiny, ruštiny, italštiny, holandštiny -“

“Moment, prosím,” požádala ho paní na druhém konci linky. Slyšel, jak si jeho informace rychle zapisuje. Snažil se přicházející vyvrcholení ještě chvíli oddálit, ale nepodařilo se mu to: když dospěl ve svém výčtu k hebrejštině, poměrně hlasitě se udělal.

“Jste v pořádku?” zeptala se literární badatelka starostlivě.

“Ano,” řekl Oskar zadýchaně. “Jenom jsem onanoval.” Odzbrojující upřímnost, připomněl si, je jeho nejsilnější zbraň. Masturbují samozřejmé skoro všichni, ale jenom on má odvahu o tom takto otevřeně psát. Ten telefonát mu zdvihl náladu. Pomohl mu uvědomit si, kdo je a kam patří: ne do barů, ne do dívčích ložnic, ale do encyklopedií a učebnic. Tam je jeho místo. Náhle neměl nejmenší chuť scházet se s nějakými hloupými dívkami. Zavolal svému příteli Helmutovi, poslednímu literárnímu kritikovi, s kterým ještě mluvil, a pozval ho do kavárny Louvre. Dají si dobrou večeři a pár láhví vína a budou si povídat o literatuře… Už se na to docela těšil.

(3)

Na chodníku před kavárnou si všiml dvou mladičkých dívek, které studovaly fotografie ve vitríně přilehlého jazz-klubu Reduta.

“Kdo je ten prťavej dědek?” ptala se jedna, avšak kamarádka neměla tušení.

“To je Bohumil Hrabal, spisovatel,” informoval je s úsměvem Oskar. Věnovaly mu krátký podezíravý pohled. Potom nepatrně přikývly, ale okamžitě se otočily nazpět k fotografiím. Ještě ho nepoznaly, ale Oskar zůstával klidný.

“A ten s tím saxofonem, to je kdo?” prohodila ta vyšší.

“A ten vedle něj?” řekla druhá.

“Ten se saxofonem je Bill Clinton,” pravil Oskar. “A ten chlápek vedle je Václav Havel.”

“Vážně? Náš prezident?” pravila vyšší z dívek jakoby nedůvěřivě a tázavě se k Oskarovi otočila. Oskar se nepřestával usmívat.

Teprve nyní přelétlo její rozkošnou tvářičkou překvapené poznání.

“Je, vy jste pan Viewegh, že jo?”

Také druhá z dívek si v náhlém úleku zakryla hezky vykrojená ústa.

“Ano,” řekl spokojeně Oskar. “To jsem já. Přímo před vámi. Se všemi svými kosmetickými chybami.”

“Nelžete,” řekla dívka škádlivě. “Vždyť vůbec žádný nemáte.” Nějakou dobu bylo ticho.

“Teda to je fakt náhoda, co?” řekla dívka. “že jsme vás potkaly… Zrovna my dvě…”

Oskar si je nepokrytě prohlížel. Ta vyšší měla velká, mimořádně krásná ňadra; v ruce držela červenou nákupní tašku, jejíž obsah ji stále čímsi přitahoval. Menší dívka nebyla na první pohled nic moc, ale ve vlasech měla docela sexy berušku, a navíc, jak si Oskar všiml, měla hřbet ruky popsaný vzorečky z chemie; to byl detail, kterému Oskar jen málokdy dokázal odolat.

“No že jo?” řekl. “To by se mělo oslavit. Taková neuvěřitelná náhoda.” Menší dívka se rozpustile zasmála. Oskar cítil, jak se mu hrne krev do slabin. “No tak skvělý,” řekla. “A kdy jako?”

“Hned,” řekl Oskar. “Když se můžeš udělat hned, neodkládej to na zítřek.” Dívky se zasmály: menší dlouze, její hezčí kamarádka jakoby smutně.

“Tak co?” řekl Oskar a netrpělivě přešlápl.

“Když my se musíme nejdřív doma zeptat,” nakrčila nosík ta menší.

“Tak se zeptejte,” řekl Oskar. “A potom přijďte nahoru do Louvrů. Platí?” Dívky na sebe pohlédly. Vyšší po chvíli váhání zasmušile přikývla.

“Platí,” řekla ta menší.

(4)

“Každý nemůže vidět pravdu, ale každý může být pravdou, říká Kafka,” promlouval právě k Helmutovi Oskar. “Jestliže tedy zjevně nejde o to vidět pravdu, ale být pravdou, tak potom máme na kritikovi právo žádat nikoliv: učiňte, abych věřil vašim slovům, nýbrž: učiňte, abych věřil vašemu rozhodnutí promluvit.”

“To máš pravdu,” souhlasil Helmut. “Jediným měřítkem kritického projevu je jeho, ehm, oprávněnost.”

Na okamžik se zamyslel a napil se vína.

“Kritika,” pokračoval, Je hluboká, lépe řečeno profilovaná četba; objevuje v díle jistou srozumitelnost, a tím je ovšem dešifruje a podílí se na nějaké jeho interpretaci. Avšak to, co odhaluje, nemůže být označované, un signifié, je to jenom, ehm, zřetězení symbolů, homologie vztahů. Smysl, jejž kritika plným právem připíše dílu, je nakonec jen další rozkvět symbolů, jež dílo vytvářejí.”

“Přesně!” zvolal Oskar. “Kritika nen í přece překlad, kritika je perifr áze. Nemůže si činit nároky na odhalení ,obsahu’ díla, neboť tímto obsahem je sám subjekt, to jest absence: ka ždá metafora je znak bez obsahu a symbolick ý proces štědře vyslovuje tuto odlehlost zaznamenan ého jevu, signifié! Kritik může jen pokračovat v metaforách díla, a nemůže je redukovat!”

“To jsi, ehm, postřehl správně,” musel připustit Helmut, překvapený Oskarovou erudicí.

“Takže souhlasíš, že Tonda Kosík je idiot?”

“No,” svraštil Helmut holé čelo, “souhlasil bych, že je neplodné přetvářet dílo na vyslovenou zřejmost, protože potom okamžitě už o něm není co říci, a není přece funkcí díla, aby zavíralo ústa tem, kdo je čtou, ale stejně tak je marné hledat v díle, co chce říci, aniž to říká, a předpokládat nějaké konečné tajemství, protože až by se odhalilo i to, rovněž už by nebylo co dodat. Ať se říká o díle cokoliv, zbude v něm vždycky jazyk, subjekt, absence, stejné jako na počátku. Prokrista, koukni na ty kozy!”

Oskar se podíval týmž směrem.

“Á, moje nové kamarádky!” zvolal potěšeně a povstal, aby přicházející dívky uvítal. Obě se doma převlékly, ale vyšší z nich měla stále onu červenou tašku. (5) “A co že vypadáš, žando, pořád tak smutně?” chtěl vědět Oskar, jakmile se vzájemně představili.

“Chcípla ti snad dneska želva?”

Dívky na sebe překvapeně pohlédly. “Jak to víš?!” vyhrkly unisono.

“Úkolem spisovatele je vidět hlouběji než jiní,” pravil Oskar spokojeně a významně mrkl na Helmuta. “Kromě toho jsem onu želví mrtvolku před chvílí zahlédl v tvojí tašce…” Helmut s odporem nahlédl do tašky a chytil se za hlavu.

“A proč to mrtvé zvíře probůh taháte s sebou? To je hnus!”

“Nedokáže se s ní prostě rozloučit, nechápeš to?” hájila Vanda kamarádku. “Nedokážeme ji jen tak… pohřbít.”

Při slově pohřbít se žanda rozvzlykala a ostýchavě skryla svou tvář na Oskarově rameni. Oskar ji objal kolem ramen a dvěma prsty se přitom zlehka dotkl jejího ňadra.

“Dvakrát už jsme ji pohřbily,” vyprávěla Vanda, ale Oskar si dobře všiml jejího žárlivého pohledu, “ale pokaždý jsme ji zase vyhrabaly…”

“Odporné! Dětinské!” konstatoval Helmut. “Směšné!” žandiny vzlyky zesílily. Oskar na ňadro opatrně přiložil třetí prst.

“Říkáš směšné?” oponoval. “Co je směšné? Všechno, pokud se to děje někomu jinému, napsal Voltaire. I drobné starosti stačí k tomu, aby nám otrávily život, jestliže nemáme velké, píše Swift. Ale což je to ostatně otázka velikosti? Nebylo dosud filosofa, který by mohl trpělivě snášet bolení zubů, píše Shakespeare.”

“Ty asi hodně čteš,” řekla Vanda obdivně. “že jo, že hodně čteš?”

“Sem tam si skutečné něco přečtu,” připustil Oskar skromně a podal žandě papírový kapesník.

“Knihy jsou němí učitelé, jak říká Gellius. Četba, napsal Ruskin, je rozhovor s lidmi mnohem moudřejšími a zajímavějšími, než jsou ti, s nimiž se můžeš seznamovat kolem sebe.”

“Jdu si číst,” prohlásil Helmut.

“Počkej,” řekl Oskar a volnou rukou ukázal na červenou tašku. “Bolest druhých nám pomáhá nést tu naši, píše Goethe.”

V příštím okamžiku přistoupil k jejich stolu neznámý muž a beze slova na něj položil několik ozdobných přívěšků na klíče a malou papírovou kartičku: Děkujeme, že koupí tohoto přívěšku pomáháte sekundárně negramotným lidem, stálo na ní.

“Ne, děkujeme,” odmítl muže Oskar příkře.

Muž přívěšky lhostejně posbíral a beze slova přešel k sousednímu stolu.

“Kdo to byl?” chtěla vědět Vanda.

“Martin Hybler,” řekl Oskar. “Literární kritik.”

“On je sekundárně negramotný?” zajímala se Vanda. “Co to znamená?”

“Umí číst, jakž takž rozumí jednotlivým slovům, ale když si je složí do vět, ztratí pro něho smysl. Nechápe nic z toho, co čte.”

“Chudák,” řekla Vanda soucitně.

“Chudák? Kretén je to!” řekl Oskar. “Ale co, pojďme si objednat šampaňské!”

“Já bych si dal želví polívku,” zasmál se Helmut.

(6)

Díky skvělému šampaňskému dívky na Helmutův krutý vtip rychle zapomněly, ale asi po hodině došlo u jednoho z nedalekých stolů k nepříjemnému incidentu: jakýsi host se hlasitě rozčiloval kvůli dvěma gramatickým chybám v jídelním lístku, křičel, že jídlo může být sebelepší, ale jakmile je v jeho názvu chyba, nedokáže je prý vůbec pozřít.

“Co je to za vola?” smála se Zandá.

“To je Jaromír Slomek,” informoval ji Oskar. “Kritik.” Helmut na Oskara vyčítavě pohlédl, ale Oskar dělal, že si jeho pohledu nevšiml, neboť když před chvílí pohlédl na žandu, věnovala mu nepokrytě významný pohled. Oskar krátce, čistě ze zdvořilosti pohlédl i na Vandu, která na něho zbožně hleděla už od začátku, ale potom se pohledem vrátil ke své favoritce.

“Pohleďte,” zvolala náhle Vanda. “Támhle pod stolem někdo zvrací! Támhleten nepohlednej malej zrzek! Fuj!”

Oskar pohlédl směrem, kterým se ubíral její pohled.

“Hle, to je Jan Rejžek! Kritik…”

žanda znechuceně odvrátila svůj pohled.

“Fuj, to je nevzhledné,” pohlédla na Oskara. “Pojďme pryč!”

“Dobře,” hleděl souhlasit Oskar. “Poohlédneme se po něčem jiném.” (7) Cestou na diskotéku, již navrhla žanda, se na potemnělé ulici stali svědky další nemilé příhody: jakýsi muž středního věku se pokusil ukrást peníze žebrajícímu slepci; rozhořčený dav mu v tom ale naštěstí zabránil a předal onoho bezostyšného cynika přivolané policejní hlídce. “Co to může být za člověka?” vrtěla hlavou rozzlobeně Vanda. “že se nestydí, okrást slepce!”

“Já ho znám,” řekl Oskar.

“Zase kritik?” řekla Vanda.

Oskar mlčky přisvědčil.

“Josef Chuchma,” řekl Oskar. “Nedokáže se dojmout.” (8)

Opustit důvěrně známé prostředí kavárny, uvědomil si ihned po příchodu do diskotékového klubu Oskar, byla osudová chyba. Tady si připadal starý a příliš konzervativně oblečený, a navíc v tom strašlivém rámusu nemohl uplatnit svou tradiční zbraň, totiž citáty.

“Víš, co napsal Maurois?” hulákal směrem k žandě. “Nevěřím, že by známý umělec nebo velký státník mohl být šťasten, nemá-li vedle sebe aspoň jednu bytost, před níž může sejmout masku. Jsem stále sám, řekl mi jeden proslulý člověk, obklopený hejnem obdivovatelů…”

“Cože?” zakřičela žanda. “Neslyším tě!”

“Povídám, jestli víš, co napsal Maurois?” řval Oskar podrážděně. “Nevěřím, že by známý umělec nebo velký státník mohl být šťasten, nemá-li vedle sebe aspoň jednu bytost, před níž může sejmout masku. Jsem stále sám, řekl mi jeden proslulý člověk, obklopený hejnem obdivovatelů!”

“Vážně ti vůbec není rozumět!” zakřičela žanda.

Její pohled ale směřoval k blonďatému barmanovi. Oskar cítil, jak každou vteřinou ztrácí body. (9) Na toaletě se Oskar srazil s Helmutem.

“Myslíš, že by mě ta Vanda počůrala?” přemítal nahlas Helmut.

“To nevím,” řekl otrávené Oskar. Zrcadlo nad umyvadlem, osvětlené bledým světlem zářivek, nemilosrdně odráželo jejich stárnoucí pleť. “Spíš mám pocit, že se na nás vyserou.” Když se vrátili, zjistil, že měl bohužel pravdu: obě dívky mezitím odešly.

“Tohle vám mám předat,” informoval je mladý barman. Koutky úst mu posměšně cukaly. V ruce držel červenou tašku.

(10)

“Opravdu lituju, pejsánku, ale tvoje oblíbenkyně je nemocná,” omlouvala se Oskarovi o půl hodiny později barmanka v night-clubu Červené kalhotky, když potácivě dosedl na barovou stoličku.

“Syfilis?” řekl Helmut. “Nebo snad něco horšího?”

“Ale ne, spalničky,” řekla barmanka. “Nejspíš to chytla ve skautu. Ale měla bych pro tebe něco speciálního. Patricie!” zvolala.

V prvním okamžiku se Oskar domníval, že jde o jakýsi špatný žert, neboť Patricie byla stará a nápadně ošklivá mužatka. Když se však do její tváře zadíval pozorněji, pochopil. Podoba s Antonínem Kosíkem byla skutečně nepřehlédnutelná.

Oskarovy vášně tu znali opravdu dobře. Barmance jeho tiché nadšení samozřejmě neuniklo.

“Takže na hodinku, pejsánku?” usmívala se. “Do modrýho pokoje?”

“Na dvě, kočičko. A žádnej modrej pokoj, do mučírny!” poroučel Oskar. Hlas už měl zastřený touhou. “Myslím, že tady Tonda dostane pořádně za uši…”