Případ nevěrné Kláry

Michal Viewegh

(2003)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura česká, Ostatní

Soukromého detektiva Denise Pravdu, jehož pražská kancelář se specializuje především na sledování nevěrných partnerů, požádá jednoho dne o schůzku populární spisovatel Norbert Černý — tak začíná nejnovější kniha Michala Viewegha, jednoho z nejčtenějších současných českých autorů. Případ nevěrné Kláry je nejen vtipně sebeironickou reflexí takzvaného úspěšného spisovatelství, ale především rafinovaně zkomponovaným příběhem o lásce, přátelství a žárlivosti. Román s detektivními prvky, plný překvapivých zvratů, tentokrát zavede čtenáře až do vzdálené Číny...

PŘÍPAD NEVĚRNÉ KLÁRY

MICHAL VIEWEGH

DRUHÉ MĚSTO

BRNO 2009

© Michal Viewegh, 2003

© Druhé město, 2009

ISBN 978-80-7227-285-3

Poděkování

JUDr. Jiřímu Kameníkovi, místopředsedovi Asociace detektivních a ochranných agentur, za jeho cenné náměty a připomínky.

„Tak vyprávěj,“ nařizuji Denisovi a zamířím pistolí na jedno z těch vyšívaných černých sluníček zdobících jeho zbrusu nové čínské sáčko.

Po právě skončené videoprojekci cítím nepopsatelné rozčilení a vztek, ale zároveň i jakési slavnostní vzrušení. Ten tvrdý, těžký kov v dlani, to je už známý pocit, neboť v posledních týdnech jsem byl několikrát střílet, a navíc jsem si s pistolí doma často jen tak hrál; ono nové, vzrušující je především to, že zbraň je nabitá a že s ní mířím na člověka – něco takového je na střelnici samozřejmě nemyslitelné.

Sedíme v jeho kanceláři. Denis navenek vypadá klidně, ale za těch několik týdnů jeho pochopitelnou skrytou nervozitu už dokážu prohlédnout. Když jsem před chvílí kancelář zamkl, uvědomil si, že to myslím vážně.

„Chystáš se mě zabít?“ ptá se.

„Ano.“

Usmívá se, ale je při tom nebývale nejistý. „Ostatně jakápak smrt,“ říkám pohrdavě. „Bylo by hloupé, aby se autor snažil čtenáři namluvit, píše Kundera, že jeho postavy skutečně žily.“

„Takže román je u konce?“

„Přesně tak. Už tě nepotřebuju.“

Sotva znatelně přikývne, přestože si tím podepisuje svůj ortel. Obrazovka televizoru je potemnělá, ale závěsy jsou dosud zatažené. V jistém smyslu pořád nemůžu uvěřit tomu, co jsem před chvílí na vlastní oči viděl.

„Vyprávěj, Denisi,“ vyzvu ho znovu. „Vyprávěj a važ každý slovo.“

Mlčí příliš dlouho, takže musím pistoli natáhnout a odjistit. Ty ostré, přesné zvuky jako by ještě znásobily její význam: nyní opanovala celou místnost.

„Středobod vyprávění,“ poznamenám.

Denis uhranutě pozoruje ústí hlavně.

„Začni!“ poručím mu příkře.

„Nevím, co mám říct,“ promluví konečně. „Dá se k tomu vůbec něco dodat?“

Má očividně strach, ale chce si zachovat důstojnost. Kdesi hluboko pod vším tím vztekem a žárlivostí je mi to sympatické.

„Vem to pěkně od začátku,“ poradím mu. „Zbožňuju chronologii vyprávění.“

1.

Norbert zavolal druhé říjnové úterý, krátce po šesté – tedy v době, kdy klienti (používám to slovo ryze mechanicky a s vědomím, že se vám, tak jako kdysi mně, bude možná zdát přinejmenším nezvyklé) už do kanceláře nevolají, neboť přirozeně nepředpokládají, že by zde v tak pokročilé době ještě někoho zastihli; byla to první a zdaleka ne poslední z věcí, jimiž se Norbert lišil od ostatních podváděných mužů, kteří se na mě obraceli.

„Jsem jenom další z vašich žárlivých zákazníků – netvrdím přece, že jsem jiný než ostatní,“ řekl mi asi týden nato; připadalo mi, jako by to odněkud citoval, a později jsem onu větu skutečně objevil v jednom románu Grahama Greena.

Paradoxně právě schopnost podobné sebereflexe, u žárlivých mužů dost ojedinělá, pouze zesilovala výlučnost jeho postavení – a on to samozřejmě věděl.

Při prvním zazvonění telefonu nejmladší ze tří mých stálých zaměstnanců Matroš (lituji, ale já jsem mu tu přezdívku nevybíral) pohlédl podezíravě na hodinky – zjevně se obával, že by to mohl být jeden z těch zoufalých telefonátů rodičů, kteří v neuklizeném pokoji šestnáctiletého syna či dcery právě objevili ledabyle ukrytou dózu s marihuanou nebo čtyři tablety extáze a zatoužili něco udělat hned teď – což by Matrošovi nepříjemně zkřížilo plány pro nadcházející večer. Nevím sice, co přesně měl v plánu (zřejmě jezdit na tom svém akrobatickém kole nebo hrát v parku na bonga, popřípadě někde na rušné křižovatce žonglovat s kuželkami a pod heslem Ulice lidem! zcela zablokovat už beztak přetíženou pražskou dopravu), nicméně to zřejmě muselo být něco velmi důležitého, neboť mne už před několika dny poprosil, zda bych za něho v úterý večer nepřevzal sledování inženýra Cardy; tvrdil, že si o to dovoluje požádat jen proto, že Carda chodí každé úterý se svou milenkou do bazénu v hotelu Intercontinental, takže to prý bude fakt ňamka.

Sandra, už v červeném koženkovém kabátku, který jí byl podle mého laického názoru příliš těsný, a zbytečně tak zdůrazňoval její tloušťku, se od zrcadla v předsíni vrátila nazpět ke svému vzorně srovnanému stolu (s velkou fotografií svého přítele v nevkusném rámečku z králičí kožešiny) a s demonstrativně trpělivým úsměvem sluchátko zdvihla. Věděl jsem, že by to udělala i v případě, kdybych tu nebyl – pracovala pro mě už sedm let, od svých osmnácti, a stejně jako na Matroše a Ninu jsem se i na ni mohl plně spolehnout.

„Detektivní kancelář doktora Pravdy, dobrý večer.“

Ocenil jsem, že kromě jemné ironie ve slovech dobrý večer nebyl v jejím tónu žádný další náznak rozmrzelosti. Nenápadně jsem ji sledoval otevřenými dveřmi: pozorně naslouchala mužskému hlasu na druhém konci linky a zároveň kontaktovala Matroše očima. Podle způsobu, jakým se klient představil, dokázala často předem odhadnout, o jaký druh detektivní služby půjde, a svou domněnku nám ještě během telefonátu tlumočila různými více či méně srozumitelnými gesty. Onoho úterního podvečera to bylo jednoduché: sevřela volnou ruku v pěst a vztyčila malíček a ukazováček.

„Další paroháč,“ zahlásil mi Matroš.

Nesouhlasně jsem si povzdychl: věděl jsem, že v Matrošově případě nejde o cynismus, nýbrž o pouhý profesní slang, ale ani ten jsem nikdy neměl příliš v lásce – a od minulého léta, kdy se celá moje osobnost na dva týdny smrskla na žlučník ze šestky (jak se přímo přede mnou vyjádřila jedna poněkud prostořeká sestřička z nemocnice na Karlově náměstí), se podobným výrazům programově snažím vyhýbat; svým zaměstnancům je nicméně – přirozeně jen v nepřítomnosti klientů – útrpně toleruji.

„Ano, předám,“ pravila Sandra. „Pro tebe, Denisi.“

Zdvihl jsem telefon na svém novém pracovním stole z třešňového masivu a představil se.

„Norbert Černý, dobrý den. Rád bych si s vámi, pane doktore, domluvil termín schůzky.“

Možná že Norbert v předchozím rozhovoru se Sandrou skutečně projevil nějaké známky nervozity, avšak nyní už zněl jeho hlas vyrovnaně.

„Smím se zeptat? Vy jste ten Norbert Černý? Ten spisovatel?“

Sandra zdvihla obočí a komicky nafoukla tučné tváře.

„Ano,“ odpověděl Norbert pobaveně, jako by Sandru viděl. „To jsem jaksi bohužel já.“

„Tak tedy, mistře,“ řekl jsem trochu hloupě (ještě nikdy v životě jsem s žádným spisovatelem nemluvil), „co pro vás můžeme udělat?“

„To bych vám rád řekl osobně. Myslíte, že byste si na mě našel tento týden čas?“

V jeho intonaci jsem postřehl onu důvěrně známou zdvořilou zdrženlivost, kterou obvykle používáme ve styku s lidmi, od nichž cosi potřebujeme, ale přitom si jich nijak zvlášť nevážíme, nebo jimi dokonce tajně pohrdáme. Už léta mě to nikterak nepohoršuje a podobné skryté urážky jsem se naučil klidně přecházet. Nikdy mě ostatně nenapadlo si namlouvat, že povolání soukromého detektiva je nějak zvlášť ušlechtilé; tu a tam sice pomůžete dobré věci, ale drtivou většinu času se pouze hrabete v cizí špíně.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Který den by se vám to hodilo?“

„Přizpůsobím se.“

Nahlédl jsem do koženého diáře.

„Tento čtvrtek ve tři?“

„Dobře. Čtvrtek, desátého, ve tři.“

„Znáte adresu naší kanceláře?“ zeptal jsem se.

Zaváhal.

„Nemůžeme se sejít jinde? Radši bych vás pozval na večeři nebo na pivo.“

Dneska už ho samozřejmě chápu: bál se čekárny plné paroháčů. Bál se křesla, kde pět minut před ním seděl nějaký podobný nešťastník.

„Veškeré schůzky s klienty se odehrávají v mé kanceláři,“ namítl jsem. Už proto, že zde mám přístroj na detekci odposlechu – ale to jsem Norbertovi přirozeně neřekl.

Mlčel.

„Nedávno jsem kancelář poměrně nákladně zrekonstruoval,“ dodal jsem. „Jenom ten italský nábytek mě stál tři čtvrtě miliónu – a vy se teď chcete sejít někde v hospodě?“

Nezasmál se.

„Možná bych vás měl ujistit – stejně jako ujišťuji všechny ostatní klienty – že veškerá jednání jsou samozřejmě zcela diskrétní,“ pokračoval jsem. „Abych byl úplně konkrétní: máme tu dva vchody. Můžu vám zaručit, že se s nikým nepotkáte.“

Druhý vchod jsem po pravdě řečeno nechal vybourat teprve před rokem, v rámci zmíněné rekonstrukce; inspirovaly mě k tomu inzeráty jedné nejmenované kliniky, specializující se na léčbu hemoroidů a poruch erekce.

„Ani s vaší sekretářkou?“ zasmál se nuceně Norbert. „Která se sice bude tvářit šíleně diskrétně a ohleduplně, ale při první příležitosti se mi podívá do rozkroku?“

Pohlédl jsem významně na Sandru.

„Sekretářka tu samozřejmě bude, ale postarám se o to, aby se vám do rozkroku ani jednou nepodívala.“

Sandra otevřela ústa tak zeširoka, jako by se jí jakýsi neviditelný doktor právě chystal trhat mandle.

„Slibte mi, že se ještě před mým příchodem otočí čelem ke zdi,“ přistoupil Norbert na můj zlehčující tón. „Nebo jí radši přetáhněte něco přes hlavu.“

„Dobrý nápad. Přetáhneme sekretářce něco přes hlavu.“

„He?!“ vyjekla Sandra.

„V tom případě přijdu,“ souhlasil konečně Norbert. „I když –“

Chvíli přemýšlel.

„Asi bych vám přece jen měl něco vysvětlit.“

Chystá se prý psát román, jehož hlavním hrdinou bude soukromý detektiv, sledující nevěrnou manželku, vysvětlil mi. Rád by se mnou proto pár věcí konzultoval.

2.

„Dneska měl s Ninou sloužit Matroš, ne?“ zeptala se Rút.

Žehlila si ty černé koktejlové šaty s kulatým výstřihem; byla nahá, ale ani můj příchod ji nepřiměl, aby si přes sebe něco přehodila. Věděla, že si to pořád ještě může dovolit. Zachovalá postava, poznamenala kdysi, je jedna z mála výhod bezdětných žen.

„Poprosil mě, jestli bych to za něj nevzal,“ řekl jsem.

Pozoroval jsem ji s klidným melancholickým zalíbením, s nímž se obvykle díváme na hezké věci, po kterých nijak zvlášť netoužíme, nebo si je nemůžeme dovolit.

„Takže jde vlastně o záskok?“ pravila škádlivě, zatímco jsem v zásuvce šatní skříně hledal plavky.

„Ano.“

„A tys to za něj jako vždycky rád vzal.“

„Věděl jsem, že jdeš dneska na tu večeři.“

„Nevymlouvej se na moji večeři. Že ty soutěžíš o titul Šéf roku?“ dobírala si mě.

Samozřejmě jsem znal důvody její dobré nálady: traumatolog Zdeněk ji pozval na večeři. Kdysi dávno by mne to znepokojilo, ale dneska už bylo všechno jinak: když měla radost ona, měl jsem většinou radost i já. Tohle by moji klienti nedokázali pochopit.

„Přesně tak,“ usmál jsem se.

Obešel jsem žehlicí prkno a zezadu jsem ji zlehka objal. Poznal jsem, že je vykoupaná a natřená tělovým mlékem. Nastrčila mi zadek do klína, ale nepřestala přitom žehlit; pára zasyčela. Přistihl jsem se, že se mě to nepatrně dotklo, což mne překvapilo, či spíše pobavilo. Po devíti letech manželství s Rút a po deseti letech práce soukromého detektiva jsem si rád namlouval, že o žárlivosti vím všechno a že mě samotného se tohle už zaplaťpánbůh netýká – ale stejně občas přišla chvíle, kdy ve mně ta či ona naprostá maličkost dokázala vyvolat sice prchavou, ale i tak nepříjemnou vzpomínku na doby, kdy jsem ještě žárlil. Připomínalo to podivné jevy spojené s mým žlučníkem: přestože mi jej loni kompletně odstranili, už několikrát jsem později na stejném místě pocítil slabou ozvěnu někdejších prudkých bolestí.

„Anebo je to jinak,“ zapřemýšlela Rút nahlas. „Vzals to za Matroše, protože tě to pořád baví. Natáčet tajně lidi je přece dobrodružství.“

Ani ona nebyla mou prací dvakrát nadšená, ale nikdy mi to nedala přímo najevo – na rozdíl od různých zarytých moralistů chápala, že všichni jaksi nemůžeme být porodníky nebo učiteli ve slepecké škole. Pokud však šlo o údajnou dobrodružnost mého povolání, mýlila se: sledování lidí je zábavné jen zcela výjimečně; většinou to je nudná rutina. Moje ochota zaskakovat za kolegy souvisela s něčím jiným – s něčím, co jsem dost dobře nemohl přiznat ani Rút: v posledních letech jsem občas nevěděl, jak naložit se vším tím volným časem, zvláště pak když byla Rút pryč (rozumějte mi správně: nežárlil jsem, že je s někým jiným; prostě mi jen chyběla její přítomnost), a mnohahodinová čekání v křeslech hotelových hal nebo v autech před domem potenciálních cizoložníků mě tohoto problému celkem jednoduše zbavovala.

„Jak dlouho u tebe Nina dělá? Pět měsíců?“

„Půl roku.“

„Bylo něco – s Ninou?“ zeptala se nečekaně.

„Ne. To bych ti přece řekl.“

„Ani tě to nenapadlo?“

Nebyly tu žádné důvody, proč lhát.

„Napadlo.“

Rút souhlasně přikývla.

„Myslela jsem si to.“

„A tebe?“ usmál jsem se. „Ty si to s Ninou umíš představit?“

Rút našpulila rty a strčila si do úst ukazováček.

„Já si umím představit skoro všechno,“ pravila. „Však víš.“

Podívala se nepřítomně stranou. Věděl jsem, že oba myslíme na totéž. Ještě se mi nechtělo to téma opustit.

„Pokud jde o mě, nemyslím si, že zrovna Nina by si po svých zkušenostech chtěla něco začít s ženáčem,“ řekl jsem.

„No,“ namítla Rút, „ty zase nejseš tak úplně typickej ženáč…“

„To asi nejsem.“

„A Nina to ví. Mohl bys to aspoň zkusit – jestlis to ještě neudělal.“

„Neudělal.“

„Tak to zkus.“

„Jak?“

Teprve nyní odložila Rút žehličku. Tohle ji skutečně zajímalo. Zdvihla bradu a přimhouřila oči. Věděl jsem, že si v duchu představuje Ninu.

„Buď pozornej – ale netlač na pilu,“ řekla přemítavě. „Zajímej se o ni. Zeptej se jí na děti. Zeptej se, jak to všechno sama zvládá. Tvař se uznale. Objednej jí něco k pití.“

„V práci nepijeme,“ připomněl jsem jí.

Rút mávla rukou.

„V bazénu si drž odstup. Žádný intimity – aspoň pro začátek. Žádný laciný dvojsmysly. Pomož jí potom do županu. Můžeš ji pohladit po zádech. Dívej se jí přitom do očí.“

„Polibek?“

Rút naklonila hlavu stranou.

„Možná,“ řekla váhavě. „Ale každopádně až na rozloučenou. Lehkej jako vánek. Radši jen na tvář – ale dlouhej. Neomluvitelně dlouhej!“

Podíval jsem se na ni.

„Víš, že seš neomluvitelně rafinovaná zmije?“

„Ale zase to loučení moc neprotahuj. Řekni jí, že se moc těšíš na další společnou službu.“

„A mám při odchodu pozdravit?“ ušklíbl jsem se.

Rút ke mně vzhlédla.

„Denisi?“ pravila. „Ty přece víš, že moje rady fungujou – nebo snad ne?“

Měla pravdu: dokonce i s ní jsem se před jedenácti lety seznámil podle jejích instrukcí.

Začalo to smutně: na úrazové oddělení nemocnice, kde tehdy pracovala, jsem přivezl mrtvého osmiletého chlapce, kterého v Holešovicích srazilo auto právě ve chvíli, kdy jsem projížděl kolem (společně s několika dalšími řidiči jsme se dítě marně snažili oživit; všichni to nakonec vzdali a sanitka stále nepřijížděla). Rút se sklonila k bezvládnému tělíčku. Imponoval mi její zdánlivý klid, pod nímž, jak se později ukázalo, byl nehraný smutek.

„Je nějaká naděje?“ zeptal jsem se.

Pouze zavrtěla hlavou, podívala se na mou zakrvácenou košili a zmizela v budově.

Zjistil jsem si, jak se jmenuje, a opatřil si rozpis jejích denních i nočních služeb, ale stejně jsem se nezmohl na víc než na tři strojené, formální návštěvy na dezinfekcí páchnoucí sesterně. Flirtování nad přejetým dítětem mi připadalo nevkusné. Rút samozřejmě chápala, co se ve mně odehrává.

„Budeme už nadosmrti jenom truchlit?“ zeptala se, když mi potřetí vařila kávu.

Zaskočila mě.

„Co navrhujete?“

„Co kdybyste mě pro změnu pozval třeba na taneční parník?“

„Na taneční parník?“ hlesl jsem udiveně.

Přidřepla si ke mně a vzala mě za ruce. Když nepočítám manipulaci s nosítky, bylo to vůbec poprvé, co jsme se dotkli.

„Ten kluk je bohužel mrtvej a mně je to moc líto,“ řekla. „Ale my dva jsme zatím živí, Denisi. Měli bychom se podle toho chovat.“

Rozumná, klidná Rút.

„Je tu ještě něco,“ řekl jsem po chvíli. „Pracuji u policie.“

Pokrčila rameny.

„Já zase nemůžu mít děti. Nobody is perfect.“

3.

Bazén v hotelu Intercontinental není nijak velký, ale naštěstí tu zatím bylo jen několik lidí.

„Četlas něco od Norberta Černého?“ zeptal jsem se Niny.

Nebudu zastírat, že mě Norbertův telefonát potěšil. Pro mnoho lidí jsem byl už léta pouhý čmuchal (nebo přinejmenším cosi na ten způsob) – a nyní se o mou práci zajímal jeden z nejznámějších českých spisovatelů. Nina se chytla okraje bazénu a nevěřícně zatřásla světlými, nakrátko ostříhanými vlasy.

„Podívej se na hodinky: je osm večer a já jsem v práci,“ oznámila mi. „Myslíš si, že zaměstnaný rozvedený matky dvou dětí maj čas číst?“

„Nemyslím,“ řekl jsem.

„Od tý doby, co jsem otěhotněla, čtu akorát časopis Betynka…“

„A co časopis Naše placenta? Nebo Moderní děloha?“

Zasmála se, ale potom zvážněla.

„Někdy toho mám fakt plný brejle,“ postěžovala si.

Byla trochu silnější v bocích, ale jinak měla téměř dokonalou postavu; určitě musela pravidelně cvičit.

„Nino?“ řekl jsem. „Už dlouho ti chci říct, že upřímně obdivuju, jak to všechno zvládáš – a dokonce u toho i dobře vypadáš.“

Zatvářila se podezíravě.

„Vážně,“ řekl jsem a zlehka jsem ji pohladil po mokrých zádech.

Ještě chvíli jsme plavali a potom Nina zamířila ke břehu; následoval jsem ji. Pomohl jsem jí do nafasovaného sněhobílého županu a přistrčil jí jedno ze dvou lehátek pod živou palmou, jejímž listovím efektně prosvítalo několik reflektorů.

„Dík,“ řekla.

Posadil jsem se vedle ní.

„Matroš nelhal,“ poznamenal jsem spokojeně. „Dneska je to fakt ňamka.“

Fakt ňamka označuje v Matrošově slovníku sledování osob v mimořádně příjemných pracovních podmínkách – například v elegantních hotelích a restauracích; na opačné straně Matrošovy stupnice se nachází takzvaný totální vojeb, zahrnující tutéž práci v zimě, dešti, v laciných putykách či ošklivých dělnických ubytovnách. Jakkoli ani toto slangové označení nepoužívám, musím přiznat, že je chápu: sám dobře znám ono tajné sobecké rozradostnění, které se mne nezvladatelně zmocňuje pokaždé, kdykoli se uprostřed šedivé pražské zimy od nějakého vzlykajícího podnikatele dozvím, že cizoložství jeho manželky se podle všech indicií odehraje na Kanárských ostrovech… Sledování inženýra Cardy byla nejen fakt ňamka, ale zároveň též brnkačka (to jest sledování snadné), a to hned ze dvou důvodů: za prvé se Matrošovi podařilo zjistit, že Carda a jeho zrzavá milenka přicházejí do Intercontinentalu vždy přesně v osm (nejdříve zhruba hodinu cvičí ve fitnesscentru a potom přecházejí k přilehlému bazénu), takže jsme s Ninou mohli zaujmout vhodná místa v předstihu a nemuseli jsme zbytečně dlouho čekat – a za druhé mi paní Cardová dala jasně najevo, že v daném případě už dávno nejde o lásku, nýbrž výlučně o majetek, čímž mě předem zbavila případných výčitek (dělám tuhle práci sice už deset let, ale věřte nebo ne, jisté otázky na mne kupodivu nepřestaly dotírat dodnes).

Nina se zrovna začala česat, když přišel číšník; i on si všiml, že jí u kořínků odrůstá barva. Uvědomil jsem si, že ač téměř padesátník, opticky se k pětatřicetileté Nině hodím přece jen o něco víc než mladičký Matroš; kdyby tu byl on, museli by s Ninou předstírat, že se neznají, neboť jako pár by působili nápadně.

„Dáš si něco k pití?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

„Dvě tequily Sunrise,“ řekl jsem.

Nina zdvihla obočí. Chlapec se vědoucně usmál a odkvačil. Co ty tak můžeš vědět? pomyslel jsem si.

„Na Sandřiných narozeninách jste pily tequilu – pamatuju si to správně, ne?“

Přikývla, vrátila hřeben zpět do malého kosmetického kufříku, obsahujícího kromě toaletních potřeb rovněž skrytou kameru (lacinou černobílou pinhoulku), a otevřený jej položila na zem vedle lehátka. Pozorně se rozhlédla a potom hranu kufříku vypodložila časopisem ELLE. Brala tuhle práci snad až příliš vážně, ale na druhou stranu nebylo těžké pochopit proč: pět let chodila s ženatým policejním důstojníkem, který jí po celou dobu sliboval, že se rozvede; později, když od policie odešla, si vzala jakéhosi údajně geniálního počítačového programátora, s nímž počala dvojčata a který ji rok po jejich narození opustil s osmnáctiletou firemní recepční. Pro sledování nevěrných ženatých mužů byla tudíž Nina přímo ideální typ: na rozdíl ode mě měla skvělou motivaci a žádné morální zábrany.

„Taky už bys mohl tuhle rachotinu vyhodit a koupit nějakou lepší,“ poznamenala směrem ke kufříku. „Digitální. Barevnou.“

Mávl jsem rukou.

„Na co? Na cardy tahle bohatě stačí.“

„Černobílý to vypadá lacině.“

„Černobíle je to dramatičtější.“

Pozoroval jsem, jak se Nině na hezkých nohách tvoří první suché ostrůvky.

„Mně na těch promítáních vadí spíš jiná věc,“ poznamenal jsem. „To strašlivé ticho.“

„Ticho bude paní Cardové myslím vadit nejmíň,“ ušklíbla se, ale určitě věděla, o čem mluvím.

„Chtělo by to možná nějaký hudební doprovod. Klidnou, rozjímavou hudbu, která by podváděným klientům pomohla smířit se s realitou.“

Nebylo to poprvé, co jsem o tom takto – napůl žertem, napůl vážně – uvažoval; mrazivé ticho jako doprovod ke kompromitujícím záběrům bylo skutečně stísňující.

„Jasně. Co takhle: Yesterday, all my troubles seemed so far away?“ zazpívala čistě.

Dostavil se číšník s koktejly. Podal jsem jeden Nině – zaváhala, ale nakonec si sklenici vzala.

„V práci normálně nepiju,“ informovala mě.

„Dneska je to docela fajn práce, ne?“ prohodil jsem.

Skleněné automatické dveře vedoucí k baru se otevřely. Carda se svou mladičkou zrzkou byl tu. Zamířili do vířivky.

„Ne. Vždycky to byla, je a bude hnusná práce,“ řekla tiše Nina a zapnula kameru.

4.

Norbert přišel ve čtvrtek přesně ve tři; v duchu jsem předtím bůhvíproč přijal názorové klišé, že umělci chodí vždycky pozdě, a jeho dochvilnost mě proto potěšila.

„Dáte si kávu?“

„Ano prosím.“

Posadili jsme se. Na přebalu jedné z jeho knih jsem se doma dočetl, že je mu čtyřicet, ale ve skutečnosti vypadal mladší; nenuceně se usmíval. Shýbl se a vytáhl z aktovky hned tři své romány.

„Nějaké věnování?“ zeptal se vstřícně.

„Ano,“ požádal jsem ho, „tyhle dva pro Rút a tenhle pro Ninu.“

Splnil mé přání, aniž je jakkoli komentoval.

Kávu nám oproti zavedenému zvyku nepřinesla Sandra, nýbrž Matroš. Zasmál jsem se, což si Norbert mylně vyložil jako mou reakci na Matrošovo vzezření; já sám jsem si na jeho dredy a náušnice už dávno zvykl, ale bylo mi jasné, že většina mých klientů si onen do očí bijící kontrast mezi Matrošovým oblečením a luxusně zařízenou kanceláří neumí dost dobře vysvětlit.

„Sandra se ptá, šéfe, jestli ji dneska budete ještě potřebovat?“ promluvil Matroš.

Norbert jej sledoval s živým zájmem.

„Ne, bude tu Nina,“ řekl jsem. „A ty už běž taky domů.“

Matroš zdvihl palec.

„Tak dík a adios!“

Norbert počkal, až se za Matrošem zavřou dvojité čalouněné dveře.

„Předpokládám, že to je rafinovanej převlek, kterej mu usnadňuje sledování v prostředí alternativních kultur?“

„Nikoliv, on se tak obléká dobrovolně.“

Norbert si pomalu míchal kávu.

„Zřejmě jste tolerantní šéf,“ poznamenal.

„Prý někdy až moc. Smím se vás zeptat, proč jste si ke konzultacím pro svůj chystaný román vybral zrovna naši kancelář?“

Norbert zapátral v mém obličeji po stopách ironie, ale nic takového v něm nemohl objevit.

„Protože patříte v oboru mezi nejlepší,“ řekl.

Šel na to dobře, ale nehodlal jsem se dát tak snadno.

„Na detektivní služby bylo v České republice vydáno víc než tisíc licencí,“ informoval jsem ho. „Z čeho usuzujete, že zrovna my jsme nejlepší?“

Usadil se pohodlně do koženého křesla.

„Z několika osobních doporučení, například.“

Bez zaváhání jmenoval známého herce, jehož manželku jsme kdysi sledovali. Přikývl jsem.

„Ale především z despektu, s jakým o vás mluvili v jiných kancelářích,“ usmál se.

Věděl, že zabodoval; spokojeně usrkl ze šálku a postavil jej zpátky na stolek.

„Volal jsem ještě asi do pěti dalších. Poptával jsem se, kdo v Praze abych tak řek nejlíp dělá nevěru.“

Trochu nuceně se usmál.

„Moc se neshodovali, ale jako nejlepší mi z toho nakonec vyšel nějakej doktor Zumr.“

„Proč jste tedy neoslovil kolegu Zumra?“

„Protože k vám to mám blíž… I když prej nejste ani zdaleka tak dobrej, jak se říká, a taky máte nadsazený ceny a těžíte z toho lacinýho sloganu s vaším jménem: Kancelář dr. Pravdy. Řekneme vám o vašem partnerovi pravdu.“

„A poradíme vám, jak s onou pravdou naložit,“ doplnil jsem.

Norbert přikývl.

„Čili máte údajně lepší reklamu než samotný služby. Mimochodem: váš inzerát ve Zlatých stránkách je vážně největší.“

„To vám snadno vysvětlím: přišel jsem totiž na to, že velkého inzerátu si lidé všimnou víc než malého. Díky tomuto šťastnému objevu mám před konkurencí jistý náskok.“

„Jo, o tom něco vím,“ pousmál se.

Na chvíli jsme se odmlčeli.

„Takže jste si mě vybral na základě několika víceméně záporných referencí,“ konstatoval jsem.

„Přesně tak. Pochopil jsem, že musíte bejt vážně dobrej – když vás ani v jedný z pěti detektivních agentur nedokázali nezmínit.“

„Originální metoda výběru,“ řekl jsem, ale v duchu mi to udělalo radost.

Norbert se rozhlížel po kanceláři.

„Vy sám,“ pokračoval, „proč myslíte, že jste dobrej?“

„Sebehodnocení bývá nevkusné. Tomu bych se rád vyhnul.“

„Přinutil jsem vás k němu já. Proč jste nejlepší?“

Zaváhal jsem.

„Není těžké být dobrý – aspoň v Čechách. Tady totiž stále panuje názor, že k tomu, aby se člověk stal dobrým soukromým detektivem, úplně stačí, když dokáže tajně nafilmovat nevěrnou manželku.“

Uhnul očima.

„Jenže tohle zvládne každý druhý. Původní profesí jsem psycholog; když jsem ve dvaadevadesátém odešel od kriminálky, soukromých detektivů už tu byly mraky. Pochopil jsem, že jestliže to chci dělat dobře, musím přidat něco navíc.“

Norbert nehnul brvou, ale poznal jsem, že slovo kriminálka na něj udělalo jistý dojem.

„Psychologů tu samozřejmě bylo taky požehnaně. Udělal jsem tudíž jenom to, co se logicky nabízelo: zkusil jsem ty dvě profese spojit. V tomhle jsme možná skutečně lepší než druzí. Psycholog v manželské poradně vám nabídne řešení, ale staví přitom na domněnkách – na svých a vašich domněnkách. Detektiv vám sice poskytne průkazná fakta, ale zase vám neporadí. Řečeno s trochou nadsázky, já nabízím kompletní servis.“

„All inclusive,“ pravil Norbert. „Dobrej nápad.“

„Nebo jiná věc: běžný soukromý detektiv – uvědomte si, že k udělení licence stačí maturita a pět let praxe u republikové, či dokonce městské policie – mívá bohužel sklon nevěru vulgarizovat, či přinejmenším bagatelizovat. Psycholog by na rozdíl od něj měl mít takt. Měl by umět klienta přesvědčit, že být podváděn partnerem není ostuda – tím spíš, že partnerská věrnost je dneska spíše výjimka.“

Norbert na pár vteřin sklopil hlavu.

„Měl by vědět, že z žárlivosti se může stát strašlivý démon,“ řekl jsem. „Kyselina schopná rozleptat veškerou racionalitu.“

Norbert ke mně prudce vzhlédl.

„Osobní zkušenost?“ zeptal se nečekaně útočně.

„Mimo jiné,“ přikývl jsem.

Měřil si mě očima.

„Mohl byste to, pane doktore, trochu rozvést?“ vyzval mě a do hlasu se mu znovu vrátilo ono mírné pohrdání. „Mohl byste mi vyprávět o své práci?“

Mluvil jsem asi třicet minut – přiznávám, že jsem si ráno u snídaně trochu promyslel, co Norbertovi řeknu (bezpochyby v tom měla prsty moje ješitnost). Snažil jsem se nicméně být věcný a v rámci možností objektivní. Norbertův zájem za celou půlhodinu nijak neochabl, naopak mi připadalo, že spíše sílí. Do linkovaného bloku formátu A4 si dělal hustě psané poznámky a můj monolog čím dál častěji přerušoval různými doplňujícími otázkami.

„Máte zbraň?“

„Ne, proboha.“

„Hledáte i neplatiče a tyhle věci?“

„Ne. Specializujeme se takřka výlučně na partnerské vztahy.“

„A ten zbytek?“

„Tu a tam sledujeme rodičům jejich děti.“

„Jestli nefetujou?“

„Většinou. Nebo jestli nešlapou.“

Pokýval hlavou.

„Už jsme ale hledali i zatoulaného psa,“ dodal jsem, abych to trochu odlehčil. „Zlatého retrívra.“

„Psy máte v náplni práce?“

„Ne.“

„A našli jste ho?“

„Ano. Našla ho Sandra. Sekretářka.“

„Proč děláte pouze nevěry – a ne neplatiče?“

„Protože to není – na rozdíl od hledání neplatičů – nebezpečné. A navíc je to relativně snadné.“

„V čem?“

„Lidé, kteří podvádějí partnera, si většinou nedávají velký pozor. Jakmile se ocitnou mimo město, kde bydlí – někdy dokonce stačí, aby vyjeli mimo svou čtvrť – začnou se chovat, jako kdyby byli neviditelní. Jsou schopní se ve tři odpoledne líbat na ulici.“

„Takže to stačí akorát vyfotit.“

„Většinou spíš natočit.“

„Natočit. Tu kazetu pak klientovi dáte domů?“

„Pokud si to přeje, pak ano.“

„Kdo nechává častěji sledovat partnera – muži, nebo ženy?“

„Ženy. A v devadesáti procentech případů je jejich tušení, že jsou podváděny, bohužel správné. Ženská intuice, chcete-li. Podezření mužů se naopak často nepotvrdí.“

„Čím si to vysvětlujete?“

„Muži jsou podle mých zkušeností obecně žárlivější. Sami podvádějí, a tudíž dobře vědí, jak je to snadné. Podle sebe soudím tebe, že. Pouhé pomyšlení, že jejich dívka či manželka to má stejně jednoduché, je pro ně nesnesitelné.“

„Pro vás ne?“

„Já jsem zvláštní případ,“ řekl jsem tajuplně, ale Norbert se s mou vyhýbavou odpovědí kupodivu spokojil.

Pochopil jsem, že se zeptal zcela automaticky – ve skutečnosti jsem ho nezajímal. Egoismus trpících, pomyslel jsem si.

„Muži jsou také paranoidnější,“ pokračoval jsem. „Nejednou si představují i to, co není. Někdy to může souviset s jejich sebevědomím. Nevěří, že tak krásná žena jako jejich partnerka by zrovna jim mohla být věrná.“

Norbert si krátce odkašlal.

„Neříkal jste před chvílí, že absolutní věrnost je výjimka?“

Přikývl jsem.

„A víte, že podle statistik stihne průměrná česká žena do svejch devětadvaceti let vystřídat víc než šest sexuálních partnerů?“ zeptal se.

„A teď si představte, kolik jich vystřídají ty nadprůměrné…“ pravil jsem, ale Norbert se nezasmál.

„Těch šest je navíc jenom počet, kterej v těch anketách ty ženský přiznávaj,“ konstatoval. „Ve skutečnosti jich bude ještě o něco víc.“

„To je možné.“

„To je jistý. Každopádně buďto chodíme s naprostejma statistickejma výjimkama, nebo nám naše holky lžou – protože nějak těch šest či kolik chlapů do svejch devětadvaceti nasbírat musej. Jiná možnost tu logicky není.“

„Je,“ namítl jsem. „Když chodíte s tou průměrnou a jste ten šestý.“

„Ale ne když jste údajně třetí nebo druhej.“

Pokrčil jsem rameny.

„Lze potom s tímhle vědomím klidně žít?“ zeptal se mě.

Neřekl jsem na to nic. Norbert pohlédl na hodinky.

„Budu muset jít,“ prohlásil nerozhodně. „Říkal jste ostatně, že ve čtyři čekáte klientku…“

„Ano.“

„Tak už vás nebudu zdržovat. I když bych měl pochopitelně ještě fůru otázek.“

„Rád vám je zodpovím jindy,“ ujistil jsem ho.

Váhal. Najednou vypadal nešťastně.

„Opravdu by vám nevadilo, kdybych přišel ještě jednou?“ zeptal se konečně.

5.

Paní Cardová přišla prakticky vzápětí po Norbertově odchodu; byla to menší plnoštíhlá padesátnice s hezkýma bystrýma očima. Nina jí odebrala světlé paleto a pověsila je na nový věšák, kombinaci třešňového dřeva a matného hliníku.

„Dáte si kávu, nebo čaj?“ zeptala se a pohladila ji po ramenou.

„Nebo skleničku vína?“ ukázal jsem na prosklená dvířka lednice, za nimiž leželo několik řad lahví.

„Decku bílýho bych si možná dala.“

„Posaďte se prosím.“

Otevřel jsem lednici.

„Rulandské šedé, pozdní sběr. Může být?“

„Kvůli mně neotvírejte nic drahýho. Já se v tom nevyznám.“

S jistou zvědavostí si však prohlížela koženou sedací soupravu, což mě potěšilo.

„Italská?“ zeptala se.

„Ano.“

„To není rozkládací, že ne? Podle těch vysokejch nohou?“

„Ne, není.“

„Mně se ty rozkládací taky nelíběj. Působěj trochu těžkopádně.“

Byl jsem téhož názoru. Otevřel jsem víno a Nina založila kazetu do videa.

„Budu vedle, kdybyste cokoli potřebovali.“

„Díky, Nino.“

Setkali jsme se očima.

„Vy se nepodíváte s náma?“ podivila se paní Cardová. „Přijdete o velký milostný drama…“

Nina se smutně usmála.

„Já to znám, paní Cardová.“

„Jak to?“

„Já jsem to natáčela.“

„No tak to jo. To chápu. Oskarovej biják to asi neni, aby to člověk musel vidět dvakrát, co?“

Nina přikývla a zavřela za sebou dveře. Stiskl jsem tlačítko na stole a elektrické závěsy na oknech se s tichým bzučením zatáhly.

„Pěkný závěsy,“ konstatovala paní Cardová. „Na kolik to tak přijde?“

Informoval jsem ji o ceně.

„To vám ty nevěry musej docela vynášet, co?“

„Docela ano,“ připustil jsem opatrně.

Zdravý cynismus paní Cardové mi sice poskytoval jistou naději, že se dnešní promítání obejde bez obvyklé hysterie – ale věděl jsem, že to stejně dobře může být jen obranná maska.

„Paní Cardová, měl bych vám říct, že to, co uvidíte, vás může rozrušit. Pokud se na to necítíte, můžeme to promítání odložit. Nemusíte to dokonce vidět vůbec – svůj účel ta kazeta samozřejmě splní i tak.“

„Chci to vidět,“ řekla paní Cardová rozhodně. „Nebojte se, já vám tu neomdlím.“

Byla to podle všeho statečná žena.

„Tak už to pusťte. Ať to máme všichni z krku.“

Spustil jsem záznam. Žádné reklamy ani titulky, naprosté ticho a rovnýma nohama přímo doprostřed děje – tahle kombinace klienty většinou zaskočí. Paní Cardová nebyla výjimkou: zírala na obrazovku s pootevřenými ústy. Carda už lezl za zrzkou do vířivky. Břicho mu viselo a plavky se zařezávaly do tučných boků.

„To je blbec!“ zasmála se paní Cardová spontánně.

Voda ve vířivce neslyšně bublala. Carda se uvelebil a přitáhl si zrzku k sobě. Rozhlédl se a začal ji líbat. Paní Cardová neříkala nic. Slyšel jsem její dech. Prohlédl jsem si všechny záznamy v diáři i všechna tlačítka na stolním telefonu, ale když jsem vzhlédl, Carda se zrzkou se dosud líbali. Vážně by to chtělo hudbu, uvědomil jsem si opět. Třeba Common, baby, light my fire! napadlo mě. Musel jsem se zevnitř kousnout do tváří, abych se nezasmál. Paní Cardová poprvé vzlykla. Vzal jsem ji za ruku a ona se mi sesunula na rameno.

„Vypnu to, co říkáte?“ navrhl jsem jí.

S pláčem přikývla.

„Promiňte.“

„Neomlouvejte se. Tohle je úplně přirozená reakce.“

Nahmatala v kabelce papírové kapesníčky a vysmrkala se.

„Ten hajzl!“

Neznělo to nijak nenávistně, spíš nevěřícně.

Náhle se zarazila, jako by si na něco vzpomněla.

„Kdybyste věděl,“ zavrtěla hlavou, „kdybyste věděl, jaký mi ten blbec kdysi psával dopisy…“

„Hezké?“ řekl jsem účastně.

„Krásné!“ zdůraznila paní Cardová a znovu se rozplakala.

„Něco pro tebe mám,“ oznámil jsem Nině, jakmile jsem paní Cardovou definitivně vyprovodil.

Seděla za svým stolem, zády ke mně; počítač běžel, ale obrazovka byla z nějakého důvodu vypnutá – vsadil bych se, že kdybych nyní stiskl příslušné tlačítko, na monitoru by se objevily barevné stránky internetové seznamky. Nina nápadně rychle vstala a vykročila směrem ke mně, čímž pouze potvrdila mé podezření. Její bílá košile měla rozepnuté první tři knoflíčky; ještě minulý týden to byly jen dva. Předal jsem jí Norbertem podepsaný román.

„Kdyby sis přece jen našla chvilku.“

„To je vážně pro mě?“ zeptala se potěšeně.

Nalistoval jsem příslušnou stranu a ukázal jí Norbertovo věnování. Byli jsme v kanceláři sami a její blízkost mě vzrušovala, ale bál jsem se unáhlit.

„Co dvojčata?“ zeptal jsem se. „Zlobí?“

Už dvakrát jsme oba chlapce s Rút hlídali, a tudíž jsem doufal, že moje otázka snad nezapůsobí příliš křečovitě; Nina navíc věděla, že Rút nemůže mít děti – i to mohlo můj zájem částečně vysvětlovat.

„To si piš.“

Pohlédl jsem významně na zhasnutý monitor.

„Kdybys někdy potřebovala hlídání…“ nadhodil jsem.

Nina zčervenala. Pokožku kolem drobných klíčních kostí měla zvláštně vypnutou – působilo to křehce a zranitelně.

„Ty seš ale prevít,“ řekla. „Jaks to poznal?“

Triumfálně jsem se usmíval.

„Musím běžet. Pozavíráš to tu, prosím tě?“

Oblékl jsem si baloňák (mám rád podzim už proto, že mužům na prahu padesátky umožňuje vypadat elegantněji než v létě), sklonil jsem se k Nině a políbil ji na tvář.

Byl to neomluvitelně dlouhý polibek.

Tázavě mě pozorovala.

6.

Norbert mě požádal, zda bychom se mohli sejít co nejdříve, nejlépe hned zítra, neboť by prý potřeboval ještě o víkendu začít s psaním. Vyhověl jsem mu a přistoupil rovněž na jeho přání, aby se naše schůzka uskutečnila v restauraci Ponte v Anglické ulici – trval totiž na tom, že tentokrát mě skutečně pozve na večeři.

Ponte byl příjemný, vkusně zařízený sklepní prostor s pálenými cihlami na stěnách; ačkoliv byl teprve začátek října, v krbu už plápolala dvě mohutná polena – působilo to útulně. Kromě toho tu měli znamenitá vína. Na Norbertovo doporučení jsem si objednal kuřecí řízečky ve švestkové omáčce; on si dal steak z lososa, ale nakonec víc než polovinu porce nechal.

„Co je na práci soukromýho detektiva nejtěžší?“ zeptal se mě na úvod; tu otázku si zřejmě předem připravil.

Pod obroučkami moderních oválných brýlí měl tmavé kruhy. Zamyslel jsem se – sám jsem o tom takhle nikdy nepřemýšlel.

„Těch věcí bude víc.“

„Například?“

„Například být nucen ukončit pátrání, protože klientovi došly peníze. V případě rodičů, co mají podezření, že jejich syn začal fetovat, je to dost bolestná záležitost. Pro obě strany – jestli mi to věříte.“

„Věřím vám to,“ řekl Norbert. „A dál? Co ještě je těžký?“

„Nepřestat klienty chápat a nezlehčovat jejich…“ zaváhal jsem, „stav. To je opravdu těžké. Protože samozřejmě vůči všem těm dramatům léty otupíte, tomu se člověk neubrání.“

„Takzvané vyhoření,“ poučil mě Norbert. „Jak dlouho to děláte?“

Opět jsem se přistihl, že mi jde chvílemi trochu na nervy.

„Deset let.“

„To už jste toho asi viděl hodně,“ poznamenal Norbert polohlasem, jakoby pro sebe. „To si snad ani radši nepředstavuju. Co jste zažil nejodpornějšího?“

„Řekněme, že jsem toho zažil celkem dost.“

„Co například?“

Vzdychl jsem.

„Například jsem poznal velmi úspěšného muže, který musel plačky a doslova na kolenou prosit svou ženu, aby ho pustila do ložnice. Znám člověka, který podváděl svou manželku – mimochodem krásnou – po celé její těhotenství, a dokonce i v den, kdy rodila. Setkal jsem se také se ženou, která svého muže s výsměchem podváděla v jeho přítomnosti.“

„Moment – to to s někým dělala před ním?“

„Ano.“

„Temné oči, které se dívají na lidstvo – jak napsal Stefan Zweig o Freudovi.“

Vzhledem k didaktickému tónu, jakým jména vyslovil, zřejmě předpokládal, že jsem tu knihu nečetl. Nechal jsem ho při tom. Jednou z mnoha výhod vyššího věku je schopnost nesoutěžit.

„Co ještě je těžké?“ zeptal se.

„Brodit se tím věčným lhaním, například. Všichni všem lžou – někdy to je poněkud unavující.“

„Všichni?“

„Skoro všichni. Lžou nám často i ti, co si nás objednávají.“

Vydržel můj pohled.

„A dál? Co ještě je těžké?“

„Samozřejmě říct klientovi, který v duchu tajně doufal, že nic nezjistíme, že doufal marně. Ukázat mu jeho ženu v objetí s někým jiným.“

„A co je nejtěžší technicky?“ dodal rychle Norbert.

„Technicky? Doložit, že se nic nestalo. Dokázat, že nic nebylo. To je nejtěžší.“

„Proč?“

„Zkuste nafilmovat věrnost…“

Norbert odložil příbor, předklonil se, skryl si tvář do dlaní a položil hlavu na stůl. Obě servírky na baru a několik hostů u nejbližších stolů k němu vzhlédli.

„Norberte?“ zvolal jsem tázavě.

„To bude v pořádku,“ zamumlal. „Promiňte.“

Stále se ale opíral čelem o stůl.

„Opravdu se chystáte psát ten román, Norberte?“ zeptal jsem se tiše.

Dlouho neodpovídal – a potom zavrtěl hlavou.

„Já jsem vám taky lhal,“ přiznal.

Z Ponte jsem se vrátil až těsně před půlnocí, ale Rút ještě nespala: v obývacím pokoji se svítilo. Připomněl jsem si, že nadcházející víkend má volno. Nahlédl jsem prosklenými dveřmi dovnitř: Rút jako vždy seděla v proutěném křesle, bosé nohy natažené na čalouněné přednožce, a na svém oblíbeném přírodovědném kanálu sledovala jakýsi pořad o kosatkách. Na sobě měla domácí šedomodrou bavlněnou košili, v níž se mi vždycky líbila. Konečně si všimla, že ji pozoruji, a usmála se. Zul jsem se, vešel jsem do pokoje a políbil ji.

„Tak co pan spisovatel?“ zeptala se, ale neodvrátila oči od obrazovky.

Byla to spíše společenská otázka – kosatky a delfíni byli pro ni momentálně zajímavější než žárliví čeští spisovatelé.

„Nic, už se přiznal. Žádnou knihu pochopitelně nepíše, bude to normální sledovačka.“

Svým způsobem to bylo zvláštní: ještě v taxíku jsem se domníval, že mám pro Rút div ne senzační odhalení, ale nyní, v téhle poklidné domácké atmosféře, se mi o Norbertovi náhle nechtělo mluvit. Jako kdyby jeho žárlivost byla virus, kterým bych nás oba mohl nakazit – už jen tím, že bych Rút o Norbertovi vyprávěl obšírněji. Rút se shovívavým úsměvem přikývla. Věděl jsem, že se spokojí i s takto strohou verzí. Bylo jí čtyřicet a žárlivost ji už dávno nezajímala – bylo to pro ni stejně opotřebované, stejně banální téma jako historky z tanečních nebo z autoškoly. Tyhle věci už jsme měli dávno za sebou. Sedl jsem si k ní na opěradlo křesla.

„A co Nina?“ vyzvídala.

Tentokrát se na mě podívala.

„Nikam nespěchám – podle tvého plánu. Nejdřív po pravdě řečeno nic moc, ale teď to začíná vypadat docela slibně.“

„No vida.“

Vyndal jsem jí z košile ňadro a začal je hladit. Kosatky neúnavně brázdily zvlněnou mořskou hladinu.

„Ještě dva tři neomluvitelně dlouhé polibky na tvář a mám ji na lopatě,“ pravil jsem záměrně cynicky.

„Držím palce.“

Nebyla v tom žádná ironie; věděl jsem, že to Rút myslí upřímně.

„A co Zdeněk? Jaké to bylo?“

Snadnost, s níž jsem dnes dokázal vyslovovat takovéhle otázky, mě ani po všech těch letech nepřestávala okouzlovat.

„Chceš to vyprávět? Doktor a zdravotní sestra? Takový klišé?“

„Ano.“

Obvykle jsem rád znal podrobnosti – byl to jednoduchý a občas i docela vzrušující způsob, jak dostat Rút zase nazpět, jaksi nedotčenou, jestli mi rozumíte. Pokud mne totiž na jejích záletech vůbec něco popuzovalo, pak snad jen ona tupá domýšlivost některých jejích milenců. Normálně jsem mu tu jeho prsatou paničku přefiknul… Tím, že mi Rút pokaždé pravdivě převyprávěla veškeré detaily, se jejich domnělý triumf okamžitě změnil v nevědomou prohru. Žádná tajemství už neměli, byl jsem to naopak já, kdo věděl všechno: jaké nosí spodní prádlo, jak se v posteli chovají i jak si představují milostnou předehru.

„Nebylo to špatný. Ale jako vždycky, když je to poprvý: kouzlo novýho versus nesehranost.“

„Velký penis?“

Před dvaceti lety bych při stejné otázce dostal infarkt; nyní jsem se klidně díval na kosatky.

„Jo. Tím pádem měl ovšem dojem, že se nemusí moc snažit.“

Rút nikdy nepřidávala ani neubírala. Pravda nám dvěma už nemohla ublížit.

„Neudělala ses?“

Nikdy si nenechte namluvit, že věcnost je vulgární.

„Ne. Ale líbilo se mi to.“

„To jsem rád.“

Opravdu jsem byl rád. Položil jsem jí ruku do klína.

„Chceš to napravit?“

Podívala se na mě trochu překvapeně.

„Jo.“

Vsunul jsem dlaň do kalhotek a začal ji hladit.

„Víš, proč tě mám mimo jiný ráda?“ řekla Rút. „Protože seš laskavej. Všichni pořád mluvěj o velký lásce – a přitom by nám všem stačila úplně obyčejná laskavost.“

7.

Jestliže Norbert zpočátku neříkal pravdu, v pondělí dopoledne se do mé kanceláře dostavil vyzbrojen přímo demonstrativní otevřeností. Už zde prý není jakožto známý spisovatel, je tu coby pouhý tuctový žárlivec, vykřikoval. Chtěl-li si zachovat tvář, nic jiného mu ostatně nezbývalo; správně předpokládal, že Nina, Sandra i Matroš ode mne všechno vědí (na vlastní zaměstnance se závazek diskrétnosti přirozeně vztahovat nemůže).

„Zde pokorně stojím,“ oznamoval vyděšené Sandře, ale očima přitom statečně kontaktoval i Ninu, „další z nekonečné řady vašich žárlivých, paranoidních zákazníků. Všem jsem vám lhal, je mi to nesmírně trapné. Omlouvám se.“

V rozporu se svými slovy Norbert nestál – zatímco mluvil, přecházel zběsile po kanceláři, takže jsme se za ním museli otáčet; bylo zřejmé, že toto veřejné doznání ho stojí nemalé vnitřní úsilí. V každém případě ale udělal dobře: přiznání má vždycky osvobozující účinek, a za druhé, všichni se k němu začali chovat přece jen trochu jinak než ke klientům, kteří se často tváří tak nenuceně, jako kdyby si přišli objednat dlaždičky do koupelny, a nikoli sledování manželky. Nina mu odebrala koženou bundu a poděkovala za věnování do knížky (Norbert si zjevně nevzpomínal, že by jí kdy nějakou podepsal).

„Nemusíte se vůbec omlouvat, Norberte,“ ujistila ho mile. „Žárlivost je přirozená součást lásky. Je to daň za to, že můžeme milovat.“

Tohle bylo naše oblíbené škádlení: ráda parodicky opakovala různé psychologické poučky, které slýchávala z mé kanceláře a které už za oněch několik měsíců, co pro mě pracovala, znala nazpaměť. Musel jsem se podívat stranou, aby mne neprozradil úsměv, ale cosi v jejích očích – snad životní zkušenost – Norberta přimělo, aby s vřelým souhlasem přikývl i na tuto zdánlivě banální frázi. Ozvalo se spláchnutí a z toalety na chodbu vyšel Matroš. Odhadoval jsem, že kapsy na jeho širokých zelených kalhotách by možná pojaly i čtyřdílnou encyklopedii.

„Tak jen gou svou cestou!“ zvolala Nina.

Všichni včetně Norberta jsme se zasmáli. Věnoval jsem Nině nevysvětlitelně dlouhý pohled. Matroš se kysele ušklíbl.

„Vo co ti jako gou?“

„Vo nic,“ ujistila ho Nina. „Klídek. Tvoje kalhoty jsou úplně v poho.“

„Radši půjdeme ke mně,“ řekl jsem Norbertovi a vybídl ho, aby mne následoval.

Jakmile jsem zavřel dvojité dveře, Norbert se doslova zhroutil na koženou pohovku. Jeho předstíraná rozhodnost byla ta tam.

„Panebože, co to dělám?“ zasténal. „Nikdy bych nevěřil, že se k něčemu takovýmu snížím. Najmout si soukromý vočko!“

Ve svém momentálním stavu si vůbec neuvědomoval urážlivost svých slov. Pokrčil jsem rameny. Podíval se na mě.

„Ale nikdy jsem taky neměl pocit, že zešílím, když se nedozvím pravdu!“

Chápal jsem ho. Tohle jsem dobře znal: bylo to sice už hodně let, ale pořád jsem si ten pocit pamatoval. Venku zuřivě vyzváněla tramvaj. Vyhlédl jsem z okna: na kolejích stála Mazda Tribute a blokovala tramvaji cestu. Posadil jsem se naproti Norbertovi a trpělivě jsem vyčkával, ale on stále jen nevěřícně kroutil hlavou. Musel jsem začít sám.

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „máte podezření, Norberte, že vám vaše partnerka někdy lže?“

V mém hlase bylo asi dvacet procent povinné účasti, zbytek tvořila pragmatická věcnost – koneckonců nejsme pohřební služba.

„Podezření? Myslíte tu dělovou kouli, která se mi poslední dobou usadí v žaludku, kdykoli moje partnerka,“ ušklíbl se, „odejde z bytu? Tak to jo, to teda mám!“

Vstal a udělal několik zmatených kroků.

„Že jsem se spálil / o horký reliéf ve zdi / když jsem si hořlavé hvězdy / do hrdla nalil,“ odrecitoval mi. „Antonín Brousek, báseň Nevěra.“

Bylo to poněkud teatrální, ale ta báseň se mi líbila.

„Čili bydlíte společně?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„Jak dlouho?“

„Dva roky. Víte, doktore, co říká budapešťský psycholog Steignitz? Že ženy sice lžou asi o dvacet procent míň než muži, ale zato jsou doslova přebornicemi v důvěryhodnosti. Jejich lži jsou mnohem přesvědčivější a na rozdíl od mužů zalžou bez zaváhání, pokud to pomůže partnerovi či dítěti.“

„To má, obávám se, maďarský kolega pravdu.“

„Dvě třetiny takzvanejch velkejch lží se přitom týkaj milostnejch poměrů!“

Rozhodil rukama.

„Vidím, že jste se připravoval,“ poznamenal jsem s jemnou ironií.

Začal si prohlížet vybavení mé kanceláře, jako kdyby si teprve nyní všiml drahého nábytku, kterým byl obklopen.

„Asi bych se měl zeptat: kolik si za sledování jedný osoby obvykle počítáte?“

„To vám v téhle chvíli nedokážu říct. Záleží na mnoha okolnostech. Nejprve bych se potřeboval o vaší partnerce něco bližšího dozvědět.“

„Na jakých okolnostech – například?“

Jako obvykle při podobných úvodních pohovorech jsem se i tentokrát musel obrnit nemalou trpělivostí.

„Například jestli vaše partnerka jezdí autem, nebo chodí pěšky… Pokud jezdí autem, budeme muset postavit dva až tři vozy. Tohle výslednou cenu logicky ovlivní. A tak dále.“

„Přes den chodí skoro vždycky pěšky. Do školy to má blízko. Jeden detektiv na to klidně stačí.“

„Obávám se, že nestačí.“

Přešel jsem k oknu. Musel jsem chtě nechtě přistoupit k názornému příkladu, který na klienty většinou zabíral.

„Můžu vám něco ukázat?“ zeptal jsem se. „Předpokládejme, že sledovaná osoba bydlí v tom protějším secesním domě.“

Ukázal jsem rukou přes park. Norbert si přitiskl prsty ke spánkům, ale potom přece jen vstal a podíval se příslušným směrem.

„V tom zeleným?“

„Ano. A teď zkuste upřeně sledovat vstupní dveře – jak dlouho myslíte, že to dokážete?“

„Tři až čtyři hodiny.“

V jeho hlase byla lhostejnost.

„Dvacet až třicet minut. Po této době vaše pozornost nevyhnutelně opadne, takže vejít do domu nebo vyjít ven může naprosto kdokoliv – a vy si toho vůbec nevšimnete.“

Upínal pohled na dveře.

„To je možný,“ připustil.

„Detektivové jsou proto v takových případech vždycky dva a po dvaceti minutách se ve sledování vchodu střídají.“

„Jeden hlídá dveře, druhej jí koblihy,“ řekl Norbert. „Znám to z americkejch filmů.“

„Časově omezená schopnost koncentrace je nicméně problém nadnárodní.“

„Vaše ceny jsou tudíž taky světový?“ rýpl si.

„V noci,“ navázal jsem, „vaše partnerka autem jezdí?“

To ode mě nebylo hezké, ale nemám rád, když mi klient naznačuje, že se ho pokouším odírat. Norbert odvrátil pohled.

„Dvakrát týdně jezdí cvičit. Večer je to autem bezpečnější.“

Role se komicky obrátily. Nyní jsem to byl já, kdo jeho partnerku podezíral, zatímco on ji hájil.

„Bezpochyby,“ řekl jsem.

„Jezdí až někam na Jiřák,“ vysvětloval – mně i sobě.

Už jsem ho nechtěl dál trápit.

„Kolik jí vlastně je?“

Nadechl se.

„Dvacet.“

Matroš má práci, napadlo mě automaticky. Ročník 1982. Když se narodila, bylo Norbertovi dvacet. Mně třicet. Vyměnili jsme si opatrné pohledy.

„V tom případě to nemůže být jen strašné,“ řekl jsem. „Musí to zároveň být i krásné.“

„To máte pravdu,“ uznal.

„Nic není zadarmo. Nedal byste si před obědem skleničku vína?“ navrhl jsem.

Tuhle techniku v žádné učebnici psychologie nenajdete, ale občas to funguje.

„Dal.“

Otevřel jsem sedmičku Modrého portugalu. Připili jsme si. Víno příjemně vonělo na patře.

„Studuje?“ zeptal jsem se.

Založil si ruce za hlavu.

„Čínštinu,“ odfrkl si. „Věřil byste tomu?“

„Doma mluvíte česky?“

Konečně se zasmál.

„Jo. Ale samozřejmě jíme hůlkama, chodíme v hedvábnejch županech a pijeme jasmínovej čaj. Oba totiž chápem, že nás ta úplně vodlišná kultura může šíleně moc vobohatit.“

Usmíval jsem se.

„Znáte to. Zamilujete se do holky, nastěhujete si ji dokonce domů – a najednou zjistíte, že je to sinoložka. Jednoho dne se probudíte a máte byt plnej ručně malovanejch čínskejch vějířů.“

„To jste ještě nedopadl tak špatně,“ prohodil jsem. „Představte si, že by studovala třeba patologii.“

Pouze přikývl, už myslel na něco jiného.

„Vlastně je mi úplně jedno, kolik to bude stát. Jsem pochopitelně vůl, že vám to říkám. Nikdy by ze mě nebyl dobrej obchodník.“

„Slibuju vám, Norberte, že vaší obchodnické naivity nezneužiju.“

„V poslední době si často vyjede jen tak,“ řekl náhle Norbert. „Hlavně když se hádáme. Tvrdí, že ji řízení v noci uklidňuje.“

Nebylo možné si nevšimnout, že se stále zdráhá vyslovit její jméno. Chápal jsem to: ještě nenašel odvahu ji do toho definitivně zatáhnout.

„Kolik tak průměrně najede?“

Zrudl, jako kdybych ho přistihl při nějaké nechutnosti. Znamenalo to jediné: tajně jí ujeté kilometry kontroluje.

„Sedmdesát dva až sedmdesát pět kilometrů,“ hlesl.

Zdvihl jsem tázavě obočí.

„Pokaždý!“ vybuchl. „Pokaždý sedmdesát dva až sedmdesát pět. Není to zvláštní, doktore? Nikdy dvanáct kilometrů, nikdy osmdesát. Chápete?!“

Oběma jsem nám dolil.

„To víno je dobrý,“ konstatoval a prohlédl si etiketu.

Rád jsem souhlasil. Možná ztrácel hlavu, ale o čich a chuť zatím nepřišel. To byla dobrá zpráva.

„Jste ženatý?“ zeptal se téměř bez přechodu.

„Podruhé. Devět let.“

„Vaší druhé ženě je kolik?“

„Čtyřicet. Mně bude padesát.“

„Deset let rozdíl. A co vy – vy nežárlíte?“

„Už ne.“

Ani tentokrát nezareagoval.

„To vám závidím,“ řekl pouze.

Při zmínce o Rút jsem si uvědomil, že se těším domů. Podíval jsem se znovu z okna. Listí stromů v parku už dávno zežloutlo. Zaslechl jsem zavrzání houpačky na dětském hřišti.

„Čili,“ pronesl Norbert s náhlou energií, „co potřebujete vědět, abysme to mohli spustit?“

„Jak často si vaše partnerka v noci vyjíždí?“ zeptal jsem se, zatímco jsem si prohlížel malé hnědé kuličky v koruně nejbližšího platanu.

„Teď, co se hádáme, skoro obden.“

„Podezíráte ji, že –“

Nestihl jsem otázku dokončit.

„Jestli ji podezírám? No to jste mě pobavil. Mám asi tak pět tisíc nejrůznějších podezření! Je mi podezřelý i to, jak mluví nebo jak se směje. Hlavně je mi ale krajně podezřelý, jak často se poslední dobou sprchuje, jak často si bere to nejlepší prádlo, jak často telefonuje i jak často dostává ty svý posraný esemesky!“

Uhodil pěstí do mého italského stolu.

„Myslel jsem konkrétní podezření,“ poznamenal jsem mírně. „Podezření na někoho konkrétního z jejího okolí.“

„Může to bejt kdokoliv,“ ušklíbl se. „Její srdce je, abych tak řekl, velmi zeširoka otevřené…“

„Mám z toho usuzovat, že je sexuálně náruživá?“

„Sexuálně náruživá? Těžko říct. Jednou se bez sexu obejde celej tejden – podotýkám skromně, že pro mě je něco podobnýho naprosto nepředstavitelný – a jindy se zas na mě doslova vrhne a málem mi vyšuká díru do hlavy. Pardon.“

„To je v pořádku,“ podotkl jsem. „Mám rád názorná přirovnání.“

„Možná některej její profesor. Nějakej ten věčně tajuplnej sinolog, co umí dělat pravý kantonský napařovaný knedlíčky plněný krabím masem, a navíc přečet pětasedmdesát knih o tantrickym sexu…“

Sedmdesát dva až sedmdesát pět, napadlo mě ihned.

„Nebo někdo z těch jejích úžasnejch pravdivejch spolužáků. Nejspíš ten Pavel, co vypadá jako d’Artagnan.“

Připomněl jsem si onen pohled, s nímž si Norbert před chvílí prohlížel Matrošovo oblečení.

„Pravdivých? Jak to myslíte?“

„Tohle mi jednou řekla: Ty seš sice možná slavnej, jenže voni jsou pravdiví.“

Opět se vyhnul vyslovení jejího jména, ale konečně si to uvědomil. Odkašlal si.

„Jmenuje se Klára.“

Nadiktoval mi její příjmení, datum narození, rodné číslo a adresu bydliště. Dovedl jsem si představit, co při tom cítí: právě svou dívku s konečnou platností zradil.

„Budu ještě potřebovat pár fotografií,“ řekl jsem opatrně.

„Jo, jo, s tím jsem počítal.“

Sáhl do odřené kožené aktovky a beze slova mi podal tmavomodré papírové desky s logem Literární akademie Josefa Škvoreckého.

„Tam studuje –?“ zeptal jsem se.

Bylo mi předem jasné, že moje otázka je nesmyslná, neboť čínštinu nemohla Klára studovat jinde než na filozofické fakultě; nevědomost jsem předstíral jen z ohledů k Norbertovi – chtěl jsem alespoň trochu snížit domnělou dramatičnost tohoto okamžiku. Už podruhé mi netrpělivě skočil do řeči.

„Ale ne, tam učím tvůrčí psaní.“

„Psát romány jde naučit?“ zeptal jsem se.

Opravdu mě to zajímalo, ale Norbert pro mou zvědavost neměl pochopení a odehnal tu otázku prudkým pohybem ruky.

„Podívejte se na ty fotky,“ požádal mě.

Desky obsahovaly tři barevné fotografie formátu 10×15: jeden portrét (to bylo důležité), rozesmátou momentku z jakési pařížské kavárny a jako obvykle i snímek z pláže.

„Krásná ústa, oči zelené,“ konstatoval jsem.

Proč mi je probůh pořád ukazují v plavkách? říkal jsem si v duchu. Abych nekupoval zajíce v pytli? Aby mne přesvědčili, že mají na co žárlit? Takhle to ale nikdy nefungovalo – ani v případě Kláry. Ano, byla to hezká štíhlá tmavovláska s výraznýma zelenýma očima, ale žádná z fotografií mi nedokázala poskytnout vysvětlení, proč čtyřicetiletý úspěšný spisovatel skrývá svou tvář do dlaní a mlátí v kancelářích do stolů.

„Vy to nevidíte, že ne?“ řekl zklamaně Norbert.

Vzápětí si sám uvědomil, že po mně žádá nemožné.

„Pochopitelně. Pro mě je to Lolita, světlo mého života, žár mých slabin – a pro vás jakási cizí mladá holka,“ konstatoval jakoby pro sebe. „Pár fotek nemůže ospravedlnit to šílenství, který vám tu už pár dní předvádím.“

Vzal Klářin portrét mezi palec a ukazováček, pátravě si jej prohlédl a potom mi jej vrazil do ruky.

„Podívejte se na ni, podívejte se na mě a zkuste mi říct, jestli mi zahejbá.“

Odmítavě jsem zavrtěl hlavou.

„Nejsem kartářka.“

„Ale no tak! Tak si to odosobněte. Představte si to jako obecnou situaci: čtyřicetiletej známej spisovatel a dvacetiletá studentka čínštiny po dvou letech vztahu; on je teprve její druhej – jaká je pravděpodobnost, že ho dřív nebo pozdějc podvede?“

Vysoká, pomyslel jsem si. Velmi vysoká.

„V mém povolání se člověk setká s lecčím, a pokud se nedokáže zdržet úsudku, nikam se nedostane,“ pravil jsem. „To tvrdí soukromý detektiv v románu Newyorská trilogie. Používám ten citát vždycky, když po mně klienti chtějí předčasný názor. Jméno autora jsem želbohu zapomněl.“

„Paul Auster,“ informoval mě lhostejně Norbert. „Napsal scénář k filmu Smoke.“

„Opravdu? Viděl jsem to.“

Pouze kývl. Docela rád bych si s ním byl o tom filmu povídal. Žárlivců jsem poznal stovky, ale spisovatele dosud žádného. Norbert opět zdvihl Klářin portrét.

„Nemůžete to vidět. Nemůžete vidět důvody, proč ji miluju.“

„Prozraďte mi je vy sám,“ požádal jsem ho.

8.

Seznámili se v baru Solidní nejistota. Ona tam byla vůbec poprvé, náhodou, se dvěma spolužačkami. Norbert ji oslovil s naučenou nenuceností a bez valného zájmu; nic údajně nesledoval, chtěl si pouze nezávazně potlachat s někým, na koho je příjemný pohled. Poznala ho, ale nedopřála mu prý ani milosrdenství předstíraného obdivu – koneckonců ona studovala sinologii, zatímco on byl pouhý komerční autor. Povrchní humorista. Od začátku se k němu chovala se shovívavou ironií.

„Zbožňuju shovívavost dvacetiletejch!“ ušklíbl se Norbert.

Připili si na tykání, Norbert platil veškeré pití a příslušně veselé historky vyprávěl s nápadným nasazením – čekala tudíž, že ji bude chtít sbalit (slyšela už předtím, že dotyčný bar je seznamováním na jednu noc proslulý).

„Úplně se tetelila představou, že mě bude moct před kámoškama odmítnout,“ vyprávěl Norbert.

Nemýlil se, později mu to ostatně sama přiznala: když se kolem půlnoci chystal odejít, zaskočilo ji to.

„No moment,“ zaprotestovala, „to si ani neřekneš o telefonní číslo?“

„Ne.“

„Víš, co to udělá s mým sebevědomím?“

„O sebevědomí mladých sinoložek se nebojím,“ odpověděl Norbert.

Vedl jedna nula – a věděl to.

„Pyrrhovo vítězství,“ vysvětlil mi.

Nakonec si Klářino číslo přece jen vzal. Tři dny nato jí zavolal a od toho večera spolu začali spát. Nevěřil, že by tenhle příběh mohl mít delší trvání, ale po pár týdnech si prý překvapeně uvědomil, že se do té zelenooké studentky zamiloval, a že si dokonce přeje, aby u něho bydlela. Rád vedle ní usínal; zvykl si pokládat jí ruku na krk, na ono vzrušující rozhraní mezi krátkými nepoddajnými vlasy a teplou kůží.

„Vždycky mi voněla. Rád se jí dotýkám.“

Napřímil se tak zprudka, až sedačka zavrzala, a opět máchl rukou.

„Stejně jsou to všechno jenom feromony,“ ucedil. „Jsme jenom chodící biochemický laboratoře. Jeden neurol, a jste bez úzkosti. Naše takzvaná dobrá nálada je zas buďto inhalovaný THC, nebo ethylalkohol v hezký skleničce s brčkem. A láska? Obyčejný feromony. Myslíte si, že ji milujete, ale ve skutečnosti jenom cejtíte ten její estren nebo co.“

„A žárlivost?“ zeptal jsem se.

„To je tutově to samý, jenom to zatím neobjevili. Vsaďte se, že nejdýl do deseti let Amíkům zas někde něco zplesniví ve zkumavce, udělaj z toho pokusně tablety, načež vyjde najevo, že ve dvou okresech státu Oklahoma žárlivost úplně vymizela a nahradila ji neuvěřitelná partnerská přejícnost…“

Suše se zasmál. Nemohl jsem si pomoct, ale kdykoli mluvil o lásce a žárlivosti, cítil jsem nad ním jistou převahu.

„Můžu?“ zeptal se Norbert a sám si dolil; láhev byla prázdná.

„Dopita láhev / sedm černých káv / rodí se báseň / haf haf haf,“ zarecitoval mi.

Tohle s Klářiným případem nesouviselo. Bral jsem to jako projev jeho sympatií, jako jakýsi přátelský bonus.

„Žárlivost je naprostej běs,“ vrátil se k tématu.

„Patologická žárlivost,“ zdůraznil jsem, „projevující se nejednou formou skutečných bludů, bývá pozorována u alkoholiků, u osob s cévními chorobami nebo s Alzheimerovou nemocí.“

„Alkoholikem se teprve stávám a cévní choroby ani Alzheimera nemám,“ pravil Norbert. „Kupodivu zatím ani bludy. Žárlím zcela zdravě. Víte, doktore, kdy například žárlím? Když jí výslovně řeknu, že pohrdám vycpanejma podprsenkama, že se mi malý prsa líběj a že kvůli mně si žádnou takovou podprsenku rozhodně kupovat nemusí – a ona si ji druhej den stejně koupí…“

Neutrální výraz mě stál jisté úsilí.

„Když vám ta její podvodnická podprsenka spadne na nohu, zlomí vám to nárt.“

Zasmál jsem se.

„Udělal jsem vtip, abych mohl přejít k otázce ceny,“ řekl Norbert. „To je podle Kláry osvědčená taktika čínských obchodníků.“

Zjevně byl v ráži, a tak jsem ho nechal mluvit. Peníze tu stejně nehrály roli.

„Naivně si představuju, že byste se na ni po dobu jednoho tejdne – nejlíp hned zejtra – jakseřiká pověsili. To jest sledovali ji přes den a večer pak vždycky vystavili dostatečnej počet vozů, abyste se mohli případně připojit k tý její noční psychohygienický vyjížďce. Slibuju, že udělám maximum pro to, aby takovou vyjížďku fakt potřebovala.“

Tvářil jsem se nesouhlasně.

„Je to pro vás možný, nebo ne?“ zeptal se útočně.

„Jistě – pokud to opravdu chcete udělat takhle,“ řekl jsem. „Jsou tu samozřejmě i levnější varianty.“

„Chci to udělat takhle. Kolik mě to podle vašeho odhadu bude stát?“

Pokrčil jsem rameny.

„Tak čtyři až šest tisíc denně. Plus nutné výdaje. Za týden to může dělat čtyřicet tisíc – a nemusíme přitom nic zjistit.“

Věděl jsem, že má z prodeje svých knih slušné příjmy, ale stejně mi ho bylo docela líto. Paradoxně se hned v příští chvíli přestal ovládat.

„Když se vám ji podaří načapat, dám vám dvojnásobek!“

Popadl mě za rameno.

„Dám vám sto tisíc, oukej?“

Jemně jsem se z jeho sevření vyprostil. Chápal jsem, že v něm pouze vzkypěl bezmocný vztek a žárlivost, ale stejně mě tím trochu zklamal. Takhle ztratit šarm, to neměl zapotřebí.

„Chápete, proč to dělám? Chápete, proč vám chci dát tolik?“

„Ale jistě. Když mi klient nabízí přehnaně vysokou částku, jsou tu většinou pouze dvě možnosti: buďto po mně chce křivé svědectví či podvržené důkazy, což z principu odmítám, nebo se snaží vyloučit možnost, že mě druhá strana přeplatí.“

„Bé je správně.“

„Já se ale přeplácet nenechávám,“ řekl jsem chladně.

Neodpověděl – asi už nevěřil nikomu.

„Co takhle jednou vsadit na intuici a zkusit lidem víc důvěřovat?“ zeptal jsem se.

Jeho mlčení mě uráželo.

„Příliš riskantní, že?“ konstatoval jsem podrážděně, ale on jen přikývl.

„Potřebujete ode mě ještě něco, aby… se to zítra rozběhlo?“ zeptal se.

„Myslím, že ne.“

Vstal a měl se k odchodu, ale přede dveřmi se ještě zastavil a pokusil se o úsměv.

„Víte, kolik dneska stojí pořádná svatba? Šaty z Paříže, briliantový prsteny, hostina pro dvě stě lidí? Nějakejch čtyřicet litrů je proti tomu úplná láce.“

Původně jsem se ho zamýšlel zeptat, tak jako se ptám každého klienta, jestli ví, jak se zjištěnou pravdou naloží – ale svou poznámkou mi vlastně nepřímo odpověděl.

Jestli vyjde najevo, že ho Klára podvádí, nevezme si ji.

9.

Na sklonku pracovní doby občas pozvu přítomné zaměstnance do své kanceláře, otevřu láhev dobře vychlazeného Tramínu nebo Muškátu (Nina i Sandra mají rády hodně aromatická vína) a naliju každému skleničku. Je to zdánlivá maličkost, ale dokáže to lidi stmelit. Ve středu, dva dny po Norbertově druhé návštěvě, jsem při této příležitosti zcela účelově pronesl poněkud zvláštní přípitek.

„Na zdraví těch, co někoho z něčeho podezírají,“ pravil jsem a podíval se přitom na Ninu.

Doufal jsem, že Sandra si to vyloží pouze jako unavenou narážku na naše žárlivé zákazníky.

„Tak jo,“ řekla Nina a usmála se. „V tom případě i na moje.“

Zahřálo mě to u srdce a upřímně řečeno mě to i docela vzrušilo. Bylo mi skoro padesát, ale pořád ještě existovaly v mém životě chvíle, kdy jsem si připadal jako školák. Bylo to dobré: ještě jsem žil.

„Copak ty někoho podezíráš?“ podivila se Sandra bezelstně.

„Tak trochu,“ pravila Nina tajuplně.

O půl hodiny později se dostavil Matroš.

„Jak to, že už jsi tady?“ zeptal jsem se.

„Už je doma.“

Řeč byla pochopitelně o Kláře.

„Jdu to sepsat a vytisknu fotky.“

„Bylo něco?“ zajímal jsem se.

„Ne. Skoro nic.“

„Mohl bys svou odpověď trochu rozvést?“

Zdvihl oči ke stropu.

„Za půl hoďky to budete mít na stole, šéfe,“ řekl maličko vyčítavě.

Podíval jsem se znovu na Ninu.

„Myslíš si, že mám čas číst?“ odpověděl jsem v přímé narážce na její repliku v bazénu hotelu Intercontinental. „Posaď se, vem si skleničku a pěkně nám to pověz.“

Matroš se neochotně posadil. Takže, začal, po oba dny byla prakticky pořád at school. Vždycky jela tramvají. Byla celkem na třech seminářích a čtyřech přednáškách. Do seminářů se pochopitelně dostat nemohl, takže pokaždé čekal někde opodál na chodbě, ale přednášek se ze zvědavosti zúčastnil: jedna prý ho docela zaujala, ale ty zbylé byly pěknej vojeb. Včera holčina obědvala ve fakultním bufetu; dala si jen polévku.

„Jakou?“ řekla Nina.

Myslela to jako vtip, ale Matroš to vzal vážně, jako kontrolní otázku.

„Bramborovou,“ odsekl. „A jeden rohlík. Proč?“

Nina se zasmála.

„Pokračuj,“ požádal jsem ho.

Včera v půl šesté byla Klára na fakultě za jakýmsi doktorem Šmídem, sinologem, v jehož kanceláři strávila sedmnáct minut.

„No vida,“ poznamenala Nina.

„Blbost, to bys toho týpka musela vidět. Je úplně plešatej. To už spíš dneska ten Pavel.“

Obědvala s ním v kavárně Dahab, kousek od Dlouhé ulice. Seděli tam hodinu a čtvrt. Klára měla zeleninový kuskus a čaj, on jen dvě piva. Platil on. Ona pak odjela domů za Norbertem, on na koleje Kajetánka. Bavili se prý docela důvěrně, ale žádná líbačka ani nic jinýho nebylo.

„Co myslíš tím docela důvěrně?“ ozvala se Nina.

Měl jsem dojem, že ho škádlí především kvůli mně. Matroš se tvářil, jako kdyby nikdy neslyšel hloupější otázku.

„To je snad jasný, ne? Myslím, že to rozhodně nebyla pracovní schůzka nebo tak něco.“

„Takže je klientovi věrná, nebo ne?“ zeptal jsem se.

„Džízis!“ zvolal Matroš. „Copak já vim?“

„Ani to nemůžeš vědět. Zajímá mě, co si myslíš.“

„To já nepoznám. Už jsem se mockrát sek. V těchhle věcech se fakt nechytám, šéfe. Znáte ženský…“

Tentokrát se kromě Niny zasmála i Sandra.

„Zkus to.“

„No way! Tohle po mně nechtějte, šéfe.“

Rychle se zvedl a utekl před dalšími otázkami do vedlejší místnosti; slyšel jsem, že zapnul tiskárnu. Připomněl jsem si Manifest muže, který měl Matroš vyvěšený nad svým pracovním stolem (jakýsi kamarád mu tu legrácku poslal elektronickou poštou):

Nakupování není a nikdy nebude zábavné.

Žádný muž nerozeznává šestnáct barev. Broskvová je vodka, ne barva.

Jsme jednodušší. Pokud tě požádám, abys mi podala chleba, nedělám to proto, že bych ti chtěl vyčítat, že chleba není na stole. Nehledej za tím žádný skrytý význam ani výčitku.

Neptej se mě, jestli tě miluju. Kdybych tě nemiloval, buď si jistá, že bych s tebou nebyl. A tak dále.

Nad Sandřiným stolem pro změnu visel notoricky známý vtípek: Zázraky děláme do tří dnů, nemožné na počkání. Představa, že si mě některý z klientů s tímto textem spojuje, mi byla nepříjemná, ale na druhou stranu jsem nechtěl Sandře přikazovat, aby tu nepůvodní hloupost sundala.

Po chvíli jsem vstal a šel se na fotky podívat. Jejich kvalita mě mile překvapila: jednou dokázal Matroš zachytit dokonce i lesk v Klářiných očích. Pavel, s nímž obědvala, byl vysoký štíhlý mladík s řídkými vousy a s vlasy až po ramena. D’Artagnan.

„Jsou dobré,“ pochválil jsem Matroše. „Lepšíš se.“

Znovu jsem fotografie prolistoval a zastavil se u té, na níž se Klára s Pavlem k sobě předkláněli tak, že se téměř dotýkali čely. Matroš měl pravdu, tohle skutečně nebyla pracovní schůzka. Představil jsem si Norberta, jak inkriminovanou fotografii dlouhé minuty studuje – a k úžasu všech přítomných jsem snímek roztrhal. Byl jsem si samozřejmě vědom, že je to zcela neprofesionální a že nedávám oběma mladým detektivům zrovna dobrý příklad. K něčemu podobnému jsem se neodhodlal už léta.

„Co to děláš?!“ vyhrkla Nina.

„Měla tam dvě brady,“ řekl jsem.

Obvykle klientovi podáváme souhrnnou zprávu až po několika dnech pátrání, avšak Norbert chtěl být informován obden. Středeční schůzku v kavárně U Vojtěcha si sám vyžádal, ale když mě uviděl přicházet, paradoxně se polekal: rozčileně vstal a na kulatý mramorový stolek převrhl sklenici s červeným vínem.

„Co dělám?! Co to sakra dělám?!“ nepřestával opakovat, zatímco servírka, které jeho reakce právem připadala přehnaná, stůl utírala. Také několik dalších hostů Norberta nechápavě pozorovalo. Nikdo z nich samozřejmě nemohl tušit, že spisovatel se neomlouvá ani tak za svou neobratnost, nýbrž především za to, že dívku, kterou miluje, dal tajně sledovat.

„Posadíme se?“ vybídl jsem ho.

Servírka mu přinesla novou sklenici; když ji stavěla na stůl, pohlédla ven, neboť ve stejný okamžik původně drobný déšť slyšitelně zesílil. Objednal jsem si jenom espreso s mlékem; spěchal jsem domů k Rút. Norbert se konečně jakž takž uklidnil.

„Takže vy mi nesete – co vlastně? Videokazetu?“

„Zatím ne. Jenom písemnou zprávu a pár fotek.“

„Fotek?“ znejistěl.

„Nevinných fotek,“ zdůraznil jsem.

Viděl jsem, že sbírá odvahu zeptat se přímo.

„Takže se nic nestalo? Ani náznak…?“

Vyhýbal se slovu nevěra, stejně jako se obvykle vyhýbáme slovu rakovina – a nedělal to rozhodně jen kvůli lidem okolo, kteří nás mohli slyšet.

„Ne.“

Dlouho pozoroval dešťové kapky odstřikující od dlažby chodníku.

„Vlastně se mi díky vám splnilo to, po čem jsem vždycky toužil – a zároveň se toho bál,“ prohodil. „Totiž vědět, jak se moje holka chová v době, kdy s ní nejsem.“

„Každý se v nepřítomnosti partnera chováme jinak, než když jsme s ním. I vy sám – nebo ne? Berte to realisticky. Jít se spolužákem na oběd není nevěra.“

Zpozorněl.

„Se spolužákem? S tím Horálkem?“

„S nějakým Pavlem. Příjmení zatím neznáme.“

„Dlouhé vlasy a bradka?“

Přikývl jsem a podal mu zalepenou žlutou obálku formátu A4.

„Opravdu tam není něco…?“

Odhodlaně se nadechl.

„Bude to bolet?“ zeptal se.

„Nebude,“ ujistil jsem ho. „Neudělala nic, co by vás mělo trápit. Chová se přímo vzorně.

Všiml jsem si, že mu okamžitě začaly vlhnout oči. Tihle umělci, pomyslel jsem si.

„Vypadáte jako matka, které gymnaziální profesor pochválil syna,“ neodpustil jsem si.

Usmál se, ale nepřestával obálku potěžkávat v ruce.

„Je toho nějak hodně. Co tam proboha všechno je?“

„Matrošova písemná zpráva, účty za benzín a za konzumaci a asi tucet fotografií.“

„Matrošova? Chcete říct, že ji sledoval ten klučík s piercingem?“

„Pro infiltraci do studentského prostředí je ideální, nemyslíte? Sám ostatně studuje – ekonomii.“

Norbert se stále tvářil nedůvěřivě.

„Dovedete si snad představit mě se skripty v rukou a s batůžkem na zádech?“ dodal jsem.

„Ne.“

Nehtem obálku natrhl, nahlédl dovnitř a potom ji rázně otevřel.

„Vážně to přežiju?“

Pro zdravého člověka není zmijí uštknutí nebezpečné, ale pro člověka s oslabeným imunitním systémem může být smrtelné, napadlo mě.

„Tohle určitě.“

Norbert vytáhl zprávu a začal ji číst.

„Na vašem místě bych to opravdu dobře schoval. Pokud tu obálku vaše partnerka najde, nebudeme mít druhý den jaksi koho sledovat.“

Už mě ale neposlouchal.

„Takže to vlastně začalo už tehdy,“ říkám rozzlobeně. „Roztrháním tý fotky jsi mě začal podvádět.“

„Při troše dobré vůle by se to snad dalo interpretovat i jinak,“ namítá Denis, pohled upřený na pistoli.

V kanceláři mezitím přibylo tmy; vytáhnout žaluzie by přineslo jen dočasný efekt, a tak raději rovnou rozsvítím hliníkovou lampičku na Denisově pracovním stole: její světlo dá vyniknout kresbě třešňového dřeva. Krása, která nebolí, napadne mě.

„Pročs to udělal?“ zeptám se.

„To je přece jasné: protože ty ten román píšeš.

„Odpověz.“

„A ne snad? Ty jsi pán, já otrok. Vykonavatel tvých příkazů.“

Usměje se – jako kdyby se nic nestalo.

„Postava vždycky odráží alespoň část charakteru autora,“ říká. „Víš, proč jsem to udělal? Protože ty bys to ve skutečnosti udělal taky.“

Natáhnu se k němu a přiblížím hlaveň pistole k jeho obličeji. Polekaně ucukne.

„Nehraj si se mnou. Ptám se tě, pročs tu zasranou fotku roztrhal?“

„Bylo mi tě líto,“ odpoví poslušně. „Nechtěl jsem, aby ses trápil. Copak to nechápeš?“

Mlčím.

„Byl jsi mi sympatický. Začínal jsem tě mít rád.“

Tohle už je na mě moc. Vrazím mu pistoli pod bradu a zatlačím směrem vzhůru; hekne bolestí a zvrátí hlavu vzad.

„A proto jsi mi začal permanentně lhát?!“

„Ano!“ zachrčí. „Ano!“

Dokonce se pokouší přikývnout. Stáhnu se nazpět a on zalapá po dechu; ohmatává si krk a s námahou polyká.

„To se přece nevylučuje,“ sípe dotčeně. „Oba to víme.“

10.

Klářin světle modrý nissan stál po pravé straně mírně se svažující jednosměrky, na jednom z několika míst vyhrazených od čtvrtka do soboty vozům svatebčanů (radnice byla za rohem). S Ninou v závěsu jsem objížděl blok už potřetí, ale stále jsme nemohli najít místo k zaparkování. Měli jsme to přirozeně ještě těžší než ostatní řidiči: zatímco oni hledali jakékoli volné místo, my jsme museli najít místo vhodné, z kterého dobře uvidíme na nissan a zároveň u něj nebudeme příliš blízko. Ve zpětném zrcátku jsem si všiml, jak Nina bezmocně rozhodila rukama.

„Primátora by měli vykastrovat!“ ozvalo se vzápětí z vysílačky.

Zasmál jsem se, ale chápal jsem ji. Naprostý nedostatek parkovacích ploch doháněl občas i mě k bezmocnému vzteku: sotva totiž můžete někoho sledovat, když v okruhu pěti set metrů kolem jeho domu nemůžete zaparkovat. Nina na mě náhle zablikala. Rychle jsem se rozhlédl: napravo před námi právě dva muži přicházeli k vozu. Ukázal jsem jí, ať se zařadí na jejich místo, a sám jsem se vydal na čtvrtý okruh.

„Strašný,“ konstatovala Nina, když se konečně i mně podařilo vecpat mezi dvě auta k chodníku. „Fakt strašný.“

„Co máš na mysli? Vidělas mě parkovat?“

Otevřel jsem jí dveře a ona usedla na sedačku spolujezdce.

„Ne,“ podívala se mi do očí, „viděla jsem tě flirtovat.“

Nechal jsem to raději bez komentáře. Byli jsme blízko hranice, kterou jsem zatím nechtěl překročit: nevěděl jsem, co mě na druhé straně čeká. Nina si sklopila sedadlo do nejzazší možné polohy, takže nyní vedle mě téměř ležela. Vypnul jsem motor, zhasl světla a ještě jednou se přesvědčil, že mám na Klářin vůz dostatečný výhled. V obou oknech bytu se svítilo – dalo se tudíž předpokládat, že spisovatel i mladá sinoložka jsou momentálně každý v jiné místnosti. Za bílými žaluziemi v Norbertově pracovně se mihl temný stín. Zkusil jsem se také usadit co nejpohodlněji – stejně jako včera, i dnes jsme měli před sebou dobrých pár hodin čekání. V minulosti jsem si na podobné akce najímal různé externí spolupracovníky, ale poslední dobou jsem měl pocit, že okruh lidí, kterým můžu skutečně důvěřovat, se stále zužuje, a raději jsem i únavné carsittingy (jak čekání v autě nazýval Matroš) dělal pokud možno sám – zvlášť když jsem věděl, že se mnou bude Nina.

„Mám pustit topení? Není ti zima?“

Zavrtěla hlavou.

„Je mi fajn. Můžeš tam ale dát toho Cohena.“

Poslechl jsem ji a kabinu naplnil tichý, příjemně zastřený hlas. Nina se podívala k oknům Norbertova bytu.

„Běž spát, holka, nikam nejezdi,“ zamumlala. „Běž spát co nejdřív, ať mužem jít domů.“

„Kdo ti hlídá dvojčata?“ zeptal jsem se.

„Máma.“

„Jak se má? Dlouho jsem ji neviděl.“

Nina ke mně natočila tvář a v koutcích jejích úst se objevil úsměv.

„Báječně. Jako každá šedesátiletá vdova s totální endoprotézou…“

„Jen jsem se zeptal,“ řekl jsem omluvně.

Posunula se na sedadle směrem ke mně a opřela mi hlavu o rameno; ucítil jsem čerstvou vůni jejího šampónu. Po chvíli jsem zdvihl ruku a pohladil ji ukazováčkem po čele. Zavřela oči. Můj prst zlehka přejel po obou víčkách a přes nos sklouzl až ke rtům. Pootevřela ústa a bolestivě mi stiskla nehet.

„A jak se má Rút?“ řekla tiše. „Dlouho jsem ji neviděla.“

Mobil zazvonil krátce po deváté; Nina sebou trhla.

„Teď vyšla z bytu,“ šeptal rozčileně Norbert. „Vzala si klíčky od auta!“

Očima jsem pokynul Nině a nastartoval jsem. Nina vystoupila a rychlým krokem zamířila ke svému vozu.

„Odmítla mi říct, kam jede!“

Domovní dveře se dosud neotevřely, ale na chodbě už se svítilo.

„Neřekl jste jí nic? Neprozradil jste se nějak?“

„Ne – jestli myslíte tohle.“

„Tak co se stalo?“

„Přečetl jsem si její emaily a ona to poznala.“

Hlasitě jsem si povzdychl. Příběhy žárlivců si byly až příliš podobné. Volnou rukou jsem na palubním počítači vynuloval starý údaj o počtu ujetých kilometrů.

„Co mám dělat?“ chtěl vědět Norbert.

Klára se objevila před domem. Z chůze se dalo snadno poznat, že Norbertův zásah do jejího soukromí považuje za neomluvitelný prohřešek.

„Nic, zůstaňte doma. Anebo zajeďte do centra, tam mají ještě otevřeno, a kupte jí hodně velkou kytku.“

„Kytku?“ zvolal překvapeně. „Jakou?“

Zasmál jsem se. Takže už i poradce pro výběr květin.

„Zkuste červené gerbery. Ty na slídilství v elektronické poště podle mých zkušeností zabírají nejlépe.“

„Připadá vám to jako legrace?“ opáčil Norbert studeně. „Mně ne, to mi věřte.“

Klára už seděla v autě.

„Musím končit. Zavolám vám, Norberte.“

Odložil jsem mobil a stiskl tlačítko vysílačky.

„Vyjíždí.“

„I am ready, dear Fredy,“ ujistila mě Nina.

Znělo to poněkud familiárně, ale na druhou stranu jsem chápal, že nemůžu svoje zaměstnance důvěrně šimrat na nose, a potom po nich coby šéf vyžadovat zdvořilostní formality. Klára nastartovala. Věnoval jsem pozornost tvaru koncových světel.

„Tak jedem,“ zavelel jsem.

Vyjela po Táborské na Pankrác, projela křižovatkou a zahnula na dálnici směr Brno. Pustil jsem před sebe ještě jeden vůz, ale věděl jsem, že je to zbytečná obezřetnost. Kláru bezpochyby vůbec nenapadlo, že by ji mohl někdo sledovat. Už od začátku jela velmi svižně, ale jakmile jsme opustili město, ještě zrychlila. Tachometr brzy ukazoval stopadesátku. Řítili jsme se s Ninou za ní. Honíme se za přízraky, pomyslel jsem si. Celý život se honíme za přízraky.

„Odvážná školačka,“ poznamenala Nina do vysílačky. „Má vztek?“

„Asi. Pan spisovatel se jí naboural do pošty.“

„Tak to jede ještě pomalu.“

„Dávej pozor,“ požádal jsem ji. „Je mokro, může to klouzat.“

Před Průhonicemi Klára bez viditelné příčiny zpomalila – musel jsem přibrzdit, abych ji nepředjel. Nyní jela předpisových sto třicet. Využil jsem chvilkové přítomnosti kamiónu v pruhu před sebou a rozsvítil jsem mlhovky – průhledný trik, ale na laiky fungoval; dalo se předpokládat, že Klára nyní ve zpětném zrcátku, pokud je vůbec sleduje, vidí jiný vůz než předtím. Minula průhonický exit a pokračovala dál. Ručička tachometru se vrátila k číslici 150. Po pár minutách jsem se podíval na palubní počítač: ujeli jsme čtyřiadvacet kilometrů. Začal jsem pozorně sledovat směrová návěstí. Ve vysílačce znovu zapraskalo.

„Máš pas?“ zeptala se Nina. „Protože ta holka totiž jede do Číny.“

„Nejede.“

Jediným mrknutím jsem zkontroloval aktuální stav ujetých kilometrů.

„Vsaď podprsenku, že se na třicátém čtvrtém kilometru otočí.“

„Platí. Čistě mimochodem: jaks na to probůh přišel?“

„Jiný exit poblíž není. Když se otočí tady a vrátí se rovnou domů, najede zhruba sedmdesát dva, sedmdesát tři kilometrů.“

„No jo vlastně!“ zvolala. „Ty seš ale chytrej polda!“

„Jenom trocha logiky,“ pravil jsem skromně, ale její uznání mi dělalo dobře.

Před exitem 34 Klára zahnula k čerpací stanici Esso.

„Natankuj a zkus ji natočit,“ požádal jsem Ninu. „Budu na parkovišti.“

Klára už vystupovala z auta. Jakmile se obrátila zády, projel jsem kolem čerpacích stojanů na parkoviště za budovou. Zhasl jsem světla, pustil si Rádio Classic a čekal. Uběhlo skoro půl hodiny, než se vysílačka ozvala znovu.

„Dala si kafe a croissant a dvacet minut se hádala po telefonu s nějakým Karlem.“

„Kdo je Karel?“

„To nevím.“

„Hádka milenců?“

„Vypadalo to tak.“

„A dál?“

„Nic. Koupila si časopis Žena a život,“ hlásila Nina.

„Žena a život?“ podivil jsem se.

„Jo. Norbert je na obálce.“

„Ach tak.“

„Teď šla na záchod – mám ti ji natočit?“

„Ani snad ne. Pissingu mám tolik, že to do smrti nestihnu zhlédnout.“

Naše škádlení nabíralo obrátky.

„To je pravda, koneckonců ti bude padesát. Měl by sis ty kazety roztřídit a nechat si jenom ty nejlepší.“

„Dobře. Nebude ti vadit, když budeme ještě chvíli pracovat?“

„Pro vás všechno, šéfe.“

„Poslouchej,“ řekl jsem. „Teď je tvoje, budu za tebou. Drž si odstup.“

„Rozkaz, šéfe.“

Vysílačka zmlkla, ale já se na ni stále díval – jako kdyby ten černý plast byl tělesnou součástí Niny. Otevřel jsem plechovku s ledovým čajem a napil se. Kolem postupně projelo pět vozů; šestý byl nissan. Nastartoval jsem a zařadil se za Ninu. Na exitu 34 Klára odbočila, ale jen proto, aby se vrátila na dálnici v opačném směru. Nyní jela v pomalém pruhu, sotva sto deset. Představil jsem si Norberta, jak v Nuslích přechází nervózně po bytě a okusuje si nehty do krve.

„Vyhráls,“ řekla Nina do vysílačky. „Chceš tu podprsenku hned?“

11.

Po zbylé tři dny si už Klára nevyjela v noci autem ani jednou – Norbert nás po pár hodinách čekání pokaždé telefonicky odvolal s tím, že šla spát. Se spolužákem Pavlem se v pátek viděla pouze na přednášce. Obědvala sama, ve fakultním bufetu; u jídla si četla noviny. Odpoledne si šla s kamarádkou zacvičit do fitnesscentra Brumlovka; navečer strávila dvě hodiny u rodičů v Malešicích; potom jela domů. Celý víkend byla s Norbertem.

„Chová se podezřele vzorně,“ konstatovala Nina na pondělní poradě.

„Měl bych vysvětlení,“ promluvil Matroš. „Co když to dostala?“

Sandra mu věnovala vyčítavý pohled.

„Třeba si tě všimla,“ popíchl jsem ho.

„No way!“ pravil dotčeně. „Třeba si všimla vás…“ dodal odvážně.

„No way!“ řekla Nina.

Sandra nás pozorovala zpoza svého stolu. Viděl jsem, jak v ní roste nesouhlas.

„Co když je mu opravdu věrná?“ nevydržela to. „Jenže to vás vůbec nenapadlo, že ne?“

„To víš, že napadlo, Sandři,“ ušklíbla se Nina, ale dívala se přitom na mě (vždycky se mi líbilo, jak se dokáže půvabně šklebit). „Ale hned jsme ten dětinský nápad zavrhli.“

Naposledy jsem zalistoval novými fotografiemi. Nic. Žádná, byť sebemenší stopa.

„Sandra má pravdu,“ uzavřel jsem to. „Asi je mu opravdu věrná. Zítra to takhle Norbertovi řeknu.“

Zázraky děláme na počkání, nemožné do tří dnů.

„Nejhorší jsou vždycky ty první vteřiny, když vstupujete dovnitř,“ oznámil mi Norbert na úvod naší úterní schůzky, ještě než jsem se stačil posadit.

I tentokrát byl v kavárně první, přestože jsem přišel o dobrých dvacet minut dřív. Seděl čelem ke vchodu a nespouštěl ze mě oči.

„Horečně se snažím vyčíst z vaší chůze a mimiky, jakou zprávu mi nesete, a pokaždý se mi z toho udělá šoufl. Mám úplně slabý kolena – vážně.“

Věřil jsem mu to.

„Takže jakou?“ zeptal jsem se. „Co jste z mé mimiky vyčetl?“

„Dobrou,“ odpověděl. „Teď tím posledním úsměvem jste mi to usnadnil.“

Předstíral rozvahu a klid, ale v hlase měl křehkou, skoro prosebnou naději. Bezděčně mě napadlo, co bych dělal, kdybych měl pro něho v tašce nějakou kazetu.

„Přijde na to, jak to budete hodnotit,“ řekl jsem. „Ona zpráva totiž zní: za vašich dvacet osm tisíc korun – účet mám rovněž s sebou – jsme během celého týdne nezjistili nic, co by vás mělo jakkoli znepokojovat.“

Jeho úleva byla nepřehlédnutelná – už dlouho jsem neviděl někoho, kdo by sledování partnera prožíval až takhle dramaticky. Znovu jsem si uvědomil, že tu štíhlou studentku se zálibou v rychlé noční jízdě musí opravdu milovat.

„Je to dobrá zpráva?“

Norbert přikývl, ale bylo vidět, že mu stále cosi vrtá hlavou.

„V pátek večer byla tři hodiny pryč, a odmítla mi říct kde,“ oznámil mi.

Dostavila se táž servírka jako minule. Norbert objednal láhev vína a přislíbil, že se pokusí nebryndat. Servírka se pobaveně vzdálila.

„Dvě hodiny,“ opravil jsem ho. „Byla u rodičů.“

Otevřel jsem na klíně aktovku a rovnou jsem mu ukázal fotky. Zahanbeně si je prohlížel.

„Budoucí tchyně je docela fotogenická, co?“

„Bezesporu je to krásná žena.“

„Proč mi to teda neřekla?“

„Proč vám tchyně neřekla, že je fotogenická?“

„Proč mi Klára neřekla, že byla v Malešicích?“

„Řekl bych, že patrně začala být alergická na podezíravé, žárlivé otázky.“

Pokýval hlavou.

„Jo,“ připustil. „Uznávám, že to pro ni musí bejt občas nesnesitelný.“

Obnovená schopnost vcítit se do druhého, to by mohl být dobrý začátek – jenže Norbert si to hned vzápětí pokazil.

„Každej máme holt svý vlastní nesnesitelnosti.“

„Řekněte mi upřímně, Norberte,“ vyzval jsem ho. „Nelitujete těch peněz – teď, když bezpečně víte, že celá ta domnělá nevěra byla jen vaše paranoia?“

Chtěl jsem, aby to zaznělo takto nahlas – do budoucna by mu to mohlo pomoct. Věděl jsem, že tohle je patrně naše poslední schůzka. Na soukromého detektiva se klienti pochopitelně snaží co nejdříve zapomenout, neboť jim nepříjemně připomíná to horší v nich.

„Vy to pořád nechápete – když se můžete takhle ptát. Samozřejmě že ani v nejmenším nelituju. Co je to, nějakejch osumadvacet tisíc? Prokristapána, já si chci tu holku vzít za ženu!“

Přikývl jsem.

„Nedá se pochopit, že potřebuju mít jistotu?“

„Jistotu nebudete mít nikdy,“ poznamenal jsem opatrně. „Copak ji chcete celý život sledovat? S tímhle přístupem přijdete na buben. Podstatně účinnější – a mimochodem levnější – je naučit se partnerovi důvěřovat.“

Vůbec nejúčinnější je naučit se mít partnera rád – se vším všudy, blesklo mi hlavou, ale takovou poučku mohli pochopit vysoce pokročilí studenti, zatímco Norbert byl navzdory svým čtyřiceti rokům stále cosi jako falešný začátečník: znovu a znovu se učil tytéž věci, přičemž výsledky byly nevalné.

„Důvěra je už ze svý podstaty slepá,“ řekl. „Důvěřuj, ale prověřuj – v tom je hluboká životní pravda.“

„Tak hlavně abyste se v ní neutopil.“

Zatvářil se, jako kdyby věděl něco, co já nevím.

„Napsal jsem o žárlivosti povídku,“ oznámil mi. „Ve čtvrtek ji budu číst v kavárně U Knihomola, kousek od Jiřáku. Jestli vás to zajímá, můžete si ji přijít poslechnout.“

12.

Na Norbertovo doporučení jsem do literární kavárny U Knihomola přišel půl hodiny před začátkem pořadu. Ukázalo se, že to bylo prozíravé: jednak jsem si stihl v klidu objednat láhev poměrně slušného Modrého portugalu, a jednak, jak správně odhadl Norbert, bylo už ve tři čtvrtě na sedm úplně plno. Mohlo tu být zhruba šedesát lidí; převažovaly ženy a dívky. Klára seděla se spolužákem Pavlem a s jakousi další tmavovláskou u jednoho ze dvou stolků, přímo pod improvizovaným pódiem; usmívala se, ale bylo vidět, že je trochu nervózní. Včas jsem si přesedl tak, abych ji během čtení mohl pozorovat.

Norbert mě překvapil hned dvakrát: mírnou trémou a sympatickou neformálností úvodního slova.

„Ta povídka se jmenuje Sauna,“ promluvil do mikrofonu. „Nechci vám jako nějaká televizní hlasatelka předem vysvětlovat, o čem to bude a co si o tom máte myslet, ale jedno říct musím: myslel jsem to sebeironicky, proboha! Říkám to pro případ, že byste si toho nevšimli.“

Publikum se vstřícně zasmálo. Norbert pohlédl na Kláru a začal číst. Četl dobře: nahlas, dostatečně dramaticky, ale nepřehrával; důležité mi připadalo i to, že nepřestával kontaktovat očima publikum. S přibývajícími vteřinami získával jeho hlas na jistotě.

Pokud by se Hugových nejbližších spolupracovníků někdo zeptal, zda si v posledních dnech na svém šéfovi všimli nějakých známek podrážděnosti či nervozity, bezpochyby by do jednoho s údivem odpověděli, že nikoli, neboť ve skrývání skutečných citů byl Hugo odjakživa mistr. Sám před sebou si nicméně musel přiznat, že je už víc než týden podivně rozladěný a že cítí jakousi neznámou, svíravou úzkost. Příčina tohoto stavu, pro Huga ne právě obvyklého, byla nabíledni: Patricie, o dvacet let mladší přítelkyně, se chystala odjet na lyžařský víkend s kolegy z práce – hned s pěti mladými muži, přičemž nejstaršímu z nich, zjišťoval znepokojeně Hugo, bylo teprve třiadvacet. Všichni, jak se vyjádřila Patricie, úplně ulítávali na snowboardu, zatímco čtyřicátník Hugo samozřejmě upřednostňoval lyže (když se před lety začala na sjezdovkách objevovat první prkna, nesl to coby pravověrný lyžař se značnou, i když samozřejmě nepřiznanou nelibostí, a ani pozdější masová obliba snowboardů nic nezměnila na tom, že se Hugo na všechny ty povykující partičky ve značkovém oblečení, věčně se povalující pod těmi jejich skokánky a U-rampami, díval jako na nepřátelské vetřelce).

Klára si přehodila nohu přes nohu, narovnala si krátkou džínovou sukni a vyměnila si s Pavlem významný pohled. Norbert si ničeho nevšiml.

Čekala ho tudíž volba ze dvou špatných možností: buďto musí jet také a po celé dva dny hrát před všemi těmi mladíčky vyčerpávající roli čtyřicetiletého sympaťáka (jak by řekl on sám), respektive roli fakt pohodáře (jak by řekla Patricie), nebo pustit Patricii do Špindlerova Mlýna samotnou a po celé dva dny – a dvě noci – čelit nejrůznějším vtíravým představám… Pokud by Patricie skutečně odjela sama, bylo by to za šest měsíců jejich vztahu vůbec poprvé, co by spala mimo Hugův byt. Jednou to pochopitelně přijít musí, uvědomoval si Hugo, nicméně pouhé pomyšlení, že už tento víkend stráví sám doma, zatímco Patricie bude někde s pěti mladými kluky polehávat na sněhu a kouřit trávu, bylo pro něho nesnesitelné.

Rozhodl se, že přece jen raději pojede.

„Tak co, miláčku, jak ses rozhod?“ zeptala se Patricie v úterý hned po příchodu z práce.

Hugo vyšel z pracovny do předsíně, aby ji políbil – a znovu si potěšeně uvědomil, jaké množství světla a mladistvého půvabu dodává jeho staromládeneckému bytu už jen samotný Patriciin příchod. Před necelým půlrokem ji víceméně náhodně a bez valného zájmu oslovil v baru Solidní nejistota – ale už o dva týdny později musel s úžasem konstatovat, že je do té nakrátko ostříhané světlovlasé dívky po uši zamilován a že si kupodivu přeje, aby u něho bydlela… Rád vedle ní usínal (zvykl si jí pokládat ruku na krk, na ono vzrušující rozhraní mezi krátkými nepoddajnými vlasy a teplou kůží) a rád se vedle ní probouzel – na rozdíl od něho vypadala skvěle i ráno.

Několik posluchačů se zasmálo.

Hugovi ostatně připadalo, že neexistuje snad nic, žádná činnost, při níž by Patricie nevypadala půvabně; i když si například (jako právě teď) v předklonu zouvala boty, když se při cvičení ve fitnesscentru zpotila nebo když si při jídle vzala příliš velké sousto – pokaždé vyhlížela přímo úžasně.

„Jak jsem se rozhod pro co?“ pronesl s úsměvem.

„Jestli pojedeš,“ upřesnila Patricie s poněkud okázalou trpělivostí.

Okázalá trpělivost, musel v duchu konstatovat Hugo, jí slušela zcela mimořádně.

„Na ty hory… Vo víkendu…“

Hugo konečně chabě zapředstíral cosi jako překvapený úlek. Úplně jsem na to zapomněl, znamenal jeho výraz.

„Jo ty hory!“ zvolal. „Jasně!“

Patricie vyčkávala. Hugo bojoval o čas. Cítil, jak se mu začínají potit ruce.

„A musím se rozhodnout hned teď?“

„Hned teď samozřejmě ne, ale musíš mi to říct dneska, miláčku. Musím zejtra nahlásit, jestli budu sama, nebo jestli budem dva. Chápeš.“

Hugo se nadále usmíval, ale zároveň pátral v Patriciině obličeji po sebemenších stopách neupřímnosti. Neobjevil sice nic, co by ho znepokojilo – ale zároveň také nic, co by ho uklidnilo.

V pobaveném zašumění publika jsem tentokrát zřetelně rozeznal i Klářin hlas. Norbert plynule pokračoval ve čtení, ale zdvihl obočí a v koutcích jeho úst se mihl náznak úsměvu.

„Když pojedu,“ začal Hugo a zatvářil se, jako že přemýšlí nahlas, „bude to vypadat, jako když tě kontroluju.“

Zdálo se, že onen nevítaný aspekt své případné přítomnosti na horách objevil teprve nyní, v této chvíli.

„Ale nebude,“ řekla okamžitě Patricie, na Hugův vkus snad až příliš automaticky.

„Navíc bych si připadal starej…“

Patricie zavrtěla hlavou, ale neřekla nic.

„Možná kdyby mě někdo opravdu srdečně pozval…“ nadhodil Hugo.

Ponižoval se – ale nedokázal si pomoct.

„To jsem udělala,“ odmítla jeho narážku Patricie. „Minimálně dvakrát.“

„Možná kdyby na mě jaksi víc naléhal…“ usmíval se neupřímně Hugo.

Patricie vzdychla, popošla k němu a pověsila se mu na krk.

„Oukej, tak znova: Pojeď, prosím. Budu moc ráda, když pojedeš.“

Hugo jí s potěšením otřel tvář o šíji, vdechoval její vůni a zároveň jí oběma dlaněmi sevřel pevný, oblý zadek. Nyní byla Patricie jenom jeho.

„Opravdu,“ pošeptala mu.

„Tak dobrá,“ řekl Hugo. „Tak já pojedu – když tolik naléháš.“

Patricie od něho odstoupila (trochu rychle, pomyslel si lehce zklamaný Hugo) a suše se zasmála. Hugo nedokázal odhadnout, zda má, či nemá z jeho rozhodnutí radost. Připadal si trapně – ale zároveň cítil úlevu.

Začalo to dobře. Pronajatý penzion působil překvapivě útulně (byl zde dokonce i malý bazén a sauna) – ale především za celý páteční večer nepadla ani jediná narážka vůči Hugově účasti na zájezdu firmy, v níž sám nepracuje. Až na třiadvacetiletého mládence s kotletami à la Elvis, přezdívaného ovšem Maňas, který se při příchodu Huga do přetopené společenské místnosti nepatrně, leč postřehnutelně ušklíbl, přijali všichni Patriciina staršího partnera nečekaně vlídně, byť samozřejmě s jistou zvědavostí. Kdykoli se Hugo během večera vmísil do debaty, celá společnost nápadně ztichla – avšak Hugo zkoušku zvládl: příliš se nevnucoval, byl příslušně sebeironický a vyprávěl jen léty mnohokrát prověřené a zároveň nikterak dlouhé historky; názorům ostatních dával většinou za pravdu, ale jednou či dvakrát kvůli vyváženosti zdvořile nesouhlasil (najít zdánlivě přesvědčivé argumenty byla v téhle intelektuální sestavě hračka).

Neunikl mi Klářin úšklebek. Předklonila se a napila se vína, které jí před okamžikem Pavel dolil.

Po třech hodinách se poprvé zvedl, aby si odskočil na záchod (chtělo se mu mimochodem už dost dlouho, ale s ohledem na svůj věk se snažil odchod na toaletu co možná oddálit, aby se od nepřátelsky působícího Maňase náhodou nedočkal nějaké narážky na své údajné problémy s prostatou). Jakmile místnost plnou rozdováděných mladých lidí opustil, onen nenucený, pobavený výraz, který ve svém obličeji znovu a znovu obnovoval, v jediné vteřině zmizel a okamžitě jej vystřídala netečnost a únava. Vyčural se, umyl si ruce a ledovou vodou si opláchl rozpálenou tvář. Začínal věřit, že obstál – a když si mu po návratu Patricie (už podnapilá) přede všemi sedla na klín a pošeptala mu, že by si šla lehnout a že by hrozně moc chtěla, aby šel Hugo s ní, změnila se jeho víra bezmála v jistotu.

Dokázal to, ušklíbl se v duchu (navenek se už opět přátelsky usmíval): po třech hodinách vyčerpávající přetvářky ho čtyři z pěti dvacetiletých snowboarďáků možná nepovažovali za úplného idiota.

Na pokoji mu Patricie oznámila (s odzbrojující generační otevřeností, která Huga zároveň okouzlovala i šokovala), že se milovat sice chce, ale ať prý Hugo počítá s tím, že ona se dneska určitě neudělá, protože má naváto – a ona, když má naváto, tak se nikdy neudělá.

To byla pro Huga – za stávajících okolností – přímá výzva, takže v následující půlhodince předvedl na proleželém dvojlůžku výkon bezmála na samé hranici lidských možností (alespoň Hugovi to tak připadalo). Vědomí, že zde v jistém smyslu svádí osamělou bitvu s pěti pohlednými mladými muži, jej zprvu sice ochromovalo, ale vzápětí se paradoxně obrátilo v jeho prospěch: aby totiž onu přesilu mladíků porazil, musel vynaložit veškerou svou zkušenost, dovednost a sílu – čímž se stalo, že Patricie navzdory počáteční skepsi hned dvakrát překročila svůj stín (jak by eufemisticky řekl Hugo, náhražkou za nepřijatelné sloveso udělat se); když poprvé zjistila, že se onen sladký okamžik nezvratně blíží, v jejích široce rozevřených očích se objevil údiv.

„Aáá!“ rozkřikla se tak hlasitě, jako ještě nikdy předtím.

Hugo jí vyčítavě zakryl ústa polštářem. Tohle muselo být slyšet, uvědomil si. O pravosti jejího orgasmu nepochyboval – jen si říkal, jestli Patricie z nějakého důvodu poněkud nepřehrává.

V sobotu bylo už od začátku všechno špatně.

Hned po ránu Huga značně rozčílilo (přirozeně jen v duchu), že Patricie uvařila a donesla kávu nejen jemu, ale z jakéhosi neznámého důvodu i Maňasovi… Zrovna jemu! Hugo jí s úsměvem poděkoval, ale ve skutečnosti to vnímal jako veřejnou potupu. Co má co nosit Maňasovi kafe? zuřil tajně. Proč ho nenechala, aby si to zasraný kafe uvařil a přinesl sám? O co jí jde?

Na sjezdovce to nebylo o nic lepší.

Aby dokázal sobě i ostatním, že se nepotřebuje stále držet Patriciiny sukně, odhodlal se jezdit sám – a hned vzápětí svého rozhodnutí litoval. Cítil se mizerně a za jízdy i při čekání na vlek neustále marně vyhlížel Patriciin černý kulich (s roztomile vykukující čupřinou blond vlasů) a olivově zelenou větrovku.

Asi po hodině osamoceného, neradostného ježdění ji pod sebou zahlédl z lanovky. Napůl ležela, napůl seděla na hraně terénního zlomu, v ruce mobilní telefon, palcové rukavice položené vedle na sněhu – zjevně komusi psala textovou zprávu, přičemž Maňas s dalším mladíkem se jí v tom žertem snažili zabránit: zatímco Maňas Patricii zezadu objímal, druhý mladík se jí pokoušel vytrhnout telefon z ruky. Hugovi se nahrnula červeň do tváří. Po tomhle vždycky toužil (a zároveň se toho bál) – totiž zůstat neviděn a přitom pozorovat, jak se Patricie chová v jeho domnělé nepřítomnosti. Nyní tu možnost tedy měl. Cítil, jak se začíná potit a jak mu buší srdce. Nasadil široký úsměv a zdvihl ruku na pozdrav – ale nikdo si ho nevšiml. Hugo ve zlomku vteřiny zvažoval možnost, že by na Patricii zavolal; nakonec to neudělal, nicméně ruku ponechal zdviženou (nezasvěcenému pozorovateli se tak mohl jevit jako bůhvíproč hajlující lyžař). V téže chvíli uslyšel pípnutí, ohlašující příchod zprávy, a aniž odvrátil oči od dění pod sebou, po hmatu rozepnul zip malého příručního batohu a zašátral po telefonu. Patricie telefon naopak právě uschovala do jedné z mnoha kapes své bundy, a jakmile měla obě ruce volné, s veselou zuřivostí na oba mladíky zaútočila (to už se Hugo musel otočit na sedačce proti směru jízdy); Maňas však její výpad odrazil, povalil ji na zem, vyhrnul jí větrovku i – Hugo nevěřil svým očím – žluté bavlněné tričko a začal pod něj hrnout sníh. Sedačka lanovky vystoupala ke stožáru, přehoupla se přes nejvyšší bod a rychle klesala.

Hugův poslední pohled patřil Patriciinu zmítajícímu se nahému břichu.

Potom ji ztratil z dohledu.

POCKAME NA TEBE V BUFETU. MILUJU TE. P. stálo na displeji.

Ještě na lanovce si Hugo navlékl řemínky hůlek na zápěstí, a jakmile nahoře vystoupil, na nic nečekal a okamžitě se spustil sjezdovkou dolů. Jel o poznání rychleji než kdykoli předtím; uvědomoval si, že riskuje. U bufetu prudce zastavil, odepnul si lyže a rozhlédl se. Podle snowboardů opřených o dřevěné obložení poznal, že Patricie a ostatní už jsou uvnitř. Dobře věděl, že jeho jedinou šancí je pobavený nadhled – ale udržet si jej bylo čím dál těžší. Když se jeho dech konečně jakž takž zklidnil, nasadil výraz lyžaře upřímně se radujícího z jiskřícího sněhu, slunce, volnosti a rychlosti – a rázně vešel dovnitř.

Smích se nyní ozýval častěji než na začátku čtení – bylo zřejmé, že ironický příběh o žárlivém čtyřicátníkovi si už mnohé z přítomných posluchačů získal. Nesporný ohlas Norbertovy povídky Kláru uklidnil, takže působila uvolněněji než předtím.

Odpoledne už Hugo a Patricie lyžovali spolu. Patricie Hugovi pochválila jeho lyžařské umění, pozvala ho do bufetu na kávu a štrúdl a na lanovce si mu hned dvakrát oddaně opřela hlavu o rameno – takže Hugo se poněkud uklidnil.

Jenomže potom, na zpáteční cestě k penzionu, pronesla onen návrh.

„Kluci jdou před večeří do sauny,“ prohodila jakoby mimochodem, „nepůjdem taky?“

V Hugovi se všechno sevřelo, ale samozřejmě na sobě nedal nic znát. Nevěřil svým uším! Ona mu vlastně oznamuje, že se před večeří svlíkne do naha před pěti chlapama – a říká mu to, jako by se nechumelilo! Ještě že řídil, a mohl tudíž předstírat, že se soustřeďuje na hustý odpolední provoz. Na okamžik se k Patricii otočil, ale zmohl se jen na tradiční pobavený úsměv. Nedokázal ze sebe vypravit ani slovo.

„Já bych šla,“ pokračovala Patricie, která – zdálo se – si Hugova vnitřního dramatu prozatím nevšimla. „Co ty?“

„Do sauny!“ zvolal Hugo. „Ty chceš jít s pěti chlapama do sauny!“

Vyznělo to neutrálně, stále ještě ironicky. Navázat mohl v podstatě jakkoliv – jenže Hugo zatím nevěděl jak.

„S šesti chlapama,“ usmála se Patricie. „Chtěla bych, abys šel se mnou.“

„Nesnáším nahý chlapy – už od vojny!“ chytil se Hugo příležitosti. „To bodrý hulákání, ty mokrý chlupy, ty rozhoupaný penisy…“ zavrtěl s odporem hlavou (tohle výjimečně nehrál; jeho nechuť byla upřímná).

Patricie se zasmála. Hugo na ni pohlédl s nevyřčenými obavami, ale tentokrát ho jeho obličej prozradil.

„Co je?“ řekla okamžitě Patricie. „Tobě to vadí?“

Usmívala se – a její úsměv se zvolna rozšiřoval.

„Ty žárlíš!“ zvolala překvapeně.

Žárlivost, to bylo nepěkné slovo. Hugo samozřejmě dobře věděl, že žárlivost je spíše projevem sebelásky než lásky k druhému, a takovou vlastnost u sebe nemohl připustit. Kolona vozů se znovu zastavila. Hugo se k Patricii naklonil, aby ji políbil.

„Nevadí mi to. Opravdu,“ řekl se sebevědomou převahou (jejíž neustálé předstírání – zdálo se mu nyní – ho bude stát minimálně pět let života). „Běž klidně sama.“

„Vážně ti to nevadí?“ zeptala se Patricie nepříliš přesvědčivě.

Pod tenkým nátěrem její starostlivosti, napadlo Huga, už jasně prosvítaly zářivé barvy erotických radostí. Z takového pokrytectví se mu málem zdvihl žaludek – ale přesto s úsměvem zavrtěl hlavou a pokusil se zmobilizovat veškerou svou lidskou důstojnost. Přece se mnou nějaká dvacítka nebude takhle vorat! ujišťoval se v duchu.

„Budu si raději číst,“ řekl a povzbudivě na Patricii zamrkal.

Po příchodu na pokoj Patricie Hugovi oznámila, že se jde osprchovat, ale když za ní Hugo po pár minutách (pod jakousi hloupou záminkou) přišel do koupelny, přistihl ji, jak si za pomoci kulatého kapesního zrcátka holí klín.

Byl v naprostém šoku – ale Patricie nevypadala vůbec zaskočeně a nevzrušeně v oné intimní činnosti pokračovala.

„No vidím, že přípravy na saunu jsou v plném proudu…“ poznamenal Hugo a škádlivě na Patricii mrkl.

Připadal si tak trochu jako hrdina z akčního či válečného filmu: zdá se být v pořádku, nenuceně vtipkuje se svými kolegy, udílí pokyny – ale když mu rozepnou sako nebo uniformu, objeví se obrovská krvavá rána.

„Jasně, to musí bejt,“ pravila Patricie. „Co když voni taky nesnášej mokrý chlupy?“

Hugo měl pocit, že v příští vteřině zcela určitě omdlí – ale nakonec jakýmsi zázrakem vědomí neztratil, a dokonce se ochotně připojil k Patriciinu nepokrytě vyzývavému smíchu.

Uběhlo přesně sedmnáct minut, co Patricie odešla.

(„Vážně ti to nevadí?“ zeptala se ho mezi dveřmi, své nádherné mladé tělo zabalené jen do bílé osušky, a Hugo naposledy s úsměvem zavrtěl hlavou.)

Nyní – zhroucený v křesle, stále v téže nepřirozené pozici – toho trpce litoval. Rozečtenou knihu držel alibisticky v ruce, chvílemi se díval mezi rozevřené stránky, jako by chtěl přesvědčit sám sebe, potil se a s tragickým výrazem v obličeji naslouchal zvukům, které se v nepravidelných intervalech ozývaly ze sauny: Maňasovu bodrému hulákání, Patriciinu výskání, nejrůznějšímu šplouchání, syčení a tlumenému pleskání… Ty zvuky zraňovaly jeho rozbolavělou fantazii, ale občasné ticho bylo ještě horší.

Budoucí matka mých dětí, říkal si, sedí nahá v jedny místnosti s pěti nahejma chlapama, říkal si. Je to děvka.

„Děvka je to!“ zvolal nahlas.

Zuřivě vstal, rychle se svlékl, postavil se v koupelně před zrcadlo a prohlížel si penis. Potom se i on zabalil do bílé osušky.

„Kontrola,“ řekl polohlasem. „Mravnostní policie.“

Ano, to bude dobré. Zaklepe a vesele zavolá: „Mravnostní policie – otevřete!“

To mu snad projde.

Když sestupoval po schodech dolů, cítil hluboké pokoření a stud – ale v jeho unavené tváři se už zabydloval mile sebeironický úsměv.

Poslední souvětí už Norbert citoval zpaměti, s rukopisem povídky přeloženým v půli. Sebeironický se usmíval a nakonec se parodicky uklonil. Potlesk publika nebyl rozhodně pouze zdvořilostní a on to věděl. Díval se na aplaudující Kláru – a vypadal šťastně.

Takového jsem ho neznal.

V příští minutě Norberta obklopil zástup lidí, kteří chtěli podepsat knihy. Klára se demonstrativně otočila zády a pokračovala v tlumeném rozhovoru s Pavlem; jejich společnou kamarádku jsem nikde neviděl – předpokládal jsem, že si pouze odskočila. Norbert se k podpisování posadil, ale vzápětí musel hned několikrát vstát, aby se přivítal se známými: mužům obvykle podával ruku, ženy líbal na tvář. Jakousi blondýnku v upnutých světlých kalhotách přitom objal kolem pasu a ona se k němu na okamžik přivinula tak těsně, že se ho nutně musela dotknout ňadry; Norbert jí nehtem přejel po švu kalhot. Ostatní lidé už začali z kavárny odcházet, a tak jsem se raději vmísil mezi ně, ale když jsem procházel kolem, Norbert mě zastavil.

„Všim jste si, doktore, tý obdivuhodný sebeironie? Toho úžasnýho nadhledu?“ zeptal se.

Žena, které právě psal věnování, si mě zvědavě prohlédla. Přátelsky jsem přikývl a on zdvihl levou ruku na pozdrav.

„Mějte se!“

Definitivně mě vykazoval ze svého života.

„Na shledanou,“ řekl jsem.

13.

Když jsem se vrátil domů, ještě nebylo devět; před vchodem stálo auto Niny. Vyšel jsem nahoru a odemkl si: všude bylo zhasnuto, ale z ložnice jsem zaslechl hudbu. Zaklepal jsem.

„Dále,“ vybídla mě Rút.

Sedí s Ninou v posteli naproti sobě a dotýkají se nahými chodidly; každá má v ruce sklenici sektu. Na obou nočních stolcích hoří svíčky. Rút je nahá, Nina má na sobě její župan. Zůstanu stát ve dveřích, dívám se na ně a cítím obrovskou lásku a vděčnost – lépe to vyjádřit nedokážu.

„Přivezla jsem ti tu podprsenku,“ informuje mě Nina.

„Správně. Sázky se musí vyplácet. Vsadili jsme se,“ vysvětluji Rút.

„Já vím.“

Ví všechno.

„Jo a pozdravuje tě máma,“ říká Nina.

Rozchechtají se jako dvě malé holky.

„Děkuju.“

„Je v koupelně. Ta podprsenka.“

„Jsou tam i kalhotky – kdybys chtěl,“ doplní ji Rút.

„To znamená, že momentálně žádné nemáš,“ říkám Nině.

Sedám si na postel mezi ně.

„Ta jeho dedukce!“ zvolá Nina naoko obdivně. „Tohle mi od začátku imponovalo. Vyřeší i ty nejsložitější rébusy!“

Usmíváme se. Po chvíli mi obě pokládají hlavu na rameno. Cítím zvláštní, ale nanejvýš příjemnou směsici vzrušení a klidu. Začínám je hladit – obě najednou. Rút se nakloní, dá mi pusu a potom políbí i Ninu. Nina políbí mě.

„Šels na to dobře,“ šeptá mi. „Ale moc pomalu. Už jsem nedokázala čekat.“

Otevřenou dlaní jí zlehka obkroužím ňadro.

„A Rút?“ chci vědět. „Jak do toho zapadá Rút?“

„Rút je bonus.“

Rút zvesela pokrčí rameny.

„Já vás miluju,“ říkám jim. „Obě.“

„My to víme,“ pošeptá mi Nina a začíná mě pomalu svlékat.

Po půl třetí v noci jsem v polospánku uslyšel svůj mobilní telefon, který jsem po příchodu domů zapomněl vypnout a spolu s klíči a peněženkou jsem jej pouze roztržitě odložil na botník v předsíni (za daných okolností se malá nesoustředěnost dá jistě pochopit). Rút i Nina spaly. Co možná jemně jsem se vyprostil z jejich objetí a vstal; vyšel jsem z ložnice a tiše za sebou zavřel dveře.

Tušil jsem už, kdo mi takhle pozdě volá.

„Doteď nepřišla domů,“ oznámil mi bez pozdravu Norbert. „Mobil si zapomněla doma.“

Jeho rozhořčení jako by se vztahovalo i na mě: zaplatil mi skoro třicet tisíc – a za co? Do jisté míry jsem s ním soucítil, ale právě jen do jisté míry. Zamířil jsem s mobilem do pracovny; nerozsvítil jsem.

„Přecházeli jsme od Knihomola do hospody, asi patnáct lidí, a oni se najednou ztratili. Chápejte, doktore: Nikdo jinej se neztratí – jenom vona, ta její kámoška a von. Ten Pavel. Přitom věděli, do který hospody jdeme.“

„To se přece stává,“ namítl jsem tlumeně. „Nemusí to nutně znamenat, že –“

„To nebyla náhoda! Je někde s ním. Proč by si jinak zapomínala doma telefon?“

Ztišil jsem si hlasitost; ze svých prstů jsem ucítil vůni Niny. Bylo to pořád totéž: v hlavní roli žárlivého dramatu mobilní telefon, ten ďábelský přístroj. Jako by ďáblovi nestačilo, co všechno si lidé provádějí i bez něj.

„Norberte?“ řekl jsem po chvíli. „Myslím, že dokážu pochopit, jak vám nyní je, a to jaksi bez ohledu na to, zda se ve svém podezření ukvapujete či nikoliv. Vy byste ale měl chápat, že –“

„Ukvapujete?!“ přerušil mě hněvivě. „Vy byste se v podobný situaci neukvapoval?!“

Venku bylo nezvyklé ticho. Pohlédl jsem z okna: z aut nehybně stojících v žlutooranžovém světle luceren vyzařoval klid.

„Mě do toho nepleťte,“ namítl jsem mírně. „Pokuste se pochopit, že jsou skoro tři hodiny v noci a vy nevoláte na noční pohotovostní službu, nýbrž ke mně domů.“

„Omlouvám se,“ řekl Norbert mechanicky, lhostejně. „Omlouvám se.“

„Stavte se zítra ráno u mě v kanceláři,“ navrhl jsem mu. „Probereme různé možnosti.“

„Zejtra je pozdě. Řekněte mi, co mám dělat teď!“

„Obávám se, že teď vám nepomůžu.“

„Víte, doktore, co je to uxoricida?“

„Vražda manželky nebo partnerky,“ vzdychl jsem.

„Správně. Domácí zabíjačka. A určitě rovněž víte, že mladý partnerky jakožto sexuálně atraktivnější a z hlediska reprodukční hodnoty cennější objekty vyvolávaj u mužů mnohem silnější majetnický vztahy než ženský starší. A že důsledkem narušení silnejch majetnickejch vztahů je častý domácí násilí, že? Bejt mladá partnerka je tudíž poměrně riskantní postavení…“

„Je to vaše mladá partnerka,“ řekl jsem. „Klidně si ji zabte, a nepokoušejte se mě citově vydírat.“

Norbert na můj lehký tón nepřistoupil.

„Požádal jsem si o zbrojní pas,“ svěřil se mi. „Rozhodl jsem se, že si pořídím kvér.“

„Gratuluji. Teď byste si ale měl jít lehnout.“

„Myslíte, že dokážu usnout? Nedokážu už ani číst – nic. Dvě a půl hodiny tady chodím ode zdi ke zdi a každou půlminutu koukám z okna a vyhlížím ji.“

Mlčel jsem.

„Kontroluju každý projíždějící auto! A představuju si přitom, jak –“

Zmlkl. Ještě před chvílí projevoval určitý nadhled, ale nyní byl veškerý odstup pryč. Věděl jsem, na co myslí.

„To jsou jen obrazy. Hry vaší imaginace. Představte si něco jiného, Norberte. Zkuste si třeba představit, co bude ode dneška za rok.“

Nereagoval. V ložnici se nehlučně otevřely dveře a do pracovny nakoukla světlá hlava Niny. Před bývalou policistkou noční telefonáty neutajíte. Pokynul jsem jí rukou, ať vstoupí.

„Vnímáte mě, Norberte?“ pokračoval jsem. „Zkuste si představit, co bude ode dneška za rok. Možná budete s Klárou dávno svoji. Možná budete s úplně jinou dívkou. Možná odjedete sám do Kolumbie… Nezdá se vám, že i takhle blízká budoucnost váš dnešní, zdánlivě nepřekonatelný problém přinejmenším relativizuje?“

Nina se rozespale usmívala, ale Norbert mě vůbec neposlouchal. Věděl jsem, že kdesi uvnitř jeho hlavy je plátno, na které mu kdosi zlomyslně promítá barevný pornofilm s Klárou a Pavlem v hlavních rolích. Jeho spisovatelská představivost se právě obracela proti němu: byla jako silný proud, který ho nenávratně unášel od pobřeží na otevřené moře.

„Nebo staří lidé,“ řekl jsem s pohledem na nahou Ninu. „Lidé na sklonku života. Dovedete si představit, jak bezvýznamné by jim připadaly tyhle naše luxusní pseudoproblémy? Jak rádi by si to s námi vyměnili?“

Nina se ke mně přitiskla a položila mi tvář na prsa.

„To je možný,“ promluvil Norbert. „Jenomže můj momentální problém to bohužel nijak neumenšuje. A víte proč?“

Znovu zvýšil hlas.

„Protože můj momentální problém je, že holka, kterou si chci vzít za ženu, někde šuká s někým jiným, takže starý lidi jsou mi tím pádem úplně u prdele!“

Na konci onoho dlouhého souvětí už Norbertovi došel dech.

„Najděte ji!“ zvolal. „Najděte ji! Vy to dokážete. Musím vědět, jestli –“

Neodvážil se to ani vyslovit.

„Tohle po mně nemůžete žádat, Norberte. Jsou tři hodiny ráno.“

Nina ke mně tázavě vzhlédla.

„Všechno vám to zaplatím!“

„O to přece nejde.“

„Prosím vás,“ zanaříkal Norbert tak úpěnlivě, jako nikdy předtím. „Prosím! Třeba ještě není pozdě.“

Zavrtěl jsem hlavou, ale zároveň jsem už věděl, že to pro něho udělám.

„Třeba se to ještě nestalo.“

„Tak dobře,“ souhlasil jsem rezignovaně. „Podívám se po ní. Ale nic si od toho neslibujte.“

„Kde ji chcete hledat?“

„To přesně nevím,“ odpověděl jsem vyhýbavě. „Vezměte si k ruce její mobil, najděte všechna volaná čísla a nadiktujte mi je – i s časem volání, dobře?“

Musel jsem rozsvítit stolní lampičku a začal jsem si čísla zapisovat. Nina pobaveně mžourala na mou nahotu. Když jsem konečně zavěsil, políbila mě na tvář.

„Až si ráno vyčistím zuby, dostaneš pořádnou,“ zašeptala. „Co se děje?“

„Klára nepřišla domů. Mistr chce, abych ji našel.“

Natáhl jsem si slipy a začal si oblékat svoje oblíbené manšestrové kalhoty značky Marks and Spencer (koupil jsem si hned dvoje; mají příměs z vlákna elastan lycra, takže v nich můžete sedět celé hodiny a nikde vás nic neškrtí). Nina mi pomáhala jako zkušená prodavačka, ale tvářila se nesouhlasně.

„Proč jsi ho neodmítnul?“

Pokrčil jsem rameny.

„Vlastně nevím.“

Opravdu jsem to nevěděl.

„Proč jsme tenkrát v noci hledali toho psa?“ napadlo mě.

„Protože jsme blbci,“ řekla Nina. „Pojedu s tebou, jestli chceš.“

Věděl jsem, že ani jí se nechce do studené noci, a byl jsem proto rád, že mi to nabídla.

„Jseš hodná – ale zvládnu to sám. Běž si lehnout.“

14.

Jak najít na sklonku noci v miliónovém městě dvacetiletou studentku? Pár chatrných stop jsem sice měl, ale pravděpodobnost, že na ni někde skutečně narazím, byla komicky malá. Proč tohle dělám? říkal jsem si v duchu. Proč nejsem doma, proč nejsem v posteli mezi Rút a Ninou? Nepoznával jsem se. „Nemůžeš se ve svých činech poznat, viď?“ řekl mi později Norbert. „Mezi tvým činem a tebou samým se otvírá trhlina… Paradoxní charakter jednání postav je jedním z velkých objevů románu.“

Nejprve jsem objel všechny dosud otevřené podniky ve zhruba kilometrovém okruhu kolem Knihomola – ale Klára nikde nebyla. V klubu Akropolis jsem si u baru vestoje vypil malé espreso a přemýšlel o možnostech, které mi zbývají. Do Malešic to je z Vinohrad blíž. Semafory byly vypnuté, ulice téměř prázdné. Nejel jsem nijak rychle, ale i tak jsem málem srazil trojici opilců, kteří se potáceli prostředkem vozovky a poněkud iracionálně za mnou pak hrozili pěstmi. Před domem Klářiných rodičů žádný nissan nestál – pro jistotu jsem objel celý blok a nahlížel i do kolmých ulic. Vydal jsem se po magistrále přes řeku. Pustil jsem si Rádio City, ale na kruhovém objezdu na Vítězném náměstí jsem ho zase vypnul, protože jsem už nevydržel poslouchat tlachání moderátora. Za Prašným mostem jsem zahnul doprava na Břevnov; před Petynkou jsem zpomalil a začal jsem vyhlížet budovy kolejí. Taxíkář v bílé octavii si mě během předjíždění dlouze, nevraživě prohlédl. Snažil jsem se ho ignorovat, ale stejně jsem se nedokázal zbavit pocitu, že mě stačil infikovat jakousi temnou, negativní energií. Odbočil jsem ke kolejím: v boční ulici, na kraji přilehlého parčíku, stál Klářin modrý vůz.

Zaparkoval jsem dvacet metrů před ním, abych dobře viděl na hlavní vchod. Po půldruhé hodině začalo svítat. Jakmile jsem otevřel dveře, abych si do auta pustil čerstvý ranní vzduch a trochu se probral, za nejbližšími domovními vraty se zuřivě rozštěkal pes. Město se ke mně chovalo podivně nepřátelsky. Měl jsem zůstat doma. O dvacet minut později vyšly z budovy první dvě studentky. Vystoupil jsem z auta, počkal, až poodejdou, a u jednoho ze stromů jsem si ulevil (močení do upravené plastové lahve je jedna z věcí, které na svém povolání doslova nesnáším). Pak jsem ve voze dál čelil otupělosti a únavě. Odcházejících studentů postupně přibývalo.

Šest minut před devátou se ve vchodu kolejí objevil Pavel a ona tmavovláska ze včerejška; neušlo mi, že Pavel je naboso, jen v kožených páskových sandálech. Chvíli se líbali a potom se dívka vydala směrem k zastávce tramvaje; Pavel jí zamával a vrátil se nazpět do budovy.

Otázek přibývalo.

O deset minut později zavolal Norbert. Ještě jsem parkoval před kolejemi, neboť jsem se dosud nedokázal rozhodnout, co podniknu.

„Už je doma,“ oznámil mi.

Jeho hlas zněl vyčerpaně.

„Takže je všechno v pořádku,“ řekl jsem.

„Díkybohu jo. Přijela před čtvrthodinou.“

„Svým autem?“

„Taxíkem. Auto dneska půjčila Jiřině – to je ta holka, co tam byla včera s ní.“

„Ach tak.“

„Omlouvám se, že jsem včera tak hysterčil. Je mi to vážně trapný.“

Asi už vážně začíná být paranoidní, přiznal Norbert. Klára s Jiřinou prý včera na Vinohradech nečekaně potkaly jakési dvě známé, Holanďanky žijící v Praze, a do hodiny se s nimi úplně ožraly. Pily údajně absint, takže se tomu dá věřit. Pavel s nimi byl jen chvíli, potom jel na kolej. Klára spala u Jiřiny doma, ve Vršovicích.

„Jak po všech těch absintech dojely z Vinohrad do Vršovic?“ zeptal jsem se.

„Zavolaly si SOS drink,“ vysvětlil mi Norbert.

No vida, řekl jsem si. Stačí trocha zoufalství a nevyspalosti (nebo ještě lépe nějaká vážnější nemoc) – a najednou svým blízkým důvěřujeme. Nejhorší je dobré zdraví a životní spokojenost.

„Mrzí mě, že jsem vás vytáh z postele,“ dodal Norbert. „Ještě jednou se omlouvám. Po víkendu se u vás zastavím a vyrovnáme se.“

„Dobře. Dneska toho asi moc nenapíšete, co?“

Vzal tu banální otázku jako důkaz, že se na něho nezlobím.

„To teda ne,“ zasmál se úlevně.

Ty mazaná děvko, pomyslel jsem si. Koneckonců Klára nepodvedla jenom Norberta, svým způsobem oklamala i mě. Přitáhl jsem si k ruce seznam oněch deseti čísel, která mi Norbert včera nadiktoval; osm z nich patřilo ke konkrétním jménům: Pavel, Norbertův otec Mirek, doktor Šmíd z fakulty, rodiče, dvakrát Norbert a dvakrát Jiřina. U dvou čísel jména nebyla. Vzal jsem mobil, zavolal na první z nich – a jakýsi muž na mě začal okamžitě mluvit čínsky (alespoň předpokládám, že to byla čínština). Obvykle bývám celkem pohotový, ale tohle překvapení bylo toho rána nad mé síly, takže jsem ihned zavěsil.

Druhé číslo jsem už vytáčel nepoměrně obezřetněji. Po sedmém nebo osmém zazvonění, když už jsem chtěl pokus ukončit, telefon kdosi zdvihl. Zaslechl jsem tlumený úryvek jakéhosi rozhovoru a potom jasný ženský hlas.

„Penzion U Dvou čápů, prosím.“

„Pravda, dobrý den,“ představil jsem se. „Chtěl bych si u vás na příští víkend objednat pokoj – tedy pokud máte volno?“

„Ale jo, už je po sezóně. Už jste u nás byl?“

„Ještě ne. Doporučil mi vás doktor Šmíd od nás z fakulty,“ risknul jsem to.

Tato část práce soukromého detektiva – na rozdíl od močení do uříznutých lahví od minerálky – mě vždycky bavila: zkoušel jsem si cizí životy, jako si ženy před zrcadlem v obchodě zkoušejí šaty.

„Á, Karel! No tak to jo!“ zasmála se ta žena mnohoznačně. „To je pohodář!“

Bingo, uvědomil jsem si – ale zároveň mi okamžitě vytanula na mysli Norbertova nešťastná tvář.

„To je,“ připustil jsem. „Karel dokáže nebrat život vážně.“

„Jo. Tohle on teda dokáže. Skoro každej tejden…“

„Víte, co mi jednou Karel řekl? Prý je potřeba dívat se na lidi, jako kdyby to byly figurky v kresleném seriálu – pak je prý život sranda.“

„To je hezký!“ zvolala ta žena upřímně. „To si zapamatuju.“

„Abych se přiznal,“ dodal jsem, „někdy Karlovi tu životní srandu docela závidím.“

„To se nedivím. Můj manžel taky… Když to tady pořád vidí…“

„No jo. Karel prostě umí odolat všemu – kromě pokušení, že?“

„Jé, tohle je taky pěkný. To s tim pokušením.

„Víte, co jsem si já, naiva, vždycky myslel? Že na balení mladých holek stačí drahé auto, ale dneska vidím, že vůbec nejlepší je umět čínsky…“

Zasmála se. Proti mladým holkám nenamítla nic. Kruh se zužoval.

„Já se těm holkám vlastně nedivím,“ pokračoval jsem. „U snídaně rozsypou po stole čaj a on jim z toho poskládá báseň o bambusovém stonku… Podobnému šarmu pak taková slečna Klára těžko odolává, že jo?“

„Klára?“

Na zlomek vteřiny ve mně zatrnulo.

„Přiznám se vám, že zrovna Klára mi moc nesedí,“ řekla. „To tu Karel míval sympatičtější holky.“

Bylo to tady – nezvratně, neodvolatelně. Podváděla ho.

Že jsem se spálil / o horký reliéf ve zdi / když jsem si hořlavé hvězdy / do hrdla nalil… Bylo mi Norberta líto.

„Ne že bych s vámi musel pokaždé souhlasit,“ oponoval jsem laškovně, „ale mně jde slečna Klára taky na nervy – a to jsem ji viděl jen jednou.“

„Já ji viděla asi třikrát a víckrát bych ani nemusela.“

Třikrát a dost, napadlo mě.

„À propos: Jak se k vám z Prahy nejlíp dostanu? Karel mi to kdysi říkal, ale já jsem to zapomněl.“

To je velice jednoduché, pravila ta sdílná paní. Nejrychlejší cesta prý je, když odbočím z dálnice na exitu 34 směr Ostředek, Sázava, na první křižovatce zahnu na vesnici jménem Vestec – a jsem u nich.

„Takže tu rezervačku mám udělat na příští pátek a sobotu?“ zeptala se.

„Ano prosím.“

„Dvě osoby. Odhaduju to správně?“

„Naprosto správně.“

„V sobotu tady bude i Karel – nevadí?“

„Naopak. Hlavně aby tam nebyla slečna Klára.“

„To vám bohužel nemůžu zaručit,“ zasmála se.

„Ještě něco: když s ním náhodou budete mluvit, neříkejte mu, prosím vás, že přijedu. Chtěl bych ho překvapit.“

„Spolehněte se.“

Zůstal jsem sedět v autě a marně jsem sbíral síly k tomu, abych Norbertovi zavolal. Dospěl jsem k neurčitému, alibistickému závěru, že pro dnešek už to stačilo. Když Norbertovi všechno řeknu až v pondělí, nic podstatného se tím nezmění a alespoň mu nezkazím víkend.

Rozhodl jsem se, že se pojedu domů vyspat, ale cestou jsem se ještě stavil na půl hodiny v práci. Nina už tam byla – požádal jsem ji, aby přišla do mé kanceláře, a rukou jsem jí naznačil, ať za sebou zavře dveře. Sandra nám věnovala tázavý pohled.

„Připadám si jako Monika Lewinská,“ pravila naoko drsně, ale zčervenala jako školačka.

Objali jsme se.

„Jaká byla snídaně?“ zeptal jsem se.

„Skvělá. Hlavně Rút je skvělá.“

„Já vím.“

„Snídaly jsme jako dvě spokojené lesby.“

„To rád slyším.“

Nedůvěřivě mě pozorovala.

„A co ty? Zjistils něco?“ zeptala se konečně.

„Posaď se.“

Byl jsem unavený, ale přesto jsem jí všechno podrobně převyprávěl (Norbert tvrdí, že románový žánr se prý zrodil z příběhů přednášených na šlechtických dvorech okouzleně naslouchajícím dámám; připadá mi to docela věrohodné). Dvě věci Ninu rozesmály nahlas: močení v parku před studentskými kolejemi a krátký telefonát s neznámým Číňanem. Líbání Pavla s Jiřinou ji stejně jako mě překvapilo.

„Takže ta Jiřina –?“

„Jenom poskytla Kláře alibi. Nikdy jsi nedělala kamarádce alibi?“

„Mockrát.“

„Tak vidíš. Vy ženské…“

„Vy chlapi…“

Následně jsem jí řekl o doktoru Šmídovi, o penzionu U Dvou čápů a o tom, že jsem tam na příští víkend rezervoval dvoulůžkový pokoj.

Přimhouřila oči a naklonila hlavu na stranu.

„Dvoulůžkový, nebo třílůžkový?“

„Dvoulůžkový,“ upřesnil jsem. „Seženeš si někoho k dětem?“

Potěšeně přikývla. Oba jsme mysleli na totéž. Náhle rázně tleskla.

„Čili Mistr už to ví,“ konstatovala.

Vůbec to nemyslela jako otázku, ale já jsem k jejímu údivu zavrtěl hlavou.

Dívali jsme se jeden na druhého.

15.

V sobotu od rána pršelo, takže jsme se s Rút rozhodli, že nepojedeme na chalupu, ale zůstaneme v Praze. Vstali jsme až po desáté, dlouho jsme snídali a četli si přitom dle naší sobotní tradice noviny. Odpoledne jsme společně poklidili a potom jsme jeli do města na večeři a do kina; viděli jsme celkem obstojnou detektivku, ale víc než na konečné rozuzlení jsem myslel na Norberta a na Kláru – a nenapadalo mě žádné dobré řešení.

V neděli pozvala Rút Ninu s dětmi na oběd, takže celé dopoledne strávila v kuchyni a připravovala nadívané telecí, zatímco já jsem v pracovně dočetl zbývajících čtyřicet stránek Grahama Greena. „Žárliví milenci jsou úctyhodnější a méně směšní než žárliví manželé. Mají za sebou váhu literatury. Zrazení milenci jsou tragičtí, nikdy komičtí,“ zapsal jsem si mimo jiné. Ve chvíli, která zbývala do příchodu Niny s dětmi, jsem se pak vrátil k Norbertovým Erotickým povídkám, které jsem přečetl minulý týden; znovu jsem si uvědomil, že zná-li člověk autora osobně, může to pro něj paradoxně být nevýhodou: jeho čtenářské představy se až příliš rušivě střetávají s realitou.

Oběd se povedl. Děti sice nezůstaly nic dlužné své pověsti a postupem doby se čím dál víc odvazovaly – například nám hned dvakrát rozlily Rulandské šedé, 1997, a házely po sobě dušenou karotkou – ale vzhledem k tomu, že jsme na rozdíl od Niny zažívali s Rút podobné věci jen jednou dvakrát měsíčně, nám jejich řádění připadalo spíše milé.

Samozřejmě jsme mluvili i o Norbertovi.

„Kdy mu to řekneš?“ zeptala se mě Rút při kávě.

Držela šálek oběma rukama až ve výši brady, aby se chlapci pobíhající kolem neopařili.

„Zítra, pokud přijde.“

„Musíš mu to říct,“ dodala Nina.

Znovu jsem si uvědomil, že mě dokáže prohlédnout.

„Já vím,“ řekl jsem.

Norbert se dostavil v pondělí v půl čtvrté: se svým sympatickým sebeironickým úsměvem a třemi už na pohled těžkými plochými krabicemi, zabalenými do dárkového papíru. Matroš, který dorazil z terénu současně s ním, mu podržel dveře; v té chvíli mi došlo, že by se ti dva vlastně dnes neměli potkat.

„Šéfe, tak ten Adámek z Resslovky je čistej,“ hlásil mi okamžitě Matroš.

Převzal jsem od Norberta alespoň jednu z krabic, abych mu odlehčil, a snažil jsem se ho co nejrychleji odvést k sobě do kanceláře.

„Občas nějaká ta travka, ale jinak nic. Fakt nula. Za to ručím,“ pokračoval Matroš.

„Potom, prosím tě,“ požádal jsem ho důrazně.

„Ještě jste chtěl vědět, jaký auto –“

„Potom!“ přerušil jsem ho nebývale příkře.

Matroš zmlkl. Sandra překvapeně zamrkala.

„No,“ pravil Norbert do nastalého ticha, „nejste zas až tak laskavej šéf, jak jsem si myslel.“

„Zdání klame,“ řekl jsem mu, ale zároveň jsem se podíval i na Ninu. „Skutečnost je vždycky šifra.“

„Tohle je samozřejmě pro vás,“ informoval mě Norbert, když krabice opatrně složil na můj třešňový stůl. „Berte to jako zálohu za čtvrteční noc.“

V každé bylo šest lahví kvalitních pozdních sběrů: Svatovavřinecké, Tramín červený a Sylvánské zelené.

Děkuji,“ řekl jsem potěšeně. „Tím pádem jsme vyrovnáni. Klidně zase v noci zavolejte.“

Pousmál se, ale mě přitom napadlo cosi šíleného: nezačal něco tušit a nesnaží se mě – možná podvědomě – uplatit, aby se pravdu nedozvěděl? Vybídl jsem ho, aby se posadil.

„Mám jedno červené otevřít?“ navrhl jsem.

„Proč ne?“

Udělalo mi radost, že tak spontánně souhlasil; očekával jsem spíš, že mi víno rychle předá, prohodí pár omluvných frází a zase půjde.

„A co vy?“ vybafl na mě bez okolků, zatímco jsem chystal skleničky. „Jste žárlivý? Říkal jste, že jste ženatý, ne?“

Úplně zapomněl, že jsem mu na stejnou otázku už odpověděl.

„Žárlivost není stav, nýbrž životní proces,“ řekl jsem opatrně. „Tyhle věci bývají obvykle v pohybu.“

Neurčitostí odpovědi jsem si ověřoval autentičnost jeho zájmu.

„Dobře. Tak jak si stojíte teď?“

Zdálo se, že dneska to opravdu chtěl vědět. Přemýšlel jsem, jak mu to říct. Nebylo to zdaleka poprvé, co jsem měl někomu vysvětlit, že už doopravdy nežárlím – a přesto jsem pokaždé jen těžko hledal přesvědčivá slova. Tohle poznání se nedalo jen tak mechanicky předat, k němu bylo bohužel nutné se protrpět. A navíc: hladový sytému nevěří.

„Nežárlím, už mnoho let. Ale rád bych, abyste to chápal správně: není to ten případ, kdy si člověk z nějakých důvodů pouze zakáže žárlit, přinutí se nevyptávat, pátrat a tak dále. Já se – dokážete-li tomu uvěřit – už nepotřebuju k ničemu nutit. Nemusím si nic zakazovat. To je taky jediná možná cesta. Opravdové nežárlení totiž podle mě nesouvisí ani se silnou vůlí, ani s vysvobodivě upadajícím libidem, a kupodivu ani s dostatečným sexuálním sebevědomím – s ničím takovým. To jsou všechno jen berličky nežárlení.“

Udělal jsem pauzu.

„Takže souvisí s čím?“ zeptal se Norbert.

Pokud mé teorii nevěřil, nedal to na sobě znát.

„S láskou.“

„Já to tušil!“ zvolal.

Byla v tom zřetelná ironie, ale chápal jsem, že to nemyslí zle.

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „opravdu nežárlit dokáže člověk, obávám se, jenom tehdy, dokáže-li mít opravdu rád.“

Norbert mlčel.

„Odpusťte ten nesnesitelný patos,“ dodal jsem.

Přiťukli jsme si.

„Byl jste na kriminálce oblíbený?“ zeptal se bez jakéhokoli přechodu, což mě pobavilo.

„Představuju si totiž,“ začal zvolna, „jak stojíte uprostřed nějaký tý mordparty nad tělem ženský, který trčí z hrudníku rukojeť třiceticentimetrovýho dranžírovacího nože, vedle stojí její zhroucenej manžel, už s klepetama na zkrvavenejch rukách, a vy říkáte svejm kolegům: ‚No jo, pánové, opravdu nežárlit dokáže člověk holt jenom tehdy, dokáže-li mít opravdu rád…‘“

Připojil jsem se k jeho smíchu. Nemohl jsem mu to vyčítat: byl to koneckonců člověk z druhého břehu.

„Mimochodem,“ zeptal jsem se, „máte milenku?“

„What?!“ vyjekl překvapeně.

„Ptal jsem se, zda máte toho času nějakou milenku,“ zopakoval jsem klidně. „Samozřejmě mi nemusíte odpovídat.“

Zvážněl a chvíli si pohrával se sklenicí. Nakonec přikývl.

„Ta blondýna z vašeho čtení? Ta v těch světlých upnutých kalhotách?“

Pátravě si mě prohlížel.

„Vážně jste dobrej.“

„Tohle by poznal i slepý, Norberte.“

„Opravdu?“ podivil se upřímně. „Bylo to… tak zjevný?“

„Bylo. Měl byste si dávat větší pozor.“

Propletl si vzájemně prsty a zase je rozpojil.

„Musím k tomu něco říkat?“

„Nemusíte.“

„Říkal jste to sám: možná tolik žárlim, protože nejlíp vím, jak snadný je zahnout.“

„To skutečně není bez logiky.“

„Ale moje trápení to jaksi nijak neumenšuje. Spíš naopak, řekl bych.“

Jeho roztěkaný pohled se zastavil na regálech s kazetami.

„To všechno jsou… nahrávky?“ zeptal se s náhlým zájmem.

„Vesměs.“

„Wow!“

Věděl jsem, že měl asi tříletý vztah s mladou Američankou žijící v Praze, takže mě jeho příležitostná a zcela spontánně používaná anglická slovíčka nijak neiritovala; byl to očividně pouhý zvyk, nikoli manifestace jazykové vybavenosti. Naklonil hlavu na stranu a významně se na mě zadíval.

„Ne, Norberte,“ řekl jsem s úsměvem. „Žádnou z těch kazet vám rozhodně nepustím.“

„Jenom jednu,“ zažadonil. „Jakoukoliv.“

„Vážně ne.“

„Strašně by mě to zajímalo. Přísahám, že to nikomu neřeknu!“

Dokonce prosebně sepnul ruce. Bylo mu čtyřicet, ale najednou vypadal jako kluk.

„Musím vám něco říct, doktore. Poslouchejte: já jsem opravdu začal psát ten román.“

Zatvářil se slavnostně.

„Neříkejte.“

„Tentokrát vám nelžu! Celý to bude vyprávět soukromej detektiv!“

Nebyl jsem si úplně jistý, zda je to pro mě dobrá, nebo špatná zpráva.

„Vážně?“

„Vážně. A teď se podržte: jestlipak víte, kdo si toho soukromýho detektiva v tom románu najme?“

Nemusel jsem přemýšlet dlouho.

„Nějaký žárlivý spisovatel, řekl bych.“

„Správně. Nejdřív za tím detektivem dlouho dochází a předstírá, že se chystá psát knihu, jejímž hlavním hrdinou bude soukromej detektiv, takže potřebuje nasbírat materiál. Jenomže záhy vyjde najevo, že jediný, co po celou dobu sbíral, byla odvaha k rozhodnutí nechat sledovat svou mladou partnerku.“

„Smekám před vaší spisovatelskou fantazií,“ pravil jsem. „Kam na ty originální nápady pořád chodíte?“

Norbert se usmíval.

„Existuje takový klišé: autor si nehledá téma, téma si ho najde samo – tak přesně tohle se mi stalo. Nebývale mě to baví. Už mám sto třicet stránek.“

„Takže už to stihla?“ zeptal jsem se co možná lhostejně. „Zahnout mu?“

Připadal jsem si jako v nějakém zvláštním snu. Norbert přimhouřil oči.

„Jo!“ řekl s podivným gustem. „Už to stihla.“

V duchu jsem se začal těšit, až tuhle bizarní situaci převyprávím Rút a Nině.

„Vidět jednu nebo dvě kazety by mi vážně moc pomohlo,“ naléhal.

Znovu přiložil dlaně k sobě.

„Já se z vás zblázním,“ povzdychl jsem si.

16.

Připravil jsem videopřehrávač a stisknutím tlačítka jsem zatáhl závěsy na oknech; nezbývalo než doufat, že Nina, Matroš a Sandra ono tlumené bzučení neuslyší. Norbert mezitím na můj pokyn otevřel druhou láhev a oběma nám dolil. Nerozhodně jsem se postavil před regál s nahranými kazetami. Už zase jsem se nepoznával.

„Něco pikantnějšího, jestli vás můžu poprosit,“ požádal mě. „Aby to nebyla nuda.“

Stál jsem zády k němu, a tak jsem se kysele ušklíbl: ihned bych mu mohl dodat historku, u které by se rozhodně nenudil… Sklonil jsem se a četl si popisky na bílých štítcích; nakonec jsem vybral nahrávku, kterou jsem před několika lety pořizoval sám a jejíž obsah jsem si ještě poměrně dobře pamatoval. Založil jsem kazetu do přístroje a posadil se vedle Norberta.

„Na zdraví všech nelegitimních dvojic!“ pozdvihl sklenici.

Přiťukl jsem si s ním, ale nijak jsem jeho přípitek nekomentoval.

„Jste o deset let starší, Denisi,“ pokračoval, „takže podle Gutha-Jarkovského byste to měl navrhnout vy – nicméně: nemohli bychom si tykat?“

Přátelsky na mě hleděl. Bylo to poprvé, co mě oslovil křestním jménem; jakkoli mi to bylo milé, váhal jsem. Věděl jsem, že bych si měl zachovat profesionální odstup a Norbertův návrh zdvořile odmítnout, neboť z přílišných sympatií ke klientům většinou nevzejde nic dobrého – ale zároveň mi bylo jasné, že za daných okolností toho tykáním už mnoho nepokazím.

„Dobrá. Bude mi potěšením.“

Podali jsme si ruce.

„Tak ahoj,“ řekl Norbert.

U chodníku zastavil Opel Astra; mladá žena v bílém tílku si přidržela krátkou džínovou sukni a nápadně rychle nastoupila. Uvědomil jsem si, že její boty na vysokém masivním podpatku už za těch několik let vyšly z módy.

„Ach, léto… To je ta nevěrnice?“ dotázal se Norbert vesele.

Přikývl jsem.

„Její manžel byl – tedy možná dosud je – řidič tramvaje. Na to, aby o své partnerce zjistil tuto nepříjemnou pravdu, musel obětovat polovinu celoživotních úspor.“

Tmavomodrý opel uháněl letním soumrakem po Jižní spojce.

„Zamilovaný pár ujíždí zákonům pokrytecké morálky…“ komentoval to Norbert.

Jeho nadřazený postoj mě z pochopitelných důvodů dráždil: jednak si vůbec nedokázal představit, kolik je za těmi zdánlivě tuctovými záběry skryto práce, ale především se choval, jako kdyby se ho podobné věci nikdy netýkaly. Nahrávka mezitím pokročila dál: auto nyní stálo na jedné z úzkých cest lemujících okraj Krčského lesa. Dvojice se líbala. Na příštích záběrech už oba leželi na zadních sedadlech.

„Kdo to tam tak funí?“ zajímal se Norbert.

„Já. Čekal jsem, že jaksi použijí dveře směřující k lesu, ale oni ztratili veškerou obezřetnost a otevřeli si ty protější. Musel jsem to celé obíhat.“

Vzhledem k rychle slábnoucímu světlu nebyly záběry příliš kvalitní, nicméně pohyby dvojice byly dostatečně výmluvné. Ona se po chvíli obrátila na břicho. Bílé kalhotky měla srolované ke kotníkům; muž je jediným pohybem stáhl úplně a pohodil je do trávy vedle auta. Žena se zasmála.

„Slečno, řekněte mi / jak to děláte / že hodiny neoněmí / když se svlékáte,“ zarecitoval Norbert.

„Jistě si dokážeš představit, jak se během projekce cítil její manžel,“ poznamenal jsem.

Připadalo mi, že si na tykání zvykám hůř než on.

„Asi blbě, ne?“ Zamrkal na mě: „Ale třeba ji dokáže mít opravdu rád. Dokáže ji mít strašně moc rád a cítí jen obrovskou, skoro kosmickou přejícnost…“

Rozesmál se, což mě definitivně popudilo.

„Aby to fungovalo, musíš si ten film v duchu přeobsadit,“ řekl jsem a pokynul skleničkou k obrazovce. „Musíš si tam představit Kláru.“

Jeho blazeovaný výraz během jediné vteřiny zmizel.

„Ty vážně umíš bejt krutej,“ poznamenal.

Ozvalo se zaklepání.

„Dále!“ zvolal jsem.

Vstoupila Nina a překvapeně hleděla na zatažené závěsy a zářící obrazovku.

„Díváte se spolu na porno, kluci?“ zeptala se a nenápadně mi přitom pohladila zátylek.

Po Norbertově odchodu mi Matroš beze slova předal svou zprávu: doktor Šmíd jezdí olivově zelenou octavií s mladoboleslavskou poznávací značkou.

„Promiň,“ omluvil jsem se mu. „Nechtěl jsem, aby pan spisovatel tohle slyšel.“

Matroš si potáhl piercing v uchu.

„Pořád se nějak nechytám, šéfe.“

„Nějak se nechytáš? Což česky znamená přibližně co?“

Matroš zdvihl oči v sloup.

„Že tomu nerozumím. Nechápu, proč to nemoh slyšet.“

„Nic si z toho nedělej. Až budeš starší, tak to pochopíš.“

Matroš se obrátil na Ninu.

„Co se to tu dneska hraje za hru?“

„Přece na schovávanou,“ usmála se Nina líbezně. „To neznáš?“

Nadiktoval jsem jí číslo Jiřiny a poprosil, ať jí zavolá.

„Zahraj si na spolužačku Kláry a požádej o Klářin telefon.“

„Dobře,“ řekla Nina. „A dál?“

„Dál uvidíme.“

17.

Na konci týdne se skutečně dostavilo meteorology avizované opožděné babí léto, takže už v pátek po obědě byla dálnice ještě ucpanější než obvykle a prvních patnáct kilometrů jsme se jen klopotně posouvali v koloně; situace se nepatrně zlepšila až poté, co odbočila auta jedoucí ve směru na Benešov a Tábor. Ve Hvězdonicích jsme přejeli po mostě přes Sázavu, ale pro všechen ten beton jsem řeku vůbec nezahlédl. Civilizace, pomyslel jsem si. Nemohl jsem se dočkat, až vystoupíme a budeme se s Ninou procházet ve žlutém listí.

„Kdy sis naposledy udělala piknik v přírodě?“ zeptal jsem se jí. „Myslím opravdový piknik, se vším všudy: s proutěným košíkem, skleničkami, vínem a tak dál?“

„V minulým životě.“

Podíval jsem se na ni.

„Opravdu. Ještě nikdy jsem si s nikým neudělala piknik. Jestli to máš v plánu, budeš abych tak řekla můj první.“

„Mám to v plánu.“

Podzimní slunce se překonávalo: musel jsem zesílit klimatizaci.

„Pořád nicméně tak úplně nechápu, kam to vlastně jedu,“ řekla Nina. „Na romantickej víkend ve dvou, nebo na služební cestu?“

„Co takhle vzrušující kombinace obojího?“

„Hm. Rút to ví?“

„Ano.“

„A Norbert?“

„Ne.“

„Co vůbec ví?“

„Nic.“

„Co se děje?“ zeptala se po chvíli. „Stárneš?“

„Téhle poznámky budeš dneska v noci litovat.“

Zasmála se, ale bylo mi jasné, že se v duchu nepřestává zaobírat faktem, že jsem Norbertovi zjištěnou pravdu neřekl; stejně tak jsem věděl o jejím zásadním nesouhlasu.

Poměrně dlouho jsme mlčeli.

„Jak to zdůvodňuješ sám sobě – žes mu to neřek?“ chtěla pak vědět.

„Lepší v blažené nevědomosti žíti, než strašlivou poznati jistotu.“

Podívala se na mě přes okraj slunečních brýlí.

„To je nové krédo detektivní kanceláře Pravda?“

Zabodovala – a věděla to. Ten sebevědomý úsměv jí slušel.

„Zásah,“ uznal jsem.

„Čili abych se zorientovala: Jedeme tam na vlastní pěst, že? Norbert si nás neobjednal, že ne?“

„Zatím ne.“

„Zatím?“

„Nechci se plést, ale myslím, že tak stejně brzy učiní.“

„Tak proto vezeme kameru…“

„Náhoda přeje připraveným.“

Překvapivě úpravný penzion U Dvou čápů se nacházel v malé obci Vestec. Byl postaven na místě bývalé zemědělské usedlosti; tvar písmene U vycházel z původního uspořádání statku. Někdejší dvůr pokrývala cihlově červená zámková dlažba; pravou stranu lemovala dřevěná letní terasa, kde díky teplému slunečnému počasí sedělo hned několik lidí. V horní části dvora bylo uzavřené parkoviště pro hosty – stálo tu celkem šest vozů, většinou drahých; olivově zelená octavie tu ještě nebyla. Po krátkém uvažování jsem zaparkoval vedle stříbrného BMW, a ještě než jsem z auta vystoupil, podle zavedeného zvyku jsem krátce zavolal Rút, abych ji informoval, že jsme dojeli v pořádku.

„Užijte si to,“ popřála nám. „A pozdravuj Ninu!“

Ubytovala nás ona dáma, s níž jsem před týdnem telefonicky domlouval rezervaci. Bez vyžádání jsem jí předložil občanský průkaz a Nina začala v kabelce hledat svůj, ale paní se spikleneckým úsměvem pravila, že to nebude nutné. I dnes se chovala velmi vstřícně, jakkoli mluvila o poznání méně, jako by se bála, že se kvůli přílišné výřečnosti dopustí nějaké chyby. Pro tajné schůzky se zdál tento penzion ideální. Nábytek v pokoji, do kterého nás osobně zavedla, byl příslušně nemoderní, ale i s fialovým dvojlůžkem a buřtovitým křeslem stejné barvy působil čistě a útulně – snad to bylo také tím, že z jednoho z oken s bělostnými záclonami jsme měli přímý výhled do malého jabloňového sadu. Radiátor topení příjemně hřál, a když jsem se přes něj z okna vyklonil víc, spatřil jsem dokonce malý rybníček.

„Máte to tu moc hezké,“ řekl jsem.

„No, snažíme se.“

„Karel ještě nepřijel. Alespoň jsem neviděl auto…“

„Přijede prej zejtra.“

„Který má pokoj?“

S úsměvem ukázala prstem na zeď, popřála nám příjemný pobyt a při odchodu na mě zamrkala.

Vytáhl jsem z tašky výbavu pro piknik a předvedl ji Nině.

„Chceš vyrazit hned, nebo až za dvacet minut?“ zeptal jsem se.

„Za třicet,“ odpověděla.

V sobotu jsme se probudili do studeného, ale slunečného rána. V trávě i v korunách již částečně opadaných jabloní stříbřitě zářila jinovatka. Od chvíle, co se Nina vrátila z koupelny, překypovala energií a dobrou náladou. Když jsme scházeli po dřevěném ochozu do restaurace na snídani, vzala mě za ruku. Na parkovišti žádné auto nepřibylo. Život byl dobrý.

„Dvě podstatné věci jsou tentokrát jinak,“ pronesla nečekaně, když nám mladičký číšník donesl konvici s horkým čajem. „Tvoje žena to ví – a ty mi neslibuješ, že se rozvedeš. To je příjemná změna.“

Trochu obezřetně jsem k ní vzhlédl, ale tvářila se i nadále vesele. Natáhl jsem se k ní přes stůl a políbil ji. Odhrnula si světlou ofinu z čela.

„Až se i já naučím o tebe dělit, našemu trojitýmu štěstí už nebude stát nic v cestě.“

Norbert zavolal ve chvíli, kdy jsme dojídali – potěšilo mě, že jsme to takhle pěkně stihli.

„Ahoj, Norberte,“ pozdravil jsem ho bodře.

Mluvil naléhavým šepotem, který by na nezasvěceného posluchače patrně působil komicky, ale já jsem věděl své. Je mu to hrozně trapné, ale volá mi, protože neví, co má dělat. Včera se s Klárou opět pohádali a nemluví spolu.

„Čili voláš mi coby psychologovi?“

„Bohužel nejen,“ řekl.

Klára se prý chystá kamsi odjet a opět mu odmítá říct kam; momentálně je v koupelně. Ten pocit, že mu možná neříká pravdu, je…

„Nesnesitelný,“ pravil jsem. „Já vím.“

Patrně se domníval, že se pokouším jeho utrpení zlehčovat – ale to by mi křivdil.

„Jsem vůl, že ti to vůbec říkám,“ zasténal. „Nemá to cenu! Copak se to dá vypovědět? Copak se to dá někomu vysvětlit?!“

„Počkej, Norberte,“ zarazil jsem ho mírně. „Chceš, abychom se na ni zkusili pověsit?“

„Ty bys to pro mě udělal?“ zahrál překvapení. „V sobotu?“

Ty pokrytče, pomyslel jsem si.

„Ano.“

Předstíraná radost se až urážlivě rychle změnila v mnohem autentičtější obavy.

„To ale nemůžete stihnout! Do deseti minut vyjede – možná i dřív!“

„Stihneme to,“ ujistil jsem ho. „Jsem shodou okolností blízko.“

„Kde seš? To nemůžeš –“

„Stihneme to, Norberte,“ řekl jsem autoritativně. „Tedy pokud mě necháš pracovat. Zavolám ti, až budu něco vědět. Ty mi nevolej.“

Zavěsil jsem, usmál jsem se na Ninu a objednal dvě kávy.

V klidu jsme ji vypili a vrátili se zpátky na pokoj. O necelou hodinu později jsme uslyšeli motor auta a na strmé příjezdové cestě se vzápětí objevila přední maska zelené octavie; vedle doktora Šmída seděla Klára.

„Gratuluji, Holmesi,“ utrousila Nina s hledáčkem kamery u oka.

Auto vjelo na parkoviště, takže jsme se přesunuli k druhému oknu, které vedlo do dvora. Motor ztichl, ale dveře zůstávaly zavřené.

„Líbají se,“ konstatovala Nina.

„Sodoma gomora,“ řekl jsem, ale v duchu jsem myslel na Norberta.

Konečně vystoupili: nejdříve Klára, v jejímž rozkošnickém protahování nebyla ani stopa po hádce s Norbertem (natožpak známka sebemenší provinilosti), a vzápětí i doktor Šmíd.

„No teda!“ zvolala Nina, aniž přerušila natáčení.

Pochopil jsem, že její původní představa stárnoucího chlípného sinologa právě vzala za své. Šmíd byl nečekaně mladý; odhadoval jsem ho tak na pětatřicet. Nebyl sice prvoplánově pohledný (alespoň v mých očích), ale byl vysoký a urostlý a jeho téměř dohola ostříhaná hlava působila energicky a mužně. Matroš se každopádně zmýlil. Šmíd vyndal z kufru dvě malá zavazadla, zamkl auto a společně s Klárou zamířili rovnou na pokoj. Bylo vidět, že se tu vyznají. Po chvíli jsme uslyšeli nezaměnitelné bouchnutí dveří, tlumený hovor a smích. Měl jsem dojem, že se nezamkli. Nina odložila kameru.

„Máme je,“ zašeptala spokojeně. „Tak padla, ne?“

Zřejmě jsem vypadal nerozhodně – ostatně ani bych se nedivil.

„Nebo snad ne?“

Pokrčil jsem rameny. Ve vedlejším pokoji se z ničeho nic rozhostilo naprosté ticho. Znovu jsem si proti své vůli představil Norberta.

„Jestli začnou souložit, odcházím,“ pošeptala mi Nina. „Cizí hekání nesnáším!“

Pohladil jsem jí ňadro. První zvuky odvedle byly skutečně podezřelé.

„Ještě je tu jedna možnost,“ navrhl jsem. „Paralelní aktivita.“

Uhodila mě lehce do hrudníku, ale když jsem ji začal svlékat, nebránila se.

Pokud jsem se nepřeslechl, dospěly k orgasmu prakticky současně; Nině se ovšem – na rozdíl od Kláry – podařilo finální zasténání alespoň ztlumit. Kde se to v té dvacetileté dívence bere? blesklo mi hlavou.

„Ty zvíře!“ obvinila mě zadýchaně Nina. „Tos udělal naschvál, že jo?“

Na krku a na prsou měla krásné červené skvrny. Obávám se, že jsem se souhlasně pousmál.

„Ty seš vážně zvrhlík!“

„Začínáš kritizovat mé koníčky?“

Bacila mě polštářem přes hlavu a odběhla do koupelny. Posadil jsem se na posteli a přemýšlel o Kláře. Z koupelny bylo slyšet šumění vody. Přitáhl jsem si k ruce mobil: Temer jsem ji litoval, ze se dala tak obklicit – nedopustila se niceho krome lasky (Graham Greene). Navrhuji pratelskou informacni schuzku za patnact minut dole v restauraci. Dr. Pravda, napsal jsem a poté odeslal zprávu na Klářino číslo, které Nina získala od Jiřiny.

Nina zabalená do ručníku mi užasle nahlížela přes rameno. Chápal jsem ji. Nic podobného jsem nikdy dříve neudělal. Displej mě informoval, že zpráva byla doručena. Kostky byly vrženy – obával jsem se původně, že Klára bude mít telefon vzhledem k okolnostem vypnutý, ale vyšlo to. Jsme od sebe pár metrů, a komunikujeme přes družice, napadlo mě.

Ticho ve vedlejším pokoji bylo náhle jiné než předtím – nebo mi to tak alespoň připadalo. Dovedl jsem si představit ten zmatek v Klářině hlavě. Po několika minutách přišla odpověď.

Kdo jste a kde jste? stálo na displeji.

Soukromy detektiv. Jsem vedle na pokoji, odpověděl jsem po pravdě, neboť lhaní bytostně nesnáším.

„Co to proboha děláš?“ nechápala Nina.

„Snažím se neubližovat.“

„Ty hajzle!“ zvolám. „Takže tys ji načapal – a neřeks mi to!“

Denis překvapivě klidně přikývne.

„Lhal jsi mi – a já jsem ti za to jako idiot ještě velkoryse platil!“

Zamyšleně mě pozoruje.

„Platil sis za dobré zprávy, které jsem ti přinášel,“ říká mírně. „Nezlob se, Norberte, ale platil sis za to, co jsi toužil slyšet. Platil sis za to, že jsem před tebou – většinou dost pracně – tajil všechny ty kruté pravdy, protože jsem se bál, že je neuneseš.“

„Kecy! Hráls to normálně na dvě strany. Nezkoušej na mě žádnou zasranou dialektiku! Pravda je jenom jedna – a sice ta, žes mě zradil!“

„Nezradil. Tenkrát ještě ne.“

„Takže později ano?“ poznamenám sarkasticky.

„Později bohužel ano. Později se mi to celé nějak vymklo z rukou.“

Jeho nečekané doznání mě na chvíli vyvede z míry. Jak snadno je vyslovil, a dokonce se usmívá!

„Na druhou stranu je to pro tebe dobré znamení,“ říká. „Jak píše britský spisovatel John Fowles: ‚Teprve když se nám postavy a události vymknou z rukou, začínají žít.‘ Chápeš? Znamená to, že žiju.“

„Nebude to na dlouho.“

Zatváří se výsměšně a já ho udeřím hřbetem ruky přes ústa. Denis překvapeně vyjekne.

„Kryl jsem Kláru pouze z náklonnosti k tobě – copak tohle je zrada?“ vykřikne. „Proč bych to jinak dělal, když ne ze sympatií k tobě? Norberte, uznej přece, že i pro mě by bylo stokrát jednodušší ji se Šmídem vyfotit a odjet. Kvůli komu nebo kvůli čemu bych si to všechno tak komplikoval?“

Přiblížím svůj obličej těsně k němu.

„Kvůli ní,“ pronesu zvolna. „Kvůli Kláře – a ty to dobře víš!“

Uhne očima – a já ho podruhé uhodím.

18.

Když jsme s Ninou sešli do restaurace, oba tajní milenci už tam byli: nervózně si nás prohlíželi a tvářili se vzdorovitě. Líbilo se mi, že Šmíd ani po našem příchodu nepřestal objímat Kláru kolem ramen – v mých očích tím o poznání stoupl. Odsunul jsem Nině židli a potom jsem se také posadil.

„Dobrý den,“ řekl jsem.

Nina a Šmíd pozdravili, Klára ne.

„Můžeme vidět vaše průkazy?“ zeptal se Šmíd nepřátelsky.

Vytáhl jsem pouzdro s doklady a ukázal mu licenci; Nina učinila totéž.

„Dovolíte?“

Vzal oba průkazy a dlouze si je prohlížel; Klára jim věnovala jen zběžný pohled a dál studovala palubkové podbití stropu.

„Takže sečtělej fízl,“ poznamenal Šmíd.

Vrátil nám doklady a obrátil se ke Kláře.

„Jsme svědky ojedinělého úkazu.“

Znovu jsem ocenil, že ani za daných okolností neztrácí odvahu. Nina ukázala prstem na jeho snubní prstýnek.

„Vy jste pro změnu úkaz dost běžnej,“ odsekla. „Nejsem si ovšem jistá, jestli to pro vaši manželku bude dostatečně polehčující okolnost.“

Věděl jsem, že daná situace, v níž jsme se mým přičiněním ocitli, se jí ani za mák nelíbí, a tím víc jsem si vážil skutečnosti, že se automaticky přidala na mou stranu. Šmíd vydržel její pohled.

„To je holt život,“ řekl. „Činy vyvolávají důsledky.“

Klářin zrak se konečně snesl z výšin dolů.

„Kdo?“ pronesla pouze. „Kdo vás najal?“

Její znechucení bylo velmi expresivní a křivilo jinak hezký obličej, zvláště pak ústa.

„Norbert, samozřejmě,“ řekl jsem klidně.

„Věděla jsem to!“

„Řekl bych, že se to dalo předpokládat.“

„Ten hajzl!“

Pokrčil jsem rameny.

„Zoufalí muži dělají zoufalé věci.“

„Co vy o tom víte?“ vybuchla. „Nevíte o mně – nevíte o nás vůbec nic! Jak nás můžete soudit?!“

„Nikdy bych si netroufl – zvláště pak ve věcech vášně – kohokoli soudit.“

Odehnala mě máváním ruky jako nějaký odporný hmyz.

„Co chcete?“ promluvil znovu Šmíd. „Peníze?“

Vyměnili jsme si s Ninou pohled, což si Šmíd mylně vyložil.

„Pochopitelně,“ konstatoval jakoby pro sebe. „Kolik?“

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou, ale on to nezaregistroval.

„Víc, než vám dal on, že? Jak jinak.“

„Nejde o peníze,“ řekl jsem.

„Je to jinak,“ pravila Nina. „Rádi bychom se za rozumnou cenu naučili čínsky.“

Šmíd se alespoň ironicky ušklíbl, ale Klářin výraz zůstával nesmiřitelný.

„Vás to baví, že jo?“ zaútočila. „Hrabat se v cizích životech, špehovat, mít nad lidma moc… Že jo?“

Nijak jsem to nekomentoval.

„Donášet na lidi, který se pouze snažej urvat trochu životního štěstí. Který konečně zažívaj něco hezkýho, že jo?“

Mlčel jsem.

„Odpovězte!“ vyzvala mě přímo.

„Podívejte se, Kláro, já si o naší práci nedělám žádné zvláštní iluze – ale až takhle černobílé, jak to podáváte vy, to opravdu není,“ řekl jsem. „Černá a bílá ostatně už dávno neexistuje – existují jen odstíny šedé.“

Šmíd mě poslouchal, ale Klára ne.

„Jste hyeny! Lidský hyeny!“

Tentokrát svou urážku adresovala i Nině. Nina se jí chystala odpovědět, ale stačil jsem ji zarazit.

„Všimněte si, pane doktore,“ obrátil jsem se s úsměvem na Šmída, jak často se naši mladí intelektuálové, oni hledači nejhlubších životních pravd, spokojují s tím nejpovrchnějším, nejtriviálnějším vysvětlením.“

Podezíravě si mě prohlížel.

„Dobře. Co teda chcete?“ zeptal se po chvíli. „Oč tu teda jde?“

„Konečně rozumné slovo. Pokud slečna Klára na chvíli ovládne své rozčilení, pokusím se vám to objasnit.“

Neobjasňoval jsem to jen Šmídovi a Kláře, ale svým způsobem i Nině – a dokonce i sám sobě.

„Uvědomuji si, že vám moje vysvětlení bude přinejmenším zpočátku připadat nevěrohodné,“ začal jsem. „Co by vás snad nakonec mohlo přesvědčit, je to, že ani vy sami nebudete schopni najít jiné vysvětlení – tedy když už nyní víme, že o peníze tu vážně nejde.“

Všichni včetně Niny na mě hleděli jako na Marťana.

„Nezbývá vám tedy nic jiného než zkusit mi uvěřit, že tohle všechno dělám jen proto, že jsem si našeho Mistra bůhvíproč oblíbil. Začal jsem ho mít docela rád. To je celá ta záhada.“

Nikdo nic neříkal.

„Ano, riskuji licenci jen proto, že mi nejpopulárnější současný český spisovatel navrhl tykání,“ zasmál jsem se. „Porušil jsem veškerá pravidla své profese, neboť nade mnou neomluvitelně zvítězily ješitnost, sympatie a soucit.“

Nina si stiskla kořen nosu.

„Asi chápete, že ta poznámka o hyenách se mě tím pádem trochu dotkla,“ poznamenal jsem směrem ke Kláře.

To všeobecné mlčení mě nicméně začínalo znervózňovat.

„A dál?“ promluvila konečně Nina.

„Dál jsou tu jen dvě varianty,“ pokračoval jsem. „První spočívá v tom, že se zde přítomná slečna Klára jaksi spokojí s dosavadní porcí životního štěstí a už si abych tak řekl nebude přidávat – to jest k dnešnímu dni poměr se svým pedagogem jednou provždy ukončí.“

Klára v tichém úžasu otevřela ústa.

„V takovém případě budu ochoten Norbertovi křivě odpřísáhnout, že i dnešní den, stejně jako všechny dny i noci minulé, strávila Klára osamocenými procházkami na čerstvém vzduchu a studiem čínských reálií.“

Musím přiznat, že jsem byl se svým proslovem velmi spokojený. Také Nina mě pozorovala téměř obdivně.

„Tohle je naprosto absurdní situace!“ zvolala Klára. „Naprosto absurdní!“

„A druhá varianta?“ zeptal se pragmaticky Šmíd, ale vzápětí si odpověděl sám: „Vztah neukončíme, vy to dříve či později zjistíte – a řeknete Norbertovi pravdu.“

„Přesně tak. Pro případ, že by mi nevěřil, máme samozřejmě v záloze nějaké ty videonahrávky, mimo jiné i z dnešního slunečného dopoledne.“

„Šach mat,“ ušklíbl se.

„Běžte do hajzlu!“ vykřikla náhle Klára. „Rozumíte? Nechte nás na pokoji a běžte do hajzlu!“

„Tato varianta je, obávám se, neprůchodná,“ pravil jsem.

Nina se zasmála.

„Čili vaše motivy jsou paradoxně ušlechtilé,“ poznamenal Šmíd posměšně. „To jsou teda věci.“

„Oceňuji, že si toho konečně někdo všiml.“

„Takže vy jste vlastně něco jako Robin Hood lásky?“

Jeho pohotové přirovnání mě docela pobavilo.

„Vidíte – to mě nenapadlo. Budu si to pamatovat.“

Nina opět pocítila potřebu mě hájit.

„A co vy?“ otázala se Šmída, ale podívala se i na Kláru. „Slíbil jste jí, že se už brzo rozvedete?“

„Nic mi nesliboval, abyste věděla. To, co máme, nám stačí! Ale to vy těžko dokážete pochopit! Nechte nás bejt!“

Ve smutném úsměvu Niny byla převaha, které Klára nemohla rozumět.

„Úplně nám stačej problémy, který máme i bez vás!“ křičela.

V příští chvíli zazvonil můj mobil. Podíval jsem se na displej.

„Norbert.“

Přitiskl jsem si přístroj co nejtěsněji k uchu a přiložil si ukazováček na rty – což bylo zcela zbytečné, neboť všichni přítomní ztichli už ve chvíli, kdy jsem vyslovil Norbertovo jméno.

„Teď nemůžu mluvit, Norberte. Zavolám ti za chvíli,“ řekl jsem tiše.

„Já… promiň, ale už to nemůžu vydržet.“

Nebyl jsem si jistý, ale měl jsem dojem, že ho v nastalém tichu slyší i ostatní.

„Ty dohady, ty představy… To je fakt peklo!“

„Norberte? Uklidni se. Všechno je zatím v naprostém pořádku. Rozumíš? Slyšíš mě?“

„Ano.“

„Zavolám ti.“

Zavěsil jsem. Ticho ještě chvíli přetrvávalo. Šmíd si odkašlal.

„Čili: máme nějaký čas na rozmyšlenou?“

Klára na něho pohlédla – a najednou se rozplakala; sesunula se mu do náruče a hlasitě štkala. Trpělivě ji hladil po vlasech.

„Na podobné výjevy jste určitě zvyklí,“ konstatoval jízlivě.

„Samozřejmě,“ opáčila Nina. „Vůbec se neomlouvejte. Ženský pláč je náš denní chleba.“

Takhle nabroušenou jsem ji neznal.

„Aspoň jednu věc byste, pane doktore, mohl připustit,“ řekl jsem. „Norbert si Kláru prokazatelně chce vzít, zatímco pro vás je to, ruku na srdce, jen další studentka v řadě.“

Nyní si mě poměřoval s otevřenou nenávistí.

„Jezdí sem přece i další, nebo ne?“

Možná v duchu přemýšlel, že mě uhodí.

„A pak že vám nedělá radost ubližovat!“ zaječela Klára.

Skutečně to byla absurdní situace.

„Přestaňte brečet,“ požádal jsem ji. „Musíme odpoledne udělat nějaké počestné záběry, tak ať na tom filmu nemáte napuchlý nos.“

19.

Od této chvíle už nikdo neprotestoval, ani Klára, ani Šmíd.

Přestože jsem tušil, že to nakonec takhle dopadne, přece jen mě zklamalo, jak lehce – navzdory všemu tomu objímání, siláckým výrokům a teatrálnímu pláči – svůj vztah obětovali. Nikdy by to nepřiznali nahlas, ale přijali v podstatě vděčně, že jsem rozhodl za ně. Nad láskou, jako už tolikrát, zvítězila prachobyčejná pohodlnost: nechtěli mít problémy.

A tak jediné, na co se Klára zmohla, byla jakási uražená trucovitost, kterou nám komplikovala natáčení vlastního alibi (Šmíd se neúčastnil ani jako divák, neboť ihned odjel za manželkou na chatu): odvezli jsme ji zpátky do Prahy, kde jsme ji museli bezmála prosit, aby na okraji povodní poničené Stromovky na pár minut předstírala osamělou procházku. Nato jsme ji posadili do nedaleké kavárny Globe k prázdnému stolu – a natočili pár záběrů, jak ve vší nevinnosti usrkává cappuccino a čte si noviny, které jsme cestou koupili na dálniční benzínce.

A bylo po lásce.

Jak jsem předpokládal, skutečnost, že se Klářina i moje verze (podložená „autentickými“ záběry) do puntíku shodovaly, přivedla Norberta ke kajícnému doznání: ano, i tentokrát se ve své žárlivecké hypotéze mýlil. Opět Kláru neprávem podezíral. Je mu věrná a on ji svou urážlivou nedůvěrou jenom trápí. Nediví se jí, že od něho stále utíká – copak lze s paranoidním monstrem, jako je on, normálně žít?

Pochopil prý, že je to on, kdo se musí změnit. Uvědomil si, že žárlivost je skutečně spíše projevem sebelásky než lásky k druhému a že klíčem k celému problému je opravdu schopnost milovat. Měl jsem prý pravdu. Několikrát se Kláře omluvil a zahrnul ji láskou a vděčností: neuplynul týden, aby jí nekoupil nějaký dárek, nebo alespoň květiny – a druhou listopadovou neděli, v den dvouletého výročí jejich vztahu, jí pak v restauraci Ponte se vší obřadností daroval zásnubní briliantový prstýnek a obálku s poukazem na desetidenní zájezd do Číny.

O týden později předal Norbert v nově zrekonstruované kavárně Demínka stejnou obálku i mně. V mém věku mne už sotva něco rozhodí – ale v té chvíli jsem se při nejlepší vůli nebyl schopen tvářit jinak než zkoprněle.

„Neříkal jsi, že rád cestuješ?“ vychutnával si Norbert mé překvapení. „Ber to jako dodatečnou odměnu. Dáme si víno?“

Sebejistě předpokládal, že pojedu; vůbec si nepřipouštěl, že bych mohl odmítnout. Svým způsobem to bylo velmi sugestivní: byl jsem zajatcem jeho vůle a odhodlanosti. Začínal jsem chápat, jak dokázal za dvanáct let napsat jedenáct knih.

„A co tvoje předsevzetí nežárlit?“ hlesl jsem.

„Tobě to můžu říct, Denisi,“ vysvětlil mi. „Smutná pravda je, že jsem se nakonec zalek vlastní velkodušnosti.“

Vyčkával jsem.

„Dozvěděl jsem se totiž, že si stejnej zájezd koupil i ten Pavel.“

Krátce na mě pohlédl.

„Jednou se z ní fakt zblázním!“

„Ale proč já? Proč nejedeš ty?“

„Nestíhám. Opravdu. Píšu ten román. Na konci ledna to musím odevzdat.“

„O soukromém detektivovi?“

Přikývl a požádal servírku o vinný lístek.

„Navíc už jsem v Číně byl; před dvěma lety. Klára mi to hrozně záviděla.“

„Ach tak.“

Marně jsem se snažil něco vymyslet. Otevřel jsem znovu obálku. Letenka spočívala v papírových deskách s logem známé cestovní kanceláře.

„To je skupinový zájezd? Nemůžu tam tím pádem být inkognito.“

„To nevadí. Nebude to přece žádná sledovačka…“

„Lidé na zájezdech spolu ale přicházejí do styku. Možná mě navíc zahlédla na tvém čtení.“

„Pochybuju, že by si tě pamatovala,“ odporoval Norbert. „Nicméně pokud se společenskýmu seznamování nebudeš moct vyhnout, určitě jí dokážeš něco nakecat.“

„To určitě.“

Uvědomil jsem si, že i kdybych si dodatečně vymyslel nějaké zdravotní či rodinné důvody, které mi znemožňují cestu absolvovat, nyní už bylo stejně pozdě. Podíval jsem se z okna do Žitné: všechny tři bílé šipky na vozovce ukazovaly dolů.

„Řekni jí třeba, že seš psycholog – to je koneckonců pravda.“

„A ona se mi okamžitě svěří, že žije s žárlivým monstrem.“

Ani tuto chabou námitku Norbert nepřipustil.

„Ale blbost.“

Na semaforu před křižovatkou naskočila červená a tříproudá ulice se dočasně vyprázdnila. Na zebru vstoupil nesourodý pár: on v teniskách a nemoderní sportovní bundě, ona v kozačkách a v dlouhém koženém kabátě; drželi se za ruce. Je mu věrná? napadlo mě.

„Jenom na ni trochu dohlídni,“ řekl Norbert. „Pro klid mý duše.“

„Klid tvé duše? To po mně žádáš nemožné.“

„Houby,“ prohlásil. „Uvidíš, že to bude fakt ňamka.“

Po jeho odchodu jsem v kavárně ještě zůstal; objednal jsem si dvojitou irskou whisky s ledem a okamžitě jsem zavolal Kláře. Ať byla kdekoliv, tak rychle to Norbert nemohl stihnout.

„To jsem já.“

Poznala mě po hlase.

„Dobrý den,“ pozdravila mě odměřeně.

„Můžete mluvit?“ ujišťoval jsem se.

„Ano.“

„Trochu se nám to zamotalo,“ přiznal jsem bez okolků.

Převyprávěl jsem jí průběh schůzky s Norbertem. Pozorně mě vyslechla.

„Já se z něj fakt zblázním!“ zvolala nakonec nespokojeně.

„Před chvílí o vás tvrdil totéž.“

Mlčky jsme přemítali.

„Asi bychom se měli sejít, co?“ zeptala se.

„Asi ano.“

Dohodli jsme si čas a místo.

„A ještě něco,“ uvědomil jsem si. „Nezapomeňte si vymazat tento hovor.“

20.

Na letiště mě vezla Rút společně se Zdeňkem, jehož přítomnost mě poněkud zaskočila. Rút si toho všimla.

„Copak?“ otočila se ke mně od volantu.

„Ale nic. V přítomnosti mužů s velkým penisem se tradičně cítím nesvůj,“ vysvětlil jsem jí polohlasem.

Polekaně se snažila zakrýt mi rukou ústa.

„Co říkal?“ usmíval se společensky Zdeněk ze zadního sedadla, ale vsadil bych se, že to doopravdy chtěl vědět – dokonce se k nám předklonil. Slabě, příjemně voněl a měl takové ty vymydlené, pěstěné doktorské ruce. Back-seat driver mého současného života, napadlo mě.

„Stěžuje si, že budou dvakrát nocovat v Helsinkách – cestou tam i zpátky,“ odpověděla mu Rút.

„Včera tam byly tři pod nulou,“ dodal jsem otráveně.

„Proč teda neděláš něco jinýho?“ škádlila mě Rút. „Třeba v McDonaldu? Tam maj pořád krásný teplo.“

Cosi jsem odpověděl, ale musel jsem se do lehkého tónu nutit – nejen kvůli Zdeňkovi. Byly tu i jiné důvody: ještě před pár dny jsem se na tu exotickou cestu (a dokonce i na pikantní roli dvojího agenta) docela těšil, ale když jsem na parkovišti před letištěm s rádoby světáckým úsměvem vystupoval z auta své skvělé ženy, kdesi uvnitř jsem cítil tentýž smutek a tutéž nervózní úzkost, které jsem v dětství zakoušel při každém odjezdu na letní pionýrský tábor. Svěřit jsem se nikomu nemohl, ale kdyby se mne Rút zeptala přímo, musel bych po pravdě odpovědět, že bych rád zůstal doma. Hydraulické dveře odletové haly se před námi otevřely. Prokristapána, posmíval jsem se v duchu sám sobě, jestliže tě rozhodí desetidenní odloučení od manželky, co budeš dělat, až budeš umírat?

Vstoupili jsme do haly a Rút mi na obrazovce našla číslo přepážky. Nenápadně jsem se rozhlédl po Norbertovi a Kláře: podle všeho ještě nedorazili. Všichni ti sebevědomí, okravatovaní byznysmeni ve frontě na odbavení mě iritovali. Za chvíli je mnohatunový, šedesát metrů dlouhý ocelový stroj vynese deset kilometrů nad zem, ale oni si tu čtou sportovní přílohu novin. Připadalo mi, že tou okázalou nenuceností jen vyjevují svou hloupost.

„Každý, kdo ztratil schopnost žasnout nad tím, že člověk létá, je svým způsobem pitomec,“ řekl jsem nahlas.

Hned dva cestující přede mnou se tázavě otočili; věnoval jsem jim drzý úsměv.

„Nervózní?“ zeptala se mě Rút.

Přestal jsem se přetvařovat a objal jsem ji. Zdeněk diskrétně poodstoupil.

„Miluju tě,“ pošeptal jsem jí.

„Já tebe taky. V pořádku se mi vrať.“

„Potřebuju panáka.“

„Musíme jet…“

„Cože? Chceš říct, že se nebudeš s pláčem vrhat na přepážku pasové kontroly?“

Zdeněk se zdvořile zasmál.

Ty mi vlez na záda, pomyslel jsem si.

„Jedeme do práce,“ vysvětlila mi Rút.

Políbila mě, Zdeněk mi pokynul – a nechali mě světu napospas.

Z baru Meeting Point jsem zavolal Nině do kanceláře.

„Zníš smutně,“ řekla.

„To se ti nezdá. Můžu se tě na něco zeptat? Na něco intimního?“

„Ano,“ odpověděla zaraženě.

„Máš mě ráda?“

Slyšel jsem svůj škemravý tón, ale nějak jsem si toho dne nedokázal pomoct.

„Voláš mi do kanceláře, uvědomuješ si to?“

„Odpověz mi. Sandře navzdory…“

Zaváhala.

„Tvoje zaváhání tě prozradilo,“ pravil jsem.

„Ano. Mám tě ráda, Denisi.“

„Tiše!“ zděsil jsem se. „Matroš je tam?“

Vzdychla.

„Nikdo tu není. Jsou se Sandrou na obědě.“

„Tak mi to řekni ještě jednou. Prosím.“

„Jednou to stačilo. Je to všechno hrozně… složitý.“

Vtom jsem je zahlédl: Norbert za sebou táhl Klářin pojízdný kufr a volnou rukou objímal Kláru kolem pasu. Ona se – možná záměrně – dívala stranou, ale Norbert mou přítomnost zaznamenal a riskantně mi pokynul. Neuniklo mi, že dvě kolemjdoucí ženy, patrně matka s dcerou, které ho poznaly, se za ním krátce otočily. Zdvihl jsem levý palec a on se neubránil úsměvu. Tajný agent by z něj rozhodně nebyl.

Klára měla v tomto ohledu bezpochyby větší talent: naše schůzka před odletem byla téměř dokonale konspirativní.

Hned v úvodu mě příjemně překvapila, neboť se mi omluvila za svůj hysterický výstup v penzionu U Dvou čápů; kromě toho mi odpřísáhla (aniž jsem ji o to žádal), že Pavel si prý stejný zájezd do Číny koupil bez jejího vědomí, neboť ji už léta marně miluje.

„Marně? Znamená to, že vy jeho city neopětujete?“

„Přesně tak. Nejsem na chlapečky – jak jste ostatně viděl.“

Otevřel jsem aktovku a našel fotografii z kavárny Dahab, kterou jsem kdysi vyřadil z Matrošovy kolekce.

„Takže tohle není zamilovaný výraz?“

„To teda není!“

Poprvé jsem ji viděl pořádně se zasmát. Úsměv některé lidi neuvěřitelně změní.

„Ani si nechci představit, jak se tváříte, když někoho opravdu milujete.“

„Jako kudlanka nábožná – ta, co žere samečky.“

Nemohl jsem si nevzpomenout na všechny ty zvuky, které jsme s Ninou v penzionu slyšeli z vedlejšího pokoje.

„Proč Pavla nepožádáte, ať ten poukaz stornuje?“ zeptal jsem se.

„Už jsem to udělala.“

„A co on na to?“

„Nepojede,“ obrátila lhostejně dlaně.

Krutá jak královna ve Sněhurce, řekl by Matroš.

21.

Prošel jsem pasovou kontrolou do tranzitu: v jednom z barů jsem si dal druhou whisky, koupil si noviny a našel příslušný gate. Klára už tam byla, všiml jsem si jí hned: nápadně se odlišovala od světlovlasých Finů, kteří v nehostinně působící odletové čekárně převažovali. Na sobě měla modré džínsy a hnědý svetr. Postřehnutelně zaváhala, ale potom přece jen zvedla ruku. Rychle jsem se rozhlédl, ale skrze ty obrovské skleněné plochy byl vidět jen světlý beton letiště. Zamířil jsem k ní a ona z vedlejšího křesla celkem ochotně odsunula svou cestovní brašnu, abych se mohl posadit.

„Konečně sami,“ řekl jsem.

Přimhouřila podezíravě oči; prstem ukázala na palubní vstupenku vyčnívající z náprsní kapsy mé košile.

„Kde sedíte?“

„Sedm cé.“

„Já osm cé. Hned v řadě za váma.“

„Zvracíte?“ zajímal jsem se. „V letadlech?“

Jenom se ušklíbla.

„No ještě že tak,“ pravila po pauze. „Bála jsem se, abych při svý smůle nemusela sedět vedle vás.“

Tentokrát jsem neodpověděl já. Nevadilo mi mlčet; naopak.

„Řekněte mi jedno: jak si ten náš výlet představujete?“

Pokrčil jsem rameny.

„To za mnou budete běhat jako pejsek?“

Zachmuřeně jsem ji pozoroval.

„Jak od Norberta možná víte,“ podotkl jsem líně, „podmínkou pro použití metafory je její přiléhavost. Je mi padesát, propánakrále. Zkuste vymyslet něco vhodnějšího než pejska…“

„Budu o tom přemýšlet,“ usmála se. „Metafory stranou: neodpověděl jste mi.“

„Nechme tomu volný průběh.“

„Budete mě natáčet?“

„Když mi k tomu zavdáte příčinu.“

„Jako například?“

„Jako například když se spustíte s nějakým mandarínem.“

Ironicky stáhla koutky hezkých úst.

„Tušíte vůbec, co to znamená? Pokud použijete nějaké slovo, mělo by to být jaksi podmínkou.“

„Něco jako úředník?“

Pokud ji moje znalost překvapila, nedala to znát.

„Slovo mandarín pochází z portugalštiny. Vyjadřuje čínské kuan, což je označení pro osobu mající jistou důstojnost, ale nikoli nutně nějakou úřední funkci,“ poučila mě.

„Vidím, že jste se připravovala.“

„Mandarínská hierarchie je velmi složitá. Byla vytvořena už za dynastie Tchang. Má celkem devět stupňů.“

Ráda by pokračovala, ale naštěstí nás vyzvali k nástupu.

Finské aerolinie dostály pověsti, jež je provázela: od startu až prakticky do přistání tekl na palubě alkohol proudem. Objednal jsem si campari se sodou jako aperitiv a k jídlu červené Bourgogne Barrique Réserve.

„A co si dáte po jídle?“ chtěla vědět postarší pihovatá letuška.

Nejdříve jsem to nepochopil, ale problém nespočíval v angličtině.

„Digestiv,“ vysvětlila mi s úsměvem. „Jaký si dáte po jídle digestiv?“

„Francouzský koňak,“ řekl jsem. „Very Superior Old Pale.“

Myslel jsem to jako vtip, ale než jsem se nadál, už mi jej nalévala: sedmihvězdičkový Martel. Na plastovém stolku jsem nyní měl tři různé sklenice.

„I love Finnair,“ vyznal jsem se jí upřímně.

Zezadu jsem zaslechl, že se Klára pobaveně zasmála.

„Everybody loves Finnair,“ pravila letuška vědoucně.

Snědl jsem teplý roastbeefs dušenou zeleninou a opečenými brambůrky, vypil víno a ohřál si v dlani sklenku s koňakem. Nálada se mi začínala zlepšovat. Z kapsy před sebou jsem vytáhl jakousi příručku leteckého cestování.

„Relax, take a deep breath and think of something beautiful… such as flowers, stars or silence,“ přečetl jsem si.

Vypitý alkohol dodával oné triviální větě podivuhodný význam. Na tváři jsem ucítil Klářin dech – poznal jsem, že už také něco vypila.

„Rentouttavaa lentomatkaa!“ oznámila mi.

V ruce držela tutéž barevnou brožuru.

„Jste si jistá?“ řekl jsem.

„Příjemný let. Znamená to ‚Příjemný let!‘“

„Nápodobně.“

„Já už se na vás nezlobím,“ pronesla po chvíli. „Všim jste si? Vypátral jste už, že se na vás nezlobím?“

„To je tím alkoholem,“ vysvětlil jsem jí. „Ztrácíte schopnost vidět věci v reálných proporcích. I nadále jsem ale lidská hyena. Voyeur života.“

Uraženě se stáhla zpátky.

„Chtěla jsem se usmířit,“ zamumlala. „Nechápu, proč jste protivnej.“

Vyndal jsem si z aktovky rozečtenou knihu a zkusil si číst. Letušky procházely uličkou s lahvemi v rukou – stejně jako většina Finů jsem si pokaždé nechal dolít.

„Nemyslíte, že moc pijete?“ ozvala se znovu Klára.

Tentokrát vstala a posadila se na opěradlo mého sedadla. Svetr si mezitím svlékla; mezi džínami a spodním okrajem jejího trička zelo dobrých dvacet centimetrů nahého břicha – koukaly jí nejen kyčle, ale i krajkové bílé kalhotky. Spolucestující nás pozorovali.

„Ta hezká blondýna je vaše co?“ zeptala se bez přechodu.

Byla opilejší, než jsem si myslel.

„Spolupracovnice.“

„Milenka ne?“

„Milenka samozřejmě taky. Víte přece, jak to chodí…“

„Myslela jsem si to. Nechápu ovšem, co na vás ve vašem věku vidí.“

„Má takovou zvláštní úchylku: vzrušují ji inkontinenční pleny.“

„Fujtajxl,“ nakrčila nosík a vydala se na toaletu. Několik světlých mužských hlav se za ní vyklonilo do uličky. Pokračoval jsem v četbě, a snad abych přesvědčil sám sebe, že se dokážu dostatečně koncentrovat, jsem si tu a tam něco zapsal. „Tajemno houstne. Na deset minut se zastavím s Ediem Lovellem, a když ukončujeme rozhovor, potřásáme si rukama a rozcházíme se, mám pocit, že ani v nejmenším nesvedu popsat to, co se děje.“

V padesáti si dělám výpisky, blesklo mi hlavou – za chvíli budu jako ty osmdesátileté dámy, které se přihlašují do začátečnických kurzů francouzštiny. Když jsem si navíc onen citát v Helsinkách znovu přečetl, najednou jsem nedokázal pochopit, co mě na něm vlastně v letadle zaujalo. Měl bych méně pít, umínil jsem si.

Přistáli jsme v patnáct dvacet místního času; sotva jsem napsal zprávu Rút a Nině a vyzvedl si zavazadla, venku se začalo stmívat. Teploměr před letištní halou ukazoval ohlášené tři stupně pod nulou – udělalo mi to jakousi perverzní radost. Než pro naši sotva dvacetičlennou výpravu, sestávající převážně z dvojic zachovalých důchodců, přijel malý autobus, všichni jsme na liduprázdném nástupišti pod reklamou na mobilní telefony Nokia jaksepatří vymrzli. Klára svírala límec své bundy tak křečovitě, jako kdyby se chtěla uškrtit. Mladý průvodce i někteří další účastníci zájezdu se pokoušeli všemožně žertovat, ale já jsem se jen zdvořile usmíval a držel se stranou. Jakmile moje výkonná játra spálila poslední zbytky alkoholu, předchozí sklíčenost se mi rychle vrátila. Myslel jsem na Rút a na Ninu. Co proboha dělám v Helsinkách? opakoval jsem si, zatímco jsem společně s ostatními nedůstojně poskakoval v ledovém větru. U obrubníku ležel na kost zmrzlý časopis. Meikki vai ei? – Kuka tahtoo matkalle? – Luottokortti hukkateillä? ptaly se titulky článků.

Nejenže neznám odpovědi, říkal jsem si v duchu trpce, já dokonce ani nevím, jak zní otázky.

22.

Hotel Bonnus Inn ležel necelé tři kilometry od letiště na ponurém, takřka pustém předměstí Helsinek; jeho okolí tvořily jen dva tři podobné hotely, pár velkých, neidentifikovatelných staveb, supermarket s poloprázdným parkovištěm a pak už jen zaplevelené parcely a stožáry elektrického vedení s červenými balónky na drátech. Hotel sám vypadal jako vyvrtaný zub: všechny pokoje se nacházely v obvodovém plášti, vnitřek tvořila díra s recepcí a restaurací na dně. Bylo zde zhruba osmnáctistupňové, jaksi alibistické teplo: příliš jste se neohřáli, ale na stížnost to nebylo. Při každém otevření hydraulických vstupních dveří se navíc nad modrými dlaždicemi zvenčí přihnal závan ledového vzduchu – jako krátký nápor bolesti, která sice po chvíli odezní, avšak nikoli beze zbytku; pocit chladu v člověku přetrvával i nadále. Jedno malé akvárium a několik umělých borovic (pravý kmen, ale jehličí z plastu) ten obrovský studený prostor nedokázalo zútulnit.

Klára a já jsme jako jediní z celé výpravy měli jednolůžkový pokoj; to byl zřejmě důvod, proč nás v recepci odbavili přednostně. Pomohl jsem jí s kufrem do proskleného výtahu, jehož rozjezdu předcházela mnohavteřinová prodleva. Nastalé ticho bylo zvláštně tísnivé.

„Pojedete také do města?“ zeptal jsem se (někteří naši spolucestující se navzdory zimě hodlali vydat na dlouhou cestu do centra metropole).

„Ani náhodou. Jdu spát.“

„Předpokládám, že si dříve či později budete s Norbertem volat,“ řekl jsem. „Měli bychom si tudíž sjednotit naše verze. Kdyby se vás ptal, tak jsme spolu ještě nemluvili, souhlasíte?“

„Oukej.“

Ve čtvrtém patře jsem vystoupil (Klářin pokoj byl v pátém).

„Dobrou noc,“ popřál jsem jí.

Než se rozhodla, co odpovědět, rozdělily nás hliníkové dveře.

Nejteplejším zákoutím v miniaturním pokoji byla koupelna: prvních dvacet minut jsem proseděl na záchodové míse a přemýšlel o sebevraždě (pochopitelně přeháním). Potom jsem se svlékl, vlezl si do studené postele a doslova násilím jsem se přinutil číst; vydržel jsem to skoro půldruhé hodiny, ale měl bych dodat, že jsem knihu na dlouhé minuty odkládal a na temném večerním nebi jsem pozoroval světla letadel. („Jedinou láskou, která přetrvává, je láska, jež se smířila se vším, s každým zklamáním, s každým nezdarem a každou zradou, která se smířila i se smutnou skutečností, že nakonec žádná touha není tak veliká, jako touha nebýt sám.“)

V sedm jsem chtěl zavolat Rút, ale měla vypnutý telefon. V Praze bylo šest – marně jsem přemýšlel, kde vězí. Na telefonu Niny se mi ozval záznamník. Rychle jsem se oblékl, a abych se trochu zahřál, seběhl jsem po schodech do zcela prázdné restaurace – nebyl tu ani číšník. Všichni byli někde jinde. Život byl jinde – rozhodně ne v hotelu Bonnus Inn. Posadil jsem se do nejbližšího z modrých kulatých boxů. Jedinou známkou života byla puštěná televize: právě běžel jakýsi soutěžní kviz, v němž správné a chybné odpovědi provázel buďto gong, nebo výsměšně mečivý klakson.

„Co si dáte?“ zavolala na mě recepční s obličejem plným nudy a akné.

Byla mladá, ošklivá a předstíraně sebevědomá a očividně se hodlala dočasně proměnit v servírku. Borovice, servírky, sebejistota – všechno tu bylo jenom jako. Požádal jsem ji o jídelní lístek a chvíli jsme nenávistně soutěžili v oboru angličtina pro středně pokročilé. Společné jsme měli jen jedno: každý jsme toho druhého považovali za pitomce. Když jsem si objednával, neudržel jsem se, opravil jí gramatickou chybu a kvičivě jsem napodobil televizní klakson. Její averze ke mně tím pochopitelně ještě vzrostla. Co to proboha dělám, zhrozil jsem se v duchu, proč tu uhrovitou chuděru nenechám na pokoji? – ale nedokázal jsem si pomoci. Věděl jsem, že by stačilo vynaložit jen minimum námahy, abych se obratem ruky změnil v celkem zábavného a milého chlapíka, takže náš počáteční souboj by byl rázem zapomenut, nebo přinejmenším zařazen do kategorie pouhých nedorozumění – jenže i tahle minimální energie mi chyběla. Jediné, co jsem dokázal vyslovit, bylo: „One more wine, please.“ Nedokázal jsem k tomu přidat ani úsměv, neboť tváře jsem měl zevnitř přikousnuté stoličkami. Proti své vůli jsem pohledem stále sklouzával k televizi: soutěž naštěstí skončila, ale po reklamách ji vystřídal přímý přenos z jakéhosi koncertu populární hudby. Odhadem devadesát procent publika tvořily dívky, které zpívaly společně se zpěvákem. Neuvěřitelné, pomyslel jsem si, znají všechna ta nesrozumitelná slova zpaměti… Jak asi připadáme Finům my?

Výtah v proskleném tubusu, až dosud stojící v přízemí, se náhle dal do pohybu směrem vzhůru – přivítal jsem to jako drobnou, ale milou změnu. V pátém patře zastavil. Zpozorněl jsem. Nastoupila a já se díval, jak se pomalu snáší ke mně dolů. Byla jen v hnědém svetru, bundu neměla.

Potěšilo mě to víc, než jsem si byl ochoten přiznat.

Bez vyzvání si přisedla.

„Nemůžete usnout?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla. V televizi se znovu rozběhl blok reklam.

„Ještě jedna reklama na Colgate v té jejich příšerné řeči,“ ucedil jsem, „a založím Klub česko-finského nepřátelství.“

„Dala bych si taky víno,“ promluvila.

„Excuse me,“ zavolal jsem na recepční, „can we, please, have two more wines?“

Finka znechuceně zavrtěla hlavou, ale nakonec vstala. Opsal jsem kolem sebe rukou kruh zahrnující prázdné modré boxy, falešné sosny, kysele se tvářící recepční i puštěnou televizi.

„Hle, jak se člověk stává vlastencem: nikoliv z lásky, nýbrž ze zoufalství.“

Prohlížela si mě.

„Vy nejste zrovna typickej polda.“

„Asi ne,“ připustil jsem. „Norbert dokonce tvrdí, že poldové jako já ve skutečnosti možná ani neexistují.“

„Hm. Proč myslíte, že to je v Čechách lepší?“

„Přinejmenším je tam tepleji a nemluví se tam finsky.“

„Hm.“

„Už volal?“

„Jo.“

Vyčkával jsem. Narovnala si ramínko podprsenky.

„Proč jste to udělal?“ zeptala se náhle. „Proč jste mě kryl? Říkal jste, že jste nikdy nic podobnýho neudělal. Proč zrovna on?“

Jednou z nejcennějších schopností mládí je klást podstatné otázky, napadlo mě.

„Jenom proto, že je slavnej?“

Dostavila se recepční s vínem. Když stavěla sklenice na stolek, jednu nepatrně rozlila. Jestli se jí to stane ještě jednou, možná se rozpláče, říkal jsem si. Přinutil jsem se na ni povzbudivě usmát, ale už bylo pochopitelně pozdě: zareagovala pohledem, jenž mě přiměl k úvaze, zda víno není otrávené.

„Jenom proto, že je slavnej, má nárok na tenhle spešl soucitnej servis?“ opakovala Klára.

„Připouštím, že Norbertova popularita hrála v mém rozhodnutí jistou roli. Ale celé se to myslím takhle vysvětlit nedá.“

„Tak proč?“

Znovu jsem si uvědomil, že slova na všechno nestačí.

„Vy s ním žijete jenom kvůli jeho popularitě?“ navázal jsem.

Zamyslela se.

„Nejste gay, že ne?“

„Ne,“ zasmál jsem se. „Chcete důkaz?“

„Radši vám to budu věřit.“

Na pódiu se objevila nová zpěvačka a publikum nadšeně zabouřilo; obrazovkou přeběhl titulek: Maija Vikkumaa. Píseň se jmenovala Kristallitiara.

„Vy ji znáte?“ ukázal jsem k televizi.

„Ne.“

Mlčky jsme upíjeli víno.

„Jaké to je – žít se známým spisovatelem?“ zeptal jsem se.

„Jako nikdy nekončící sen.“

„Myslím to vážně.“

„Víte, co řekla tuším Mary Shelleyová? ‚Vezmete si básníka a první, co zjistíte, je, že zapomíná splachovat záchod.‘“

„Netušil jsem, že je to až takhle kruté.“

„Ze začátku to na mě samozřejmě fungovalo taky – jako na hodně lidí. Sláva je sexy, ne že ne. Lidi ho zastavujou na ulici. Když si jde koupit aspirin, čtyři z pěti lékárnic si mu řeknou o autogram. Když ho někam doprovázíte, fotěj i vás. Nejdřív vám to dělá dobře. Dělá vám dobře vstupovat s ním do zaplněný kavárny.“

Zarazila se.

„Ale potom to zevšední,“ řekl jsem.

„Potom to zevšední. Nakonec vás to omrzí. Unaví. Stane se z toho břímě. Všechny ty stokrát opakovaný vtipný průpovídky, všechny ty známý gesta a stejný úsměvy… Snažíte se to ignorovat, ale moc to nejde. Některý ty káči mu doslova lezou do postele. Dvacetkrát denně mu někdo volá a vy to musíte poslouchat. Nebo za ním přijdete v noci do pracovny a přistihnete ho, jak s úsměvem autorizuje rozhovor do časopisu Chvilka pro tebe… A tak dále.“

Přikývl jsem.

„Nakonec toužíte poznat někoho obyčejnýho. Chytrýho, ale normálního.“

Na něco si vzpomněla a zasmála se.

„Slyšeli jste nás? Tenkrát U Dvou čápů?“

„Slyšeli.“

Podívala se mi do očí.

„Vzrušilo vás to?“

„Ano.“

„Dělali jste to taky – s tou blondýnou?“

„Ano.“

„Jste ženatej?“

„Ano.“

„Aspoň jste upřímnej. Možná si budeme rozumět.“

Výslech skončil. Dopila skleničku a vstala.

„Jdu spát. Druhej pokus,“ oznámila mi.

Na odchodu se ještě otočila.

„Pozvete mě na to víno? Norbert vám to určitě proplatí.“

23.

Let společnosti Finnair AY 0051 Helsinky-Peking: více hodin, více Číňanů, méně alkoholu. Spal jsem, chvíli si četl, ale v duchu jsem přitom odbíhal ke Kláře a k Norbertovi. Také jsem myslel na Rút: zatelefonoval jsem jí před odletem z helsinského letiště a ona mi vyprávěla, že včera byli se Zdeňkem v zoologické zahradě, což se mě nemile dotklo – právě tam se totiž kdysi odehrála naše úplně první opravdová schůzka.

„Hele, v posteli si dělejte, co chcete, ale do zoo už ho neber,“ požádal jsem ji.

Zprvu se domnívala, že žertuji, ale potom pochopila, že to myslím vážně.

„Co blázníš?“ podivila se.

„Říkám jen, že zoologickou zahradu jsme si nedomluvili.“

Když jsme se loučili, zněl její hlas trochu rozladěně.

Nina byla pro změnu dočasně nedostupná. Zkusil jsem to po půlhodině znovu se stejným výsledkem; potom nás zavolali k nástupu a musel jsem mobil vypnout. Letadlo rychle nabralo výšku. Deset kilometrů nad zemí se rychlostí přes devět set kilometrů za hodinu řítím do Pekingu – ale proč vlastně? Klára tentokrát seděla o pět řad přede mnou; viděl jsem jen její zátylek a neúplný profil, ale kdykoli šla na toaletu, neopomněla se na mě usmát. Je jí dvacet, proboha, opakoval jsem si. Je mladší než Matroš. Po mnoha letech jsem znovu zakoušel zneklidňující pocit, že svůj život nedržím pevně v rukou.

Moje odpočinuté horší já se hlásilo o slovo.

Po jídle jsem si do sluchátek naladil pop-music na kanálu 10. „I wonder where you are / and I wonder what you do / are you somewhere feeling lonely / or is someone loving you?“ zazpíval mi Lionel Richie okamžitě do ucha; připadalo mi to jako ironický hudební doprovod k předešlým roztěkaným úvahám, a dokonce jsem si položil otázku – přestože jsem na podobné věci nevěřil – zda to náhodou není nějaké znamení. „Hello, is it me you’re looking for?“ Kde je můj racionalismus? říkal jsem si.

V Pekingu pršelo. Sotva letadlo dosedlo na plochu, na skle kulatého okénka se rozstříkly dešťové kapky. Zatímco jsme rolovali po ranveji, zapnul jsem mobil a napsal textové zprávy Rút a Nině; když motory definitivně ztichly, vstal jsem a pomohl v uličce Číňanovi tak malému, že nedosáhl do palubní přihrádky. Letušky nás na odchodu mrzutě zdravily.

V autobuse, který naši výpravu odvezl do hotelu, si Klára sice sedla vedle mě, ale po celou cestu s téměř infantilním vytržením pozorovala dění v rušných ulicích: obrovské roje cyklistů na křižovatkách, proudy malých japonských a korejských aut, velké americké buicky s tmavými postranními skly, pouliční prodavače pod nejrůznějšími přístěnky, nakupující a diskutující ženy, dědečka s ptačí klecí pod pláštěnkou… Ihned vytáhla digitální fotoaparát a začala fotit. Pokud šlo o mě, nebyl jsem fascinován o nic víc, než když se doma s Rút díváme na cestopisný film. Raději jsem se díval na Kláru.

„Pokud bude volat – ještě pořád jsme spolu nemluvili?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla, aniž přestala vyhlížet z okna. „Ani slovo.“

„Je to jednodušší varianta, ale časem začne působit nevěrohodně.“

„No tak se časem seznámíme.“

Venku bylo sotva pět stupňů a vlhká zima zalézala pod kabát, nicméně topná sezóna, jak nám s omluvou vysvětlil náš průvodce, ještě nezačala. V hotelovém pokoji bylo stejných osmnáct stupňů jako předtím v Helsinkách. Na stolku stála termoska s vlažnou vodou, vedle ležel pytlík s jasmínovým čajem; minibar v lednici byl prázdný. Naštěstí alespoň voda v koupelně byla dostatečně teplá, takže jsem si vlezl pod sprchu. Při masturbaci jsem si pochopitelně představoval Kláru.

Když jsem se později na posteli oblékal, pozoroval jsem se v zrcadle jako nějaký malíř pracující na autoportrétu. Nespokojeně jsem hleděl na všechen ten jinak víceméně skrytý nepůvab: to trochu tučné nahé břicho, ty bledé chlupaté nohy v látkových sandálech s logem hotelu, tu tupou těžkopádnost v obličeji, který momentálně nemusí nic předstírat. A přece je toto bytost, která má cit, která touží být milována! pomyslel jsem si ironicky. Na pár vteřin jsem se dokázal vidět jakoby zvenku a uměl si představit sympatie i averze, které moje fyzická podoba u lidí vzbuzuje. Co bych vlastně od života chtěl, říkal jsem si. Neměl bych být spíše vděčný než nespokojený?

V této náladě mě zastihl Norbertův telefonát.

„Můžeš mluvit?“

„Ano. Jsem v hotelu na pokoji.“

„Tak jak to jde?“ zahlaholil naoko vesele.

„Upřímně řečeno, zatím je to – jak by řekl Matroš – spíš vojeb.“

V krátkosti jsem mu popsal dosavadní průběh zájezdu, přičemž jsem tendenčně zdůraznil nepříjemný chlad, jemuž jsem tu neustále vystaven. Moje cestovní pohodlí ovšem Norberta příliš nezajímalo.

„A co Klára?“

„Zdá se, že jí ta obrovská, prastará, extrémně lidnatá a podivuhodně proměnlivá říše opravdu učarovala – jaksi navzdory té příšerné zimě.“

„Co – co dělá?“

„Norberte? Viděl jsi někdy v životě nějakého turistu? Dělá prostě to, co dělají turisté. Například se s živým zájmem rozhlíží kolem sebe, fotografuje, nahlíží do mapy… A podobně.“

„Mluví s někým?“

„Zatím se drží stranou, což se ostatně dá snadno pochopit: průměrný věk účastníků našeho zájezdu je podle mého letmého odhadu tak dvaasedmdesát let.“

„A co ten mladý průvodce?“

„Toho si vyškrtni ze seznamu. Až uvidíš jeho fotku, pochopíš proč.“

Příznačné bylo, že proti seznamu nic nenamítl. Znamenalo to, že nějaký seznam v jeho hlavě skutečně existoval? Znovu jsem si připomněl, jak jsou všichni žárlivci v podstatě stejní.

„A co ty? Už jste spolu mluvili?“

„Nemluvili. Zatím nebyla příležitost.“

„Ani slovo?“

„Ani slovo. Pro dané účely to ostatně není nutné, že?“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Vzpomínáš, co jsi řekl, když jsem ti ukázal její fotky?“

„Ne,“ zalhal jsem.

„Řekl jsi: ‚Krásná ústa, oči zelené.‘“

„To je možné – to někdy říkám.“

„Je to název jedny Salingerovy povídky – četls ji?“

„Možná. Asi ano, nevzpomínám si. Byl bys tak laskav a vysvětlil mi, kam tím směruješ?“

„Přečetl jsem si to včera znovu. Je to povídka o nevěře.“

„Skutečně?“ dodal jsem ironicky. „Není tohle setsakramentsky podezřelá náhoda?“

Díval jsem se na sebe do zrcadla.

„Rozčílenej chlápek volá kamarádovi, jestli náhodou neví, kde skončila po večírku jeho vlastní manželka. Manželka toho rozčílenýho chlápka, chápeš.“

„Chápu. Ten telefonát tě bude stát jmění, Norberte.“

„Kamarád toho chlápka různě chlácholí – a hledaná manželka přitom leží po celou dobu vedle něj v posteli.“

Dramaticky se odmlčel.

„Když zavěsí, oba milenci se samozřejmě cejtěj přímo hrozně…“

„Norberte,“ řekl jsem. „Ujišťuji tě, že na mojí posteli leží jen nevybalený kufr.“

Přitáhl jsem si přikrývku a přehodil si ji přes nahá záda.

„O to nejde, já tě přece z ničeho nepodezírám.“

„To se mi ulevilo. Už jsem se začínal obávat, že jsem taky na seznamu.“

„Zatím ne,“ zasmál se. „Ale nenapadá tě důvod, pročs to řek?“

„Řekl jsem to zcela mechanicky. Proč tomu přikládáš význam?“

„Protože to promluvilo tvoje podvědomí, chápeš? Mohls přece říct něco úplně jinýho, třeba: ‚Vypadá sympaticky‘ nebo ‚Je vážně hezká‘. Dokonce jde o mnohem obvyklejší repliky. Ale nic takovýho jsi neřek. Řek jsi: ‚Krásná ústa, oči zelené.‘“

„Dobře. A nyní říkám: Psychofarmaka. Psychiatr. To jediné ti může pomoct, Norberte. Myslím to vážně.“

„Ježíš, tak se hned nerozčiluj!“ zasmál se. „Dělám si legraci.“

„Přiznám se, že jsem si toho nevšiml.“

„Jenom jsem testoval tvou loajalitu,“ pochechtával se. „To přece šéfové zaměstnancům dělaj, ne?“

„Já nejsem tvůj zaměstnanec, Norberte,“ řekl jsem. „Pouze bych byl rád tvůj přítel.“

24.

První oběd, na který nás opět odvezl autobus, mě alespoň částečně odškodnil za všechna dosavadní příkoří. Jídelna sice nebyla zrovna útulná, k pití se podávalo jen průměrné pivo a igelitovými závěsy, které tu visely namísto dveří, zvenčí studeně táhlo, ale samotné jídlo stálo za to. Už expozice naznačila, že půjde o mimořádný kulinářský zážitek: po salátu z malých úhořů a skvělých bocháncích dim sum (na páře připravované knedlíčky plněné kuřecím a krabím masem) přinesly dvě mladičké servírky v červených kostýmcích velkou mísu s rozpálenými kameny, na které s šokující samozřejmostí a bez jakéhokoli varování obratem vysypaly tác plný živých krevet. Většina českých důchodkyň se zatvářila zděšeně – některé dokonce chabě protestovaly –, avšak v ještě dětských tvářích Číňanek se neobjevil ani náznak jakéhokoli citu, natožpak slitování. Vyměnili jsme si s Klárou pohled.

Jestlipak si také vzpomněla na Norberta? napadlo mě.

Po krevetách, které náš usměvavý čínský společník (údajně patřil k partnerské cestovní kanceláři, ale vsadil bych se, že to byl ve skutečnosti tajný policista) bez nejmenších skrupulí vyplivoval rozkousané přímo na igelitový ubrus, následovalo vepřové, salát ze sojových klíčků, sladkokyselá ryba, salát z kořenu lotosového květu a potom už jednoznačný vrchol oběda, kousky pečené kachny v jakési temně rudé omáčce, zavinuté společně s čerstvým pórkem do tenoučkých omeletek. Zkrátka fakt ňamka.

Odpoledne byla ovšem na programu návštěva nepříjemně rozsáhlého komplexu Císařského paláce. Energie obsažená ve dvou pětašedesátiprocentních kořalkách mao-tchaj (Klára si ke skleničce pouze přičichla, rozslzela se a věnovala mi ji) mi podle očekávání nevystačila na dlouho. Po zbytečně dlouhé pěší procházce po náměstí Tchien-an-men jsme se konečně vydali Polední bránou (s obrovským portrétem Mao Ce-tunga na hlavním průčelí) do Zakázaného města; při pohledu na všechny ty rozlehlé paláce a chrámy jsem intuitivně zvolnil. Klára se mě držela jen prvních pár minut – než pochopila, že bych pro ni byl při prohlídce přítěží. Na rozdíl ode mě byla v permanentním pohybu: buďto se za výpravou opožďovala, protože si nestačila dostatečně prohlédnout Dračí trůn či síň Rozvoje ducha, nebo naopak spěchala kamsi napřed. Neustále fotografovala, dělala si poznámky a kladla průvodci nejrůznější, pro mě víceméně nesrozumitelné otázky. Jak jsme se každou chvíli zastavovali, opět se do mě dala zima a začínaly mě bolet nohy. Jakkoli jsem prošel bránou Nejvyšší harmonie, síní Nejvyšší harmonie, síní Dokonalé harmonie a síní Střežení harmonie, k jakékoli harmonii měl můj fyzický i duševní stav stále velmi daleko. Zmocnila se mě tatáž apatická únava, kterou jsem dobře znal z prohlídek českých hradů a zámků. Přiběhla Klára a uchopila mě za loket.

„Vidíte tu střechu vpravo?“ zasmála se. „To je palác Pokojného stáří. Tam by se vám mohlo líbit.“

V následujících dvou dnech jsme stihli navštívit (ve smrtelně rychlém turistickém tempu) Velkou čínskou zeď, Letní palác, Lamaistický chrám a hrobky Mingů. Ze všech těch dynastií už jsem byl poněkud unaven, nemluvě o tom, že jsem si je podle Kláry neodpustitelně pletl. Navíc jsem byl lehce nachlazen, někteří účastníci zájezdu mě čím dál víc iritovali a vůbec nejvíc mi šli na nervy všichni ti neodbytní pouliční prodavači: sotva jsem jemně odstrčil vrásčitého starce s tácem plným stříbrných tabatěrek, už se na mě vrhla jakási bezzubá rolnice a mávala mi před obličejem hedvábnými šátky a kašmírovými šálami: Lúka lúka! Trhni si nohou, babo! drmolil jsem polohlasem. Moji zprvu přílišnou zdvořilost rychle vystřídala buďto nerudná nepřístupnost, nebo v horším případě jakási tupá rezignovanost, kterou ti vychytralí obchodníčci okamžitě vycítili, využili mé momentální indispozice a během několika minut mi prodali porcelánovou čajovou soupravu (pro Rút), dva skládací papírové draky (pro dvojčata), jedno poškozené, údajně ručně vyřezávané pečetítko a dva pomalované vějíře (pro bůhvíkoho). Nebyl jsem s nimi samozřejmě schopen smlouvat, takže když jsem později jedné starší spolucestující neochotně prozradil cenu, za kterou jsem suvenýry pořídil, stal jsem se ke všemu terčem posměchu celé výpravy – ale ani to mi nedokázalo zabránit, abych za podobně přemrštěné ceny v příštích dnech nezakoupil ještě malého nefritového dráčka, ušmudlanou plyšovou pandu, tradiční sáčko s vyšívanými sluníčky a župan z umělého hedvábí.

Připadal jsem si jako idiot, ale Klára se na mě usmívala.

První večer měla schůzku s nějakým člověkem z české ambasády, takže jsem se šel projít. Ušel jsem po širokých, potemnělých ulicích v okolí hotelu asi šest, možná sedm kilometrů. Pruhy pro cyklisty byly už téměř prázdné. Nina nebrala telefon. Nakonec jsem odbočil na hlavní třídu, která byla o něco rušnější. Minul jsem restauraci KFC a po krátkém uvažování jsem zaplatil vstupné do nedalekého Music clubu. Podnik pro mě, pomyslel jsem si trpce. Šatnu jsem nenašel; parket byl tmavý a vylidněný. U vysokých kulatých stolků postávala sotva dvacítka překvapivě obyčejně oblečených mladých lidí; zvědavě mě pozorovali. Pozdravil jsem je, svlékl si kabát a objednal si pivo. Slyšel jsem, jak si mládež cosi šeptá. Pobavilo mě to: domnívají se snad, že umím čínsky?

„Where are you from?“ osmělila se po chvíli podsaditá dívka mongolského vzezření.

Zdálo se, že na ni moje odpověď udělala dojem. Ona prý je z provincie Henan ve střední Číně a v Pekingu studuje zemědělskou fakultu. Bydlí na koleji – v pokoji s dalšími sedmi dívkami. Pokusil jsem se o vtip.

„Takže celkem šestnáct skříní? Osm na šaty a osm na kosmetiku?“

Nepochopila to. Mají to tam moc pěkné, řekla mi. Jsou všechny dobré kamarádky. Svým způsobem mě dojala. Zeptal jsem se, zda ji smím na něco pozvat; upadla do roztomilých rozpaků a potom si nechala přinést malou kolu, za kterou mi celkem čtyřikrát poděkovala. Alkohol údajně ještě nikdy v životě nepila. Bylo jí dvaadvacet.

Po půlhodině usilovné anglické konverzace jsem ji z čiré zdvořilosti vyzval k tanci; ostatní studenti nás okamžitě obstoupili a povzbudivě nám tleskali do rytmu. Připadal jsem si jako na nějakém svazáckém večírku – ale bylo to koneckonců lepší, než být sám. Zůstal jsem s nimi necelou hodinu a potom jsem se co nejpřátelštěji rozloučil. Cestou domů jsem v jakémsi zastrčeném kiosku zakoupil láhev čínského červeného s názvem Great Wall a odnesl si ji na pokoj.

Před půlnocí jsem si šel lehnout, ale nemohl jsem usnout, takže když v půl jedné zavolal Norbert, byl jsem ještě vzhůru.

„Kde flámuješ?“ zeptal jsem se hloupě; v Praze bylo o šest hodin méně.

„Už jsi s ní mluvil?“ chtěl vědět.

„Ještě ne. Měl bych?“

Doufal jsem, že mu Klára odpověděla stejně.

„Radši ne. Pokud se seznámíte, musí to vypadat úplně přirozeně. Nesmí mít žádný podezření.“

„Provedu.“

„Včera jsem trochu pařil,“ řekl konverzačně. „V Akropoli. Neměl jsem to původně v plánu, takže jsem tam byl autem.“

Vůbec jsem netušil, kam míří.

„Přišel jsem tam už v sedm. V deset jsem byl sťatej, takže jsem si řek, že bych moh vyzkoušet ten slavnej SOS drink a nechat se odvézt.“

Došlo mi to: Klára s Jiřinou udělaly školáckou chybu.

„Zavolal jsem Jiřině a řek jsem si o číslo,“ doplnil Norbert jakoby tázavě.

„A ona ho neměla.“

„Nejenže ho neměla – ani nedokázala odhadnout, kolik to tak může stát.“

„Neříkal jsi, že byly tenkrát úplně namol?“ namítl jsem. „Vidíš za tím možná víc, než tam ve skutečnosti je.“

„Vidět znamená představovat si.“

„To řekl kdo?“

„To nevím. Každopádně je to divný.“

25.

Nazítří šla Klára na večeři pro změnu s mladými čínskými bohemistkami z místní univerzity; nabídla mi, že se k nim mohu připojit, ale po zkušenostech z předešlého večera jsem odmítl a zaplatil za to předvídatelným pocitem opuštěnosti. Vrátil jsem se s ostatními důchodci do hotelu a zavolal domů, jenže Rút pozvala na návštěvu Zdeňka, a tak jsem hovor brzy ukončil. Věděl jsem, že mou jedinou šancí je pobavený nadhled, ale udržet si jej bylo čím dál těžší – tím spíš, když i Nina mluvila do telefonu se slyšitelnými rozpaky.

„Co se děje?“ zeptal jsem se po chvíli přímo.

Trvalo jí dobrých patnáct vteřin, než odpověděla.

„Bylo to hezké – ale oba víme, že to nemá budoucnost.“

V prázdném hotelovém baru jsem vypil dva Jacky Danielse a vydal jsem se najít nějaké živější místo, kde by barmanka nevypadala jako předsedkyně lidového soudu. Vrátný před hotelem mluvil pouze čínsky, nicméně po chvíli vytáhl ze záhybu služební peleríny jakousi červenobílou vizitku a podal mi ji. Nebylo tam ani slovo anglicky, jen čínské znaky; věnoval jsem mu nicméně deset juanů, které si bez zaváhání vzal.

Před hotelem žádný taxík nestál, ale po deseti minutách chůze do pekingského neznáma se mi podařilo jeden zastavit; byl to starý Volkswagen Samantha, což mi udělalo drobnou radost. Jak velký musí být můj stesk, když i německé auto ve mně dokáže vzbudit iluzi domova, říkal jsem si, když jsem nastupoval. Řidiče neurčitého věku oddělovalo silné, poškrábané plexisklo; našel jsem v něm otvor a prostrčil jím vizitku.

„Excuse me, are there any coctail bars? Pubs?“

Pohybem ruky jsem naznačil pití, avšak taxíkář se i nadále tvářil nechápavě. Jeho oční víčka vypadala napuchle; pod obnošeným sakem měl vlněný svetr s pestrým vzorem.

„Drinks? Music clubs?“ zeptal jsem se.

Mlčel. Přejel jsem očima po zaprášené palubní desce, ale žádné v Evropě obvyklé fotografie polonahých dívek jsem neobjevil. Napodobil jsem rameny a rukama cosi jako tanec.

„Are there any dancing clubs? Dancing clubs?“

Číňanův úsměv se rozšířil.

„Go-go bar?“

Jeho ústa se nepatrně pohnula; žádné slovo z nich sice zatím nevyšlo, ale i tak to ve mně vzbudilo jistou naději.

„Go-go bar? Yes?“

„Mamasal,“ promluvil konečně.

Nedůvěřivě se rozhlédl po temné ulici, jako by se obával, že nás někdo může slyšet. To mě pochopitelně zaujalo.

„Mamasal? What is it?“

Žádná odpověď. Nevadí, musím vyjít s tím, co mám. Ukázal jsem na vizitku.

„OK, let’s go to mamasal!“

Ať už je to cokoliv, pomyslel jsem si. Považoval jsem rozhovor za skončený a opřel se do sedadla, ale Číňan se očividně neměl k tomu, aby se rozjel. Poznamenal cosi čínsky a zadumaně si prohlížel vizitku. Znovu jsem se k němu předklonil.

„Go!“ řekl jsem a hřbetem dlaně jsem ukázal směrem vpřed.

Potřásl hlavou, ale neudělal nic.

„Vperjód!“ zvolal jsem.

Co nejnázorněji jsem mu předvedl zařazení jedničky a ruce otáčející volantem. Boris Hybner by ze mě měl radost, ale taxíkář mě ani tentokrát nepochopil – v jeho lesklé orientální tváři byl pouze okouzlený výraz dítěte sledujícího poprvé v životě loutkové představení.

„Jeď už, proboha!“ vykřikl jsem zoufale. „Kamkoliv! Mamasal! Nebo jinam! Je mi to úplně jedno!“

Taxíkář se k mému překvapení poslušně otočil po směru jízdy a skutečně zařadil rychlost. Rozjeli jsme se.

„Oukej?“ zeptal se mě přes rameno.

„Oukej! Go on!“

Odbočil doprava a znovu se ke mně ohlédl.

„Oukej?“

Přinutil jsem se oplatit mu úsměv.

„Oukej,“ zdvihl jsem palec. „Prima. Zatím si vedeš moc dobře.“

Vesele přikývl.

Asi po čtvrthodině nevysvětlitelně opatrné jízdy zastavil na začátku ulice, kde skutečně svítily neony hned několika barů.

„Oukej?“

„Oukej.“

Odměnil jsem ho nemalým spropitným; spěšně mi zamával a odjel. Po krátké obhlídce jsem se rozhodl pro růžový nápis Lolita’s Karaoke, neboť – mimo jiné – jsem uvnitř zahlédl několik evropsky vyhlížejících turistů. Po dalším dýchánku s čínskými studenty jsem už rozhodně netoužil. Jakmile jsem vstoupil, ihned se mě ujala hezká drobná dívenka v bílé skládané sukénce; vypadala na šestnáct, ale ve skutečnosti byla myslím o pár let starší.

„Welcome in our bar,“ přivítala mě a přidala půvabné asijské pukrle.

Trochu mě to zaskočilo, ale nikdo z přítomných nehnul brvou. Odebrala mi kabát – až jsem se obával, že ji všechna ta těžká černá látka zavalí. Postavil jsem se k nejbližšímu volnému stolku a mrkl na nápojový lístek pod sklem: ceny tu ve srovnání s běžnými podniky byly extrémně vysoké. Skoro jsem zatajil dech: měl jsem pocit, že z těch neuvěřitelných číslic přímo vyzařují různé mnohoznačné přísliby. Ucítil jsem intenzivní zatrnutí ve slabinách. Že by to bylo tím zdejším jídlem? napadlo mě, zatímco jsem se rozhlížel kolem. Také ostatní servírky byly mladičké a měly bílé sukénky. Jeden z hostů ke mně natáhl velkou chlupatou ruku.

„Hi, I am Steve!“

Byl už zjevně pod parou a určitě vážil přes metrák, ale tvářil se přátelsky. Sdělil mi, že přijel z Melbourne a že prý vůbec netuším, co se tady děje.

„I am afraid you are right,“ připustil jsem.

Však uvidím, pravil. Dívenka se mezitím vrátila. Australan se odpotácel nazpět k baru, ale ještě předtím na mě zamrkal.

„Co si prosím dáte?“ zeptala se dívka jako vzorná školačka.

Požádal jsem o dvojitou skotskou. Zopakovala objednávku barmanovi a zůstala stát vedle mě, i se svým plachým úsměvem. Nemohu říct, že by mě to nepotěšilo.

„Nebude vás barman postrádat?“

„Ale vůbec ne,“ pravila bezelstně, „přece se musím věnovat hostům.“

Představili jsme se (jmenovala se Liang nebo nějak podobně) a potom mi položila několik zdvořilých otázek. S trpělivým úsměvem jsem na ně odpovídal a jednou či spíše dvakrát jsem jí přitom otcovsky položil dlaň na útlé bílé předloktí. Nevěnovala tomu vůbec pozornost. Po chvíli odkudsi vytáhla kožený pohárek s hracími kostkami a zeptala se mě, zda bych se chtěl naučit zábavnou hru. Přivítal jsem ten náhlý odklon od formální konverzace s nepředstíraným potěšením (Co se stane, když mi dvakrát po sobě padne šestka?, prolétlo mi hlavou), ale po dvaceti minutách nudného házení kostkami a následného složitého počítání jsem definitivně pochopil, že jde opravdu jen o čínskou variantu hry v kostky. Moje zklamání muselo být viditelné, protože dívka pohár schovala.

„Do you like music?“ zeptala se.

„Sure. I love music!“

„Do you like karaoke?“

Intonace její otázky se nijak nelišila od těch předchozích, ale přesto jsem z jakéhosi důvodu nastražil sluch.

„Yes!“ řekl jsem co nejopatrněji, jako kdybych manipuloval s výbušninou: jediné neuvážené slovo, a moje chlípné představy by mohly být rozmetány na kousky.

„Chcete, abych vám zazpívala? V soukromí?“

Bylo to tady. Pouhé slovo soukromí (private room) mě naplnilo předtuchou tak radostnou, až jsem se málem zajíkl.

„Ano, Liang. To by od vás bylo moc milé.“

„Jedna hodina stojí sto padesát dolarů.“

Její úsměv a bílá sukénka zaoblovaly hrany oné lichvářské věty.

„To je pro mě přijatelná cena.“

Komicky svraštěla obočí, neboť zřejmě neznala anglické slovo přijatelný.

„Yes, or no?“ pronesla podezíravě.

Ten kuplířský výraz jí neslušel.

„Yes!“ zdůraznil jsem, snad abych přehlušil vlastní pochybnosti. „Oukej!“

V jejím přikývnutí byla spokojenost.

„Wait a moment, please. I have to speak to mamasal.“

Mamasal. Konečně mi to došlo. Dal jsem jí peníze, dívka je odnesla barmanovi, přešla nazpět ke mně a vzala mě za ruku. Australan na mě cosi hulákal, ale ignoroval jsem ho.

Následoval jsem ji do úzké, špatně osvětlené chodby s dveřmi po obou stranách; za některými bylo slyšet hudbu. Vstoupila do jakési místnůstky, která vypadala jako malé rozhlasové studio: nebyl tu ovšem žádný stůl, jen zvýšené pódium s kobercem, přikrývkou a několika vyšívanými polštáři. Koberce také visely na stěnách, přičemž na té protější byla navíc velkoplošná obrazovka; pod ní stál malovaný paraván. Liang se na mě ostýchavě usmála, zamkla dveře a podala mi červený šanon, obsahující dlouhé seznamy slavných i méně známých hudebních interpretů a jejich písní.

„Just a second,“ řekla Liang a zmizela za závěsem.

Namátkou jsem zalistoval foliemi: Annie Lennox: No More I Love You. George Michael: Praying for Time. Lionela Richieho jsem objevil hned na následující straně. Na horní okraj paravánu vylétla bílá sukně. K sukni přibyla halenka. V příští chvíli stála Liang přede mnou, jen v župánku z červeného hedvábí.

„Which song did you choose, Denis?“

Řekl jsem jí číslo. Přistoupila k malému telefonu na zdi, sňala sluchátko a cosi do něj ostře, hádavě vyštěkla. Podívala se na mě, uchopila bezdrátový mikrofon a něžně se usmála. Tak jako mnoho žen této profese dokázala v rozmezí několika vteřin vystřídat zcela odlišné tváře. Obrazovka na stěně zmodrala, objevil se Lionel Richie, ozvaly se první tóny a na spodním okraji obrazovky se rozběhl anglický text. Liang zpívala čistě a přesně. Hello, is it me you’re looking for? I can see it in your eyes, I can see it in your smile… Její měkká angličtina mě bůhvíproč dojímala. Položil jsem si hlavu na jeden z barevných polštářů a ona si ke mně přiklekla; zbytek písně dozpívala v kleče. Řekl jsem jí, že to bylo moc krásné, a zeptal se, zda nezná nějakou čínskou milostnou píseň. Vstala, svlékla si župan a nahlásila cosi do telefonu. Potom se ke mně vrátila. Natáhl jsem ruku a dotkl se jejího drobného ňadra. Okamžitě mě odstrčila.

„Don’t touch!“ okřikla mě. „No touching!“

Děláš si legraci? zeptal jsem se jí anglicky. Na obrazovce mezitím už běžel nový klip: po rozkvetlé louce poletovali motýli.

„No touching!“ opakovala zamračeně.

Jakže, podivil jsem se nahlas, zaplatil jsem sto padesát dolarů – a nesmím se jí ani dotknout? Jestli se jí chci dotýkat, musím jí prý nejdřív dát dárek, oznámila mi chladně. Dárek? Jaký dárek? řekl jsem. Stále jsem si prohlížel její ňadra. Důkaz, vysvětlila mi. Důkaz, že ji mám opravdu rád.

Láska neexistuje, existují jen důkazy lásky.

„Kolik?“ zasmál jsem se.

„One hundred dollars,“ odsekla bez zaváhání.

Ty zatracená malá děvko, pomyslel jsem si. Beze slova jsem vytáhl peněženku, odpočítal pět dvacetidolarových bankovek a vrazil jí je do maličké dlaně; obratně je srolovala a ruličku zastrčila do kapsy odloženého županu.

„Oukej?“ zeptal jsem se.

Kývla. Beze slova jsem jí roztáhl hubené nohy a položil jí dlaň do vyholeného, trochu zarudlého klína. Po chvíli jsem se jí podíval do očí: už opět se usmívala – nevinně, chtělo by se říci.

„I like you, Denis. Really.“

„I would like to make love with you,“ řekl jsem po pravdě.

„No fucking!“ zvolala polekaně a ihned se posadila. „No way!“

O pět minut později jsem už ujížděl v taxíku do hotelu: neukojený, zoufalý a vzteklý. Na první křižovatce při čekání na zelenou k vozu nepozorovaně přistoupil jakýsi starý muž a bez varování zaklepal na boční okno; lekl jsem se nejen já, ale i taxíkář.

„Lúka! Lúka!“ vykřikoval muž.

Na sobě měl zelenou vojenskou halenu a vytahané tepláky s bílým pruhem. Z levého předloktí mu viselo několik fotografických skládaček: pohlednice města a jakési vybledlé akty; všiml jsem si, že Číňanky na fotografiích neměly vyholená podpaží. Špinavými prsty druhé ruky mi ukazoval cenu. Mlčky, bez hnutí jsem mu hleděl do očí. Prstů postupně ubývalo.

„Fuck you,“ pronesl jsem tiše, ale s pečlivou výslovností.

Naskočila zelená. Muž ukázal děravé zuby, odstoupil od auta a cosi utrousil – nejspíše nadávku. Styděl jsem se sám za sebe. Byl jsem opilý, ale ne dost. Jeli jsme pustými, neosvětlenými ulicemi. Oknem v přízemí rohového domu jsem zahlédl rodinu před televizí. „Počestnost a spořádaný život mě ve tmě pokoušely jako hřích.“ Na mobilu jsem měl tři nové zprávy: jednu od Rút, druhou od Niny; třetí byla od Kláry:

Jsem v hotelovém baru – nechcete si dat se mnou drink?

„Nazdárek,“ přivítala mě.

„Volal?“ zeptal jsem se rovnou.

„Volal.“

„Mně taky. Tvrdil jsem mu, že jsme spolu ještě nemluvili. Doufám –“

„Já taky. Kde jste celej večer byl?“

„V Síni Zakázaného Štěstí,“ řekl jsem. „V Paláci Nekonečného Učení.“

Usedl jsem do křesla naproti ní. Pobaveně mě pozorovala.

„V Zahradě Marnosti,“ zapojila se.

„Přesně tak. V Pagodě Velkého Podvodu.“

„Chcete mi tvrdit, že jste si nezašukal?“

Obvykle mi vadí, když ženy mluví vulgárně, ale ona to slovo vyslovila s tak samozřejmou věcností, že vlastně ani neznělo sprostě.

„V Zavřené Bráně Touhy? V Chrámu Věčně Nadrženého Buddhy? Na Oltáři Nesklizené Úrody?“

Byl jsem přiopilý, ale zároveň jsem se předváděl.

„To je hotová sightseeing tour,“ usmívala se. „Na kolik vás to mimochodem přišlo?“

Vytasil jsem peněženku – toho večera už poněkolikáté – abych se přesvědčil.

„Necelé tři stovky. Tři sta Věčných Pokojných Dolarů.“

„Tři sta dolarů?“ zvolala.

Přikývl jsem. Naklonila hlavu na stranu.

„Nevěřím, že za tři sta dolarů se nedá pořídit jedno šoustání. To musí jít – dokonce i v Beijingu.“

„Možná to jde, ale mně se to každopádně nepovedlo.“

Přiložila si okraj skleničky na svá krásná ústa a přimhouřila zelené oči. Obávám se, že ten pohled už nikdy v životě nezapomenu.

„Měla bych pro vás takový romantický návrh,“ řekla. „Nechcete si zašukat úplně zadarmo?“

Zíral jsem na ni. Pokrčila rameny.

„Kapitulace před animálností.“

Zlehka rozevřela kolena. Měla na sobě džínsy, ale přesto mě to vzrušilo víc než nahota oné Číňanky.

„Máte zaplaceno?“ zeptal jsem se.

Přikývla a vstala.

„Vypněte si mobil,“ požádal jsem ji.

„Ty hajzle! Ty zasranej hajzle!“

Praštím ho pistolí přes ústa; úder mu roztrhne horní ret. Denis sykne bolestí a snaží se jazykem zachytit prýštící krev.

„Tohle je vážně nevkusné, Norberte,“ vrtí hlavou. „Na co si to hraješ? Vůbec to k tobě nejde.“

„Drž hubu! Tady velím já.“

„To bohužel nemohu popřít.“

Prsty si rozmazává krev po bradě.

„Vstaň.“

Polekaně na mě pohlédne.

„Vstaň!“ zopakuji důrazněji.

Ustoupím o krok a zamířím mu pistolí na hlavu. Musí si při vstávání pomoci rukama; na opěradle kožené sedací soupravy zůstane krvavá šmouha.

„Té sedačky je škoda,“ říká, ale hlas se mu chvěje. „Jestli mě zastřelíš tady, už to nikdy nikdo nevyčistí.“

Jeho dýchání je podivně přerývané a na čele, na nose a na horním rtu má krůpěje potu.

„Udělal bys to taky!“ vykřikne náhle. „Přiznej si to! Udělal by to skoro každej!“

„Drž hubu!“

„Byli jsme v Číně, nechápeš to? Daleko od všeho, daleko od všech. Nebylo to někde za Prahou…“

Zaváhám – a on toho okamžitě využije.

„Byl jsi osm tisíc kilometrů daleko. A taky vezmi laskavě v potaz, jak chodí oblékaná… Přece jsem ti už vyprávěl, jak jí v letadle vykukovaly ty krajkové kalhotky. Kdybych je prstem stáhl o pouhé dva centimetry dolů –“

Zarazím ho jediným pohybem ruky. Musím zavřít oči a zatřepat hlavou, abych tu vidinu odehnal.

„Nech mě to doříct, Norberte. Prosím tě.“

Neodpovím na to nic, což si vyloží jako souhlas.

„Pouhé dva centimetry… Chápeš, co chci říct? Byl jsi osm tisíc kilometrů daleko – a já se nalézal dva centimetry od jejích chlupů. Od chlupů, proboha!“

Podívám se na něho tak, že ihned zmlkne. Napětí roste.

„Ukaž mi ho,“ říkám. „Ukaž mi žezlo svý touhy.“

Pistolí mávnu směrem k jeho poklopci.

„Cože?!“

„Vytáhni ho,“ nařizuji. „Chci ho vidět.“

Nevěří, že to myslím vážně.

„Dělej!“ zařvu.

Tentokrát zavře oči on. Potom se ke mně otočí profilem a rozepne se.

„Svlíkni se úplně. Tu košili taky.“

Pokusí se něco namítnout, ale nedovolím mu to. Prohlížím si ho: ramena má široká, ale břicho už mu povolilo. Jeho spíše průměrný penis je celý pokrčený a svraštělý. Uhádne mé myšlenky.

„Záhada, co?“

„Popiš mi to!“ nařídím mu. „Trochu mi tu vaši šukačku popiš!“

26.

Plastovou kartou projela zámkem dveří, blikla zelená kontrolka a ozvalo se lehké cvaknutí. Vstoupili jsme do temné předsíně a Klára kartu zasunula do malé rozvodné skříňky na stěně; světla se ve stejné vteřině rozsvítila. Uvědomil jsem si, že její pokoj je zrcadlově obrácenou kopií mého: stejné křeslo a stolek, táž krémová lampička se zlatým kováním, tatáž postel se starorůžovým přehozem a čalouněným čelem a nad ní prakticky identický obrázek: třešňové květy a kaligrafický podpis autora. Klára zaznamenala směr mého pohledu.

„Čínské malířství se – velmi zjednodušeně řečeno – ubíralo dvěma základními směry. Obvykle se mluví o technice volného štětce, kterou charakterizují velkorysé, rozmáchlé, stylizované linie, a o technice detailního štětce, což jsou velmi realistické, do sebemenších detailů propracované malby,“ poučila mě. „Technika volného štětce začala zhruba od Mingů převažovat. Nevadilo by vám se nejdřív osprchovat? Já se sprchovala před hodinou.“

„Vůbec ne.“

„Nevadí vám ani jistá nepřehlédnutelná věcnost mého přístupu?“

„Naopak,“ řekl jsem upřímně.

„Trvalo mi dost dlouho, než jsem se to naučila. Například v restauracích, odpusťte mi to srovnání, jsem si dlouho nedokázala objednat to, na co jsem měla opravdu chuť. Jestli mi rozumíte…“

Ve dveřích koupelny jsem se k ní otočil.

„Naprosto. Své skutečné chutě jste obětovala na oltář zbytečných obav, že číšníka zdržujete, že komplikujete práci kuchařovi nebo si nárokujete nějaké extrabuřty. Vaše usměvavá, stručná objednávka sice vždycky odpovídala zavedené konvenci, ale nikdy vám nemohla zajistit to, co jste doopravdy chtěla.“

Podívala se na mě.

„Umíte mluvit. Měl byste možná zkusit psát.“

„Umět dobře mluvit ke svádění patří. Jak říká Steven King ve svých nedávno vydaných memoárech: Pokud by tomu tak nebylo, proč by tolik dvojic, které na začátku večera usednou v restauraci za stůl, skončilo v posteli?“

„Myslím, že si budeme rozumět.“

„Taky si myslím.“

„Mám se svléknout, nebo to chcete udělat sám?“

„Svlékněte se sama. S těsnými džínami jsem upřímně řečeno vždycky zápolil. Upnuté džíny jsou noční můrou mé puberty.“

Svetr, který si přetahovala přes hlavu, přidusil její smích.

Vyšel jsem z koupelny s ručníkem kolem pasu. Klára ležela na břiše na posteli; byla nahá, ale necítila potřebu se přikrýt – připomněla mi tím Rút.

„Skóre večera: Česká republika-Čína jedna nula,“ řekl jsem.

Nějakou dobu trvalo, než jí to došlo.

„Vy jste ale vážně cynik,“ poznamenala.

Posadil jsem se na postel a díval se na ni. Zatím jsem se jí ani jedenkrát nedotkl. Zabořila tvář do polštáře.

„Můžeme začít, jestli chcete,“ zamumlala.

„Líbí se mi ten okamžik oddalovat.“

Napadlo mě, bezpochyby v přímé souvislosti s předchozím školením o čínském malířství, že její tělo je jako prázdné plátno – mohl jsem začít kdekoliv. Dýchl jsem si do dlaní a položil jí na bedra dva prsty.

„Jaké technice dáváte přednost?“ zeptal jsem se. „Volný, nebo detailní štětec?“

Přejel jsem prsty ke krku a nazpět. Její štíhlá záda se nepatrně zachvěla.

„To, co děláte teď, je fajn.“

„Směrem nahoru, nebo dolů?“

„Dolů,“ řekla.

Nazítří jsme odlétali do Šanghaje. Čínský pilot odstartoval tak strmě, že mě rozbolelo v uších.

„Hučí mi v uších,“ postěžoval jsem si Kláře.

Sklopila plastový stolek, přestože žádné jídlo nebylo zatím v dohledu, a dotkla se mého penisu.

„Norbertovi myslím víc,“ řekla.

V Šanghaji nás konečně přivítalo teplé počasí – příjemných dvacet stupňů. Vystačil jsem s košilí a sakem; Klára měla jen letní modrobílé šaty a tenký svetřík. Za nedůvěřivého pohledu našeho průvodce jsme se odpojili od výpravy a udělali si vlastní program: po půlhodince dopoledního sexu v hotelu jsme odjeli taxíkem do přístavu, kde jsme poobědvali skvělou rybu. Potom jsme se vrátili do centra na kamennou nábřežní promenádu podél zvlněné žlutohnědé Huangpu a přes hodinu jsme se tu víceméně bezcílně procházeli nebo se jen tak opírali o kovové zábradlí a pozorovali tu nekonečnou flotilu plující oběma směry: zrezivělé i moderní kontejnerové lodě, obrovské cisternové tankery, přeplněné trajekty městské dopravy i nejrůznější malé džunky, některé ještě s plachtami. V Klářině manšestrové kabelce zazvonil telefon. Rychle jej vytáhla, významně se na mě podívala a poodešla několik metrů stranou. Otočil jsem se a nepřítomně si prohlížel panorama výškových budov na druhém břehu.

„Jak se má?“ zjišťoval jsem, když se vrátila.

„Opravdu tě to zajímá?“

„Ano.“

Skutečně jsem to chtěl vědět – nebyla to jen zdvořilostní otázka. Měl jsem Norberta rád, přestože jsem spal s jeho dívkou – dokonce jsem měl těžko omluvitelný pocit, že moje náklonnost k němu nyní ještě jako by vzrostla. V onom podivném šedivém světě, v němž jsem žil, se tohle vzájemně nevylučovalo.

„Dopisuje ten román – ten o detektivovi. Taky tvrdil, že se mu po mně stejská – už několikrát si prej pustil tu moji procházku ve Stromovce…“

„No vida.“

„A chodí střílet.“

„Střílení bylo vždycky jeho koníček?“

„Ne. S tím začal až teď.“

„Jak si to vysvětluješ?“

„Nevím. Když jsem se ho zeptala, řekl mi, že některý jeho otázky dokáže přehlušit už jenom výstřel.“

Podívala se na mě. Nekomentoval jsem to.

„Bojíš se?“ zeptala se s úsměvem.

„Ano – aby tahle informace neměla vliv na mou schopnost erekce.“

Škádlivě přimhouřila oči.

„Mimochodem: už jsme spolu konečně mluvili?“ informoval jsem se.

„Jo. Pár slov.“

„Budeš mi to muset upřesnit.“

„Seděli jsme proti sobě na obědě. Vyměnili jsme si dosavadní turistický dojmy. Oběma se nám tu moc líbí, tobě akorát po dnešním letu hučí v uších. Samozřejmě jsme se představili. Já studuju čínštinu, ty seš – jak jsi chtěl – psycholog.“

„Cože jsme se najednou tak rozpovídali?“

Stiskla rty.

„Nevím. Asi že jsem mu po tom včerejšku už nedokázala tvrdit, že se neznáme vůbec… Chápeš. Nemám prostě sílu na absolutní lež.“

„Příště buď stručnější,“ požádal jsem ji. „Čím méně slov, tím lépe.“

Poslušně přikývla.

„Jo a ještě něco!“ vzpomněla si. „Řekla jsem mu, že seš vdovec.“

Nejistě se zasmála.

„Vdovec?!“ vyděsil jsem se. „Proč proboha vdovec?!“

Ženské chování je opravdu nepředvídatelné, uvědomil jsem si znovu. Navíc to vzhledem k Rút bylo vážně rouhání. Chytil jsem se za hlavu. Číňané procházející kolem se za mnou otáčeli.

„Já nevím. Prostě mě to najednou napadlo.“

„Už neimprovizuj, prosím tě.“

„Je to problém?“

„Uvidíme,“ řekl jsem.

Navečer jsme už společně s ostatními účastníky zájezdu vyjeli rychlovýtahem na mrakodrap Ťin mao, abychom se povinně pokochali vyhlídkou na světla čtrnáctimiliónového města. Mobil v kapse mého saka se změnil v cizí, nepřátelskou věc: jeho mlčení bylo podivně zlověstné.

„Klid,“ chlácholila mě Klára.

27.

Abych předešel situaci ze zmíněné Salingerovy povídky, zavolal jsem Norbertovi ihned po návratu do hotelu sám.

„Ahoj, detektive. Chtěl jsem ti volat večer,“ oznámil mi, a potvrdil tak oprávněnost mých obav. „Kde jste?“

„Toho času v Šanghaji, největším, nejrušnějším a nejvitálnějším městě Číny. Mrakodrapy tu rostou rychleji než houby po dešti.“

„Tak to jsem fakt rád, že tam nejsem. Neděje se něco, že ne?“

„Myslíš rafinované koketérie, plíživé flirty, vyzývavá gesta, záměrně upuštěné kapesníčky, tajná psaníčka, významné doteky a dvojsmyslné narážky?“

„Jo, tak něco.“

„Tak nic takového se neděje. Jinými slovy hlásím, že po dobu mé služby se nic zvláštního nestalo.“

„Ještě jste spolu nemluvili?“

Musel jsem se usmát.

„Mluvili. Dneska poprvé – na obědě. Zkoušel jsem to na ni coby osamělý bohatý vdovec, ale bohužel nezabrala.“

Norbert zůstal vážný.

„Nechápu. Pročs jí tvrdil, že seš vdovec?“

Na tuhle otázku jsem byl pochopitelně připraven.

„To jsi mě, přiznám se, trochu zaskočil. Nech mě přemýšlet… Nevím, možná mi už poslední dobou začíná skutečnost připadat nudná. Zřejmě mě také vzrušují cizí identity. Jsem asi tak trochu transvestita – s tím rozdílem, že si neoblékám cizí šaty, nýbrž cizí příběhy. Půvab příběhu je ostatně trvalý. Neříkals mi to ty?“

„Ne.“

„Mimochodem: jak pokračuje román?“

„Mám to skoro hotový. Měníš téma?“

„Ale vůbec ne. Čili vdovec, dokonce čerstvý vdovec: čerstvý vdovec je přece mimořádně vzrušující role. Všechna ta náhle vysvětlitelná předešlá melancholie, ta statečná vyrovnanost, ta mužně skrývaná osamělost…“

„Takže jsi kvůli potěšení z role vdovce klidně pohřbil Rút?“

„Ale jdi, ty moralisto!“ zasmál jsem se co nejspontánněji. „Fantazie je jak známo nevinná. Myslím, že zrovna ty bys o tom měl něco vědět.“

Neříkal nic. Zůstával jsem ve střehu. Můj pohled neopouštěl třešňové květy nad postelí – prohlížel jsem si jeden po druhém.

„Myslel jsem, že tajný agenti lžou jenom tehdy, když opravdu musej,“ promluvil Norbert. „Je to ostatně logický: proč by lhali v situaci, kdy klidně můžou říct pravdu? Čím víc nepravdivejch informací, tím větší riziko, že je někdo odhalí.“

Nechal to vyznít.

„Nebo se pletu?“

Teatrálně jsem vzdychl.

„Nepleteš. Jsem ochoten připustit, že se v daném případě jednalo o neomluvitelnou, ukvapenou improvizaci. Strhni mi to fatální selhání z platu.“

„Prostě jenom nechápu, pročs jí to řek. Nechápu!“

„Osobně si to vysvětluji tím, že se tu s těmi penzisty začínám trochu nudit.“

Mlčel.

„Buďto penzisti, nebo Číňani,“ řekl jsem. „Zkus si to představit.“

„Nebo ona.“

Byl nejvyšší čas přejít do útoku.

„Máš dvě možnosti, Norberte: buďto se s mým vysvětlením spokojíš, anebo,“ přidal jsem trochu spravedlivého rozhořčení, „se budeš i nadále domnívat, že jsem se pokusil Kláru svést.“

„Nic takovýho jsem neřek.“

„Nelži, proboha! Z každého tvého slova podezíravost doslova kape! Myslíš, že to neslyším?“

„Promiň.“

„Nepřímo mě obviníš z cizoložství – a pak mi řekneš promiň?“

„Omlouvám se. Jsem prostě otrok svý představivosti.“

„To už jsi mi několikrát říkal. To je pořád stejná písnička. Vzchop se, Norberte. Nemyslíš, že by to konečně chtělo převzít zodpovědnost za to, co děláš a co říkáš? Nemůžeš se věčně chovat jako infantilní dítě a potom se omlouvat.“

Zhluboka se nadechl.

„Denisi?“ řekl. „Máš úplnou pravdu. Chovám se jako kretén.“

„Chorobně žárlivý partner by možná bylo přesnější.“

„Jo. Asi se fakt potřebuju léčit. Takhle už to dál nejde.“

„Až se vrátím, něco vymyslíme. Hlavně klid, Norberte. Není to problém, který by se nedal řešit.“

„No jo. Co máš s ušima? Klára říkala, že –“

Zarazil se.

„Takže ty víš, že jsme spolu mluvili!“ musel jsem mu tudíž říct. „Zase jsi mě jenom zkoušel?“

„Omlouvám se.“

Cítil jsem se mizerně.

„Uši mě rozbolely dneska v letadle. Náš čínský pilot totiž zřejmě taky žárlí – na letadla s kolmým startem.“

Společně jsme se tomu vtípku zasmáli.

„Tak co ten tvůj román?“ zajímal jsem se. „Ale hlavně: co postava detektiva – doufám, že je to kladný hrdina?“

„Moc ne. Přijde na to. Ale neber si to osobně. Realitou je to jenom inspirovaný…“

„Vsadím se, že tenhle náš rozhovor v románu bude.“

„To nemůžu vyloučit.“

Sotva jsem unaveně zavěsil, volala Rút. Okamžitě mi došlo, že jsem jí zapomněl poslat zprávu.

„Nenapsal jsi mi, že jste v pořádku doletěli,“ řekla vyčítavě. „A dokonce jsi ani nereagoval na mou textovku.“

„Pomsta za romantické výlety do zoologické zahrady,“ odpověděl jsem.

„Nekecej. Tys na mě jednoduše zapomněl.“

„Zapomněl,“ přiznal jsem.

„Nině jsi nenapsal dva dny. A Sandra tvrdí, že do kanceláře jsi ještě nezavolal vůbec.“

„Nezavolal.“

„Co se děje?“

„Já nevím.

„Děje se něco, co já nevím?“

Opřel jsem si hlavu o zeď.

„Nějak se mi to vymklo z rukou.“

Ve sluchátku bylo ticho.

„Vyspal ses s Klárou?“

Tohle žádná slova nemohla vysvětlit.

„Spíte spolu – je to tak?“

„Ano.“

Neřekla na to nic.

„Řekni něco.“

„Až se to dozví Norbert, tak tě zabije.“

28.

Nazítří nás čekal autobusový výlet do Su-čou. Nejprve hustý provoz a fádní krajina, potom náhle rýžová pole a rolníci se slamáky na hlavách – takže hned zastávka na fotografování; připadalo mi to vůči těm udřeným chudákům netaktní. Cizoložný moralista, napadlo mě, nicméně jsem zůstal v autobuse. Penzisté mi při návratu věnovali několik nesouhlasných pohledů. Odlišnost budí nenávist.

„Co je?“ pravila Klára.

„Morální kocovina,“ řekl jsem.

Stiskla mi nepřesvědčivě ruku.

Su-čou. Čínské Benátky, tvrdil kapesní průvodce Berlitz, ale navzdory tomu jsem cítil jen lhostejnost a vzdor (nikdy jsem ostatně dost dobře nepochopil, jak je možné mluvit o dojmech z cizích měst či zemí, aniž bychom vzali v potaz momentální životní situaci nebo přinejmenším náladu, v níž nás ona cesta zastihla). Stovky umělých kanálů protékajících prastarými vesničkami, desítky rozsáhlých, rafinovaně komponovaných zahrad, rybníčky, jezírka, zlaté a červené ryby. Důchodkyně vzdychaly a fotografovaly. Paní z Milevska došel film; jakmile to zjistila, tragicky, bolestně vykřikla. Náš mladý průvodce, očividně už unavený ze všech těch ustavičných otázek a přání, ji marně uklidňoval.

„Panebože, ne! Panebože, to ne!“ povykovala a lomila rukama.

Zčásti v tom byla koketérie (sedmdesátiletá), zčásti to myslela vážně. Cítil jsem, jak ve mně roste touha ji uhodit.

„Neslyší vás,“ poznamenal jsem nahlas, bez úsměvu. „Jste mimo jeho rajón.“

Všichni se ke mně otočili.

„Kdo?“ řekla podezíravě.

„Bůh. Musíte buďto víc nahlas, nebo zkuste Buddhu. Ten je místní.“

Pokrčil jsem nad jejím pohoršením rameny.

„Za pokus to stojí. Třeba vám sešle úplně nový Kodak.“

Klára se zasmála, takže jsme se definitivně stali černými ovcemi výpravy.

Odmítli jsme společnou návštěvu Zahrady pokorného služebníka a vydali se pěšky do Zahrady rozjímání na západě městečka. Cesta byla delší, než se na mapce zdálo, a navíc jsme zabloudili.

„Jak symbolické,“ komentoval jsem to.

Konečně jsme prošli vstupní branou a vyčerpaně se posadili v nejbližším dřevěném altánu.

„Zahrada byla založena na příkaz jednoho státního úředníka z éry Ming, který se tu hodlal věnovat meditacím,“ přečetla mi Klára z průvodce.

Civěl jsem na obrovský balvan na loučce před námi.

„Dobře. A co tu hodláme dělat my? V Číně. Hodláme v tom pokračovat?“

„Za pozornost zde mimo jiné stojí pětitunový balvan, dopravený sem před čtyřmi sty lety z jezera Tchai. Kvůli jeho tvaru a inspirativní výpovědní síle.“

„Hodláme v tom pokračovat?“

„Samozřejmě. Potřebuju to. Potřebuju sex do zásoby. Abych mu pak dokázala bejt co nejdýl věrná.“

„Do zásoby?“ zavrtěl jsem hlavou. „Panebože, jsi snad velbloud?“

„Bůh tě neslyší. Zkus Buddhu.“

Políbila mě. Ukázal jsem na bedekr.

„Veškeré veřejné projevy něžnosti mezi mužem a ženou – o osobách stejného pohlaví ani nemluvě – se v Číně považují za nepatřičné, dokonce hanebné.“

Udělala komicky provinilý obličej. Skupina korejských turistů v jednotných žlutých čepičkách už byla daleko. Sklonil jsem se a přes tričko uchopil její pravé ňadro. Tázavě mě pozorovala.

„Kvůli jeho tvaru a inspirativní výpovědní síle,“ vysvětlil jsem jí.

Položila mi ruku do klína.

„Dneska večer tě vykouřím,“ pošeptala mi. „Celýho tě spolykám.“

Stále ještě jsme se mazlili, když Kláře zazvonil telefon.

„Norbert. Vezmi to,“ nařídil jsem jí.

Touto dobou to nemohl být nikdo jiný – v Praze bylo pět hodin ráno. Nenamítala nic. Vytáhl jsem rychle ruku zpoza jejích zad, ale ona zůstala sedět.

„Ahoj, miláčku!“

Veselá samozřejmost onoho oslovení mě přibila k lavičce. Cítil jsem se těžký jako ten jezerní balvan.

„V Su-čou. Je to nádhera… V Zahradě rozjímání… To bohužel ne. Sháním zrovna film pro jednu náruživě fotografující paní.“

Konkrétní detail zvyšující věrohodnost vyprávění, pomyslel jsem si. Klára mezitím naslouchala – už déle než minutu. Odhadoval jsem, že Norbert se vrátil odněkud z baru a překypuje touhou si povídat.

„Ne, to jaksi nyní nemůžu,“ zasmála se Klára. „Sháním tady s paní ten film, chápeš?“

Zdvihla oči v sloup. Náhle se zamračila a nakrčila nos.

„Jaký noviny?… Copak já vim?… Co sis to zas vyvzpomněl?“

Významně se na mě podívala. Snažil jsem se přemýšlet, ale nic z toho, co jsem zaslechl, mi nedávalo smysl. V Klářině obličeji už byla netrpělivost.

„Budu muset končit, Norberte. Dochází mi kredit.… Ne, žádnej ovdovělej psycholog tu se mnou není.… Ne!… Víš co, lásko? Běž si lehnout a zavolej mi, až budeš střízlivej, oukej?… Já tebe taky.… Dobře. Miluju tě, Norberte.“

Vzdychla a zavěsila.

„Chtěl, abych to řekla.“

Díval jsem se na keře ve velkých kamenných nádobách s motivy draků.

„Chtěl po mně rovněž sex po telefonu,“ zasmála se. „Je úplně namazanej.“

„O jaké šlo noviny?“ zeptal jsem se.

„O ty z kavárny – jak jsme tenkrát v Globe předstírali, že si čtu MF Dnes.“

„No a?“

„Pouštěl si prej před chvílí tu kazetu. Úplně to studuje!“

Najednou mi to došlo – ještě než to Klára vyslovila nahlas. Musel jsem se kousnout do kloubů na ruce.

„Rád by prej věděl, proč maj v pražský kavárně noviny přílohu Střední Čechy?“

Než jsem stačil cokoliv vymyslet, zazvonil mobil také mně.

„Neber mu to,“ řekla Klára. „Je vožralej.“

Zvedl jsem se a vyšel jsem z altánku na cestičku vysypanou světlými oblázky.

„Ahoj, Norberte.“

„Nazdar, detektive. Co děláš?“

„Rozjímám v Zahradě rozjímání.“

„Na rozjímání se vyser. Já zrovna čtu Bukowskýho. Jsem ideální čtenář obdařenej ideální nespavostí.“

„Gratuluji.“

„Poslouchej, něco ti přečtu: ‚Hoch nebyl špatný spisovatel, uměl se smát sám sobě, což je někdy známka jisté velikosti, nebo přinejmenším známka, že máte šanci skončit jako něco jinýho než vycpaný literární hovno.‘ Víš, proč ti to cituju?“

„Protože jsi pod párou.“

„Protože to je o mně.“

„Ach tak.“

„Musim se občas pochválit sám, nikdo jinej to za mě neudělá. Líbí se ti Bukowski?“

„V příbuzenstvu bych ho mít nechtěl.“

„Na příbuzný se vyser. Umí bejt pravdivej, přiznejme si to. Copak ty nemáš někdy chuť se na všechny a na všechno vysrat? Vysrat se na bonton a bejt pravdivej? A hlavně: srát na to, že tě pak budou logicky všichni nenávidět? Von tohle umí.“

„Je v Praze pět ráno, nebo se pletu?“

„Nemáš taky někdy chuť zařvat ‚Pojď sem, ty děvko, vylížu ti píču do sucha?‘ Vsadim se, že máš! Ty přece taky znáš tohle šílenství. Všechny ty šílený rána, kdy se probudíš z kocoviny s úplně kamenným pérem a vidíš jenom kundy a kozy? Bradavky: růžový bradavky, hnědý bradavky. Tečky bradavek, kola bradavek. Zadky a zadečky. Malý, velký, černý, žlutý, nezletilý, všecko jedno. A nemůžeš za to. Copak sis to dobrovolně zvolil? Nemůžeš dělat nic, jenom se za to péro popadnout a odvlíct sám sebe do koupelny jako nějaká kráva učitelka, co vyvádí zlobivce ze třídy.“

Cítil jsem v zádech Klářin pohled.

„A víš, co je vůbec nejhorší? Že dost ženskejch tohle má taky. Maj to samozřejmě trochu jinak – ale v podstatě je to úplně to stejný. Objeví se nějakej hezkej chlap nebo úplně sladkej kluk – tohle řikaj, úplně sladkej kluk – a jim se podloměj kolena a kalhotky by mohly ždímat.“

„Měl by sis jít lehnout, Norberte.“

„A teď si představ, že si takovou ženskou vezmeš – což jaksi zamejšlim s Klárou udělat. Protože já ji miluju, doktore! Miluju ji, rozumíš?“

„Myslím, že ano.“

„Mimochodem, díval jsem se před chvílí na tu zasranou kazetu.“

„Na jakou kazetu?“ vzdychl jsem.

„Na tu z kavárny The Globe. Na tu z pražský kavárny The Globe. Pár věcí tady bohužel nesouhlasí.“

„Norberte, nezačínej.“

„Vysvětli mi jedno: proč maj noviny, který si někdo čte v pražský kavárně, středočeskou přílohu?“

„V americké kavárně.“

„V americký kavárně v Praze. V Praze maj všecky zasraný noviny zasranou přílohu Praha.“

Mlčel jsem.

„Čím to? Chápej, jsem holt trochu intelektuál, a intelektuál je ten, kdo pochybuje. Klade různý votázky. Můžeš mi to nějak vysvětlit?“

„Nemůžu, Norberte,“ řekl jsem. „Opravdu netuším, proč měly noviny v pražské kavárně středočeskou přílohu. Stejně tak netuším, proč v té americké kavárně servírovali italské cappuccino. Není ti to podezřelé?“

„Nedělej ze mě kurva blbce! Oba víme, že tenhle příklad nesedí.“

Oblázky zaskřípaly a Klára mě zezadu objala. Podrážděně jsem se jí vymanil.

„Oba především víme, že pro ten zdánlivě nevysvětlitelný nadpozemský úkaz s názvem Středočeská příloha v pražských novinách ve skutečnosti existuje tisíc nejrůznějších vysvětlení. Omyl v distribuci, například. Nebo tam někdo ty noviny jednoduše nechal.“

„A dál?“

Žádné další vysvětlení mě nenapadalo. Draci na kamenných květináčích poulili oči a z huby jim lezly zakřivené tesáky.

„Chybí ti devět set devadesát osm zkurvenejch vysvětlení.“

„Běž spát, Norberte. To je to nejlepší, co můžeš udělat.“

„Spát? Běž do prdele! Myslíš, že dokážu spát?!“

Přestal jsem se ovládat.

„Ty běž do prdele! Milióny lidí na téhle planetě nemůžou spát, protože jaksi nemají kde. Milióny lidí na téhle planetě umírají hlady, uprchlíci se dusí v kamiónech převaděčů, děti šlapou na miny, třicátníci mají rakovinu – a pan spisovatel se nezměrně trápí otázkou, proč si jeho krásná zdravá dívka, s níž žije v luxusním, příjemně vytopeném bytě, četla onehda místo přílohy Praha přílohu Střední Čechy!“

Kroky za mými zády utichly.

„Wow,“ řekl Norbert překvapeně. „To bylo poměrně sugestivní. Nikdy jsem tě vlastně neslyšel mluvit sprostě.“

Hlasitě jsem oddychoval.

„Tak už jsi mě slyšel.“

„Napoprvý to vůbec nebylo špatný. To tvý rozhořčení působilo díky tomu docela věrohodně. Nechybělo moc a skoro jsi mý pochybnosti rozptýlil…“

Stiskl jsem červené tlačítko a potom jsem telefon vypnul úplně – jako by tím Norbert mohl přestat existovat.

Klára mě s obavou pozorovala.

„Cítím se hrozně,“ řekl jsem. „Přesně jako v tom Salingerovi.“

Pohladila mě po tváři.

„Myslels to dobře,“ špitla.

29.

Po zbylé čtyři dny se už Norbert neozval. Strávil jsem mnoho času v ponurých úvahách, zda mu mám zatelefonovat, ale pokaždé jsem to odložil. Místo toho jsem konečně zavolal do kanceláře: v hlase Sandry bylo cosi z falešné bodrosti nemocničních návštěv. Možná už jí to někdo řekl, zřejmě Nina: náš šéf se zbláznil. Spí s dvacetiletou holkou, kterou měl sledovat. Nině to pro změnu nejspíš prozradila Rút. Kdoví. Otázek stále přibývalo.

S Rút jsem mluvil dvakrát; snažil jsem se o bezstarostný tón, ale příliš se mi to nedařilo. Na Zdeňka jsem se záměrně nezeptal. Nina telefonovala už jen jednou. Mluvila se mnou přátelsky, ale když jsem v jedné chvíli udělal jakousi dvojsmyslnou narážku, úplně ji ignorovala a okamžitě změnila téma. Nemohu říct, že by mě to nemrzelo.

Konec zájezdu jsem prožil v otupělé setrvačnosti: jídlo, prohlídka čehosi, jídlo, muzeum, jídlo, jakási zahrada. Nebo nějaký další palác. Přestal jsem vnímat názvy a trucoval jsem jako malé dítě. Klára naopak z naplánovaného programu odmítala cokoli slevit – ani jediný klášter, jedinou jeskyni, jedinou sochu. Mou apatii byla ochotna posměšně tolerovat, ale samozřejmě ji ani na vteřinu nenapadlo, že by ji se mnou – byť z pouhé solidarity – mohla sdílet. Její entuziasmus naopak jako by ještě zesílil: zakoupila si druhý notýsek na poznámky a do fotoaparátu založila v pořadí pátý film. Skamarádila se s naším mladým průvodcem a při přejezdech autobusem nebo při čekání na letištích s ním dlouze diskutovala. Mladá sinoložka v akci. Bylo mi od začátku jasné, že sex se mnou pro ni představuje jen jakýsi fakultativní výlet v beztak nabitém zájezdovém programu. Naše postelové hrátky pouze rozšiřovaly jeho exotičnost: dopoledne stařenka se svázanýma nohama, v poledne pražení cvrčci a krabi v čajové zálivce, odpoledne čtyřicetikilový mužík hrající na pipu – a večer trocha odvážnějšího sexu s padesátiletým detektivem (jednou dokonce koupila hadí afrodiziakální mast, která nám pak posloužila spíše jako lubrikant). Až se vrátíme do Prahy, odhodí mě jako použité letenky. Hezká, chytrá a vypočítavá. Tak žádoucí, tak náruživá, tak krutá.

Stýskalo se mi po Nině a po klidných úsměvech Rút.

Poslední den před odletem do Helsinek jsem se pokusil obnovit svou nezávislost. Se skupinou – a tím pádem i s Klárou – jsem setrval jen dopoledne a po obědě jsem se oddělil. Nazdařbůh jsem se procházel, a když moje únava a pocit osamělosti začaly být nesnesitelné, sehnal jsem taxík a vrátil se do hotelu. Co nejdéle jsem se koupal, ale potom jsem už v prázdném pokoji nedokázal vydržet a sjel výtahem do hotelové lobby, kde jsem si objednal skotskou a bez zájmu si listoval v China Daily: Human Rights Co-op with UN Increases. Tibet’s March Towards Modernization. Klára se nad podobnými články dokázala plamenně rozčilovat, ale mě nechávaly víceméně lhostejným. Břímě světa bylo už nad mé síly; úplně mi stačily problémy, které jsem měl sám.

Hedonik chycený do pasti extrémně zpolitizovaného světa, odcitoval by mi patrně Norbert.

V Helsinkách bylo devět stupňů pod nulou.

Vstupní hala a restaurace hotelu Bonnus Inn byla tudíž ještě studenější a až na dvě dvojice středního věku zcela prázdná. Naši důchodci vytvořili u recepce ukázněně frontu; zařadili jsme se s Klárou na její konec.

„Utři si slzy / a usměj se uplakanýma očima,“ zarecitoval jsem jí. „Každého dne se něco končí / každého dne se něco krásného začíná.“

Očividně si mou ironií nebyla jistá – já ostatně také ne.

„Navrhuju rychle se ubytovat a potom se tady v tý morně společně přiožrat,“ pravila.

„A dál?“

V co doufám? Co proboha čekám? pomyslel jsem si. To ještě ani v padesáti nevím, co vlastně v životě chci?

„Co třeba poslední sex?“

Jak elegantně to dokázala říct. Předstíral jsem spokojenost. Recepční byla ještě uhrovatější než minule. Pochopitelně se na mě pamatovala, a když mi předávala kartu od pokoje, kysele se ušklíbla.

„Thank you very much,“ poděkoval jsem jí.

Už jsem se shýbal pro kufr, ale ona se k mému překvapení přinutila k otázce, jak se mi líbilo v Číně; zřejmě se už v práci nudila natolik, že i konverzace s tak problémovým hostem, jako jsem já, byla lepší než nic. Odpověděl jsem, že Čína je velká, inspirující země.

„Inspirující?“ pravila posměšně. „Například v čem?“

„Například v tom, že ženám tam dodnes svazují nohy.“

„Kterou polohu jsme ještě nedělali?“ zeptala se mě o hodinu později Klára.

Pili jsme v hotelové restauraci druhou láhev a ona tu otázku myslela vážně. Přimhouřila přemýšlivě oči a přiložila si ukazováček ke rtům. Věděla o svých přednostech a uměla je použít. Neřestná školačka. Přistoupil jsem na hru.

„Nech mě přemýšlet… Tváří v tvář?“

Byla to jen obměna notoricky známého vtipu, ale Klára přesto vyprskla. Uchopila oběma rukama roh stolu, aby se na něj nenabodla, natáhla se ke mně a dlouze mě políbila. Oba jsme věděli, že je to záloha mojí odměny za to, že náš zítřejší rozchod ponesu statečně.

„Kam se to pořád díváš?“ zeptala se.

Nenápadně jsem jí ukázal pár na protilehlé straně restaurace: ona byla vysoká, asi čtyřicetiletá blondýna, on vypadal o pár let mladší. Pili víno stejné značky jako my a s velkým zápalem hráli už dobrou hodinu kostky (kostky zřejmě prožívají světový boom, pomyslel jsem si). Během večera jsem měl párkrát neurčitý pocit, že nás pozorují – ale možná jsem už podobně jako Norbert začínal být paranoidní (lze-li ovšem mluvit o paranoie v případě, kdy se podezření potvrdí).

„Nechápu,“ řekla.

Nedokázal jsem jí to vysvětlit, opíral jsem se jen o svou intuici.

„Omluv mě na chvíli.“

Vstal jsem a vydal se směrem k toaletě; když jsem míjel stůl oné dvojice, zastavil jsem se. Jejich překvapení nebylo nijak velké. Na modrém ubrusu stála jen láhev, skleničky a pohár s kostkami; na kraji stolu ležel malý sešit, do kterého si zapisovali výsledky.

„Kdo vyhrává?“ zeptal jsem se s úsměvem česky.

Muž se zatvářil bezradně a tázavě se podíval na svou partnerku, která mi položila jakousi krátkou otázku – předpokládal jsem, že to bylo finsky, ale stejně tak to mohla být i norština nebo švédština. Z kabelky, která visela přes židli, vyčnívala finská mutace časopisu ELLE. Uklidnil jsem se; dokonce jsem se v duchu zastyděl. Zopakoval jsem dotaz anglicky a muž okamžitě ukázal palcem na svou hruď.

„Have fun,“ popřál jsem jim.

„You too,“ pravila blondýna s náznakem rozpustilosti a očima významně spočinula na Kláře.

„Odnes mě do pokoje a udělej mi to,“ požádala mě Klára, když jsme dopili. „Ale hrubě. Ne jemně. Chci to udělat hrubě.“

Vytáhl jsem peněženku, odpočítal peníze a položil je na stůl. Klára opatrně vstala. Vzal jsem ji do náruče a odnesl ji do proskleného výtahu; hliníkové dveře byly otevřené. Recepční nijak neskrývala svůj nesouhlas, ale jakmile se kabina dala do pohybu, oba její krajané nám spiklenecky zamávali.

Nazítří jsem na ně narazil při nástupu do letadla. Už seděli a vesele mi pokynuli na pozdrav.

„Tak kdo včera vyhrál?“ zeptal jsem se anglicky.

Blondýna nepatrně zaváhala a podívala se na svého společníka. Teprve nyní jsem si všiml, že muž si čte český magazín věnovaný potápění.

„Samozřejmě že my, pane doktore,“ odpověděla blondýna česky. „Kdo jinej?“

Naštěstí jsem byl v dané chvíli sám; Klára postupovala uličkou několik metrů přede mnou.

„Tak to vám gratuluji,“ řekl jsem.

Rozhodl jsem se, že Kláře tento krátký rozhovor prozatím zatajím.

30.

Klářin vínový kufr vyjel na otáčivý gumový pás jako první; pomohl jsem jí ho položit na vozík. Paní z Milevska zavrtěla hlavou a cosi pošeptala své přítelkyni.

„Asi půjdeš napřed, ne?“ řekl jsem.

„Půjdem spolu.“

Počkal jsem na své zavazadlo a potom jsme se společně vydali k východu. Hydraulické dveře byly stále ještě zavřené.

„Vezeme něco cenného k proclení?“ zeptal jsem se vážně.

Zastavila se a naposledy mě objala.

Nejdříve jsem uviděl Norberta – v rozhovoru s oběma detektivy. Rút ani Nina v příletové hale zatím nebyly. Klára odstrčila vozík, rozběhla se k němu – detektivové poodstoupili – a skočila mu do náruče. Na něco takového jsme ani on, ani já nebyli připraveni. Odvrátil jsem zrak a Norbert mezitím Kláru postavil na zem. Tvářil se upjatě.

„Co se děje?“ podivila se.

Nezasvěcenému pozorovateli by její překvapení muselo připadat upřímné, ale Norbert a já jsme bohužel věděli příliš.

„Odvezte ji domů,“ požádal detektivy, aniž na ni pohlédl.

Zůstala konsternovaně stát, ale zároveň nijak neprotestovala – což se prakticky rovnalo doznání. Otočil se k ní zády a vydal se ke mně.

„A ty pojď se mnou!“ nařídil mi.

Poslušně jsem ho následoval.

Moji lidé čekali venku před letištní halou: Rút, Nina, Sandra, a dokonce i Matroš. Všichni byli z jakéhosi důvodu v černém a tvářili se vážně. Zavalil mě obrovský strach – ale o koho vlastně? uvědomil jsem si vzápětí.

„Scéna loučení,“ oznámil mi Norbert chladně.

V očích přítomných žen byly slzy, ale žádné vysvětlení.

„Co je to za nesmysl? Proč jste v černém?“

„Nařídil nám to,“ vzlykla Sandra a prstem ukázala na Norberta.

„Rozluč se s nima, protože už je neuvidíš,“ řekl.

„Nechystáš se udělat nějakou nepředloženost, že ne?“

„Naopak. Už dlouho si tuhle scénu připravuju. Dávám ti přesně minutu.“

Přistoupil jsem tázavě k Rút a ona mě k sobě přitiskla.

„Bude se Zdeňkem,“ informoval mě Norbert. „Ten váš model stejně nemoh dlouho fungovat.“

Rút k mému zděšení přikývla. Nina mě políbila pouze na tvář.

„Sbohem,“ řekla mi. „Chtěla jsem ti toho hrozně moct říct – poznals to, viď? Ale nedals mi šanci.“

Norbert otevřel dveře svého auta.

„Nastup si!“

Sandra s Matrošem mi jenom zamávali.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se, přestože jsem to věděl.

Kolem žaludku jsem cítil nepříjemný, svíravý tlak.

„K tobě do kanclu – kam jinam,“ oznámil. „Pustíme si tu kazetu společně.“

Snažil se na mě nedívat, stejně jako předtím na Kláru – dovedl jsem to pochopit.

„Variace na Hamleta?“

„Tak něco.“

Stále upíral oči na brzdová světla vozu před námi.

„Předpokládám, že ti dva jsou od Zumra,“ poznamenal jsem.

„Jo.“

„Musím přiznat, že jsou dobří. Skutečně jsem se včera domníval, že jsou to Finové.“

Nijak to nekomentoval.

„A víš, proč jsou tak dobří?“ pokračoval jsem. „Protože na rozdíl ode mě nemají žádné skrupule.“

Sevřel posměšně rty, odbočil na dálniční okruh a prudce přidal plyn. Tachometr po pár vteřinách ukazoval rychlost sto osmdesát kilometrů za hodinu.

„Zpomal, prosím tě,“ požádal jsem ho.

„Drž hubu!“

Poprvé se ke mně otočil a nenávistně mě pozoroval.

„Co kurva máš, co nemám já?“

Znepokojeně jsem sledoval zběsile ubíhající svodidla.

„Nic, Norberte, to přece víme oba. Jenom jsem novej. Nespím s ní dva roky jako ty, to je všechno.“

„Novej? Novej je každej – to by pak moh bejt každej!“

Snažil jsem se vyhnout odpovědi.

„Ta děvka!“ zařval. „Ta mizerná děvka!“

Vůz před ním ho naštěstí přinutil zpomalit.

„Norberte, jestli jsem jenom literární postava, kterou jsi Kláře na zkoušku postavil do cesty, za co ji vlastně soudíš – za představy? Představy mají všichni.“

Už mě neposlouchal.

„Zabiju tě,“ sdělil mi. „Víš to?“

„Myslel jsem to dobře,“ říká Denis. „Na to nezapomínej.“

Zlověstně mlčím.

„Kryl jsem ji, protože jsem ti nechtěl ublížit. Tím to přece celé začalo. Připouštím, že se mi to pak vymklo z rukou.“

Vrazím mu hlaveň pistole do úst tak prudce, že mu přitom odštípnu kus zubu; úlomek se mu přilepí na spodní ret. Vezmu jej štítivě mezi prsty a odhodím jej na zem. Destrukce postavy začíná. Denisovy oči divoce těkají. Konečně pistoli vyndám, levou rukou zdvihnu ze stolu jeho nové čínské sako a otřu do něj oslintanou hlaveň; černé hedvábí saje špatně.

„Skoncujme to,“ říká Denis zadýchaně. „Jestli mě vážně chceš zlikvidovat, udělej to rychle. Prosím tě.“

Zavrtím hlavou.

„Chvála rychlosti vyprávění neznamená popření rozkoše z otálení,“ odcituji mu.

Přestože je nahý, teče z něj pot.

„Udělal bys to taky!“ zvolá. „Kdybys byl v mojí situaci, lhal bys úplně stejně! Zoufale by ses snažil být co nejvěrohodnější! Každá lež by ti byla dobrá!“

„To nemůžu vyloučit,“ odpovím pomalu.

„A stejně jako já by sis to v duchu omlouval ohleduplností.“

Rozmáchnu se a znovu ho pažbou udeřím přes tvář.

„To slovo už nikdy nevyslovuj. Slovo ohleduplnost si nadosmrti vyškrtni ze svýho slovníku – nebude to ostatně na dlouho.“

Najednou jako kdyby vypadl z role.

„Připadá ti tohle věrohodné? Tenhle bezmála westernový dialog?“ zapochybuje.

„Dialogy tu hodnotím já.“

„Nemyslíš, že budeš před čtenáři vypadat trochu jako pitomec?“

„Čtenář především musí být opravdu velice naivní, aby nepochopil, že spisovatel je herec a že jen předvádí číslo, které ovládá nejlíp. Čtenář se nemá ptát: ‚Proč se chová tak odpudivě?‘, ale ‚Co získává tím, že si nasadil právě tuhle masku?‘“

„Ale co ta pistole? Není to nesmysl?“

„Základním pravidlem krásné literatury je, že čtenář dobrovolně přistupuje na dohodu, kterou Coleridge nazval ‚potlačením nevíry‘,“ říkám. „Čtenář ví, že to, co se vypráví, je imaginární příběh.“

Denis se ušklíbne.

„Pistoli má dneska kdekdo – tak proč ne já?“ pokračuji. „Mám zbrojní pas, chodím střílet… Hněv se ve mně dlouho kumuloval, takže podobné zkratové jednání není nijak nepravděpodobné. Vražda ze žárlivosti – to známe všichni.“

„Ale –“

Přitisknu mu pistoli k bradě a on zmlkne.

„Kromě toho tu jako obvykle míchám doložitelnou realitu a ryzí fikci natolik, že čtenář už stejně neví, na čem vlastně je. Podváděný manželé tě možná budou hledat ve Zlatejch stránkách – jenomže tou dobou už budeš mrtvej.“

„Dobře,“ říká Denis klidně. „Zbavíš se mě. Možná se zbavíš i Niny a Rút – koneckonců jsme jenom literární postavy.“

Přikývnu.

Náhle se jeho zakrvácená, oteklá ústa roztáhnou do triumfálního úsměvu.

„Jenže co uděláš s Klárou?!“

Stisknu spoušť, ale ani exploze výstřelu nedokáže tu otázku přehlušit.

MICHAL VIEWEGH

PŘÍPAD NEVĚRNÉ KLÁRY

Vydalo nakladatelství Druhé město v Brně roku 2009

jako svou 42. publikaci

Odpovědný redaktor Miloš Voráč

Na obálce použit filmový plakát Daniela Špačka

Fotografie na obálce Jan Karásek

Sazba z písem Century Schoolbook, Clarendon a Univers

studio@vemola.cz

Tisk CPI Moravia books, s. r. o., Pohořelice

Vydání druhé, ve Druhém městě první

252 stran

www.druhemesto.cz

www.viewegh.cz

MICHAL VIEWEGH

se narodil roku 1962, žije v Praze a v Sázavě. Jeho knihy vyšly v celkovém nákladu přesahujícím milion výtisků, byly již přeloženy do dvaadvaceti jazyků a dočkaly se šesti filmových zpracování.

Bibliografie:

Názory na vraždu (1990)

Báječná léta pod psa (1992)

Nápady laskavého čtenáře (1993)

Výchova dívek v Čechách (1994)

Účastníci zájezdu (1996)

Zapisovatelé otcovský lásky (1998)

Povídky o manželství a o sexu (1999)

Nové nápady laskavého čtenáře (2000)

Švédské stoly aneb Jací jsme (2000)

Román pro ženy (2001)

Báječná léta s Klausem (2002)

Případ nevěrné Kláry (2003)

Na dvou židlích (2003)

Vybíjená (2004)

Růže pro Markétu

aneb Večírky revolucionářů (2004)

Lekce tvůrčího psaní (2005)

Báječný rok / deník 2005 (2006)

Andělé všedního dne (2007)

Krátké pohádky pro unavené rodiče (2007)

Román pro muže (2008)

Soukromého detektiva Denise Pravdu, jehož pražská kancelář se specializuje především na sledování nevěrných partnerů, požádá jednoho dne o schůzku populární spisovatel Norbert Černý – tak začíná nová kniha Michala Viewegha, jednoho z nejčtenějších českých autorů. Případ nevěrné Kláry je nejen vtipně sebeironickou reflexí takzvaného úspěšného spisovatelství, ale především rafinovaně zkomponovaným příběhem o lásce, přátelství a žárlivosti. Román s detektivními prvky, plný překvapivých zvratů, tentokrát zavede čtenáře až do vzdálené Číny…

Případ nevěrné Kláry vychází v novém vydání spolu s uvedením stejnojmenného filmu, jemuž se kniha stala předlohou.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai