Zapisovatelé otcovský lásky

Michal Viewegh

(1998)

Hodnocení:

****

Štítky:

Humor, Literatura česká

V Zapisovatelech otcovský lásky vypráví komerčně nejúspěšnější český spisovatel současnosti Michal Viewegh v podstatě banální historii jedné trochu neobyčejné rodiny. Příběh je podán formou zápisků jednotlivých členů rodiny, hlavním vypravěčem je chlapec se zapisovací obsesí. Zvláštní důraz je v rodinné historii kladen na vztah otců k dcerám.

Michal Viewegh

Zapisovatelé otcovský lásky

Nakladatelství Petrov

Brno, 1998

© Michal Viewegh, 1998

© Kulturní nadace Martina Pluháčka, 1998

© Petrov, 1998

ISBN 80-7227-022-2

Míše

„Všimla jsem si, že vlastně nijak nevybíráte slova. Píšete tak, jak lidé mluví.“

„Právě tohle by spisovatelé měli dělat. Spisovatel by neměl být puritán.“

I. B. Singer

I. část

ZENIT VERSUS POLAROID

1.

Nejdřív ze všeho vám musím drobátko osvětlit tu svou takzvanou úchylku, protože nejhorší je, když si lidi nás úchyláky mýtizujou. Ségra by vám o tom mohla vyprávět. Dělá moderátorku v slavný Třináctý komnatě a každej pátek večír zpovídá před zrakem půlky národa nějakýho amputačního fetišistu, kterej zblbnul dva doktory natolik, že mu uřízli vcelku zdravou nohu, nebo magora, kterej praktikuje orální sex se svým čtrnáctiletým dobrmanem. Nebo minulej pátek měli v tý jejich budce ženskou, kterou vzrušujou papírový kapesníky, ale jenom mentolový. Věřili byste tomu? Já teda ne, ale každej máme holt svý, že jo? Kupříkladu já, abych to teda konečně vybalil, mám zase takzvanou zapisovací obsesi. Celý dny si prostě furt něco zapisuju. Věci i lidi – jak se chovaj, co říkaj a tak. Nejradši ale zapisuju různý situace, protože v situacích je v podstatě úplně všechno, ale to krapet odbočuju. Jsem zkrátka nutkavej zapisovatel.

Nejspíš vám to připadá vcelku nevinný, ale bohužel jsou tu dvě nepříjemný okolnosti, který celou tu srandu trochu problematizujou: za prvý už od ranýho dětství píšu denně skoro nonstop, od rána do večera, a to je už vážně trochu ujetý a navíc píšu většinou pod stolem, což, jak jistě uznáte, není taky zrovna dvakrát košer. Tuhle zálibu v zalejzání pod stůl jsem mimochodem podědil po našem fotříkovi, ale to předbíhám. Zkrátka a dobře celý dny vysedávám s notebookem pod stolem a píšu a píšu. A to není normální.

Normální lidi seděj u stolu.

Normální lidi nepíšou.

„Normální lidé nepíší,“ opakuje mi dodnes často matka. „Normální lidé spolu komunikují. Mluví. Telefonují.“

Jak vidíte, tak moje matka mluví spisovně i doma, protože je učitelka českýho jazyka. Když slyší mluvit mě, tak jí z toho vždycky může jebnout, ale i tak by byla pochopitelně radši, kdybych jaksi víc komunikoval a míň psal. Ještě pořád to chuděra nevzdala. Dodneška, když k ní s fotříkem přijdem na oběd nebo jen tak na návštěvu, si ke mně vždycky na chvíli vleze pod stůl a snaží se mě od mýho psaní odvrátit. Potom hluboce vzdychne a zase vyleze. Už se z toho stal víceméně takovej formální rituál. Řek bych, že to dělá už jenom kvůli svýmu svědomí, aby si mohla říct, že pro mě udělala maximum. To je stejný, jako když má někdo doma třeba ochrnutý dítě, ležáka, kterej nechodí a nikdy chodit nebude, ale stejně s nim čas od času vlažně zacvičí, čistě aby se neřeklo. Nemyslím to zle, jenom nevěřím, že ji to pořád tak žere. Jasně že to není nic příjemnýho, když se vám narodí dítě s postižením, jako mám já, ale na druhou stranu nedělám snad zas nic tak nechutnýho. Žeru snad vlastní lejna? Vždyť propánakrále jenom píšu! Pod stolem, no dobře, ale to snad nikoho až tak neobtěžuje, ne? Není to rozhodně nic, na co by se nedalo koukat. Jak matce tenkrát říkal doktor: psaní není nijak neestetická deviace.

Nejvíc ji asi vytáčelo, když jsem za ní ještě jako dítě pořád lez a zapisoval si všecko, co zrovna dělala: jak luxovala, jak vařila nebo jak si stříhala nehty u nohou. I jak spala. Jednou v noci se vzbudila a přistihla mě, jak sedím se sešitem v nohách její postele (to mi bylo asi šest). Ječela jako šílená. Zapisoval jsem si zkrátka všechno: její věty, vůně, pachy, nálady, pleťový masky i použitý tampóny. Všechno, na co si vzpomenete. Jak vidíte, mělo to moje zapisování už od začátku nutkavou povahu, a jak říkal doktor, jak to má nutkavou povahu, tak je to úchylka. Nevěřícně si prohlížel všechny ty popsaný sešity. Já jsem seděl pod stolem a zapisoval jsem si do jinýho sešitu, jak si ty sešity prohlíží. Bylo mi pět a něco. Shejbnul se ke mně: „Dovolíš?“ Dopsal jsem větu a neochotně jsem mu sešit půjčil. Pan doktor si prohlíží moje sešity. Má ošklivý zuby, stálo tam.

Doktor předal sešit mlčky matce. Snažil se neusmívat.

Matka byla v šoku: Než jsem se naučil psát, byl jsem přece naprosto, ale naprosto normální dítě! A teď tohle! Co se stalo? Ona přece nic nezanedbala! Naopak se vždycky snažila, abych měl dostatek intelektuálních podnětů. Může jí to někdo vysvětlit? Proběhl porod v pořádku? Měl jsem dost kyslíku? Tvářila se, jako když chce žalovat celý zdravotnictví. Fotřík to vzal naštěstí věcnějc a koupil mi smejvatelný fixky a tabulku a před pár rokama dokonce i tenhle notebook.

Takže děkan, fotříku!

Všimněte si, že všichni devianti žijou většinou osaměle. Přesně jak to ségře řek ten nazrzlej onanista v Třináctý komnatě: Celý dny se mačkám na holky v metru, ale stejně jsem pořád sám. Jenže to nikdo nevidí – že to taky nemáme lehký. I když proč by to na druhý straně měl mít někdo lehký, že jo? Ausgerechnet zrovna uchyl. Tak třeba já jsem sám celý dny. Celý měsíce. Od tý doby, co mě ségra přesvědčila, abych ty svoje zápisky vydal knižně, jsem něco jako zapisovatel na volný noze, takže na rozdíl od fotříka nemusím chodit do práce. Bejt zapisovatel na volný noze je v podstatě totéž, jako když máte invalidní důchod. Sedíte prostě doma a nudíte se. Já sice sedím s notebookem pod stolem a zapisuju, ale to vyjde nastejno. Peněz máte sice o něco víc, ale na mozek vám to leze úplně stejně. Netvrdím, že se nudím nějak strašně, to zas ne, ale přece jenom je to občas a little bit monotonous, jak by řekla Cindy. Snažím se to zvládat racionálně. Čas od času třeba vstanu a jdu se kouknout z okna na ulici, kdo jde, ale většinou bohužel nikdo moc nejde. Kolem jedenáctý chodí akorát pošťačka, ale někdy přijde i dřív, takže ji pro sichr vyhlížím už od půl. Fotřík se vrací z práce až v šest deset, protože to podle mýho názoru moc žere. Fotřík je totiž normální guma. Kdyby se ten khaki mozek nepřevlíkal do civilu, tak by moh chodit minimálně o půl hodiny dřív, protože by stíhal dřívější autobus, ale on se pokaždý musí převlíknout, jelikož se stydí chodit v uniformě. Takže víc doma je akorát tehdy, když se hodí marod. Loni v únoru se nastyd na nějakým cvičení s holandskejma ženistama a dostal celkem solidní chřipku. Musím říct, že to byla docela příjemná změna. Sed jsem si k němu s notebookem na postel a zapisoval jsem si, jak se potí. Smrděl a vypadal fakt hrozně. Oči měl úplně rudý. Zeptal se mě, jestli si hodlám zapsat i jeho poslední smrtelný zachroptění (výjimečně dokáže bejt i vtipnej).

„Že váháš,“ odpověděl jsem.

Návštěv k nám taky nechodí zrovna nejvíc (kdo by se taky chtěl kamarádit s lampasákem, že jo?), takže mám aspoň klid na zapisování, i když na druhý straně není vůbec špatný, když třeba přijde instalatér nebo ta pani, co vodečítá elektřinu. Dobrej je taky ten tlustej požární inspektor, kterej nás chodí buzerovat, že máme hořlavý předměty na půdě, protože s tím je vždycky sranda. Fotřík to tam už dvakrát vyklidil, ale já pokaždý, když má ten chlápek přijít, nanosím na půdu starý noviny a barvy a ředidla z garáže a potom si zapisuju, co ten tlusťoušek huláká. Jednou ročně chodí taky kominík, ale to je naopak takovej mlčenlivej podrážděnej morous, kterýmu vadí i to, že za ním lezu na střechu s notebookem.

Vůbec nejlepší jsou ale samozřejmě návštěvy, který k nám aspoň semo támo přivede ségra – nemyslím pochopitelně ty její šílený nápadníky, o kterejch bude ostatně ještě řeč, ale hlavně všechny ty její kámošky. Přivede je vždycky pod nějakou úplně průhlednou záminkou, ale každýmu je nad slunce jasný, že holky jenom chtěj vidět opravdickýho živýho úchyla. Všichni jsme zvědaví, že jo, člověk jim to ani nemůže vyčítat. Nejradši mám, když choděj v zimě, protože to jim pak můžu u dveří vodebírat ty ledový, voňavý kabáty a bundy. Nemáme s fotříkem na věšáku dost háčků, a tak ty kabáty vždycky odnesu k sobě do ložnice, hodím je na postel a potom si na ně lehnu a vzdychám a dělám příslušný kopulační pohyby. Samozřejmě nechávám otevřený dveře, aby si to holky užily, ale ségra to pokaždý zkazí a vysvětlí jim, že poněkud přehrávám. Ale většinou to na ně udělá dojem i tak, a když pak s notebookem zalezu pod stůl, kde seděj, tak jenom nervózně tisknou kolena k sobě. Dodneška mě fascinuje, co s některejma lidma dokáže udělat pouhej fakt, že pod stolem, kde zrovna pijou kafe s mlíkem nebo suchý martini, někdo docela klidně sedí a občas si něco potichu zapíše. Naprostou většinu těch holek to úplně rozhodí a ze začátku nejsou vůbec schopný normálně mluvit. Ségra tvrdí, že úplně stejně se chovaj lidi, který jsou poprvé v televizním studiu, když se rozsvítí červený světlo.

„Uvolněte se, dámy,“ směje se jim ségra. „On vás nekousne.“

V tý samý chvíli obvykle jednu z nich něžně kousnu do lejtka – a úplně cejtim, úplně vidim, jak ta holka nahoře strne, jak zatají dech a jak jí na krku a ve výstřihu trika naskakujou takový ty rudý fleky. Ale neudělá nic. Ještě před rokem by ječela, vstávala by od stolu a rozlejvala by kafe, ale od tý doby, co jsem vydal tu knihu a co jsem byl v Třináctý komnatě, je už každá zticha. Lížu jim pod stolem stehna a cucám jim prsty u nohou – a žádná z nich ani nedutá. Dejchám jim na kalhotky – a žádná ani nehlesne. Žádná – věřili byste tomu? Dokonce to neřeknou ani ségře. Když jsem to na ně zkoušel ještě před rokem, okamžitě mě ségře nabonzovaly. Přitom jsem je olizoval úplně stejně. Dejchal jsem na ně stejně. Vypadal jsem stejně.

V čem je teda rozdíl?

Řeknu vám to: rozdíl je v tom, že předtím mě nevídaly v televizi.

„Tak která?“ culí se ségra, když holky konečně odejdou.

„Hádej…“

Většinou to ségra uhádne, ale tentokrát se sekne.

„Eva?“

„Linda.“

Ségra vypadá užasle.

„Tomu nevěřím. Ty mi kecáš. Linda ne!“

„Zelený martensky, tmavě zelený punčocháče, minisukně?“ dodám jí pohotově popis Lindina spodku.

„To neni možný!“ vykřikuje ségra.

Ukážu jí malej papírek, kterej ke mně v jednu chvíli spadnul pod stůl: je na něm telefonní číslo a jméno Linda.

„Tak potom už v životě ničemu nerozumím,“ povídá ségra.

„A proč bys měla?“

K účasti ve Třináctý komnatě mě samozřejmě nahecovala ségra. Jakási injektomaniačka, kterou předtím ségra dva tejdny přemlouvala, aby si k ní přišla sednout do tý jejich budky, na poslední chvíli ztratila odvahu, a tak musela narychlo sehnat nějakýho jinýho úchyla. Pochopitelně si hnedko vzpomněla na mě. Já byl v zásadě pro, ale matku s fotříkem málem vomejvali. Nakonec souhlasili pod podmínkou, že z tý kukaně v žádným případě nevylezu.

Probíhalo to přibližně takhle (chápete doufám, že si občas něco přidám):

Moderátor: Příjemný pozdní večer u dalšího dílu našeho pořadu Třináctá komnata, ve kterém nahlas mluvíme o věcech, o kterých se obvykle nahlas nemluví. Za dobu vysílání našeho pořadu jsme tu už skutečně měli kde koho – třiapadesátiletou prostitutku, třináctiletého masochistu, pedofila, urofila i dívku, která ubodala nůžkami svou vlastní babičku. A mnohé další. Ještě nikdy jsme tu však neměli člověka, který napsal knihu… Dnes je tady, protože náš pořad je o tom, že i takoví lidé jsou. Pan V., zapisovatel, jak se jeho deviaci říká, našel odvahu a přišel sem k nám. Pane V., dobrý večer!

Já (z budky): Dobrej večír.

Moderátor: Tak jako vždycky můžete, vážení diváci, volat své dotazy na telefonní číslo, které vidíte na stole u slečny Ivanky, která má nový účes. Dobrý večer, Ivanko!

Ivanka: Dobrý večer.

Moderátor: Dále je tu samozřejmě sexuolog, pan doktor Uzel. Dobrý večer, pane doktore.

Uzel: Dobrý večer.

Moderátor: Takže, pane V.: Jaké jste měl dětství? Bylo šťastné?

Já: Šlo to.

Moderátor: Dobrá. A co třeba škola. Které předměty jste měl nejraději – psaní?

Já: Zeměpis. A spojenej tělák.

Moderátor: Spojenej tělák? Můžete to našim divákům nějak blíže vysvětlit?

Já: Tělocvik společně s holkama.

Moderátor: Co vy na to, pane doktore?

Uzel: Tomu bych nepřikládal větší význam, to je vcelku běžný projev rané sexuality.

Moderátor: Pane V., řekl byste nám, v kolika letech se vám dostala do rukou první knížka?

Já: To už si přesně nepamatuju. V roce nebo ve dvou…

Moderátor: Bral jste ji rád do rukou? Čichal jste k ní?

Já: To už fakt nevim.

Moderátor: A co třeba taková leporela – jak se to tam všechno hýbe? Neříkejte mi, že ani to vás nedokázalo vzrušit…

Já: Leporela mě nikdy nebavily.

Moderátor (zklamaně): Pane doktore, jak vy to cítíte jako odborník?

Uzel: Hnacím motorem každého zapisovatele je v mnoha případech skutečně libido – ať už si to přiznává, nebo ne. Jen výjimečně tu nacházíme nějaký jiný motiv – zpravidla ješitnost a peníze.

Moderátor: Přejděme, pane V., k vaší knize. Když jste ji dopsal – cítil jste patrně smutek, prázdno, lítost…?

Já: Spíš radost.

Moderátor: Kolik hodin denně to vlastně děláte? Myslím, kolik hodin denně si… zapisujete?

Já: Hodně. Někdy až deset.

Moderátor: A vedle toho máte ještě i dívku?

Já: Semo támo.

Moderátor: Mluvíte s vašimi dívkami o své deviaci – nebo jim ji zatajujete?

Já: Netajím.

Moderátor: A jak na vaši deviaci ony dívky reagují?

Já: Řek bych, že se jim celkem líbí.

Moderátor: Máme tu první divácký dotaz: Pan T. z Nové Paky se ptá, jestli se hodláte dát vykastrovat?

2.

Jakmile ráno přijdeme na pláž, M. si pod odborným dohledem mého otce ihned začíná chystat svou novou videokameru. Snaží se tvářit příslušně ironicky, ale je zřejmé, že je tou japonskou hračkou zcela uchvácen. Cindy je oba pobaveně pozoruje. Malá se naopak okamžitě obrací na břicho a schovává tvářičku mezi paže. Napadne mě, že bych jí mohla říct, jak moc jí v tomhle rozumím – když mi bylo třináct jako jí, dělala jsem přesně totéž – ale nakonec se k těm několika krokům k jejímu lehátku jako obvykle neodhodlám. Místo toho otevřu sešit a začínám psát.

Až do svých šestnácti let jsem fotografování nesnášela – až do šestého června roku devatenáct set osmdesát šest, abych byla úplně přesná. Kdyby mi někdo ještě pátého června onoho roku řekl, že za pouhých deset let budu týden co týden vystupovat v televizi, vysmála bych se mu. Já že bych se někdy v životě dobrovolně postavila před televizní kameru? Já, která bytostně nenávidím i pouhé fotografování, natož pak jakékoli natáčení?

Nesmysl. Vyloučeno.

Tuhle zuřivou averzi ve mně samozřejmě vypěstoval táta. Táta je totiž člověk, který, jak se říká, rád fotografuje. Fotografuje sice už od mládí (několik lyrických krajinek mu dokonce otiskli v časopise Československý voják), ale v plné šíři propukla jeho vášeň teprve ve chvíli, kdy jsem se narodila. Koupil si fotoaparát Zenit a v prvních deseti letech mého života na mě spotřebovával asi sto filmů týdně – alespoň mně to tak připadalo. Po celém našem bytě odjakživa visely a ležely tisíce černobílých a později i barevných fotografií. Na všech jsem byla já. Na několika je spolu se mnou i máma.

Fotografování na první pohled vypadá jako docela sympatický, kultivovaný koníček, ale věřte mi, že když je takový vášnivý amatérský fotograf vaším otcem, promění vám dětství v peklo. Nepřeháním. Jeho fotoaparát vám spolehlivě znechutí každý výlet, každé narozeniny, opékání buřtů, Matějskou pouť i nové kolo. Otráví vám les, moře, hory, sníh, slunce – ano, i slunce. Otráví vám jaro, léto, podzim i zimu. Chtěli byste si sednout, ale musíte stát. Chcete jít vlevo, ale musíte vpravo, protože vlevo je to proti slunci. Chcete jít konečně domů, ale nemůžete, protože v tomhle měkkém světle by to byl věčný hřích. Musíte se neustále oblékat a svlékat – ne protože je vám horko nebo zima, ale proto, abyste barevně ladili s rozpukanou kůrou olšového kmene nebo s polem vlčího máku. Nežijete, ale pózujete. Nemůžete se vyčůrat, uvolnit, podrbat. Musíte se pořád tvářit. Usmívat.

A běda jak ne.

Když jsem šla do první třídy, můj odpor k fotografování už nabyl takových rozměrů, že jsem se do objektivu nedokázala ani podívat. Už v šesti letech jsem měla zcela regulérní psychický blok. Když jsem se snažila tvářit vážně a důstojně, vyhlížela jsem na fotkách jako zamračená, zamindrákovaná myš – a když jsem se přece jen pokusila o cosi jako bezstarostný úsměv, vypadala jsem jako šťastný slabomyslný idiot. A teď si představte všechny ty každoroční skupinové fotografie! Devět let na základní škole – devětkrát totéž utrpení. Všiml si toho každý.

Nešlo si toho nevšimnout.

„Ty tady máš ale pecku, Renáto!“ pokřikovali na mě spolužáci nad každou naší společnou fotkou.

„Cos prosím tě dělala?“ naoko mě litovaly spokojené spolužačky.

„To slunce mi šlo hrozně do očí,“ říkávala jsem, ale věděla jsem, že sluncem to není.

Bylo to mnou. Po zkušenostech z dětství mi přítomnost fotografa (a často jen samotná přítomnost fotoaparátu ve stejné místnosti, kde jsem se právě nalézala já) brala veškerý potřebný klid. Pokaždé jsem znejistěla, a jak se fotografování blížilo, byla jsem čím dál nervóznější. V onom kritickém momentě, kdy, abych tak řekla, vylétá ptáček, jsem se pak už nedokázala byť jen minimálně zkoncentrovat a trochu tu svou hezkou vizáž prodat. Jak totiž pravila kamarádčina matka: Je hezká, ale na těch fotkách to neumí prodat. Nedokázala jsem zkrátka svou údajně vcelku půvabnou existenci zkoncentrovat do té jedné šestnáctiny sekundy – nebo kolik to zasraný fotografování vlastně trvá. I na těch několika relativně „slušných“ snímcích, které se z dob mé školní docházky dochovaly (většinu fotek jsem totiž pochopitelně spálila), mě pokaždé zrazuje přinejmenším jeden drobný detail: povystrčený jazyk, nesouměrný úsměv nebo mírně vypoulené oči.

„Proč se tady tak šklebíš, Renáto?“ slýchávala jsem obvykle.

Nebo:

„Tady na tý fotce se ti chtělo kejchnout – že mám pravdu?“

Ostatním – zdálo se – nedělalo fotografování žádné problémy. Mnohem ošklivější dívky než já vypadaly na fotografiích mnohem lépe. Já byla hezká před fotografováním a po něm.

„Existují tři kategorie dívek,“ vysvětlovala jsem třídě. „Fotogenické dívky, nefotogenické dívky a já.“

Smála jsem se společně s ostatními. Doma jsem potom brečela.

„Běžte už s těma foťákama do prdele!“ ječela jsem na spolužáky na školních výletech. Smáli se. Už mě znali.

Malá před otcovou kamerou prchá do moře, takže zklamaný M. natáčí alespoň mě. Mně není třináct, nýbrž sedmadvacet a už dávno mi fotoaparáty a kamery nevadí. Dokonce odkládám sešit, vstávám a parodicky mu pózuji: významně mhouřím oči, zakláním přehnaně hlavu, vjíždím si prsty do vlasů, špulím smyslně pusu, hladím si ňadra a potahuju za šňůrky plavek. Táta s Cindy tleskají. Ukláním se a vracím se zpátky pod slunečník.

„Tak copak je, slečno?“ říká ta paní ve fotoateliéru mechanicky, nacvičeně, bez zájmu. „Vy se na mě vážně ani jednou neusmějete?“

Lampy mi svítí do očí a začíná mi slzet levé oko. Veškerou energii už jsem dávno spotřebovala: na to, abych nemrkala, abych udržela bradu v té naprosto nepřirozené poloze, do které mi ji ta paní nastavila dvěma studenými prsty, a konečně na to, abych nezačala hlasitě křičet. Na úsměv mi už energie nezbývá.

„Ani to nezkusíte?“ říká. „Takhle vypadáte hrozně smutně.“

Ona taky, ale to jí neřeknu.

„Holka jako lusk, patnáct let – a takhle se mračit. Vždyť je to škoda, když máte tak pěkné zuby…“

S námahou nacházím svůj hlas.

„Víte, když já mám někdy takový… blok.“

Pořád je skloněná nad stojanem.

„Brada,“ řekne vyčítavě. „Pohnula jste se mi.“

Vzdychne, obejde stojan a uvede mou bradu do předchozí polohy. Pomalu se vrací nazpět. Ramena a krk mám už úplně ztuhlé.

„Tak co?“ říká ta paní, zatímco si mě prohlíží v hledáčku. „Jak to bude s tím úsměvem? Představte si třeba, že se usmíváte na svého chlapce.“

Žádného chlapce ještě nemám, ale přesto se pokusím poručit obličejovým svalům, aby otevřely má ústa.

„Ale takhle se na něj snad neusmíváte!“ říká ta paní podrážděně. „Takhle hloupě…“

Dokonce se znovu narovná. Znovu vzdychne – ale potom se usměje a vypoulí na mě oči, což podle všeho považuje za povzbudivé mrknutí. Má olysalé obočí.

Ani tentokrát se mi úsměv nezdaří.

„To nic, zkusíme to ještě jednou.“

„Promiňte,“ říkám, „asi to vážně nepůjde. Nešlo by to bez úsměvu?“

„Jen to pěkně zkuste. Tři, dva, jedna – a usmíváme se!“ zvolá se špatně předstíraným zápalem.

Copak to vážně nikdy neskončí? Zmobilizuji zbytky svých psychických sil a poslušně na ni vycením zuby. Dělej, babo! poroučím jí v duchu. Nenávidím ji! Tváře mám rudé a jakoby dřevěné.

„No, jak myslíte,“ říká ta paní chladně a konečně stiskne spoušť. „Já jsem to s vámi myslela dobře.“

Druhý den si přicházím pro fotky. Paní je naštěstí vzadu v ateliéru. Postarší vyzáblý prodavač vytáhne fotky z pytlíku a rozesměje se.

„To jste udělala schválně, že jo? Ty zuby?“

Napodobí králíka. Potom podá fotografie mladé kolegyni. Dívka vyprskne a zakryje si ústa rukou.

„To je nějaká recese, že jo?“ říká mi prodavač.

Oba si mě se zájmem prohlížejí.

Mlčky na fotky pohlédnu: vypadám jako nešťastný králík z nějaké kreslené grotesky.

Mile a naprosto přirozeně se na něho usměju (bylo by ostatně škoda se neusmát, když mám tak hezké zuby):

„Ne, to je na občanku.“

Svého chlapce potkám teprve o rok později: čtvrtého června devatenáct set osmdesát šest, čtyři dny po mých šestnáctých narozeninách.

Ležíme s holkama ze třídy na navigaci na Kampě, kecáme a opalujeme se. Vltava šumí.

„Někdo sem leze,“ říká otráveně Jiřina.

Dírou v plotě se protahuje vysoký, černovlasý kluk. V jedné ruce má jakousi hliníkovou bednu, ve druhé stativ. Na krku mu visí fotoaparát. Ještě si nás nevšiml.

„Obsazeno!“ zavolá na něj Jiřina.

Kluk překvapeně vzhlédne. Postaví bednu a stojan na zem a jde k nám. Je hezký. Hádám mu něco přes dvacet.

„Ten je sladkej,“ zašeptá Jiřina.

Potlačovaný smích. Holky si oblékají podprsenky. Jiřina a já ne.

„Ahoj,“ říká vážně. „Potřebuju si tady něco nafotit. Ne vás – nebojte se. Nedejte se rušit.“

„A proč ne nás?“ říká Jiřina a vypne svá malá prsa.

Holky se smějou. Já ne.

Kluk zdvihne fotoaparát a namíří ho na mě a na Jiřinu.

„Běž s tím foťákem do hajzlu!“ vyjeknu, ale uzávěrka mezitím cvakne. Vztekle vyskočím, natáhnu si tričko, naházím věci do tašky a běžím pryč. Holky na mě volají, ale ani se neohlédnu. Prolezu plotem, běžím do parku a zhroutím se na nejbližší prázdnou lavičku. Brečím.

Po chvíli přichází a utírá mi slzy z tváře.

Je to příjemné.

Sáhnu do tašky a mlčky mu předložím svůj občanský průkaz.

3.

Na psaní jsem nikdy nebyl, to říkám rovnou. Gramatika mi problémy většinou nedělala, ale sloh mi nikdy moc nešel. Pamatuji se jenom, že každé vypravování musí mít úvod, potom vlastní vypravování a nakonec závěr a také že by v každém vypravování měla být přímá řeč, ale to je taky zároveň všechno, co si ze slohu pamatuji, to říkám rovnou. Když mám napsat dopis nebo nějaké delší hlášení, tak mi to trvá dva dny (to je samozřejmě nadsázka). Renáta ale tvrdí, že to prý nevadí. Mám prý využít téhle naší společné dovolené a po pravdě popsat, jak se narodila, a potom všechno, co pamatuji z jejího dětství. Jak říkám, můžu to samozřejmě zkusit, ale nečekejte ode mě žádný román, to přenechávám synkovi.

To by tak bylo úvodem všechno a nyní přejdu rovnou k vypravování o tom, jak se Renáta narodila. Narodila se předčasně, asi o dvacet dní dřív. Moje bývalá žena upadla do bezvědomí a Renátu jí brali císařským řezem. Toho dne, kdy ji operovali, jsem byl se svou četou na střelbách, a tak jsem se vrátil domů dost pozdě. Pravda ale je, že jsem se mohl vrátit minimálně o hodinu dříve, ale protože moje četa nastřílela jako druhá nejlepší u celého útvaru, šel jsem to se svým zástupcem ppor. Vaňatou zapít do kantýny. Téměř nic jsem sice nevypil, ale seděl jsem tam s ním minimálně padesát minut, protože jsem pochopitelně vůbec nic netušil (kdybych něco tušil, tak tam s ním samozřejmě nesedím, to mi můžete věřit). Tehdy jsme ještě bydleli u mých rodičů, a když jsem přijel večer k rodičům domů, moje bývalá žena už byla dávno v porodnici v Kutné Hoře. Můj otec seděl v kuchyni s jedním známým, který měl auto (moji rodiče auto nikdy neměli) a který, když jsme nutně potřebovali, tak nás vozil. Už podle toho jsem poznal, že se něco děje, a navíc se oba tvářili tak, že by to poznal úplně každý. „Co se děje?“ řekl jsem. Odpověděli, že se odpoledne dusila a že ji hned odvezla sanitka. Sotva to dořekli, dostal jsem o mou bývalou ženu takový strach, že jsem musel jít do obývacího pokoje, abych se alespoň trochu uklidnil. Popravdě řečeno jsem si tam vlezl na chvíli pod stůl, což může pro cizího člověka vypadat trochu divně, ale já jsem si na to zvykl už v dětství a ve chvílích, kdy mám s prominutím nervy v kýblu, mi to opravdu pomáhá, takže si říkám, proč ne. Lidé dneska na uklidnění berou denně hořčík, nebo dokonce dýchají někde na podlaze až do bezvědomí, a to je údajně v pořádku, ale když si člověk na deset minut zaleze doma pod stůl, tak by ho málem označili za blázna. Otec se známým za mnou ale hned přišli a jeli jsme do Kutné Hory. V autě jsme mlčeli, ale to je myslím pochopitelné. Když jsme přijeli do porodnice, zrovna ji převáželi na ARO do Kolína. Jel jsem s ní v nákladním výtahu a potom cestou k sanitce. Byla už při vědomí, ale ve mně se všechno svíralo, takže jsem jí ani nedokázal nic pořádného říct, což si dodneška vyčítám (a to, že jsme s mou bývalou ženou už rozvedení, v tom nehraje žádnou roli). Doktor řekl mému otci, že to byla takzvaná těhotenská eklampsie a že bude mít v Kolíně lepší podmínky. Myslel si, že otcem Renáty je můj otec, což by byl za normálních okolností trapas, ale takhle na nějaké trapasy nebyl čas. Renátka už byla samozřejmě na světě, ale ta zůstala v Hoře. To, že ji od malé Renátky oddělili, nebylo samozřejmě pro mou bývalou ženu nijak lehké, ale naštěstí se po pár dnech její zdravotní stav zlepšil natolik, že ji mohli převézt zpátky do Kutné Hory. Jezdil jsem za ní autobusem skoro každý den, i když dovnitř se tenkrát ještě nesmělo, takže jsem na ni musel volat do okna, které bylo bohužel až ve třetím patře. Renátku jsem poprvé uviděl až jednou na zadním schodišti, kam nás pustila nějaká sestra, které dal tchán jako úplatek soupravu varného skla. Nikdy jsem úplatky nedával a dávat neuměl a trochu jsem se za něj v té chvíli styděl, takže si kvůli tomu ani pořádně nedokážu vybavit, jak vlastně Renátka vypadala (fotoaparát jsem si nevzal, protože jsem nepočítal s tím, že se dostaneme dovnitř). Vzpomínám si jenom, že už měla vlásky a že byla hodně červená v obličeji, ale ta sestra říkala, že je to velmi hezké dítě. Nevím, jestli to bylo objektivní, když dostala ten úplatek. Já sám jsem to posoudit nemohl, protože mi bylo koneckonců teprve dvacet jedna let a mnoho novorozenců jsem do té doby neviděl. Dneska mě trochu mrzí, že jsem byl tenkrát příliš mladý na to, abych si pamatoval víc.

Závěrem bych chtěl napsat, že by mladí lidé opravdu měli mít děti trochu později, až když jsou schopní to všechno lépe vnímat.

4.

Ani ne tejden po svejch šestnáctejch narozkách (v tý době maj naši ctěný rodičové už čtyři roky po rozvodu) má ségra první rande. Jakejsi studentík z vysoký uměleckoprůmyslový ji prej pozval na kafe.

„Odkdy ségra ty piješ kafe?“ povídám.

„Ode dneška!“

Zkouší si v předsíni před zrcadlem už asi čtvrtý hadry a celá září.

„To je moje první regulérní rande,“ říká.

„Jak vypadala ta neregulérní?“ říká matka. „Ta jsi nám zatajila?“

„Ty nestály za řeč, přísahám. Že mi někdo potmě v kině mačkal zápěstí, to přece nebylo žádný rande, ne? Nebo bylo?“

„Myslím, že ne,“ říká matka a mrkne na fotříka. „Myslím, že to ještě nebylo skutečné rande.“

Fotřík, kterej byl celý dopoledne tak nervózní, až to nakonec nevydržel a musel přijet ségru před odchodem zkontrolovat, se teď rádoby nenuceně poflakuje po matčiný předsíni, ruce v kapsách, a pokouší se bejt nad věcí. Dokonce se usmívá, což je u lampasáka co říct.

„Co se tak na rande říká?“ ptá se matky ségra. „Určitě nebudu vědět, co mám říkat. Začínám z toho bejt šíleně nervózní.“

„To ti poradím,“ povídám jí. „Říkej mu pořád: Ne. Opravdu ne. Ne, v žádným případě! Pořád dokola. Hlavně nepřestávej.“

„Ha ha,“ ušklíbne se ségra, i když na desetiletýho haranta to myslím nebyl tak úplně špatnej fór.

„Kolik mu vlastně je?“ chce vědět matka.

„Dvacet jedna. Ale věk stejně nikdy nehraje roli.“

„Jasně,“ povídám matce. „Hlavně že se maj holoubci rádi, ne?“

„Takhle jít nemůžu!“ křičí ségra.

Studuje v zrcadle svůj obraz – to zrcadlo z ní už musí bejt utahaný.

„Ta červená mě dělá šíleně bledou!“

Koukne na hodinky a běží se po sedumnáctý převlíct. V jejím pokoji bouchaj šuplata. Matka fotříka pohladí po zádech jako za starejch časů. Ségra se vzápětí vyřítí z pokoje. Na sobě má teď upnutý černý kalhoty a krátký bílý triko, z kterýho jí leze pupek. To triko je tak krátký, že když zvedne ruce, koukaj jí zespoda kozy.

Fotřík je na infarkt.

„Koukaj ti kozy, ségra. Něco s tím udělej,“ povídám jí.

Fotřík se na mě přísně podívá.

„Nejsou Vánoce!“

Ségra nevnímá, matka nechápe.

„To je taková naše hra,“ vysvětluju matce. „Že jo, fotříku?“

Fotřík už taky nevnímá.

„To nemyslíš vážně,“ říká ségře.

„Co jako?!“ ječí ségra. „Co se ti zas nezdá?“

„Takhle jít opravdu nemůžeš,“ podpoří fotříka matka. „Tohle si běž převléct.“

„Nestihnu to!“ ječí ségra. „Přijdu pozdě! Chápete to?!“

„Jestli tě má rád, tak na tebe tu chvilku počká,“ říká zkušeně matka.

„Nepočká! Už takhle to nestíhám!“

„Zaplatím ti taxík,“ prohlásí fotřík nečekaně. „Ale běž se převlíct.“

Ségra za sebou práskne dveřma. Fotřík volá na taxíky: adresu opakuje dvakrát a místo dvěstěpatnáct říká dvastapatnáct. Prostě zelenej mozek. Guma.

„A slečno?“ říká nakonec, „je to pro mladou dívku – můžete poslat někoho spolehlivého?“

Válím se smíchy. Představuju si, co mu ta dispečerka asi odpověděla: A to mám jako říct do rádia: Pánové, potřebuju teď hned někoho spolehlivýho do Vokovic pro mladou holku?

„To máte pravdu,“ říká fotřík. „Tak děkuju.“

Trochu zčervenal.

„Opíšu si jeho číslo,“ říká matce.

Ségra vybíhá z pokoje. Pod tím krátkým bílým tričkem má teď černou podprďu, která zajímavě kontrastuje s jejím dětským ksichtíkem. Černý kalhoty jí pikantně vobepínaj prdelku.

Fotřík nasucho polkne.

„Tak,“ říká ségra, „spokojenost?“

Matka pohlídne na fotříka.

„Je to lepší,“ hlesne rezignovaně.

„Za pět minut máš dole taxík,“ říká fotřík a podává jí padesátikorunu – asi už dlouho nejel. Prohlíží si pořád ty kalhoty.

„Tak do devíti doma,“ říká matka. „A žádné hlouposti.“

Ségra ji rychle líbne a potom líbne fotříka.

„Tak promiň, promiň, promiň! A díky za to tágo!“

Ještě jednou ho líbne. Fotřík taje jak máslo.

„Klíče, peníze, občanku, tramvajenku – máš?“ říká už zase s úsměvem.

„Šprcgumy?“ doplním ho žertovně, ale nikdo se nesměje, a dokonce dostanu výchovnej záhlavec.

„Tak co mu mám říkat?“ vyhrkne ségra. „Nic mě nenapadá!“

Vypadá najednou jako malá holka – i s občankou a černou podprsenkou.

„Hlavně mu řekni, že máš být do devíti doma – jinak že tě tvůj otec vlastnoručně uškrtí,“ vtipkuje fotřík z posledních sil.

Když za ségrou konečně klapnou dveře, vyčerpaně se zhroutí na matčin gauč.

„Nebude ti vadit, když tu na ni počkáme?“

5.

Viktor je úplně jiný než kluci od nás ze třídy. To se vůbec nedá srovnat! Políbil mě (krásně!), ale jinak na nic nepospíchá. Neosahává mě hned jako naši kluci. Jdeme na kafe a úplně obyčejně, ale krásně si povídáme. Líbí se mi, jak o věcech přemýšlí a nedělá si pořád jenom legraci jako ostatní kluci. Řeknu mu to.

„Nic proti legraci,“ souhlasí. „Až na jednu maličkost: důsledně vzato je to forma jistýho souhlasu s tím vším komunistickým svinstvem kolem. Nebo přinejmenším forma rezignace.“

„Vlastně se tím snažej zbavit svý občanský zodpovědnosti,“ říkám.

„Přesně!“

Líbí se mi, že ve mně nevidí jenom nějaký sexuální objekt, ale respektuje mě i jako lidskou osobnost, která má své vlastní názory.

„A protože to tak dělaj skoro všichni, nemůžeme se divit, že se naše dějiny zastavily. Svým způsobem opravdu žijeme v roce 1984,“ dodává zapáleně.

Dá se s ním nádherně povídat i o úplně jiných věcech než o sexu, hlavně o životě ve lži a o té obrovské nesvobodě, ve které všichni žijeme, a ani si to často neuvědomujeme. Kdyby tu nebyla ta všudypřítomná cenzura, mohl by kupříkladu on už dávno vystavovat. Ale Viktor – na rozdíl od jiných – není ochoten přistoupit na nějaké kompromisy s vlastním svědomím. Fotit traktoristy a dojičky, aby si jednou za čas mohl za odměnu vyfotit to, co ho opravdu zajímá: třeba popelnice u paneláků (které mají mimochodem neuvěřitelnou vypovídací hodnotu o celé naší společnosti). Neudělá to, protože od kompromisu už je jenom krok k doublethink. Přiznám se mu, že to slovo neznám, ale on se mi vůbec neposmívá. Vypráví mi o spisovateli Georgi Orwellovi, kterého má mimochodem v aťasu. Je hrozně chytrý a sečtělý a zná spoustu citátů. Líbí se mi jeho oči (má neuvěřitelně dlouhé řasy!). Líbí se mi, jak si odhrnuje vlasy z čela a jak voní.

Jsem zamilovaná.

Když vypijeme kafe, do devíti je ještě fůra času.

Ptá se mě, jestli se nechci podívat k němu do ateliéru – chtěl by mi ukázat nějaké své fotky a půjčil by mi toho Orwella.

„Ale musíš mi něco slíbit,“ žádám ho vážně.

„Poslouchám.“

„Přísahej, že mě nebudeš fotografovat!“

Milujeme se. Je pozorný a něžný. Skoro to nebolí. Potom jen tak ležíme a hladíme se. Nakonec vstane a přinese mokrou žínku. Zatajím dech a napnu břišní svaly, ale žínka je krásně horká. Viktor mě myje. Vůbec se nestydím a mám nádherný, slavnostní pocit. Znovu odchází, stále nahý, a vrací se s fotoaparátem Polaroid. Usmívám se. Samotnou mě to překvapuje. Zamrká na mě svými dlouhými řasami a vyfotografuje mě. Fotka vyleze z přístroje prakticky vzápětí, ale musíme počkat, až uschne. Zatím se líbáme. Viktor potom sloupne jakousi fólii a několikrát fotku pofouká. S úsměvem mi ji podává.

Je to moje vůbec nejlepší fotka.

Jsem rozcuchaná, uzardělá a mám zářivě vlhké oči. Do objektivu se dívám hrdě zpříma, dokonce s jakýmsi potutelně vědoucím úsměvem.

V rohu je datum a čas: 06. 06. 1986 19.57

Jsem žena.

6.

Renáta mi včera na pláži říkala, že to moje minulé vypravování nebylo prý špatné a že mám pokračovat. Chtěl jsem po ní, aby mi alespoň napsala nějakou osnovu, protože jsem si vzpomněl, že ve škole jsme vždycky při slohu psali nejdříve osnovu, ale řekla mi, ať se na osnovu s prominutím vykašlu a píšu prostě o tom, co si z jejího dětství pamatuji. „Ale v jakém pořadí?“ otázal jsem se. „V jakém chceš. V takovém, v jakém tě ty věci budou napadat,“ odpověděla. Dokonce mi řekla, že nemusím psát ani úvod a závěr. Pomyslel jsem si, že v těch vzpomínkách bude tedy pěkný zmatek, ale nic už jsem neříkal. Když to chce, má to mít. Pro mě je to nakonec jednodušší, když můžu začít bez dlouhých úvodů rovnou vyprávět. Takže když se narodila, doktorka zjistila, že má něco s kyčlemi, a dala jí na to takzvanou Frejkovu plenku (nevím, jestli si to pamatuji správně, ale myslím, že se to jmenovalo Frejkova plenka). Byl to takový tuhý prošívaný žlutý filc, který musela nosit celý den a který jí držel nožičky od sebe, aby se jí ty kyčle spravily. Moje bývalá manželka z toho byla celá špatná a často brečela, i když ji ta doktorka ujišťovala, že to není nic vážného a že se to časem spraví. Nakonec se Renátce ty kyčle opravdu spravily, ale těch několik měsíců, co musela Frejkovu plenku nosit, brečela moje bývalá žena ještě mnohokrát. Hlavně když jsme třeba v létě jeli s kočárkem na procházku a bylo teplo, takže jiné děti ležely v kočárcích jenom tak nahaté, a Renátka musela ležet v té Frejkově plence. Musela ji mít pořád, kromě koupání, to je snad jasné. Pokud jde o koupání, tak to připravovala buďto tchýně, nebo já, protože moje bývalá manželka je alergická na heřmánek a otékaly jí hrozně oči. Co se týče toho kočárku (já jsem Renátě říkal, že v tom bez osnovy bude hrozný zmatek, ale nedala si říct), tak ten jsme dostali od švagrové po jejích dvou dětech, protože jsme v té době samozřejmě neměli peníze na nový, neboť si jistě dovedete představit, jaké bral tehdy obyčejný velitel čety asi peníze. Ten kočárek byl sice přibližně devět let starý, ale nebyl úplně špatný. Byl celý látkový, tmavě zelený, ale po stranách měl dva takové ošklivé ozdobné pruhy. Byly světle zelené, z nějakého plastu, a vůbec se mi nelíbily. Dneska už bych tomu samozřejmě nepřikládal takový význam, ale tenkrát mi bylo jednadvacet a pro mladého kluka jsou bohužel někdy důležité i takovéhle bezvýznamné detaily. Zkoušel jsem ty pruhy odpárat, ale nešlo to, a když jsem jel třeba po obědě s Renátkou ven, tak jsem se za ten kočárek styděl a musel jsem na ty pruhy pořád myslet. Po pravdě řečeno jsem na ty hnusné pruhy myslel víc než na Renátku, která většinou stejně spala, takže s ní problémy nebyly. Dneska mám proto na sebe trochu vztek, že jsem se tehdy staral o takové s prominutím blbosti, místo abych měl radost, že v tom kočáru vezu svoje dítě, a abych si to pořádně uvědomil.

7.

Otec, bráška a Cindy se jdou před večeří na chvíli projít a Malá odchází se svým novým kamarádem Petrem hrát kuželky. M. zamkne pokoj, který na téhle naší „rodinné“ dovolené sdílí s mým otcem a mým bratrem, a poprvé po třech dnech se pomilujeme.

Když se výše uvedená trojice vrátí z vycházky, usadíme se všichni na terase „dámského“ pokoje (je tu větší stín) a M. nám nalije vychlazený střik. Bráška pak zaleze pod stůl psát a my ostatní si čteme: otec dánský bestseller Cit slečny Smilly pro sníh, Cindy Kunderu (The Book of Laughter and Forgetting), já Ericu Jongovou a M. jakousi žlutou humoristickou knížku o problémech dospívání. Občas nám z ní pobaveně cituje, aby před námi skryl svou narůstající nervozitu z už více než půlhodinové nepřítomnosti Malé.

„Rodičovství je nádherná a obohacující zkušenost,“ čte nahlas, „– vyjma tu dobu, kdy musíte být s dětmi v kontaktu…“

Můj otec se upřímně směje. Cindy chce vědět, co znamená slovo vyjma. Vysvětlujeme jí to.

„V těle dítěte existuje žláza, která se nazývá hypofýza neboli podvěsek mozkový,“ pokračuje M. „To je časovaná bomba matky přírody. Už ve chvíli, kdy k sobě přivinete své novorozeně, bomba tiká…“

„To je přesné!“ směje se můj otec.

Otec i matka mě už od raného dětství vedli k tomu, abych jim nikdy nelhala. Za žádných okolností.

„Ať uděláš cokoliv, lhaní to vždycky jenom zhorší,“ apelovala na mě vždy matka.

„Všechno se dá nakonec odpustit,“ říkával vždycky otec. „Všechno kromě jedné věci: kromě lhaní.“

Obvyklé výchovné řeči. Znáte to.

„A proč lhaní ne?“ zeptala jsem se jednou bezelstně.

„Protože lhaní je ta největší zrada, jaká existuje. Lhaní je dokonce ještě horší než zrada: když totiž někdo někoho zradí, dělá to alespoň za jeho zády, ale lež se obvykle říká přímo do očí,“ improvizovala pohotově matka.

„A jak bychom ti potom mohli ještě věřit – kdybys nám lhala do očí?“ pomáhal jí otec.

Než se rozvedli, tvořili docela zdatný pedagogický tandem.

A tak jsem jim nelhala, ať už jsem provedla cokoliv. Jejich výchovný záměr se podařil: až do 6. 6. 1986 jsem jim za všech okolností říkala čistou pravdu.

Občas jsem je tím ovšem málem přivedla do hrobu – zejména pak otce.

„Ahoj, musím vám něco říct,“ oznámila jsem jim například, když jsem se vrátila z pětidenního školního výletu na Lipno, sotva jsem si sundala batoh. Bylo mi třináct. Naši měli v té době sotva rok po rozvodu, ale v případě delších školních výletů na mě už zase čekávali doma oba.

Otec zbledl a pohlédl ke kuchyňskému stolu, jehož ubrus bezpochyby skýtal velmi uklidňující přítmí.

Matka ho pohladila po zádech a potom se obrátila ke mně.

„Posloucháme tě.“

„Včera večer jsme se já a Jiřina na pokoji namazaly.“

„Namazaly?!“ zhrozil se otec. „Jak to myslíš – namazaly?“

Matka mu položila ruku na předloktí.

„Samy vy dvě?“ otázala se pragmaticky.

„Samy dvě.“

„Je to pravda?“

„Přísahám.“

„Co jste pily a kolik?“

„Jednu láhev červenýho vína.“

„Celou láhev?“ vykřikl otec. „Celou láhev?“

Vypadal, že dostane infarkt.

„Kdo vám to koupil?“ pokračovala ve výslechu matka.

„My samy.“

„Jak to, že vám to prodali?“

„My jsme se na toho prodavače smály…“

Matka se na okamžik odmlčela. Otec nevěřícně kroutil hlavou.

„Byla to sedmička, nebo litrovka?“ chtěla vědět matka.

„To nevím. Přísahám!“

„Byla to taková ta štíhlá láhev – nebo ta tlustá?“

„Ta tlustá. Frankovka.“

„Litrovka?! No to snad nemyslíš vážně! Ve třinácti vypijou ve dvou litrovku?!“ úpěl otec.

„Zvracela jsi?“

„Zvracela.“

„Hodně?“

„Hodně.“

„Ježíšikriste,“ řekl otec.

„A Jiřina?“

„Taky. Taky hodně.“

Matce uniklo kratičké pousmání, ale znovu přísně sevřela rty.

„Kdo to uklidil?“

„My samy.“

„Pořádně?“

„Pořádně. Koberec takovou pěnou na koberce. Povlečení jsme ráno vypraly.“

„Ví to učitelka?“

„Ví.“

„Jak na to přišla?“

„Zeptala se, co nám to v pokoji tak smrdí.“

„Co jste jí řekly?“

„Pravdu.“

„A co vám na to řekla?“

„Nic. Smála se a řekla, že jsme čúzy.“

„Smála se!!“ vykřikl otec. „Ona se smála!!“

Vstal a začal přecházet po místnosti.

„Uznáváš, že to byla strašlivá hloupost?“ řekla matka.

„Vždyť se mohly ve spánku udusit!“ křičel otec. Držel se přitom za hlavu.

„Slib nám, že se už žádného alkoholu ani nedotkneš,“ žádala matka.

„Slibuju.“

„Přísahej,“ řekl otec.

„Přísahám,“ řekla jsem slavnostně.

„Dobře,“ řekla matka a významně se na otce podívala.

„Chci, abys věděla, že otec i já opravdu oceňujeme, žes nám to řekla.“

Večer šestého června devatenáct set osmdesát šest stojí můj otec na balkóně bytu mé matky.

Ví, že mám přijít v devět, ale přesto tam stojí už od půl. Stmívá se a on přemýšlí, jak mě potrestá, jestli přijdu pozdě. Dole hluboko pod ním svítí večerní Praha plná nespolehlivých taxíkářů a pochybných kaváren a barů, kde šestnáctileté holce klidně nalijí cokoliv, o co si ta koza pitomá nezkušená řekne. Praha plná bezohledných řidičů a nehygienických záchodů. Praha plná tmavých parků, domovních průjezdů a od kamarádky vypůjčených bytů. Praha plná pasáků, únosců, skinheadů, drogových dealerů, sňatkových podvodníků, sadistů, fetišistů, onanistů, pedofilů a pacifistů. Praha plná Vietnamců a opilých branců. Praha plná cikánů, Arabů a ožralých Němců, házejících po sobě bez přestání pivní láhve (jako tenkrát v Bulharsku). Praha plná různých „uměleckých“ fotografů a jejich takzvaných ateliérů.

Na balkón vstoupí máma.

„Nechceš se navečeřet, Karle?“

„Nemám hlad, děkuju.“

Matka odejde s pokrčením ramen.

A jeho holčička je tam někde sama. Uprostřed toho všeho. V tom jejím tričku! A on sám ji tam takhle pustil…

Ježíšikriste!

Jestli se jí něco stane, do smrti si to neodpustí. Nepřežije to. Zabije se! Skočí ještě dnes v noci z tohohle balkónu.

Pět minut po deváté přichází znovu máma.

„Renáta –“ řekne.

Můj otec ji divoce popadne za ruce. Svírá ji tak pevně, že ji to bolí. Znásilněná? Žije? znamená jeho nepříčetný pohled.

„– večeří,“ dokončí s úsměvem matka. „Vzala si tu sekanou. Ptá se, jestli si s ní dáš taky. Koupila ti cestou ve večerce pivo.“

„Ale jenom symbolicky,“ říká můj otec naoko bez zájmu, ale v očích se mu třpytí opravdové slzy štěstí.

Ach jo.

8.

Včera na pláži jsem řekl Renátě, že si na víc věcí z jejího dětství už vážně nevzpomínám a že bych jako „spisovatel“ už docela rád skončil, ale nechtěla mi to dovolit. „Tak můžeš psát třeba o nedělních obědech s mými bývalými nápadníky,“ řekla mi. „To budu radši dál vzpomínat na tvoje dětství,“ odpověděl jsem jí napůl v legraci, ale napůl i vážně. Ale když mermomocí chce, klidně o těch jejích nápadnících něco napsat můžu. Naopak jsem docela rád, protože jednak si už opravdu moc dalších věcí z jejího dětství zrovna teď nevybavuji, a jednak bych nechtěl, aby to vypadalo, že zrovna já se psaní o jejích bývalých nápadnících nějak vyhýbám. Nikdo totiž nemůže říct, že bych se s nimi nesnažil po dobrém vyjít a že jsem nebyl ochoten jim už kvůli Renátě leccos tolerovat, jenomže co je moc, to je moc, a na mě toho občas bylo zkrátka příliš. Protože když vám například někdo klidně přinese ukázat prý „umělecké“ fotografie vaší jediné dcery, které jsou tak „umělecké“, že by se nad nimi červenali i v časopise Playboy, tak je toho prostě příliš. Nebo když vám tenhle dvacetiletý studentík, který se vám za celou dobu oběda ani pořádně nepodívá do očí, začne vykládat, že žijete prázdný život, protože plný lidský život dělá jenom „heroický přesah k nadosobnímu“, nebo jak to bylo, tak se vám s prominutím začne otvírat kudla v kapse, i kdybyste vůbec žádnou dceru neměli. Já přece nečekám, že mi ten nebo onen mladík hned ve dveřích padne kolem krku a začne mi říkat „tatínku“, tak naivní zase nejsem, ale na druhé straně přece každý otec potřebuje a chce vidět nějaké minimální záruky, že s jeho dcerou chodí slušný, zdvořilý a rozumný člověk. Jenže když místo takových záruk vidíte, jak se ten nápadník s prominutím pohlavně ukájí ve vaší koupelně (což věřte nebo ne dělal ten Renátin druhý), tak co si o tom máte proboha myslet? Jak tedy může každý vidět, moje bývalá manželka a já jsme si s Renátinými nápadníky, jak se říká, „užili svoje“. Když se měla Renátka narodit, tak jsem si vždycky nahlas říkal „Mně je jedno, co to bude, hlavně když to bude zdravé!“, i když v duchu jsem si tajně přál spíše děvče, protože kluků jsem měl a mám díky své práci v armádě více než dost a už tehdy mi ty jejich sprosťárny a ustavičné řeči o ženských začínaly trochu lézt na nervy. Ale teď vám něco řeknu: bůh ví, že Renátu miluju víc než kohokoliv na tomhle světě, ale kdybych byl už tehdy věděl, koho všechno mi přivede domů, tak jsem si tenkrát snad radši přál kluka.

9.

Brácha si nosí notebook i na pláž a pochopitelně vzbuzuje pozornost. Aspoň že si nenosí i stůl… Takhle naštěstí zalézá jenom pod slunečník, kde potom celé hodiny píše. Otec a já si taky občas „zapisujeme“, ale častěji si čteme. Někdy se při obracení stránky na sebe usmějeme: táta na mě, M. na Malou… Cindy se jako správná Američanka usmívá na všechny. Keep smiling. Na mě se Malá spontánně neusměje téměř nikdy.

Bodré úsměvy si vyměňujeme jen při srážce na prahu koupelny.

„Něco vám přečtu,“ promluví táta (říká vám, ale obrací se především na M.) a trochu školácky čte: „Dojít k tomu, co má člověk vykonat. Možná právě to mi Izaiáš dal. Jako to může dát každé dítě. Pocit smyslu.“

Po slovech pocit smyslu udělá dramatickou pauzu a krátce, ostýchavě na mě pohlédne. Potom to dočte:

„Pocit, že skrze mě a dále skrze něho se točí kolo velkým a křehkým a zároveň nutným pohybem.“

Vynucené, trapné ticho, provázející obvykle tenhle druh patosu.

„To je teda bomba, co, ségra?“ šklebí se brácha. „Tomu teda říkám psychologickej záhul!“

Udělá několik grimas. Malá vyprskne smíchy.

„Co je skrze?“ chce vědět Cindy. „A co je křehký?“

Společnými silami jí to překládáme.

Naši tenkrát trvali na tom, že chtějí Viktora poznat. Máma navrhovala nedělní oběd.

„Naši by tě chtěli poznat,“ oznámila jsem mu bezelstně (ještě jsem si neodvykla říkat naši, ačkoliv v té době měli už čtyři roky po rozvodu).

Zasmál se (hrozně se mi líbil jeho úsměv).

„Ale! Tak vaši by mě chtěli poznat?“

„No jo, znáš to. Mám tě k nám pozvat na nedělní oběd. Táta říkal, že by rád viděl nějaký tvoje fotky.“

„Nedělní oběd?!“ zvolal Viktor. „Nedělní oběd? Vzpamatuj se, proboha – žijeme ve dvacátým století!“

Láskyplně jsem mu odhrnula vlasy z čela (hrozně se mi líbily jeho vlasy).

„Já vím, ale pochop mě. Co jim mám říct?“

Vysmekl se mi a naštvaně vstal.

„Tak otec Kondelík mě zve na nedělní oběd? Copak nám asi paňmáma uvaří? Knedlozelovepřo – nebo že by husičku?“

Hněv mu vždycky slušel: vypadal hrozně mužně.

„Já vím, Viktore, ale udělej to pro mě, lásko.“

„Tak soudruh kapitán a soudružka učitelka mě zvou na nedělní oběd! To se podívejme…“

„Nemůžu za to, Viktore. Nemůžu za svý rodiče.“

„Rodičové,“ řekl pohrdlivě. „Víš, co jsou rodičové? Balast.“

„Já vím, ale –“

„Je potřeba mít odvahu si to přiznat. Když se tohodle balastu nezbavíš, budeš žít celej život v dětským pokoji – i kdyby sis stokrát našla a zařídila vlastní garsonku!“

O tom, že je nejvyšší čas, abych konečně (v šestnácti) přestala bydlet s mámou a sehnala si někde vlastní garsonku, jsme už s Viktorem několikrát mluvili, ale ta jeho neuvěřitelně pohotová a geniálně přiléhavá metafora s dětským pokojem byla úplně nová. Byl tak hrozně chytrý! Úplně mě tou metaforou dostal. Rozepnula jsem mu knoflíky u košile a obdivné jsem mu položila tvář na prsa (měl hrozně hezká prsa!).

„Jde o jeden oběd,“ šeptala jsem mu do chloupků.

10.

Je známá věc, že u některejch lidí vám obvykle stačí pár minut na to, abyste jednou pro vždy pochopili, co jsou zač, ale můžete mi věřit, že v případě toho ségřinýho „uměleckýho fotografa“ by vám bohatě stačilo pár vteřin: kdybyste viděli, co má na sobě (kraťasy a špinavý triko), jak se tváří a jakým způsobem podává našemu fotříkovi ruku, muselo by vám bejt okamžitě jasný, že je to debil non plus ultra.

„Tak to je Viktor,“ povídá ségra.

„Rádi vás poznáváme, Viktore,“ pravila máti.

Mistr se usmívá a krom pozdravu mlčí, což očividně považuje za něco jako ušlechtilou vstřícnost. V podpaží má obrovský černý desky s fotkama, z kterejch visej roztřepaný tkanice. Ty fotky by mě bejvaly docela zajímaly, ale když jsem vzápětí viděl ten blazeovanej úsměv, s kterým si Mistr krátce obhlídnul matčin obejvák a knihovnu, ztratil jsem o jeho dílo veškerej zájem.

Oběd byl kvůli tomu namyšlenýmu idiotovi k nepřežití. Nemoh jsem se dočkat, až si konečně budu moct vlízt pod stůl. Hned jak jsem dojed, složil jsem příbor a sfáral dolů.

„Kam leze?“ podivil se Mistr.

„Pod stůl,“ vysvětlila mu ségra omluvně.

Mistr to nekomentoval, ale moc dobře jsem slyšel, jak si ségra zaklepala prstem na čelo, což mě, musím říct, trochu vytočilo. Navíc jsem měl přímo u obličeje umělcovy chlupatý haksny, takže jsem po chvíli zase vylez. Matka zrovna s příslušně společenským úsměvem servírovala kafe (ve slavnostním porculánu, pochopitelně) a Mistr už zamračeně rozvazoval ty zauzlovaný tkanice.

„Sladíte?“ táže se matka a podává mu tu šílenou cukřenku se zlatejma růžičkama.

Mistr si nevěřícně osladí a významně se podívá na ségru. Ségra mu něco pošeptá a oba se hlučně zasmějou. Potom mu ségra strčí jazyk do ucha. Fotřík neví kam s očima, takže se dívá do zdi.

Chvílema se docela bavim.

„Jsem na ty fotografie hrozně zvědavá,“ pronese máti.

„Jsou to umělecký akty, tati,“ informuje fotříka vesele ségra. „Tak abys nebyl nějak šokovanej…“

„Akty?“ říká pochybovačně fotřík, jako by doufal, že špatně slyšel. Jenomže slyšel dobře.

„Akty. Máš snad něco proti aktům, tati?“

Fotřík je šokovanej.

„Čí akty?“ povídá fotřík se slyšitelnou obavou v hlase.

„Moje akty, čí asi?“ praví sladce ségra a políbí Viktora. „Jsou moc krásný.“

V Mistrový tváři se zračí bojový odhodlání výsměšně pohrdat každou větou, kterou o jeho fotkách v tyhle místnosti kdokoli vysloví – zvláště pak vojáci z povolání.

Fotřík se obrátí pohledem k matce: Tys to věděla?

Nevěděla! znamená její gesto.

Fotřík vypadá komicky polekaně. Už zase se dívá do zdi. Matka se rozhoduje, že se bude tvářit pobaveně.

„To je cavyků pro trochu nahoty!“ culí se.

Potom to fotříkovi pěkně spisovně vysvětlí: Nenechávali se snad ženskou nahotou odjakživa inspirovat největší malířští mistři? Neviděl snad otec v Drážďanech obrazy Rubense nebo Moneta? Jsou to snad první akty v dějinách umělecké fotografie? Slyšel otec třeba někdy jméno František Drtikol?

Občas supluje i výtvarku a teď to teda konečně může prodat. Tváří se, jako že pro ni je nahota ta nejpřirozenější věc na světě; kdyby šlo jenom o ni, klidně by obědvala nahá. Docela klidně.

Fotříka to nicméně nepřesvědčí. Možná mu připadá divný, že trocha nahoty potřebuje tak velký desky. Ségra vodsune hrnky s kafem a otevře je. Jak už jsem říkal, chtěl jsem ty fotky ignorovat, ale teď nastalo takový ticho, že neodolám.

V tom obrovským zvětšení to v první vteřině vyhlíží docela nevinně. Jakoby abstraktně. Je to jakejsi nepravidelnej černej trojúhelník na bílým pozadí. Jenomže v příští vteřině mi to dojde. Je to ségřina píča.

Velká asi jako okno do světlíku.

Upřímně se zasměju.

„Skvělý, Mistře! Fakt jsi mě dostal!“

Neví, co si má o tom desetiletým harantovi myslet, takže se pro jistotu tváří shovívavě.

Fotřík je bílej jako ředitel vápenky.

„Tak jak se vám líbím?“ chce vědět ségra.

Nikdo nějak nic neříká.

„Je to… odvážný,“ vezme to na sebe nakonec matka. Riskne to: „Je to odvážný, ale mně se to líbí!“

Fotřík zatím mlčky obrací další fotku.

Zase kunda. Tentokrát ji poznám hned.

Na další fotce je pro změnu ségřina bílá prdel a dole troška černejch chlupů.

„Tahle vypadá jako František Drtikol,“ říká matka. „Myslím hlavně ten kontrast stínu a světla.“

Drtikol číslo 2 si posměšně odfrkne.

Fotřík zrudne. Na další fotky se už nepodívá. Odsune desky a čučí do zdi. Ségra začíná vypadat nervózně. Ve vzduchu visí otázka, kterou se fotřík neodvažuje ani vyslovit. Úplně vidim, jak ho ta otázka zevnitř spaluje a jak se pomalu hroutí do sebe.

Potom se ale přece jenom zeptá:

„Ty už… nejsi… panna?“

„Jsem, tati!“ vyhrkne ségra poněkud překotně.

Taky zrudne.

„Ty už nejsi panna?“ zopakuje po fotříkovi výsměšně Mistr. „V kterém století si myslíte, že žijete, soudruhu kapitáne?“

„Dejte si odchod!“ zařve fotřík. „Okamžitě!“

A zaleze pod stůl.

11.

Dneska jsme na pláži s Renátou vzpomínali na doktora Charouse a Renáta chtěla, abych o tom taky napsal, takže bez nějakých dlouhých úvodů půjdu, jak se říká, rovnou k věci. Když byla Renáta malá, chodila na středisko k nějakému doktoru Charousovi. Jaký byl jako doktor, to nevím, to samozřejmě nedokážu posoudit, ale jako člověk to byl sice elegantní, ale jinak velmi arogantní chlap, kterého se všechny matky ve městě bez nadsázky bály, protože je urážel kvůli tomu, jak byly zvyklé doma léčit své děti. Zeptal se třeba nějaké matky, jestli dítěti dávala obklad, a když ta matka řekla, že ano, tak se naoko lhostejně zeptal, jestli studený, nebo teplý? „Studený, pane doktore, samozřejmě že studený,“ odpověděla třeba ta matka. „Skutečně? Zajímavé!“ řekl vždycky doktor Charous (nebo něco podobně ironického). Potom obvykle zhluboka vzdychl, obrátil oči ke stropu a velice dlouho na něj upřeně hleděl, což bylo pro všechny matky víc urážlivé, než kdyby na ně třeba křičel, což se pochopitelně také stávalo. Mojí bývalé ženy se například jednou zeptal, jestli dala Renátě na horečku nějaký prášek. „Půlku acylpyrinu, pane doktore,“ odpověděla mu moje bývalá manželka podle pravdy, protože v té době se ještě acylpyrin dětem běžně dával (paralen se myslím ještě vůbec nevyráběl a o nějakých možných komplikacích s acylpyrinem jsme tenkrát neměli ani potuchy). „Skutečně? A můžete mi krátce nastínit, jakým myšlenkovým pochodem jste došla k volbě této osobité léčby?“ řekl prý mé bývalé manželce doktor Charous. Manželka k němu od té doby odmítala chodit, takže když měla asi měsíc na to Renátka zánět středního ucha, musel jsem s ní na středisko já. Na mě to doktor Charous taky ze začátku zkoušel a například mě oslovoval bez titulu, jenom příjmením, ačkoli mu sestra jasně řekla, že v čekárně je pan inženýr tenaten s dcerou na píchání uší (a potom to ještě zopakovala). Já si sice na svém titulu inženýra nijak zvlášť nezakládám a mimo práci ho prakticky nepoužívám (rozhodně se nepředstavuji jako inženýr, jak to někteří ješitní lidé dělávají), ale zrovna v případě doktora Charouse mi to, musím říct, vadilo, tím spíš, že ho sestra na můj titul výslovně dvakrát upozornila. Proto když se mě zeptal, odkdy si Renátka stěžuje na bolesti, neoslovil jsem ho ve své odpovědi „pane doktore“, ale taky jenom „pane Charous“, aby mu to došlo a přestal se mnou jednat jako s nějakým hej nebo počkej. Obvykle se s lidmi nehádám a spíše jim většinou až příliš ustupuji, ale toho dne jsem byl nevyspalý, jak jsme celou noc vstávali k Renátce, a navíc jsem byl nervózní jako vždycky, když byla naše Renátka nemocná. Doktor Charous se na mě nadmíru překvapeně podíval a už chtěl něco říct, ale zrovna v té chvíli k němu přistoupila naše Renátka, tvářičku opuchlou a uplakanou, vzala ho udiveně za ruku a zvolala s takovým tím krásným dětským úžasem: „Ty máš ale chlupatý luce!“ (neuměla tenkrát ještě říkat r, takže to znělo velmi legračně). Doktor Charous i já jsme se tomu upřímně zasmáli a od té doby se už choval, jak se patří. Dokonce si nás s Renátkou pamatoval a vždycky jí se smíchem ukazoval ty svoje chlupaté doktorské ruce.

12.

Viktor mi otevřel oči: Byla jsem lampasákova dcera!

Jak jsem mohla být tolik let slepá! Copak mě otec o víkendech nebral do kasáren? Copak jsem neviděla, kdo to je?!“ Odpověď: Nemohla jsem to vidět, byla jsem ještě dítě. Byla jsem dítě a on mé nevědomosti zneužil. Celá léta mě vlastně podváděl!

Moje vztahy k němu se rázem ocitly na bodu mrazu. Během prázdnin jsem pod nejrůznějšími záminkami postupně rušila všechny naše společné víkendy i každoroční týdenní dovolenou.

„Ale já už jsem to celé zaplatil!“ fňukal ten příslušník Československé lidové armády a člen Komunistické strany Československa.

„Klidně to zase zruš!“

Neviděla jsem soudruha kapitána celé dlouhé měsíce – a nikterak mi to nevadilo. Máma ho sice i nadále občas pozvala na oběd, ale já jsem pokaždé něco měla. Matce jsem řekla, že nechápu, proč k nám zve tenhle druh lidí. Dokonce jsem mu přestala i telefonovat.

„Správně,“ řekl mi Viktor. „S nimi nesmíme uzavírat kompromisy.“

Když jsem tomu člověku na matčin nátlak musela v září popřát k narozeninám, nedívala jsem se mu do očí. Útrpně jsem se od něj nechala políbit na tvář (Viktorovi jsem to neřekla). K Vánocům jsem mu po bráchovi poslala takovou tu hnusnou lacinou socialistickou kravatu – výborně vyjadřovala můj odpor k lidem, jako je on. Ani jsem mu ji nezabalila.

V lednu 1987 (mimochodem: v den Palachová výročí…) jsem mu na schůzce v kavárně v Obecním domě (vynutil si ji on) konečně naplno řekla, co si o něm doopravdy myslím.

Ani se nepokoušel hájit.

Přerušila jsem s ním definitivně veškeré styky a celé dva roky, kdy jsem chodila s Viktorem, jsem ho ani jedenkrát nenavštívila.

Odmítala jsem žít ve lži.

II. část

ROZVODY, VÁNOCE A PODOBNÝ MELODRAMATA

1.

Nebudu vám vykládat, že jsem to svoje zapisování nikdy nechtěl vydat, bejt každej měsíc v telce a dokázat například tomu namyšlenýmu kominíkovi, kterej u nás zase včera byl, že sice možná celý dny sedim a píšu pod stolem, ale jinak nejsem žádnej uslintanej kripl – jak si podle všeho myslí. Jasně že jsem odjakživa chtěl. Kdo by taky nechtěl bejt slavnej? Přiznávám, že jsem s těma lákavejma myšlenkama na slávu mockrát v duchu tajně koketoval – jenže tim koketováním to taky vždycky haslo. Zapsanýho jsem toho měl tuny, ale furt jsem vo tom pochyboval. Nevěřil jsem si a měl jsem k tomu myslim dost důvodů: na Harvardu jsem zrovna nestudoval, se spisovným jazykem odjakživa drobet válčim, a pokud jde o nějaký takzvaný kulturní zázemí, tak vám můžu říct jenom to, že si ze svýho dětství a mládí nevzpomínám ani na jeden jedinej vášnivěj a zasvěcenej hovor vo literatuře, kterej by přede mnou fotřík-lampas s matkou-učitelkou vedli. Ségra si ale ty mý zápisky jednou tajně přečetla a od tý doby mě pořád hecovala, že prej mám talent a že bych to vydat měl. Říkal jsem jí, ať laskavě zklidní hormon a přibrzdí, protože na tohle nemám, ale ona do mě hučela horem dolem. Jednou mi taky odcitovala, co někde napsal Chesterton o Dickensovi: „Nahý plamen čistého génia, jenž vyšlehne v člověku bez kulturního zázemí, bez tradic, bez pomoci náboženství a filozofie, bez studií na význačných zahraničních školách, a jenž odhalí světlo, které nikdy nebylo ani na moři, ani na zemi. V tom světle prosté a obyčejné věci vrhají dlouhé a úžasné stíny…“

„No, to je úžasný,“ ušklíbnu se.

Po několika letech marnýho přemlouvání k nám nakonec předloni přitáhla nějaký dva lidi z Ústavu pro českou literaturu, chlápka a ženskou, který mi tvrdili, že by český literatuře teď prej dost bodlo, kdybych ty svý zápisky vydal. Garantovali mi, že se takřka přes noc stanu nejčtenějším českým zapisovatelem.

„To je na tom česká literatura tak blbě?“ povídám.

Koukli na sebe a pak mi prozradili, jakej je toho času průměrnej náklad český prózy.

Došlo mi, že je to fakt průser.

„Tak co, vezmete to?“

„Ale proč zrovna já? Neřekla vám ségra, že sem deviant?“

„Nikoho lepšího nemáme,“ povídá ten chlápek.

„Chápejte,“ říká ta ženská naléhavě, „někdo to dělat musí…“

„Tak já to teda vezmu, no.“

„Díky. To jste fakt hodnej.“

Autogramiádu jsem měl v knihkupectví Fišer (konalo se to asi tejden po tom, co jsem byl jako host v ségřiný Třináctý komnatě). Řek bych, že se docela vyvedla. Ne že by přišly až zas takový davy, ale jak nejsem vůbec zvyklej psát rukou, trval mi každej podpis včetně datumu a letopočtu skoro minutu, takže se hnedko vytvořila fronta až na ulici, což vypadalo fakt dobře, a fotřík a ségra se dmuli pejchou. Za stolem jsem ale sedět pochopitelně nedokázal.

„Myslíte, šéfe, že bych si moh na to podpisování vlízt dolu?“ zeptal jsem se toho Fišera, ještě než to začlo.

„Dolů?“

„Myslim jako pod stůl.“

„Pod stůl?“

„Jsem pod stolem dost zvyklej,“ vysvětlil jsem mu. „Tady nahoře to, abych tak řek, vůbec neni moje parketa.“

Knihkupec se tvářil dost váhavě. Lidi v krámě se usmívali.

„Odjakživa potřebuju žabí pohled,“ povídám. „Nahoře pokaždý značně ztrácím identitu. Úplně mě to psychicky rozhodí.“

„V tom případě,“ svolil konečně Fišer, „proč ne.“

Zalez jsem pod stůl a začal jsem rozdávat autogramy, ale cejtil jsem, že to pořád neni ono. Párkrát jsem se podepsal – a byl jsem zas s nervama skoro na dně.

„Nerad vás, šéfe, furt vobtěžuju, ale nenašel by se tu ňákej ubrus? Bez ubrusu se vždycky cejtim strašlivě naze.“

„Ubrus?“ povídá Fišer.

„Přesně. Fakt sorry, ale bez ubrusu to nejspíš nezvládnu.“

„Takže ubrus?“ povídá Fišer. „Jistě.“

Zasmál se, ale přines ho. Hned jsem se začal cejtit mnohem líp. Sekal jsem podpisy jeden za druhým – stáhnul jsem to dokonce pod padesát vteřin. Jedinej problém byl, že na mě prakticky nebylo vidět, ale Fišer to s jednou prodavačkou vyřešili cedulí AUTOR JE POD STOLEM. Lidi se aspoň zasmáli a vo to počítám v literatuře jde, ne? Podpisování mi teď šlo jako po másle. Holky se ke mně vohejbaly, až jim vypadávaly kozy z výstřihu.

„Viděla jsem vás v telce,“ povídá mi jedna taková dost šikovná.

„Senza.“

Snažil jsem se mluvit maximálně stručně, abych se moh soustředit na podpis. Když jsem se totiž nesoustředil, vyplazoval jsem bezděčně jazyk, což, jak uznáte, zrovna na autogramiádě vypadá dost blbě.

„To bylo děsně vodvážný, jak jste nakonec vylez z tý budky a ukázal se. Myslím jako přede všema. To bylo… fakt velký.“

„Vážně? Díky.“

Podpis už jsem měl skoro hotovej.

„Byl jste fakt dobrej.“

Finýto: podpísek jako vymalovanej.

„A napsal byste mi tam eště Gábině?“

„Jasan, zlato, vod toho jsem tady,“ povídám, i když mě už začínala bolet ruka.

Za chvíli jsem to měl. Konečně jsem se jí moh taky podívat na kozy: měla je suprový.

„Máte hezký písmo,“ povídá Gábina. „Takový jako dětský.“

„To je taky jediný, co mám eště dětský. Všecko vostatní mám už zatraceně dospělý…“

Uchechtla se, rozhlídla, a jak jsem jí podával knihu, strčila mi do ruky papírek s telefonem – skoro stejnej jako tenkrát Linda.

Mrkla na mě, co tomu jako řikám.

„Díky, brouku,“ povídám sladce. „Tohle je teda dárek nad dárky.“

Jak se narovnávala, palcem a malíčkem napodobila telefonní sluchátko. Malíček si přitom strčila do pusy a volízla ho. Pěkný číslo, tahle Gábina.

Hned po ní si ke mně přičapnul jakejsi postarší chlap.

„Už jsem viděl pár spisovatelů pod stolem,“ povídá mi, „ale žádnej už nebyl schopnej se podepsat.“

Pobaveně si prohlížel můj podpis.

„Vy to zvládáte ještě docela slušně,“ pochválil mě.

Byl mi docela sympatickej, ale neměl jsem čas s nim konverzovat, protože za nim už stáli tři postižený s jedním pedagogickým doprovodem. Teda stáli: dva seděli na vozejku a ten, co jakž takž stál, byl pro změnu mentálně retardovanej.

„Pavlík by vám chtěl něco říct,“ povídá doprovod.

Retardovanej zaškubal tou svou obrovskou hlavou a u frňáku se mu vobjevil zelenej sopl velikosti dětský ponožky.

„Stydí se,“ vysvětlil mi pedagog a obrátil se k Pavlíkovi.

„Utři si nos, Pavlíku, a řekni tady panu spisovatelovi, cos mu chtěl říct.“

Pavlík si rozetřel nudli po ksichtě a něco na mě zahejkal. Nerozuměl jsem mu ani slovo.

„Říká, že jste pro něj velikým vzorem,“ přeložil mi to pedagog.

2.

Renáta tvrdí, že se jí to moje „dovolenkové“ spisování líbí, ale já dobře vím, že když ptáčka chytají, pěkně mu zpívají… Musím ale přiznat, že na jednu věc je to spisování přece jen dobré: člověk si musí namáhat hlavu a připomene si občas věci, o kterých už ani pomalu nevěděl. Když jsem se na Renátino dětství snažil tady na pláži vzpomínat poprvé, vybavovalo se mi hlavně to, co s ní mám nafocené nebo natočené (když uvážíte, kolikrát jsem všechny ty filmy a kazety s ní viděl, tak je to myslím logické). Dneska, když tady píšu už po několikáté, tak se mi vybavují i věci, které natočené vůbec nemám. Tak namátkou třeba to, jak měla Renátka všechna trička vždycky špinavá od šťávy z pomerančů, které jsme jí s mou bývalou ženou vymačkávali k pití. Nebo jak už ve čtyřech letech cestou na Benecko recitovala v autobuse zpaměti celého Maxipsa Fíka, kterého se naučila z desky, a jak se jí celý autobus obdivoval. Také si vzpomínám, jak jsem ji vyzvedával v jeslích nebo později v mateřské školce, jak to tam zvláštně vonělo a jak paní učitelka nebo jiné děti, když mě uviděly stát ve dveřích, vždycky hlasitě volaly: „Renátka jde domů! Renátka jde domů!“ A jak Renátka potom ke mně v zástěrce přiběhla a dala mi pokaždé pusu. Postupně jsem si také vybavil spoustu jejího dětského oblečení: měla většinou všechno zděděné po dětech švagrové a po dětech našich známých, znáte to, ale čas od času jsme jí samozřejmě koupili i něco nového. Jednou jsme jí například s mojí bývalou manželkou koupili v Kotvě dost drahou zimní bundu, kterou si Renátka sama vybrala, a k tomu baret. Bunda i baret měly stejnou vínovou barvu a k Renátčiným světlým vlasům se to velmi hodilo a moc jí to slušelo. Když měla na sobě něco nového, tak jsem si vždycky překvapeně uvědomil, jak je hezká (samozřejmě jsem už věděl, že je hezká, ale ve starém, poděděném oblečení to nikdy tak nevynikne jako v něčem opravdu moderním). Můj otec jí také každý rok vozil z NDR džínsy, nejdříve takové ty dětské s gumou v pase a barevnými výšivkami na kapsách a později už i opravdové džínsy (což v té době zdaleka každý neměl). Když bylo Renátě třináct (to už jsme s mou bývalou manželkou měli rok po rozvodu), přivezl jí takové ty džínsy s kšandami, kterým se říkalo „lacláče“ (jak se jim říká dneska, to nevím, ale to není podstatné). V té době jsme spolu letěli na letecký zájezd do Bulharska. Chtěl jsem jí totiž alespoň trochu vynahradit všechny ty problémy s rozvodem, protože jsem moc dobře věděl, že ani ona to neměla vůbec lehké, a tak jsem jí řekl, že bychom mohli spolu někam letět, a ona si vybrala Bulharsko, protože jako dcera vojáka z povolání si tehdy stejně moc vybírat nemohla. Kromě Bulharska si mohla vybrat už jenom Rumunsko, Maďarsko, anebo pak ještě Polsko nebo NDR (když nepočítám SSSR), takže si vybrala Bulharsko. Vzala si ty nové lacláče hned na sebe, jenomže si ty kšandy rozepnula a celou tu dobu je v Bulharsku nosila spuštěné dolů, protože se to prý tak nosí (jestli se to tak nosí i dneska, to nevím, ale tenkrát se to prý tak nosilo). Bulhaři na ni po celou dobu samozřejmě pískali a pokřikovali a já jsem myslel, že ji zabiju, ale radši jsem samozřejmě mlčel.

3.

Když se naši rozváděli, bylo mi dvanáct. Bráškovi šest.

Ten večer, kdy nám to řekli, jsme se nejdřív chovali vcelku klidně. Souhlasili jsme, že já zůstanu s mámou a brácha s tátou. Vyslechli jsme vysvětlení táty, pak důvody mámy, nakonec pár slibů do budoucna a šli jsme si lehnout. Ještě pořád mi to nedošlo, a navíc jsem ten den byla po škole dost utahaná, takže jsem usnula brzo.

V noci jsem se probudila. Bráchova postel byla prázdná. Vyběhla jsem z pokoje a hledala ho. Myslela jsem, že bude spát s tátou na zemi v obýváku, ale nebyl tam. Přešla jsem tiše předsíň a opatrně jsem otevřela dveře do ložnice: máma spala. Vypadala vyčerpaně. Bráška seděl v nohách její postele s rozevřeným sešitem a psal. S takovým tím dojemným soustředěním prvňáčka.

„Zapisuju si mámu,“ šeptal vážně.

(„Dojemnější než Kolja ve vaně,“ poznamenal by dneska patrně Viktor.

Řekněte cit, on řekne kýč.)

Na místě jsem se rozbrečela. Máma se probudila a hrozně se bráchy lekla. Křičela na něj, ale potom ji to mrzelo a vzala si ho na zbytek noci k sobě.

Šla jsem si lehnout k tátovi. Slyšeli jsme mámu a brášku brečet. Já a soudruh kapitán jsme taky brečeli, Viktore, věřil bys tomu?

Hotovej melodram.

První měsíce po tom, co se táta s bráškou odstěhovali, byly hodně zlé. Chodila jsem po bytě, kde s námi po léta bydleli, a všude jsem na jejich nepřítomnost narážela: v obýváku, v mámině ložnici, v kuchyni, kde jsme dřív všichni společně večeřeli… Po večeři jsem se dívala pod stůl, ale bráška tam nebyl a nepsal. Divné. V předsíni nebyly jejich boty. Na věšáku chyběla bráškova modrá zimní bunda. Jeho postel byla už napořád ustlaná. Pes je celé dny vyhlížel z okna. Čichal k nábytku a ke spárám pode dveřmi.

Nikde se už taky nepovalovaly tátovy fotky. Tobě to bude připadat prostě neuvěřitelné, Viktore, ale postrádala jsem i pach jeho uniformy. Dokonce i ty jeho mapy a plány taktické přípravy, které si ten komunista věčně nosil domů.

K tomu už vážně nemáš, co bys řekl, viď?

Když jsem ležela ve vaně, mívala jsem někdy pocit, že tátu slyším, jak v předsíni něco vypravuje mámě. Slyšela jsem naprosto jasně jeho smích, ale než jsem vylezla a utřela se, už tam nebyl. Hotová záhada.

Když jsem usínala, ani jednou nepřišel, aby mi pošimral záda.

Dokonce mi ani nepopřál dobrou noc!

Bulila jsem do polštáře a nenáviděla ho.

Obden mi telefonoval, to ano. Zkoušel postupně předstírat jistou nenucenost, ale ani jednoho z nás tím neoklamal. Oba jsme byli ve střehu.

„Nazdárek!“

„Ahoj, tati.“

Vypravuje mi jakousi rádobyvtipnou historku, kterou si předem připravil (možná se ji dokonce naučil zpaměti). Já se ale ani jednou nezasměju, takže znervózní a jeho vypravování je čím dál těžkopádnější. K pointě se vůbec nedostane.

„Moc jsem tě nepobavil, co?“

„Né, dobrý.“

Vzdychne a jako obvykle skončí u rodičovských banalit.

„Tak co ve škole?“

„Nic.“

„Nějaký známky?“

„Ani ne.“

„Co to znamená: ani ne?“

„Žádný známky.“

Mlčí. Slyším ho dýchat.

„Takže všechno v pořádku? Ve škole?“

„Jo, v pořádku.“

„A co doma? Taky všechno v pořádku?“

„Doma je taky všechno v pořádku,“ řeknu kysele.

Mlčíme. Vzdychne.

„Já vím – blbé rodičovské otázky, co?“

„Tak trochu.“

„Tak mi něco povídej ty,“ žadoní.

„Nevim co.“

Mlčíme.

„Cos dělala celý den?“

„Celkem nic. Byla jsem s Janou.“

Slyším, jak polyká.

„Hele, tati, sorry, ale začíná mi zrovna něco v telce.“

Opět vzdychne.

„Tak ve středu v pět na Národní?“

„Jo.“

„Vnímalas mě? Kde jsem říkal, že se sejdeme? Zopakuj mi to.“

„Ve středu v pět na Národní.“

Dlouhé ticho.

„Telefonování nám ještě moc nejde, co?“ řekne najednou.

„Moc ne,“ řeknu opatrně.

Máma po mně občas z kuchyně koukne.

„Naučíme se to,“ slibuje táta. „Musíme se ale oba snažit.“

„Hm.“

„Tak ve středu v pět na Národní. Nepopleť to.“

„Ne. Tak ahoj.“

„Ahoj, Renátko. Pa, pusinku.“

Čeká. Slyším jeho dech.

Ušklíbnu se. Pozoruju mámu, jak myje nádobí.

„Tak čau, tati,“ řeknu úsečně a zavěsím.

V té samé chvíli mi ho začne být líto.

„Něco vám přečtu,“ osloví nás otec zpod svého slunečníku. „Poslouchejte: ‚Bylo by fajn, kdybys přišla na Štědrý večer, Smillo!‘ – ‚Vánoce mi nic neříkají.‘ – ‚Chceš snad, aby tu tvůj táta seděl sám?‘ – ‚Nemohl bys to zkusit v Mužských domovech?‘“

Sklapne knihu.

„Skvělý!“ směje se bráška. Je už krásné opálený.

Táta pokývá hlavou. Ví své.

„A víte, kolik otci té Smilly je? Sedmdesát.“

Nechá to vyznít.

„A teď si tipněte, kolik se tohoto bestselleru ve světě prodalo.“

„Kolik?“ říká poslušně M.

„Pět miliónů výtisků. Pět miliónů… Chápeš to?“

4.

O tom, co konkrétně předcházelo našemu rozvodu s mou bývalou manželkou, psát nechci a nebudu, to jsem Renátě řekl rovnou. Jednak si nemyslím, že by to někomu nebo něčemu prospělo, a jednak jsem to své bývalé manželce slíbil. Zkrátka, jak se říká, stalo se – a vytahovat všechny ty věci znovu na světlo by myslím přineslo víc škody než užitku. Takové věci se prostě v životě stávají, protože ať se nám to líbí, nebo ne, rodinné štěstí si prostě naplánovat nemůžeme. Všichni si samozřejmě různé plány děláme, to je v pořádku, ale některé věci si při nejlepší vůli naplánovat nemůžeme. Když něco nejde, tak to nejde a nikdo to nemůže změnit. Tak třeba konkrétně já jsem vždycky věřil, že když jsou tu jednou malé děti, tak prostě člověk na rozvod nemá právo, i kdyby se mu v manželství líbilo sebemíň. Nemá na to právo a s prominutím basta. Jeden psycholog (jméno jsem bohužel zapomněl, ale to není až tak důležité) napsal jednou do sobotních novin článek, že když jsou děti ještě malé a rodiče se jim rozvedou, tak se těm dětem rozpadne celý dosavadní vesmír. Ta věta se mi velice líbila a absolutně jsem s ní souhlasil, i když líbila není v tomto případě asi vhodné slovo, ale víte, jak to myslím. Vždycky jsem prostě věřil, dokonce i když už to s mým manželstvím začínalo vypadat hodně špatně, že když jsou tu malé děti, tak jsou jejich rodiče povinni zařídit si to všechno tak, aby se s prominutím vlk nažral, ale koza zůstala celá, jestli mi rozumíte. Jenomže potom jsem se jednoho rána probudil na zemi v obývacím pokoji, kde jsem takhle spal už celý měsíc, a uvědomil jsem si, že můj život je doslova a do písmene peklo, a co je horší, že v tom pekle kvůli mně a mé bývalé manželce žijou i obě naše malé děti. To ráno jsem pochopil, že když jsme se s mou bývalou manželkou nedokázali na ničem domluvit ani celý minulý měsíc, ani vlastně celý minulý rok (nebo spíš dva roky), tak to s největší pravděpodobností už nedokážeme vůbec nikdy. V té chvíli mi poprvé došlo, že se opravdu budeme muset rozvést. To slovo rozvod mě bez nadsázky strašně vyděsilo, protože se najednou týkalo mě, i když jsem si vždycky myslel, že mě se stoprocentně nikdy týkat nebude. Nejhorší na tom bylo, že jsem si ještě ani v té chvíli nedokázal vůbec představit, že bych to měl říct dětem a že bych se měl někam odstěhovat (i když jsem vůbec nevěděl kam) – a přitom jsem už definitivně věděl, že to opravdu budu muset udělat. Bylo to vlastně něco podobného, jako když za mrazu startujete auto, protože třeba nutně potřebujete do města, a motor nenaskočí. Když otáčíte klíčkem teprve potřetí nebo počtvrté, tak si pochopitelně ještě pořád myslíte, že to chytne, ale když s ním otáčíte už potřicáté, tak už v hloubi duše moc dobře víte, že jenom marně týráte baterku, protože si prostě neumíte vůbec představit, že se do toho města, kam tak nutně potřebujete, ten den vůbec nedostanete. To bylo to nejhorší. Vědět, že to budu muset oznámit jak dětem, tak i svým rodičům a své babičce, která ještě ke všemu měla mou bývalou manželku velmi ráda a značné na ni jakseříká trpěla – a přitom si to ještě vůbec neumět ani představit. Dostal jsem takový strach, že se mi zase vrátilo to moje nešťastné dětské trauma, a musel jsem na celé dopoledne zalézt pod stůl, abych se alespoň trochu uklidnil. To přiznávám. Pravda je ale na druhé straně i to, že moje bývalá manželka mě kvůli tomu celé dopoledne urážela a zesměšňovala před dětmi, ale o tom psát nechci a nebudu, protože to nikomu a ničemu nepomůže. Večer jsme tu „radostnou“ novinu oznámili dětem (co se dělo tu noc, o tom nemám chuť ani sílu vyprávět, protože když si na to vzpomenu, tak mi to ještě dneska trhá srdce) a za čtyři měsíce na to byl rozvod. Soudce byl sice mladý, ale zdvořilý, protože myslím už pochopil, že manželství se může rozpadnout každému. Moje bývalá manželka i já jsme občas zapomněli vstát, když jsme s ním v soudní síni hovořili, ale on chápal, že je to naším rozrušením. Nervózní jsem tedy byl, a ne málo, to přiznávám rovnou, protože není nic příjemného, když vás někdo za tři čtvrtě hodiny připraví o dvanáct let života se ženou, kterou jste milovali. Tehdy mi to tak připadalo, ale dneska už vím, že to tak není, protože všechno to pěkné, co jsme spolu za těch dvanáct let prožili, nám už nikdo vzít nemůže, natož pak nějaký kus úředního papíru. Dneska si dokonce myslím, že ten slib, který člověk dává během svatebního obřadu své nastávající ženě (a koneckonců i tchánovi a ostatním), se rozvodem nezruší, i když si většinou všichni myslí, že se to tím ruší. Částečně se samozřejmě ruší, ale pokud jste poctiví sami k sobě, úplně ho zrušit zkrátka nemůžete. Také bych rád napsal, že ani moje bývalá manželka ani já jsme během rozvodu samozřejmě neházeli vinu na toho druhého, takže i ta sociální pracovnice, která tam byla jako zástupce našich nezletilých dětí, nás při odchodu pochválila, že už dlouho neviděla tak slušný postoj obou partnerů. Dokonce jsme potom s mojí bývalou ženou šli do takového malého bistra naproti soudu na kávu, ale bylo tam jakseříká úplně mrtvo a náš rozhovor tehdy ještě dost vázl, což je ale myslím samozřejmé.

5.

Po rozvodu k nám táta začal docházet jednou měsíčně na oběd, ale pro mě to byly stísňující návštěvy.

Choval se křečovitě a nejistě. Zouval se už přede dveřmi, i když to nikdy předtím nedělal. Náš byt se po jeho odchodu nijak nezměnil, ale on si ho přesto prohlížel zjevně udiveně. Div že jsem mu nemusela ukázat cestu do koupelny! (V koupelně potom nevěřícně zíral na police nad umývadlem: Kde je jeho kartáček? A jeho holení? Může mu to někdo vysvětlit?)

Všechny jeho veselé historky byly předem připravené. Všechno ostatní říkal strojeně, s přehnanou zdvořilostí. Prosil mámu, jestli by si mohl u nás odskočit. Za všechno několikrát děkoval. Ne, děkuje, kávu už si nedá. Vážně děkuje, ale už měl dneska tři, děkuje. Neustále si odkašlával. Choval se tak trochu jako žadatel o půjčku (tohle přirovnání mě samozřejmě tenkrát nenapadlo). Nakazil tím bohužel i mámu. I ona se v jeho přítomnosti ještě pořád nedokázala chovat přirozeně.

Jednou jsem jim to řekla.

„Chováte se jako v tanečních! Uvolněte se!“

Zaskočilo je to.

„V tanečních?“ řekla máma, i když musela vědět, co mám na mysli.

„Chováte se hrozně křečovitě, copak to necejtíte?“

Táta si odkašlal.

„Věř mi, děvče, že máma i já jsme tak uvolnění, jak jen to dokážeme. Věř mi, že děláme maximum.“

Oba mi šli na nervy. Když táta odešel, pokaždé se mi ulevilo.

Vinu, kterou vůči mně po rozvodu cítil, vykupoval o našich společných víkendech v čínské restauraci ve Vodičkově ulici (milovala jsem kuře s ananasem a smažený banán, takže kvůli mně překonal i svůj obvyklý ostych před číšníky) a zejména pak během našich společných dovolených. Čím dražší zájezd, tím víc odpustků.

První zimu jsem s ním a s bráchou byla týden v Tatrách. Tříhvězdičkový hotel s bazénem přímo u sjezdovek, půl metru čerstvého prašanu a k tomu celý týden slunce. Táta nadšeně fotografoval a patnáctkrát denně nás nenápadně kontroloval, jestli jsme šťastní a jestli už máme to nejhorší za sebou. Nehodlala jsem mu to rozhodně nijak usnadnit: Ne, tuhle nudnou sjezdovku já v žádném případě znovu nepojedu! – Ale mně se nechce dát si přestávku! – Ale já bych si už chtěla dát pauzu! – Jdi už s tou svou kamerou vážně do prdele!

Dávala jsem mu to sežrat – a on to mlčky snášel. Vykupoval svou vinu.

Jednou na lanovce k nám pronesl několik nezvykle dlouhých vět. Věděla jsem, že mluví především ke mně. Svými slovy se mi už tenkrát pokoušel těžkopádně vysvětlit onu samozřejmou věc, kterou jsem pochopila až o mnoho let později: že totiž každý mezilidský vztah žije či živoří pouze z toho, kolik laskavosti, dobré nálady a vstřícnosti do něj obě strany každý den investují.

Zatímco mluvil, prohlížela jsem se v jeho slunečních brýlích. Ocelové lano nás s tichým vrněním unášelo k bílým vrcholům. Táta rozpačitě zmlkl. Podívala jsem se na něj a zasmála jsem se.

„Můžu ti něco říct?“

„Samozřejmě,“ ožil novou nadějí na naše porozumění.

„Ale neurazíš se!“

„Ne.“

„Koukaj ti z nosu chlupy a v tomhle šíleným kulichu vypadáš vážně jako debil…“

To bylo v březnu. Letní dovolenou jsem s ním absolvovat odmítla. Bylo mi třináct a rozhodně se mi nechtělo celé dny pózovat před kamerou a poslouchat nějaké kecy o investicích do vztahu.

Oznámila jsem mu to během jednoho víkendu, hned v pátek večer. Vzalo ho to. Odkašlal si, uklidil připravené katalogy cestovních kanceláří a za celý víkend na mě prakticky nepromluvil.

Urazila jsem se.

Malá se v našem „dámském“ pokoji obléká na své první rande. (Petr ji pozval po večeři do města na zmrzlinu! Ještě nikdy ji prý nikdo nikam nepozval – a to už je jí dávno třináct!) Vyzkouší si postupně většinu oblečení, které má s sebou, a nakonec se vrátí k těm odvážným oranžovým šatičkám, které jsme před odjezdem kupovali spolu. Studuje se v zrcadle.

„Tak co?“ otočí se na Cindy a potom dokonce i na mě. Světe, div se! Náš vztah má trvalé a nezměnitelné meze, ale čas od času se jedné z nás podaří je dočasně překročit. Jako teď: to, co nás bude přinejmenším ještě mnoho let nesmiřitelně rozdělovat, na okamžik spojí obyčejná holčičí touha vypadat dobře.

„Moc ti slušej! Seš absolutní kočka!“ slyším se říkat nadšeně.

Snažím se nebýt suchá skorotřicítka, ale občas to přeženu a přehrávám.

„You look really great!“ říká zpěvavě Cindy (u ní to ovšem zní přirozeně).

Ozve se zaklepání.

„Můžu?“

Malá zdvihne oči ke stropu.

„Můžeš,“ zavolám.

M. se tváří pobaveně, ale nikoho tím rozhodně neoklame.

„To nemyslíš vážně,“ říká Malé. „Nechceš jít takhle, že ne?“

Historie se opakuje.

„Co se ti na tom nezdá?“ říká Malá útočně. „Co se ti na tom zas nezdá?“

M. u mě očima hledá podporu, ale já mu ji neposkytnu, protože moc dobře vím, že ve všech sporech týkajících se Malé musím být povinně na její straně.

„Vždyť jí to sluší, co děláš?“ řeknu s úsměvem.

„Je skoro nahá!“

„Jsme u moře,“ namítnu chlácholivě. „Tady se to tak nebere.“

M. se ode mne odvrátí a otočí se k Malé. Navenek předstírá, že jsem ho zradila, ale někde v hloubi duše mi právě připisuje kladné body.

Usměje se.

„Broučku,“ říká Malé smířlivě, „já jsem přece vcelku moderní otec.“

„Ha ha,“ ušklíbne se Malá.

„Ha ha,“ řekne Cindy.

„Myslím, že jsem vcelku moderní otec,“ říká klidně M. „A chtěl bych tě ujistit, že jako moderní otec opravdu nehodlám podstupovat ten komicky marný otcovský souboj s Matkou přírodou. Zvláště pak –“

„Tati, promiň, ale já už trochu spěchám.“

„Zvláště pak ne v té jeho zoufale směšné podobě, kterou obvykle předvádějí otcové řekněme poněkud tradičněji založení.“

„Tati, říkám ti, že spěchám!“

„Chci jenom říct, že jsem připraven, abych tak řekl, nechat Matku přírodu bez boje vyhrát.“

„To my rádi slyšíme,“ zasměje se Cindy s tím svým milým přízvukem.

„Stručně řečeno,“ pokračuje nevzrušeně M., „protože jsem tedy s vítězstvím Matky přírody předem smířený, jsem připraven mimo jiné i na onu neodvratitelnou skutečnost, že nějaký milý chlapec dříve či později tvé nahé tělo opravdu spatří… Ujišťuji tě, že odtud moje rozpaky nevyvěrají.“

Na vteřinu se zálibně odmlčí.

„Ty vyvěrají z otázky, zda je skutečně nutné, aby se tak stalo už na první schůzce. Toť vše.“

„Waw!“ řekne Cindy.

„Tak si dej laskavě odchod, ať se můžu převlíct,“ vzdychne Malá rezignovaně.

6.

Každé ráno plaveme s Renátou až k těm červeným bojím a včera ráno se mě Renáta u nich zeptala, jestli by mi nevadilo napsat také něco o její matce – prý kdy a jak jsme se seznámili, kam jsme spolu chodili a tak. „Samozřejmě že by mi to nevadilo,“ odpověděl jsem jí rozhodně, protože jsem si vzal její matku opravdu z lásky, a to, že byla s Renátou už těhotná, na tom nic nemění (a nic na tom nemění ani to, že jsme s její matkou dneska rozvedení). Seznámili jsme se 12. února roku 1967 v plaveckém stadiónu v Podolí, kam jsme si shodou okolností přišli oba zaplavat. Ona tam byla s několika kamarádkami z gymnázia a já zase se spolužáky ze střední průmyslové školy. Vzpomínám si, že měla jasně červené dvojdílné plavky. Držela se ale trochu stranou, což se mi, musím říct, velice líbilo, protože takové ty holky, které se pod záminkou různých vodních her nechávají od kluků s prominutím osahávat, jsem nikdy moc v lásce neměl. Myslím si totiž, že každá dívka, která se nechce před jiným klukem zbytečně shodit, by měla mít svou hrdost. Samozřejmě že se mi její přitažlivá, souměrná postava také velmi líbila, to přiznávám, ale to pro mě ještě není důvod k nějakému s prominutím osahávání. Často jsem ale kolem ní plaval a několikrát jsme se na sebe i hezky podívali, ale promluvit na ni jsem se dlouho neodvážil, což je myslím v sedmnácti pochopitelné. Potom jsem ale stál u toho odtokového žlábku a ona za chvíli připlavala a stoupla si vedle mě. Sebral jsem proto odvahu a zeptal jsem se jí, jestli jí od toho chlóru v bazénu taky pálí oči jako mě. „Pálí,“ odpověděla, „a proto jdu na chvíli z vody.“ Řekl jsem, že už jdu taky z vody, a posadili jsme se spolu na schody na tribunu, na ty vyhřívané žluté kachličky. Docela dlouho jsme si povídali, i když moji spolužáci měli ustavičně nějaké hloupé vulgární poznámky odpovídající jejich věku, a od toho dne jsme spolu začali chodit (do vody už jsme znovu nešli). Na nic jsme ale nespěchali, abychom se o to nejhezčí nepřipravili příliš brzy. Na nějaké vinárny jsme tehdy peníze samozřejmě neměli, a tak jsme chodili na dlouhé procházky, i když mrzlo. Chodili jsme například na Kampu a na Střelecký ostrov, kde to ovšem samozřejmě vypadalo trochu jinak než dneska, a když nemrzlo, tak jsme dělali i delší procházky, třeba do Tróje a podobně. V pátek nebo v sobotu jsme také chodívali tancovat, ačkoliv žádný velký tanečník jsem nebyl, to říkám rovnou. Když jsme se vždycky měli sejít, čekával jsem na svou bývalou manželku na lavičce v parku před jejich domem. Většinou tam nesvítily skoro žádné lampy, ale když přicházela, vždycky už jsem ji bezpečně poznal podle její typické chůze. Skoro pokaždé mi nosila nějaké ovoce – buďto třeba mandarinku, když byly, nebo omyté jablko nebo v létě třeba hrst omytých jahod. Byla to zdánlivě jenom taková romantická maličkost, ale mně se to moc líbilo, a když jsme to ovoce snědli a políbili se, tak naše rty chutnaly po tom ovoci, které mi ten den konkrétně při nesla. Časem se z toho jejího zvyku stala taková naše hezká tradice. Dneska to možná vypadá směšně, ale když si člověk uvědomí, že sehnat pomeranče nebo mandarinky nebylo v roce 1967 zase tak úplně jednoduché, vidí to najednou trochu jinak. Když jsme asi po půl roce s mou bývalou manželkou začali mít už vážnou známost, šel jsem se hned samozřejmě představit jejím rodičům, a myslím, že jsem na ně hned napoprvé udělal docela dobrý dojem, i když jsem teprve právě odmaturoval (s vyznamenáním). Neříkám, že jsem svému bývalému tchánovi hned padl kolem krku a říkal mu tatínku, to tvrdit nebudu, ale dobrý dojem jsem se udělat snažil. Věděl jsem totiž, že je mou svatou povinností mu dokázat, že jeho jediná dcera nechodí s nějakým nezodpovědným nafoukaným bohémem (a přitom ve skutečnosti spíše hochštaplerem), ale že chodí s normálně myslícím a rozumným středoškolákem. Brzy nato přišla moje bývalá žena do jiného stavu a po tom ovoci, které jsme měli tak rádi, začala mimochodem najednou otékat, hlavně po jablkách a čerstvých jahodách (kompoty mohla). Samozřejmě jsem se hned sebral a šel požádat tchána o její ruku a měsíc na to jsme se brali (jak se nám narodila Renáta, o tom už jsem psal).

7.

Asi rok po rozvodu rodičů se moje vztahy s tátou přece jen začaly trochu lepšit.

V zimě jsem s ním na dovolenou sice ještě nejela (jely jsme s mámou a jejím přítelem do Krkonoš), ale sdělila jsem mu, že v létě jsem s ním ochotna strávit jeden tří až čtyřdenní poznávací zájezd, v krajním případě jeden týdenní zájezd pobytový – zájezdovou terminologii jsem díky němu měla dávno v malíku.

„Na zkoušku!“ dodala jsem varovně.

Neřekl nic, ale na příští schůzce mě doslova zasypal barevnými prospekty Čedoku, CKM a Rekrey. Pyšně pravil, že si mohu vybrat i cizinu; on osobně by prý navrhoval baltické pobřeží Polska nebo NDR.

„Bulharsko,“ oznámila jsem mu autoritativně.

„Bulharsko?!“ zděsil se otec upřímně.

Bylo zřejmé, co se mu honí hlavou: čtrnáctiletá blondýnka na Balkáně! Proboha!

Někdy v půli prázdnin jsme letěli.

Na letiště jsem přijela ve vlastnoručně batikovaném modrobílém tričku a lacláčích, jejichž kšandy jsem si rozepnula a spustila dolů (měla jsem neurčitý pocit, že ve světě se to tak určitě nosí).

Otec nasucho polkl.

„Tak si to užijte!“ popřála nám máma.

Ještě v letadle byl mým otcem, ale hned na letišti ve Varně se na celý týden proměnil v mého osobního strážce. Nehnul se ode mne na krok. Na ulicích se neustále rozhlížel. Podezíravě si prohlížel mladé Němce, kteří se se mnou na pláži chtěli vyfotografovat (on sám fotografovat nestíhal). Zakázal mi, abych od nich přijímala jakékoli dárky. V restauracích čichal k mým jídlům a opatrně ochutnával moje pití. Nedovolil mi také jít na záchod, dokud si ho předtím sám neprohlédl a nepřesvědčil se, že větrací okénko není dostatečně velké na to, aby mne jím zlotřilí Bulhaři mohli unést do tureckého harému.

Dvojnásob nervózní býval večer.

„V noci by ses tu neměla takhle promenovat,“ předčasně ukončoval naše večerní procházky (s rozpačitými poukazy na mou krátkou sukni nebo tričko bez podprsenky).

Uvolnil se vždycky až v hotelu.

„Nechceš si zahrát nějakou hru?“ navrhoval vesele, zatímco kontroloval zamčené dveře. „Třeba piškvorky?“

Přesto to bylo docela fajn.

Například hned ve dvou restauracích k našemu stolu pokaždé přišel číšník a diskrétně se naklonil k otcovu uchu, aby ho upozornil na moje rozepnuté kšandy: Promiňte, mladá dáma se patrně zapomněla zapnout…

Otec zrudl.

„Nezapomněla,“ vysvětloval číšníkovi svou špatnou němčinou. „To prý dneska mládež tak nosí.“

Úžasně jsem se bavila.

„No nekecej, ségra, ty už taky píšeš?!“ říká mi překvapeně bráška, když si po několika dnech konečně všimne mého popsaného sešitu. Přes mé protesty mi sešit vytrhne a pobaveně v něm listuje.

M. v přilehlém plážovém bistru nad zmrzlinou usilovně vtipkuje s Malou. Zatímco bráška čte mé zápisky, nenápadně je pozoruji. Připomínám si svou pubertu a svého otce: ve snaze se mi tehdy přiblížit snižoval se otec dokonce k výpůjčkám z mého pubertálního slovníku – v jeho ústech zněl ovšem argot mých vrstevníků trapně a směšně (což jsem mu samozřejmě mnohokrát řekla).

Bráška mi vrací sešit.

„Teda ségra, víš co my normálně sme?“ šklebí se. „My sme normálně zapisovatelé otcovský lásky…“

Docela se mi to označení líbí.

Rovněž M. často podniká komické pokusy o průnik do světa dívčí puberty. V posledních týdnech jsem toho byla rozpačitým svědkem – píšu rozpačitým, neboť pozorovat dospělého pětatřicetiletého muže, jak si večer v posteli zaujatě listuje časopisem TOP DÍVKY, který si u něj o víkendu zapomněla jeho třináctiletá dcera, je poněkud tristní.

„Povoluji ti ještě dva články o krémech proti akné a potom definitivně zhasínáme,“ dobírám si ho marně, neboť je zcela pohroužen do článku SENZA SEXY MÓDA.

„Existuje něco únavnějšího než do omrzení se opakující generační vzpoury?“ ptá se mě M., když časopis konečně odloží.

„Neexistuje.“

„Existuje: generační módy.“

Navzdory jeho ironii naprosto přesně vím, co nyní přijde. Na příští schůzce navrhne Malé, že by eventuálně mohli udělat ňákej malej shopping – viděl prý nedávno dost slušný strečový trička. Malá útrpně souhlasí (aby mu nekazila radost) a on ji nadšeně odvleče do nejbližšího obchodu HIMIE’S. Ohlušující rocková muzika uvnitř mu na rtech vyloudí ironický, ale v podstatě chápavý úsměv. Vydá se podél regálů (ležérně, nebo nedejbože dokonce v rytmu hudby), pobaveně si vyzkouší několik kožených bund značky Křivák a zeptá se nejbližší mladé dívky, kterou mylně považuje za prodavačku, zda má nějaký skejťácký oblečení a jestli bere VISA kartu. Teprve po několika soucitných pohledech, které si Malá vymění s dotyčnou dívkou a posléze i se skutečným prodavačem (se zelenými vlasy a náušnicí v nose), to M. definitivně vzdá. Předá Malé peněženku a s nuceně shovívavým úsměvem prohlásí, že přeci jen počká raději venku. Vyjde na ulici, kde pak už bez úsměvu půl hodiny trpělivě přešlapuje a překáží chodcům.

Otcové dospívajících dcer…

Rytíři smutné postavy.

8.

Ségřina puberta…

Panebože, ani se mi o tom nechce začínat! Zajímá vás to? Bodejť, koho by taky zajímala nějaká puberťačka? Maximálně tak pedofila – ale pro všechny ostatní je to absolutně mrtvý téma. Něco jako ty nudný historky z autoškoly nebo z tanečních: Chtěla jsem tam dát zpátečku, ale místo toho jsem tam dala trojku. – Představ si, že celej večer chodil jenom pro Alenu! Koho to zajímá? Koho zajímá čtrnáctiletá holka? To už není ta roztomilá holčička v růžovejch šatičkách s volánama, to teda ne. To, co nosí teď, nejde ani dost dobře pojmenovat. Jakási červená bunda à la mexický pončo (ale neni to pončo) a vytahaná dlouhá sukně – teda za předpokladu, že ten černej hadr, kterej z ní visí od pasu dolů, je dovopravdy sukně. Taky nám holka rychle roste, ale tak nějak podivně: chvíli je hubená jako stepní koza, chvíli zas vypadá příšerně voplácaně. Její džíny jsou věčně špinavý jak prase – má sice několikerý, ale stejně nosí jenom jedny, protože ty druhý jí dělaj buďto hubený nohy, nebo velkej zadek. Když má malý prsa, tak se stydí, a když má velký, tak taky – a navíc se ještě hrbí. Neumí normálně chodit (ani se nedivím, na těch čtvrtmetrovejch podpatcích!), neumí normálně mluvit a neumí se normálně smát. Neumí hrát na kytaru, ale hraje. Neumí se líčit, ale dělá to (jenže ta její krycí tyčinka všecky ty hnusný beďary stejně nezakreje). Z nehtů se jí odlupuje oranžověj, černej nebo zelenej lak, případně všecky tři. A smrdí: buďto to totiž ráno přežene s matčiným těžkým parfémem, nebo se nepoleje ničím a celej den je pak cejtit potem.

Puberťačky…

Přesto se většinou najde někdo, kdo si tenhle nevábnej polotovar dokáže zamilovat.

Uhádli jste – její fotřík.

Náš fotřík je v tomhle směru exemplární příklad. Pochopitelně že tou svou opičí láskou nezahrnoval ségru zdaleka jenom v pubertě – její raný dětství nebo první školní léta, to je taky slušný žrádlo. Mimochodem, jestli chcete vidět opravdový orgie fotříkovský lásky, běžte se mrknout na jakoukoli školní besídku. Nejlíp na nějakou vánoční – ty bejvaj obzvlášť povedený. Je úplně jedno, že tam vaše dítě neúčinkuje nebo že děti vůbec nemáte; stačí, když si s sebou vezmete videokameru a budete se přiblble usmívat – garantuju vám, že nikdo nic nepozná. Prostě se postavte do uličky k ostatním otcům s kamerama, a jakmile se roztáhne opona a vy uvidíte neuvěřitelně ošklivý kulisy představující velikou řepu, točte. Točte, i když na jevišti zatím nikdo není – však voni děcka přijdou. No vida, sedmiletej dědek už je tady. I s fousama z obvazový vaty. A – to je ale překvápko! – nemůže tu absurdní zeleninu vytáhnout. Tak kde vězí bába? Jo tak, zamotala se do opony. Klidně se zasmějte společně s vostatníma, ale pozor, ne posměšně – to by vás prozradilo. Musíte se smát láskyplně, chápavě, dojatě a hystericky. Zároveň. Při troše cviku to za chvíli zvládnete. Hlavně furt točte a nepřestávejte. Dobrý taky je projít v předklonu pod pódiem (pochopitelně po špičkách!), jako že si tu krásu chcete nafilmovat i z druhý strany, nebo si vyměnit rozněžnělej úsměv s fiktivníma příbuznejma v hledišti – to už pak budete úplně in.

Že jo, fotříku?

Fotřík to má totiž natočený úplně všechno: Renátku jako Malou myšku v už zmíněný Veliký řepě (jak známo, není malých rolí – jenom nevím, jestli to platí i tehdy, když sebou během jedinýho kratičkýho výstupu jako ségra třikrát seknete). Renátku jako Kočičku tamtéž (o rok pozdějc). Renátku coby veverku Ninu v úžasným dramatickým kousku zvaným Step se probouzí (napsala soudružka učitelka Loubalíková, vedoucí kabinetu ruskýho jazyka). Renátku coby 4. sněhovou vločku v baletním vystoupení Přichází zima (hudba Leoš Janáček, choreografie s. uč. Peprníková). Renátku jako 1. sněhovou vločku napřesrok. Renátku jako 1. dešťovou kapku v muzikálu Zpívat jako déšť (Korn – Peprníková).

Tomu kurva říkám videotéka!

Jasně že kromě besídek má fotřík natočený i další věci: ségru, jak se cachtá ve vaničce, její bezzubý úsměvy, první den ve škole, závody na koloběžkách na Den dětí a tak. Znáte to. A pochopitelně všechny dovolený na horách a u moře: ségra v závěji, ségra staví hrad z písku, ségra na tobogánu a podobný kraviny. Když ségra začala chodit s tím kokotem Viktorem a u nás se celý dva roky ani neukázala, trávil fotřík veškerej volnej čas tím, že si všechny tyhle kazety sjížděl tam a zase zpátky. To by samo o sobě nebylo ještě tak zlý, horší bylo, že jsem ty vzpomínkový večery občas musel absolvovat s nim. Navíc k tomu ved nesnesitelně sentimentální komentáře. Jednou mi například tvrdil, že si prej dodneška dokáže přesně vybavit tu sladkou vůni sušenýho mlíka, který ségře rozdělával do flašky.

„No to je bezva,“ povídám.

Zasnil se a rukama mi názorně předved, jak se nechávaj mimina po krmení odříhnout (dělá se to pro vaši informaci tak, že si mimino přimáčknete ksichtíkem k svýmu rameni a pak jednoduše čekáte tak dlouho, dokud vám ten malej spratek nepoblije záda).

„Úžasný,“ povídám. „Hned zejtra někomu udělám dítě.“

Fotříkova vůbec nejoblíbenější kazeta je ovšem ta, na který je ségře asi deset a přichází zrovna domů ze školy – na tu jsem se s nim musel dívat snad třikrát. Nejdřív jsou tam jenom nekonečný záběry na našeho bejvalýho čokla, budiž mu země lehká, jak leží v obýváku proti balkónovejm dveřím a chrápe. Pražskej krysařík, znáte je? Takovej ten malej poťouchlej zmrd, co vypadá jako nepodařená zmenšenina nějaký hodně nemocný srnky, ale ségra do něj byla úplně zblblá. Já jsem ho nikdy rád neměl a on mě ostatně taky ne, protože jsem mu postupně přebral jeho místo pod kuchyňským stolem, který jsme si jaksi nárokovali oba. No nic, takže čokl tam leží a chrápe a teprve po dost dlouhý době zvedne ušiska, takže rázem vypadá jako karikatura netopejra.

„To byl vůl!“ zasměju se upřímně.

„Počkej,“ povídá fotřík. „Teď to přijde.“

Čokl vstane, jako by ho slyšel, začuchá k balkónovejm dveřím a vrtí tím svým komickým pahejlem, kterej má tahle psí podrasa místo ocasu. Kamera švenkne mezi rozhrnutý záclony a – světe, div se – pod balkónem přichází ségra. Na útlejch zádíčkách jí sladce poskakuje školní brašnička…

„To je teda fakt síla,“ povídám. „Úplně mi to rve vnitřnosti.“

„Počkej,“ říká fotřík, oči přilepený k obrazovce.

Ségra fotříka spatří a s úsměvem se rozběhne k balkónu. Vzápětí si ale všimne jeho kamery, okamžitě se zastaví a otočí se zády. Gestikuluje zuřivě rukama a něco křičí, ale slyšet je jenom štěkání našeho čokla. Trvá to dost dlouho. Konečně se ségra otočí nazpátek. Tváří se srandovně vážně a marně se pokouší o jakž takž důstojnou chůzi. Po pár metrech podivnejch trhavejch pohybů to vzdá a se smíchem se zhroutí na zaprášenej trávník. Pěstičkama buší do země. Čokl štěká už zcela nepříčetně, ale i tak je slyšet, že se směje i fotřík. The End.

Fotřík má pochopitelně mokrý voči.

„Už jsem viděl lepší biják,“ povídám.

Fotřík pokejvá hlavou.

„A víš, že já možná ne?“ řekne s tím svým odporným patosem. „A děkuju bohu, že jsem si to tenkrát natočil.“

„Bohu? Nevíš, že náboženství je opium lidstva?“ povídám. „To vás na stranickým školení nenaučili?“

9.

Po rozvodu se mě na útvaru často ptali, jak to s klukem sami zvládáme. „Myslím, že docela dobře,“ odpovídal jsem jim a musím říct, že to byla pravda. Samozřejmě jsme měli celou spoustu různých starostí, ale spíše praktického rázu, a tak nám na nějaké velké deprese stejně nezbýval čas. Necelého půl roku jsme bydleli v takovém sklepním podnájmu, kde to, jak se říká, nebylo nic moc. Byl to tmavý vlhký byt, kde jsme navíc neměli ani ledničku ani pračku, protože nemělo cenu to tam na těch pět měsíců stěhovat. Naštěstí byla zrovna zima, takže jsme máslo a mléko většinou mohli dávat do igelitové tašky za okno, kde to nezkyslo. Prádlo jsme vozili v batohu k babičce. Potom jsme naštěstí dostali náš dnešní byt, který jsem ale musel kompletně zařídit. Musel jsem si na to vzít půjčku, protože většinu zbylých úspor jsem po pravdě řečeno utratil za různé zájezdy do Vysokých Tater a do Bulharska, ale tím neříkám, že toho snad nějak lituji (naopak jsem rád, že jsem tam s Renátou tenkrát jel, protože našemu vzájemnému vztahu to v té těžké době velmi prospělo, i když to s ní na druhou stranu taky nebylo vždycky zrovna lehké). Musel jsem koupit nejen pračku a ledničku, ale i nábytek, televizor, lux, napařovací žehličku (myslím, že je zbytečné, abych tu dlouze popisoval, jaké to byly značky), žehlicí prkno s teflonovým povlakem a rozkládací sušák na prádlo, takže jsme se se synem stali zcela soběstační. Pokud jde o domácí práce, není u nás prakticky co řešit: uklidit stačí jednou týdně (když se to udělá pořádně), koš vynese kluk, to je jeho práce, v nádobí se střídáme, praní obstará pračka, uschne to samo a vyžehlit bohatě stačí trička, samozřejmě košile a ubrusy. Spodní prádlo zásadně nežehlím, na co taky, stejně tak ručníky, a ložní povlečení jsem koupil oboje dvoje nemačkavé (krepové). Domácí práce dělám po pravdě řečeno docela rád (kromě vytírání, které nesnáším), a dokonce mi přinášejí určité psychické uspokojení. Musím proto říct, že samozřejmě až do té doby, než k nám Renáta přestala na celé dva roky dočasně chodit, jsme po rozvodu žádné větší problémy vlastně neměli – samozřejmě když nepočítám ty potíže s klukem, který po našem přestěhování musel změnit školu. Začal chodit do druhé třídy, ale jeho učitelka s výchovnou poradkyní ho hned chtěly přeřadit do zvláštní školy, ale to jsem rozhodně nechtěl zase já. Trval jsem na tom, aby chodil do normální školy s normálními, chytrými dětmi, od kterých se lišil pouze a jedině tím, že si občas potřeboval zalézt pod lavici a chvíli si čmárat – jenomže právě to byl ten kámen úrazu. Dneska už existují různé experimentální školy, kde se děti učí třeba i vleže na podlaze, aby to bylo co nejlepší pro jejich přirozené potřeby, ale mohu vás ujistit, že na počátku osmdesátých let žádné dítě na zemi pod lavicí psát nenechali. Nakonec jsem musel požádat předsedu stranické organizace u našeho útvaru, který se znal s vedoucím školského úřadu, aby mi v tom pomohl, a teprve po jeho přímluvě tam kluka nechali. Typické je, že dneska mu z té samé školy, kde ho tenkrát nechtěli nechat, píšou a telefonují, aby jim přišel udělat nějaké čtení nebo besedu se žáky, ale já jsem mu řekl, ať se na ně klidně s prominutím vykašle.

10.

Zpráva dne: na pláži je onanista! Ale božínku… Nemusím ani zvednout hlavu z lehátka, a přesto se chtě nechtě dozvím téměř všechno. Již několikrát spatřen v moři s obnaženým… V horkém vzduchu poletují slova – anglická, německá, řecká, česká. Pobavená i pohoršená. You don’t say! Really?! Pod slunečníkem našich německých sousedů dokonce padne i slovo Polizei. Pitomci. Ani neotevřu oči. Slunce žhne. Hlasy slábnou.

Žár trvá.

„A že člověk, jemuž se říká sexuální zločinec, oslavuje dílo Stvořitele jako nikdo jiný, je zbytečné vysvětlovat,“ odcitoval by jim nejspíš Viktor z Martina Walsera. Byl totiž úžasně sečtělý. Nepoznala jsem člověka, který by četl víc než on. Četl někdy celé dny a často mi z knih citoval.

Nenecháš-li mne číst, umřu hlady.

Nebo: Prosadí se jen tolik pravdy, kolik jí prosadíme.

Anebo: Být člověkem každý den.

A mnohé další – viď, Viktore?

Plážovému onanistovi by se Viktor jenom zasmál. Nebo spíš vysmál, to je mnohem přesnější. Stejně tak by se ovšem vysmál všem lidem na pláži. Nám Čechům, těm středoevropským skřetům s beďarama jak na prdeli, tak na duši, ale samozřejmě i Němcům, těm maloměšťáckým podprasatům s pupky nalitými pomejemi. Všem.

Ale puritán nebyl, to ne.

Byl to koneckonců právě on, kdo mne jako první dokázal doopravdy přesvědčit, že za sex se není třeba stydět. Než jsem ho poznala, za mnoho projevů své odjakživa poněkud výrazné sexuality jsem se hluboce styděla. Domnívala jsem se, že moje dětství a moji pubertu zatěžuje bezpočet různých sexuálních excesů – opravdu úchylných věcí, které nesmím nikdy nikomu svěřit. Viktorovi jsem to postupně převyprávěla – a překvapeně jsem zjistila, že všechna ta má strašlivá tajemství se skládají z jedné tuctové pravdy o dětské anální erotice a z několika jen o málo originálnějších masturbačních praktik. Moje domněle temná a nepublikovatelná minulost se pod jeho pobaveným pohledem scvrkla na posluchačsky vděčnou historku o kakání v kočárkárně.

Říkali jsme si všechno: Co nás vzrušovalo dřív. Co nás vzrušuje teď. Kde nás to nejvíc vzrušuje. Co to s náma dělá. Pokládali jsme si vzájemně prsty na příslušná místa.

„Cítíš to?“ ptali jsme.

Mluvili jsme otevřeně o tom, že oba i nadále masturbujeme. Říkali jsme si, kdy a kde jsme se ten den udělali. Bylo to skutečné sexuální osvobození. Poprvé ve svém životě jsem se opravdu uvolnila. Smířila jsem se dokonce i s těmi částmi svého těla, které jsem až do té doby nepokládala za krásné. Viktor ale tvrdil, že jsou krásné a vzrušující. Často se s nimi mazlil a líbal je. Dělal to tak přesvědčivě, že když mě v posteli obracel na břicho, zapomínala jsem už tisknout půlky k sobě.

O našich prvních společných Vánocích mne na Štědrý den ráno svlékl do naha a nabarvil mi klín zlatou barvou. Potom mě omotal pichlavým stříbrným řetězem, mezi nohy mi položil ještě živého slizkého kapra a fotografoval mne. Umírala jsem hrůzou a touhou, ale věděla jsem, že bych měla vstát, obléknout se a dojet předat otci tu hnusnou kravatu.

„Měli bychom se tam zastavit,“ žádala jsem Viktora.

„Ne.“

„Tak tam zajedu sama.“

„Ne.“

„Viktore, pochop: je to můj otec.“

„Je to ko – mu – nis – ta!“ hláskoval Viktor. „Probuď se konečně!“

„Já vím, ale –“

„Prostě ne! S lidmi, jako je on, odmítám mít cokoliv společného!“

11.

Takže teď konečně to fotříkovo slavný mikulášský tabu, ale musíte kapku spolupracovat.

Nejdřív si představte matičku Prahu v prosinci šestapadesátýho roku. Šestapadesátej rok – co vám budu vykládat… Chruščov, že jo, maďarský události, že jo, berlínská zeď a tak dál. Znáte to. A teďko ta Praha: šest večer, venku je tma jako v prdeli, na ulicích leží taková ta špinavá sněhová břečka a v zaprášenejch výkladech obchodů maj kromě vánočních ozdob a prezidenta Zápotockýho akorát tak velký kulový. Takže to bysme měli trochu dobový atmosféry. A teďko si představte fotříkovu mutr čili moji bábrli číslo 2, budiž jí země lehká, jak právě na Míráku úspěšně vystála frontu na mandarinky (kilo, víc nikomu nedávali). Je šťastná jak blecha a honem si to valí domů, aby se dědek stihnul převlíct. Za čerta asi, za koho jinýho. Mikuláše bude dělat dědkův parťák z práce, anděla sousedka. Letos konečně udělaj Karlíkovi Mikuláše, jak se patří. Předtím to ani jeden rok nějak nikdy nevyšlo. Jako loni: čerti přísahali, že přijdou, ale nakonec se samozřejmě vožrali a zas nepřišli. Ale letos to vyjde. Letos konečně bude mít Mikuláše i Karlík.

Karlík je, pochopili jste doufám, náš fotřík.

Je mu šest. Už se nemůže dočkat. Strašně se těší, ale zároveň se i strašně bojí. Řek bych tak půl na půl, ale to jenom tak vodhaduju. Je zamčenej v obýváku a čeká. Řekli mu, aby tam čekal a přemejšlel, jestli byl celej rok hodnej. Jestli zlobil, čert mu dá co proto. Byl hodnej? Karlík neví. Je si čím dál míň jistej. Venku je tma a pod voknama každou chvíli hulákaj vopravdický čerti. Vzpomíná si spíš na to, jak zlobil. Možná se přece jenom víc bojí, než těší.

Dědek si zatím voblíká čertovskej kostým vypůjčenej z kostymérny Divadla československý armády na Vinohradech. Ten kostým je naprosto dokonalej: půlmetrový rohy, vocas, dlouhý černý chlupy – všechno jak má bejt. Dědek už se taky nemůže dočkat. Ještě začernit ksicht a je to. Lekne se ho dokonce i bábrle. Ale ta to má dobrý, protože ta na čerty už dávno nevěří. Ta se svýmu leknutí může klidně zasmát. Zato Karlík to má horší.

Ten na ně věří.

„Karlík se strachy podělá,“ povídá děda (teda aspoň já si to nějak takhle představuju).

Bábrle se směje.

Myslej to dobře: čím větší strach, tím větší zážitek. Chtěj mu ten zážitek konečně dopřát. Punčocha za voknem je už narvaná dobrotama. Pak tam ještě přidaj ty mandarinky. Víte, jak dlouho na ně naše bábrle stála? Tipněte si. Hodinu a čtvrt. Víte, jak ji bolej nohy? Dneska by se na frontu na mandarinky samozřejmě každej vyprd, ale v šestapadesátym to holt lidi vystáli. Co jim taky zbejvalo, že jo.

„Mami?“ volá Karlík z pokoje. „Pojď sem!“

Hlásek má hošánek už pěkně uskřípnutej.

„Ten je podělanej už teď,“ šeptá děda čertovsky.

„Teď nemůžu!“ volá bábrle přes zeď. „Jen tam pěkně čekej.“

Je ráda, že sedí.

Vzápětí zazvoní ten dědův kámoš z práce. Na hlavě má papírovou čepici se zlatým křížem a v ruce berlu omotanou zlatým staniolem. Jak jinak.

„Mami, já se bojím!“

„Jestlis byl hodnej, tak se bát nemusíš!“

Všichni tři se smějou do svejch udřenejch dlaní.

Zaklepou na sousedku, jestli už je taky převlíknutá. Je, ale sklápěj se jí pořád křídla.

„Potřebuje to něčim trochu přiheftovat,“ povídá sousedka.

Nějak to udělaj a jsou ready.

„Blblblblblblue!“ zkusí si děda generálku.

Vypadá fakt strašidelně.

A jdou. Zvoněj na zvonky a řinčej řetězama.

Zabušej na dveře obýváku a odemknou. Bábrle vstupuje jako první, pořád s tím připitoměle slavnostním úsměvem, kterej nasadila už v tý chvíli, co jí konečně navážili ty mandarinky.

„Tak kdepak máme toho našeho kluka? Vedu mu návštěvu…“

Dobrá otázka – kluk totiž nikde není.

Ale je: támhle zpod toho konferenčního stolku koukaj jedny moc dobře známý dětský bačkůrky.

Ubrus je staženej skoro až na zem. Vázička je převržená.

Je ticho jak po Chruščovově projevu.

„Blblblblblblblblblblbuuuueééééé!“ zařve děda, jak nejlíp dokáže.

Jenomže se snaží zbytečně. Když nadzdvihnou ubrus, zjistěj, že kluk už mezitím omdlel (a předtím se ještě stihnul posrat).

Je zjevný, že si to dovopravdy užil.

Bábrle běží pro vodu jak ve špatným filmu, dědek s parťákem ho křísej fackama. Nakonec se jim to povede, ale zapomenou na dědův dokonalej kostým, takže Karlík se probere v náručí samotnýho rohatýho ďábla.

Takhle zaječet dítě prej nikdo nikdy neslyšel.

Je celej fialovej a nohama mlátí vo podlahu. Všechny hystericky vodstrkuje, dokonce i svoji matku, která kvůli němu stála hodinu a čtvrt až támhle někde na Míráku na mandarinky. Stáhne na sebe ubrus a zůstává pod stolem. Ve vlastním smradu.

Nakonec ho musej vyvlíct násilím. Zatímco ho sprchujou, strkaj mu pod nos tu punčochu s dobrotama.

„Hele, Kájo, oříšky. A pane jo – i fíky! No tys musel bejt hodnej, když ti tam toho Mikuláš tolik dal!“

Kája má ovšem jak voříšky, tak fíky na háku. Kouká na ně, ale nevnímá je. Potom vyčerpaně usne. Zaplaťpánbůh.

Jenomže v noci ho najdou znova pod stolem (a v následujících dnech a letech pak ještě mockrát).

Vypadá to, že si to pod stolem nějak oblíbil.

Že jo, fotříku?

Mikuláš byl v naší famílii tím pádem odjakživa tabu, ale Vánoce jsme s fotříkem dlouho drželi. Co se naši rozvedli, bejvali jsme sice na Štědrej den sami, ale odpoledne k nám vždycky chodila ségra, takže jsme to voslavili aspoň s ní. Pak se ale zbláznila do toho Drtikola číslo 2 a nechodila k nám už ani na Štědrej den, takže jsme zrušili i Vánoce.

I když teda zrušili… Vždycky tak do dvaadvacátýho se s fotříkem vzájemně ujišťujeme, že letos se na celý ty slavný svátky klidu a míru dovopravdy, ale tentokrát vážně dovopravdy vykašlem – žádný nesmyslný dárky, žádný kapři ani stromek a ani žádná takzvaná větývka. Žádný ústupky tý jejich plíživý vánoční ideologu!

Kolem dvaadvacátýho začne bejt ale fotřík celej nesvůj. Celej národ má napečíno, uklizíno a dárky komplet zabalený – jenom my dva nic! Dokonce i ty obyčejný vojclové z jeho roty si na pévéesce vyřezávaj bajonetama betlém… Chytne nerva a cestou z práce koupí jednoho chcípáka kapra a tři napůl holý smrkový větve. Večer vyluxuje.

Dělám, že nic nevidím.

Třiadvacátýho jdeme do kina – většinou na nějakej horor. Moc lidí v kině neni. Když se vracíme, ignorujeme vánoční ozdoby v nasvícenejch výlohách. Koledy nevnímáme.

Na Štědrej den po obědě klepne toho rybího mrzáka a mě se zeptá, jestli bych prej ty větve nestrčil do nějaký vázy a trochu je nevozdobil?

„Ale herdek k čemu?“ vybuchnu. „Snad jsme si něco slibovali, ne?“

Fotřík stojí u dřezu a mlčky pozoruje toho mrtvýho kapra. Potom se na mě podívá a v očích mu, aby se tak řeklo, přeskočí veselá jiskérka.

„Naser na ně trochu toho zlatýho a je to,“ řekne a začervená se. „Já zatím voškrábu a vobalim tohodle leklýho hajzla.“

„To by to kurva muselo mít ňáký jehličí!“ povídám naoko naštvaně.

„Na jehličí se vyser,“ povídá fotřík. „Koho zajímá nějaký zasraný jehličí?“

Naše Vánoce právě začaly.

Spokojeně se na něho zašklebím. Zčervená ještě víc. Otočí se k dřezu a začne škrábat rybu.

V protějším činžáku už rozsvěcujou první stromky.

„Půl pátý – a tma jak v prdeli,“ povídám, aby řeč nestála.

„Tak pusť aspoň telku,“ povídá fotřík. „Ať tu doprdele není takový ticho.“

„Na co kurva telku? Stejně ty čuráci vysílaj jenom samý zasraný pohádky!“

12.

Včera večer jsme se šli s Renátou a se Cindy projít k majáku. Tam mi Renáta řekla, že se jí ta moje dvě poslední vypravování o tom, jak jsem se oženil s její matkou a jak jsme to po rozvodu s jejím bratrem bez cizí pomoci zvládali, sice líbila, ale že jí občas připadalo, že v nich vystupuji jako příliš velký hrdina. Zeptala se mě, jestli mám také nějaké špatné vlastnosti. „Samozřejmě že mám,“ odpověděl jsem se smíchem. „Ale zrovna tobě o nich nebudu povídat.“ – „A komu o nich povídáš?“ zeptala se. Řekl jsem jí, že jsem o svých špatných vlastnostech už mnohokrát zcela otevřeně hovořil se svým přítelem kpt. Vaňatou (to je ten samý, se kterým jsem tenkrát seděl v kantýně, když moje bývalá manželka rodila, ale tenkrát byl samozřejmě ještě podporučík) a že by se možná divila, jak k sobě a ke svým chybám dokážeme být někdy kritičtí a upřímní. „Takže přede mnou opravdu upřímný nejsi. Opravdu upřímný jsi jenom před kapitánem Vaňatou,“ řekla Renáta zklamaně. Musel jsem uznat, že na jejích slovech něco je, a slíbil jsem jí, že se tedy o tomto nelehkém tématu pokusím poctivě napsat. Musím ale přiznat, že ještě nikdy mi tohle psaní netrvalo tak dlouho jako dneska. Chyby totiž máme samozřejmě všichni, ale jen neradi o nich píšeme, zvláště když víme, že to budou číst naše dcery. Dlouho jsem o tom přemýšlel a dospěl jsem k názoru, že moje největší špatná vlastnost je občasný značný nedostatek odvahy. Nikdy jsem zkrátka nebyl žádný hrdina, to říkám rovnou, ale zároveň to nechci a nebudu svádět na nějaké čtyřicet let staré dětské trauma z roku 1956. Vymlouvat se nebudu. Vím o sobě, že jsem bohužel takový ten opatrný typ, který se raději přidá k většině, aby zbytečně neriskoval. Na chlapa jsem také až příliš přecitlivělý a někdy si věci příliš beru. Místo abych se třeba zdravě naštval a praštil do stolu, tak bohužel někdy radši zalezu pod něj. Nikdy jsem se také s nikým nepral (i když moje fyzická kondice byla a je velmi dobrá, ale nechci se chlubit), a to ani v těch situacích, kdy by se správný chlap možná poprat měl. V důsledku těchto svých vlastností lidem až příliš často ustupuji a nechávám ze sebe někdy s prominutím dělat blbce. Proto jsem v sobě také v roce 1979 nenašel dostatek odvahy, abych nevyplnil a nepodepsal přihlášku do komunistické strany, kterou přede mne mlčky položil jeden nejmenovaný soudruh z našeho útvaru se slovy: „Toho si važ, mladej, tuhle šanci nedáváme každýmu.“ Nedělal jsem si o té šanci žádné zvláštní iluze (a kromě přijetí kluka na základní školu mi taky strana nikdy v ničem nepomohla – jenom od peněz na členské příspěvky), ale přesto jsem to vyplnil a podepsal, i když jsem samozřejmě věděl, že všechna ta jejich hesla a články v novinách často nejsou než pusté lži. Na svou obhajobu mohu říct jen tolik, že mi bylo dvacet devět, měl jsem hrubý plat 1840 korun československých, 2+1 v paneláku a v něm ženu, dvě děti a začínající problémy v manželství, ale na druhé straně dobře vím, že ti, kteří tu přihlášku nikdy nepodepsali, na tom byli většinou zhruba stejně, nebo třeba i mnohem hůř. Od takových také jejich oprávněné výčitky beru – ale od takových „hrdinů“, kteří se do ničeho nenamočili jenom a pouze proto, že to nestihli, protože se jednoduše narodili dostatečně pozdě, od takových to neberu. Ono se o morálce za komunismu teoretizuje velmi lehce, ale žít v něm bylo setsakramentsky těžší. Proto někdy nechápu, kde tihle „generálové před bitvou“, jak jim říkám, kteří za komunismu stihli jedině tak narodit se a vystudovat, berou vůbec právo o tom mluvit (a Renáta dobře ví, koho mám na mysli).

13.

Spatřím ho pár metrů napravo od sebe. Voda mu sahá téměř po prsa, ale odliv po příští vlně ho prozradí: ano, onanuje. Nevidím mu dobře do obličeje, protože má slunce v zádech, ale když na okamžik alibisticky odvrátí hlavu, zaznamenám jeho okázale netečný, vzdorný, smutný výraz.

Jsem úplně klidná, možná dokonce klidnější než předtím. Nic nedělám, nic si nemyslím. Položím se zády na hladinu, roztáhnu ruce, zakloním hlavu a zavřu oči. Broukám si jednu svou oblíbenou písničku o lásce.

Moře mě nese.

Ve Viktorově ateliéru jsem si zpívat nemohla.

Jednou se vrátil domů a přistihl mě, jak si brnkám na kytaru – strávila jsem celé odpoledne sama a bylo mi trochu smutno.

„No, tak se předveď,“ řekl a vrátil mi kytaru, kterou jsem při jeho příchodu polekaně odložila.

„Ne,“ odstrkovala jsem ji s rozpačitým úsměvem. „To jsou jenom takový naprosto plytký cajdáky od táboráku.“

„Uvidíme,“ řekl Viktor. „Hraj.“

Sedl si proti mně a s vážnou tváří mě pozoroval.

Zahrála jsem mu – nijak zvlášť dobře, protože jsem před ním měla trému – písničku, kterou jsem navzdory její naprosté plytkosti měla vždycky ráda: Holubí dům.

Když jsem skončila, pokýval hlavou.

„Dobře,“ řekl ledově. „Tak ještě jednu.“

„Ne,“ bránila jsem se. „Nelíbí se ti to.“

„Hraj!“ nařídil mi autoritativně.

Zahrála jsem – tentokrát už vysloveně mizerně – Pramínek vlasů.

Dlouho mlčel.

Odložila jsem kytaru a chtěla jsem ho obejmout, ale odstrčil mě. Celý večer na mě nepromluvil.

Teprve v posteli mi to vysvětlil: to, že si v době, kdy se po dlouhých desetiletích konečně nachyluje osud celého východního bloku, zpívám o lásce, by mi ještě byl schopen odpustit; co mi však odpustit nedokáže, to je ona žalostná mělkost, lacinost a kýčovitost těch textů. Nemůže si pomoct, ale když slyší nebo vidí někoho ze svých blízkých přátel – a on mne považuje dokonce za víc než za svou blízkou přítelkyni – hlásit se k něčemu tak neuvěřitelně pitomému, cítí hluboké zklamání.

„Zklamání?!“ opakovala jsem po něm nešťastně. „Zklamala jsem tě?“

„Ano, v jistém smyslu jsi mě skutečně zklamala.“

„Promiň,“ šeptala jsem zoufale. „Tak mi to promiň.“

„Prominout ti to samozřejmě můžu. Nemůžu ti to ale bohužel zapomenout.“

Podobné jako se zpěvem to bylo se smíchem: ve Viktorově ateliéru platil nejen nepsaný zákaz zpívat, ale i zákaz se smát. Více než dva roky jsem si musela dávat úzkostlivý pozor, abych se v jeho přítomnosti nezasmála něčemu lacinému. Něčemu ne dost hlubokému – například vtipu v náhodně puštěné televizní estrádě nebo v rádiu – i kdyby to bylo sebevtipnější.

Dovoleno, ba dokonce vyžadováno bylo se vysmívat.

Vysmívali jsme se s Viktorem prakticky všemu: novinovým článkům, knihovně mé matky, lampasákům, Vladimíru Remkovi, otcovým teplákům na doma, otcovým posilovacím cvikům, Karlu Gottovi, velikonočním vajíčkům, vánočním stromečkům, textům smutečních oznámení, slavným sportovcům, hercům z Národního divadla, trabantům, názorům mých známých, šunkovým chlebíčkům, trampům a chatařům, vzorkům tapet (kromě těch, které měl na zdi v ateliéru Viktor), houbařům (a těm jejich strašlivým košíkům), otužilcům, filmům Jiřího Menzla, televizním hlasatelkám (a těm jejich neuvěřitelným přelivům), prodavačkám, lidem nakupujícím v Kotvě… Lidem nakupujícím u stánků. Lidem nakupujícím kdekoliv.

Lidem.

Vysmívali jsme se každému průměru. Vysmívali jsme se té prasečí evropské civilizaci. Vysmívali jsme se lidem, kteří jenom chodili do práce a nakupovali, aniž by se – jak říkal Viktor – třeba jen jednou jedenkrát dokázali vydělit ze svého tupého bytí, aby se sami uviděli a jako vidoucí se vrátili zpět do bytí zcela nové kvality. Zkrátka tupým prasečím masám. Masy neměl Viktor rád – podobně jako jednotlivé lidi. Koho naopak odjakživa rád měl, to byly menšiny: vietnamské, romské, homosexuální, intelektuální, černošské – jaké si vzpomenete. Na menšiny nedal Viktor dopustit, zvláště pak na ty diskriminované. Kvůli diskriminovaným menšinám byl ochoten psát petice a celé dny demonstrovat před příslušnými budovami – v tom jste se na něj mohli spolehnout. (Problém nastal jen tehdy, když jste se cítili někým nebo v něčem utlačováni, ale nebyli jste přitom členy žádné menšiny – to jste potom měli holt smůlu…)

Vysmívali jsme se všemu, co nemělo hloubku.

Vysmívali jsme se všemu komerčnímu – například všem fotografiím v časopisech (a téměř všem žijícím fotografům).

Vysmívali jsme se mně – mé rodině, minulosti, mým názorům.

Jediné, čemu jsme se vysmívat nesměli, byly Viktorovy fotografie – ty jsme naopak oba upřímně obdivovali.

A samozřejmě jsme se nesměli vysmívat našemu vysmívání.

To se rozumělo samo sebou.

Trvalo mi dva roky, než jsem konečně pochopila, kdo je Viktor.

Monopolní majitel Jediné Pravdy. Nesmiřitelný soudce těch, kteří nedokázali stoprocentně obstát v životních situacích, ve kterých se on sám nikdy neocitl. Intelektuální pistolník, s nímž přišel Absolutní Zákon. Hrdina Východu. Samozvaný Garant morálních a uměleckých hodnot. Vlastenec s modrou knížkou. Vytrvalý inzerent Vlastní Jedinečnosti (Pokácím efektně modly. Přijedu. Značka: „Pouze velké.“). Zuřivý Nezlomený charakter. Nenávistný Humanista.

Nejsečtělejší blbec, jakého jsem kdy poznala.

Dva roky jsem žila s člověkem, který byl dvacet čtyři hodin denně připraven manifestovat za lidská práva kterékoliv menšiny na světě, ale ani na vteřinu se nepokusil porozumět přirozeným lidským nárokům mého otce. Dva roky jsem žila s člověkem, který se nadšeně hlásil k heslům o pravdě a lásce, ale ve skutečnosti nebyl schopen ani lásky, ani laskavosti, a dokonce ani pouhé ohleduplnosti.

Na bundě národní trikoloru – pod bundou výsměch a zášť vůči většině národa.

Kromě menšin.

Něco ti řeknu, Viktore:

S lidmi, jako jsi ty, odmítám mít cokoli společného.

III. část

MILOVALI JSTE NĚKDY VÝLEVKU?

1.

Asi tejden po autogramiádě někdo zvoní. Počítal jsem, že Gábina přišla o něco dřív, a jdu teda votevřít. Za dveřma ale nestojí Gábina, nýbrž jakejsi chlap a hned se hrne dál, ačkoliv ho nikdo dál nezval. Myslel jsem, že jde odečítat plyn nebo tak něco, ale on si to bez zouvání namířil rovnou do obejváku, sednul si klidně na gauč a pravil, že mi přišel říct, že ta moje kniha je prej banální, kýčovitá, vulgární a psaná horkou jehlou.

„A vy jako ráčíte bejt kdo?“ povídám.

Sdělil mi svý jméno, který jsem v životě neslyšel, ale von tvrdil, že je známej literární kritik. Píše prej hlavně o literatuře, ale rozumí i politologii, sociologii, teologii a jadernejm elektrárnám.

„To musíte bejt fakt machr,“ povídám.

Pokrčil skromně ramenama a začal znova o mojí knize: že prej píšu stylem kapitalistickýho realismu, že znehodnocuju slova a že požadavky, který v rámci rádoby postmoderních reflexívních autorských vstupů kladu na literaturu, formuluju ždanovovským slovníkem… Říkal takový hovadiny, že nemělo smysl s ním o čemkoli diskutovat, ale víc mi vadilo, že o mně mluví tak hrozně nenávistně. Dost dobře jsem nechápal proč a musim přiznat, že mě to v první chvíli drobet zaskočilo. O něčem takovým ty lidi z Ústavu pro českou literaturu přece nikdy nemluvili!

Byl to od nich pěknej podraz, říkal jsem si, a současně jsem přemejšlel, jak tomu zapšklýmu idiotovi jednou pro vždy zatnout zobák. Zrovna vykládal, že prej v mý knize okamžitě objevil podezřelej schematismus odkazující podle všeho k padesátejm létům, že jsem cynik píšící pro cyniky a že nejsem daleko od logiky násilí.

V tom posledním bodě se teda nesplet: k logice násilí jsem měl v tý chvíli zatraceně blízko.

„Momentík, šéfe,“ přeruším ho. „Znáte povídky Jamese Thurbera?“

Zarazí se.

„Samozřejmě,“ povídá dotčeně.

Takže to zná, ale rozhoduju se, že to risknu.

„Jdeme do sklepa,“ oznámím mu.

Vstanu a jdu do předsíně. Poslušně mě následuje. Schody jsou tmavý a vlhký. Na jednom z nich se zastavím.

„Počkat,“ povídám, „vy znáte povídky Jamese Thurbera – a přesto se mnou jdete do sklepa?“

„Co to melete, člověče?“ rozčiluje se ten chlap. „Kdybyste se radši staral o ty vaše postavy! Co je to proboha za nuly?“

Začne novej monolog a zaklíná se furt nějakým Lopatkou. Žádnýho Lopatku sice neznám, ale lopata je zaplaťpánbůh na svým místě.

„Nuly? Koho máte na mysli? Mýho otce? Nebo ségru? Nebo matku?“ povídám a vezmu ho z otočky tou uhelkou přes ksicht.

Padne jako podťatej, rovnou na uhlí – aspoň ho nebudu muset stěhovat. Ale žije.

„Čítankově hysterická reakce na kritiku,“ zachroptí vyčítavě. „Vy jste typickým příkladem malorysého člověka.“

Rozmáchnu se teda co možná velkoryse a ještě párkrát ho pořádně říznu přes tu jeho univerzálně moudrou kebuli. Nakonec na něj naházím pár metráků uhlí. Potom vyjdu zpátky nahoru, vysprchnu se, převlíknu a namíchám pro Gábinu v šejkru manhattan. Trochu si odleju a hodim si do toho dvě třešinky. Popíjím, čekám na Gábinu a je mi fajn. Mám prima pocit, že jsem po dlouhý době konečně udělal něco smysluplnýho.

Po pěti manhattanech byla už Gábina solidně nametená, a nemohla se tím pádem pořád udělat. Nepřestával jsem, ale krátce jsem jí načrtnul, jak jsem před chvílí vodkrágloval toho kritika. Myslel jsem, že by ji mohlo rozrajcovat, kdyby si uvědomila, že právě souloží s vopravdu drsným chlapem – ale nějak se to minulo účinkem.

„Ale to seš vrah!“ povídá vyděšeně.

„Tak trochu,“ usměju se a snažím se, aby to vypadalo fakticky cool.

„Takže ty seš vrah?!“

Dokonce se pokouší posadit.

Po chvíli se mi ji podaří jakž takž uklidnit, ale ten druhej úkol je nicméně pořád před náma.

„Tak mi říkej sprostý slova,“ navrhuje. „Strašně strašně sprostý slova.“

Malíček si strká do pusy pořád, ale už to přestalo fungovat.

„To nemůžu, sorry.“

Ne že bych měl něco proti sprostejm slovům, ale nemůžu je řikat při tom – připomínaj mi Vánoce s fotříkem, a musím se tudíž vždycky strašně smát.

Naštěstí mě hned vzápětí napadne něco jinýho.

„Víš co,“ povídám, „představuj si třeba, jaks mě viděla v tý telce.“

Zavře oči, a než napočítám do deseti, je hotová.

No sláva.

Po tejdnu ovšem začne bejt kritik trochu cejtit.

V sobotu má přijet ségra. Už ve středu s fotříkem vygruntujem celej byt, jenže toho smradu se pochopitelně nezbavíme.

„Něco tu pořád smrdí,“ říká fotřík.

„Já ti řeknu, co tu smrdí,“ povídám. „Ta tvoje otcovská láska…“

(Den předtím volal ségře, a když se loučili, samozřejmě jí zas poslal pusinku.

„Vzpamatuj se, otče, je jí sedumadvacet,“ povídám mu znechuceně. „Pro mě za mě jí třeba řekni, že jí strkáš jazyk do krku, ale nikdy jí už, proboha tě prosím, neposílej pusinku! Podruhý bych už takhle intenzivní projev otcovský lásky asi nevydržel…“)

V pátek je ten smrad už skoro nesnesitelnej. Nechávám vokna nonstop dokořán, ale moc to nepomáhá. No tě pic. Věděl jsem samozřejmě, že rozkládající se mrtvola páchne – ale takhle?

Takhle strašně snad může smrdět jenom kritik.

„Jde to ze sklepa,“ povídá fotřík přesvědčeně.

„Vážně, seržante?“

„Byl jsem se tam podívat. Připadá mi, že to jde z toho uhlí.“

„Asi je pod nim mrtvola, detektive Colombo,“ povídám, ale začínám už bejt drobet nervózní.

„Uhlí přece nemůže takhle smrdět,“ vrtí hlavou fotřík.

Chytnu se nabídnutý šance.

„Může. Horníci na něj vždycky po šichtě močej – to je takovej jejich stavovskej zvyk. Takovej hornickej rituál.“

„Nemluv nesmysly, chlapče.“

„Žádný nesmysly. Začali s tím dokonce už ve středověku. V Kutný Hoře.“

„Tam snad těžili stříbro?“ vzdychne fotřík.

„No dyk tam taky po šichtě chcali na stříbro…“

„Nejsou Vánoce,“ napomene mě fotřík mechanicky.

„Proto má taky jejich patronka svatá Barbora na všech dobovejch vobrazech zavřený voči. Nikdy jsi vo tom neslyšel?“

Fotřík se tváří nanejvejš pochybovačně.

„To je takovej puch, že by na to uhlí museli snad i –“ nedořekne. Nejsou Vánoce.

„– srát myslíš?“

„Nejsou Vánoce!“

„A divil by ses jim? Za ty peníze, co tam dneska berou?“

2.

Když měla Renáta maturitní ples, přijela mě na něj osobně pozvat. Po těch nešťastných dvou letech, kdy chodila s tím Viktorem, to byla její vůbec první návštěva u mě a oba jsme z toho byli dost nervózní, což je myslím pochopitelné. Samozřejmě že jsem měl všechny důvody dělat uraženého a být na ni naštvaný, protože když se na vás vlastní dcera na dva roky s prominutím vykašle, tak je to myslím pořádný důvod k naštvání, ale nakonec jsem si řekl, že bych měl být rád, že konečně sama přišla, a nepokoušet dál osud. V takových chvílích, když mě moje děti něčím strašlivě naštvou, si totiž vždycky vzpomenu na to, co napsal v jedné básničce básník Holan. Já sice poezii moc nečtu (upřímně řečeno ji nečtu skoro vůbec), ale jednou jsem někde od toho Holana četl, že člověk by měl být schopen svému synovi natřepat před spaním polštář, i kdyby ten syn byl třeba vrah. Ten básník Holan to samozřejmě napsal líp, od toho je taky básník, ale tohle byl zhruba ten smysl. Pochopitelně to platí nejenom pro syny, ale i pro dcery, protože s tím synem je to jenom takový básnický příklad (tím ale samozřejmě nechci říct, že nějak srovnávám to, co mi udělala Renáta, s něčím tak hrozným, jako je vražda – ale víte, jak to myslím). Takže jsem se snažil mluvit s ní mile a přátelsky, jako by se mezi námi nikdy nic nestalo. „Dáš si čaj nebo limonádu?“ zeptal jsem se. „Ráda,“ řekla Renáta. Bylo na ní vidět, že je mi vděčná, že nedělám žádné vyčítavé scény. Řekla mi, že na maturitních plesech je vždycky takzvané sólo pro rodiče, kdy synové vyzvou k tanci své matky a dcery zase požádají o tanec své otce, a proto prý chce, abych tam určitě byl. Nebudu lhát, že mě to nepotěšilo, i když pokud jde o tancování, tak žádný Fred Astaire nejsem, to říkám rovnou. „Ale to vaše disco tancovat nebudu,“ řekl jsem Renátě. „Nejsem žádný Fred Astaire.“ Nemohl jsem tam samozřejmě jít v uniformě, takže jsem si na tu slávu musel koupit nový oblek za skoro čtyři tisíce. Cítil jsem se v něm opravdu dobře, ale potom na plese jsem byl před tím rodičovským sólem čím dál tím víc nervózní. Všechno bylo sice v pořádku a moje bývalá manželka se ke mně, musím říct, chovala opravdu skvěle, ale i tak jsem měl veliké pokušení vlézt si na chvíli pod některý stůl a dát se trochu dohromady. Věděl jsem ale, že se musím stůj co stůj ovládnout, abych neudělal Renátě ostudu, což by se v opačném případě zcela určitě stalo, protože tam všude měli příliš krátké ubrusy. Naštěstí k tomu sólu potom zahráli waltz, který si ještě dobře pamatuji z tanečních, takže jsem získal potřebnou jistotu a až na asi dva okamžiky, kdy jsme na chviličku vypadli z tempa, nám to myslím docela vyšlo. „Tancoval jsi moc pěkně, tati,“ řekla Renáta, když hudba dohrála. Zavěsila se do mě a zamířili jsme zpátky ke stolu, kde seděla má bývalá manželka. „Koupil jsem si nový oblek, všimla sis?“ řekl jsem Renátě cestou a ona se na chvíli zastavila, aby si mohla oblek pořádně prohlédnout – a potom mě beze slova přede všemi políbila. Všechno se ve mně samozřejmě sevřelo a málem jsem začal brečet, protože ten waltz před chvílí i ten její polibek pro mě byly pádným důkazem, že i když jsme s mou bývalou manželkou šest let rozvedení, jsem pořád ještě její táta – a bůh ví, že jsem takový důkaz už s prominutím setsakramentsky dlouho potřeboval. Věděl jsem ale, že nesmím dělat žádné sebemenší scény, a tak jsem se Renáty zeptal, jestli chce dojít pro nějaké křupky k vínu, a šel jsem ty křupky rychle koupit.

3.

Můžete hádat, co děláme s fotříkem každej pátek večer? Ne, nehrajeme na mým notebooku počítačový hry – jak jste na to proboha přišli? Nesnáším počítačový hry. Tak znova: Co asi tak můžem dělat s fotříkem v pátek pozdě večer?

No jasně, koukáme přece na Třináctou komnatu!

„Pane inženýre, vy jste mi říkal, že jste v sobě onu přece jen poněkud neobvyklou touhu objevil už v dětství. Jak a kdy se to stalo?“ říká zrovna ségra beze stopy ironie.

V budce před ní sedí ňákej architekt, kterýho navzdory jeho vysokoškolskýmu vzdělání vzrušujou výlevky.

Jo, čtete správně: výlevky.

„Když jsem seděl ve vaně a mutra mně přišla vytáhnout špunt,“ tipuju nahlas, ale fotřík mě okřikne. Sedí před obrazovkou jako přibitej, na sobě armádní fialový tepláky s nápisem Dukla Praha a děsně ten pořad prožívá. Doslova ségru žere vočima. Dneska jsme ji mimochodem zas málem nepoznali: kilo mejkapu, vlasy vyčesaný nahoru a k tomu všemu růžovej lososovej kostým. No tě pic, ségra!

„Poprvé jsem si to uvědomil na Vysočině o prázdninách, kam jsem jako dítě jezdíval za příbuznými,“ povídá ta silueta inženýra (hlas má ale docela kultivovanej). „Byla tam jedna žena, vdaná žena, která mě už tehdy sexuálně velmi přitahovala.“

„Kolik vám tehdy bylo?“

„Dvanáct.“

„Ona o tom věděla?“

„Myslím, že ne. Snažil jsem se samozřejmě nedávat své… pocity příliš najevo, abych se neprozradil.“

„V jakých situacích vás ona žena přitahovala nejvíc?“

„Jednoznačně tehdy, když se koupala. Dával jsem vždycky pozor, kdy půjde do koupelny, a snažil jsem se jít hned po ní. A tady musím říct jednu podstatnou věc: jak už jsem říkal, moje návštěvy se odehrávaly v létě, kdy nikdo z oné rodiny po sobě nesměl vypouštět z vany vodu, aby ji strýc nebo teta mohli použít na zalévání. To na vesnici byla – a myslím ostatně, že dodnes je – zcela běžná praxe. Tehdy jsem si poprvé uvědomil, že mne silně vzrušuje, když si vlezu do té dosud teplé vody, ve které se dotyčná žena ještě před chvílí koupala nahá.“

„Panenko skákavá,“ povídá fotřík nevěřícně, aniž ovšem spustí oči z obrazovky.

„Co tedy bylo bezprostředním podnětem vašeho vzrušení – ta reálně existující voda, nebo představa nahé ženy v té vodě?“

Dukla Praha po mně pyšně mrkne, jestli jsem si všim, jak se jeho dcera umí přesně a spisovně vyjadřovat.

„Zpočátku myslím víceméně obojí. Ale aby nedošlo k nedorozumění: i když jsem v té vaně samozřejmě od počátku masturboval, důležité je říct, že ta voda sama o sobě ani ta samotná představa mě nikdy dostatečně vzrušit nedokázaly.“

„Co jste tedy musel udělat, abyste orgasmu dosáhl?“

„Panenko skákavá!“ zvolá fotřík.

Když ségra vysloví v televizi slova jako orgasmus nebo poluce, fotřík pokaždý vypadá, jako že se navzdory jejímu úžasně přesnýmu a spisovnýmu vyjadřování teprve rozhoduje, jestli má bejt na ni hrdej – nebo se za ni strašně stydět.

„Lapidárně řečeno: musel jsem vytáhnout špunt. Orgasmus se pak dostavil takřka okamžitě.“

„A tehdy jste si tedy poprvé uvědomil, že rozhodujícím impulsem pro vaše sexuální vzrušení je onen… odtokový otvor?“

„Ano. Chápu, že to pro lidi s tradičním, jaksi konvenčnějším pojetím sexuality bude znít poněkud výstředně a pro mnohé bohužel asi i trochu vulgárně, ale pravda je, že mne vzrušují ty temné, černé odtokové díry…“

Fotřík se chytne za hlavu. Už ani nic neříká.

„Za podmínky, že se předtím v dotyčné vaně koupala nějaká žena?“

„Ne, postupem času to pro mne přestala být nutná podmínka. Dokážu se silně vzrušit i při pohledu na zcela novou, ještě nikdy nepoužitou vanu či sprchový kout.“

„Nebo i umývadlo?“

„Samozřejmě že i umývadlo.“

„Co vy na to, pane doktore?“ říká ségra, aniž hne brvou, a obrátí se na přísedícího sexuologa. „Setkal jste se někdy s podobnou deviací? A ještě než nám pan doktor odpoví, poprosím pana inženýra, aby se mezitím rozhodl, zda se divákům, kteří tento pořad sledují, na jeho konci ukáže, či nikoliv.“

„My ho snad radši ani vidět nechcem,“ vzdychne fotřík.

Inženýr nakonec fotříkovo přání vyslyšel a z budky nevystoupil, ale zato o hodinu pozdějc vystoupila pod našima oknama z taxíku sama slavná moderátorka. Fotřík se rozzářil jako měsíček a běžel si honem převlíknout ty svý šílený armádní tepláky. Než se ségra vyškrábala nahoru, byl už v gala jako ženich.

„Moc ti to dneska slušelo,“ pochlebuje jí hned ve dveřích a olizuje jí mejkap.

„Nazdárek, ségra,“ povídám. „Tys měla zase dardu!“

Ségra se unaveně, ale zároveň tak nějak rozkošnicky protahuje. Je zmalovaná jako cirkusovej plakát, ale na druhý straně musim přiznat, že ta její blonďatá palice to u nás doma vždycky dokáže docela rozsvítit.

Samozřejmě že ale hned krčí frňák.

„Co vám to tady tak smrdí?“ chce vědět.

„Nastupující stáří,“ povídám a ukážu na fotříka.

Fotřík by rád něco namítnul, ale ségra začne dřív.

„Teda chlapi,“ povídá zasněně, zatímco otvírá okno a zouvá si lososový lodičky, „nebudete tomu možná věřit, ale dneska večer to byl ten nejpřitažlivější úchyl, jakýho jsem kdy zpovídala.“

„Jo? A že teda svou krásu národu neukázal?“ povídám. „Já ji ukázal.“

„Za to jsme ti taky všichni hrozně vděční,“ usmívá se fotřík.

„A divíš se mu?“ říká ségra. „Ale: vysokej, štíhlej, krásný voči a takovej ten mírnej, rošťáckej úsměv à la Richard Gere…“

„Kdy bude svatba?“

„A měl takový ty vymydlený bílý nehty…“ naváže ségra.

Fotřík koukne na svý nehty.

„Tak to je teda pech, že nejseš výlevka,“ povídám. „Víš, jak byste si to spolu mohli užít?“

„Vole,“ směje se ségra.

Vezme flašku od sodovky, natočí do ní vodu a zalejvá nám kytky (dává jí to zřejmě pocit, že se o nás stará).

„Jsou úplně suchý,“ říká. „Asi u vás, chlapi, přespím, neva? Nechce se mi už cestovat domů.“

Přivine se k fotříkovi, kterej se pochopitelně zalyká štěstím. Nedá se na to koukat. Konečně se ségra z jeho chlípný stařecký náruče vymaní.

„Můžu se vykoupat?“ povídá.

Nečeká na odpověď a jde do koupelny.

„Ségra?“ povídám.

„Co je?“

Udělám rošťáckej obličej à la Richard Gere a pravačkou se chytnu za koule.

„Nevypouštěj po sobě vodu, zlato…“

Smějeme se.

Fotřík mi uštědří šťastnej záhlavec.

Hotová rodinná idyla.

4.

Každé ráno chodí Cindy běhat na pláž. Probudí se, natáhne si zmačkané šedivé trenky a zmačkané modré tílko a tiše vyklouzne z pokoje, aby Malou a mě nevzbudila, ale já už tou dobou stejně bývám vzhůru. Občas o Cindy přemýšlím a představuji si sama sebe na jejím místě. Uvažuji, zda bych byla schopná ze dne na den opustit možná nudné, ale slušně placené zaměstnání v New Yorku a nastoupit do letadla do jakési Prahy, kde jsem nikdy v životě nebyla. Just for fun. A zůstat tu pět let. Naučit se česky, najít si práci, podnájem a o sedm let mladšího řidiče kamiónu (když na něj Cindy jednou vzpomínala, říkala kamionář). A potom se s ním rozejít a seznámit se s rozvedeným vojákem z povolání, který má dvě dospělé děti, slovo thriller vyslovuje trajler a doma chodí ve fialových armádních teplákách.

A vypadat šťastně.

Cindy se vrací, zrudlá ve tvářích, tričko ztmavlé potem.

„Hi,“ šeptá s úsměvem, aby nevzbudila Malou. „Chceš kafe? Já půjdu zapnout kávovar.“

Zatímco sype kafe do filtru, prohlížím si spící obličejíček Malé. Divná přehrada mezi malými dětmi a bezdětnými ženami (John Fowles). Malá už není tak úplně malá, ale ta přehrada tu je. Snažím se, jak nejlíp můžu, ale ta přehrada je tu pořád. A víme to obě. Já i ona. Můžu jí denně kupovat třeba dvacet zmrzlin, můžu s ní objevit třeba padesát rozkošných obchůdků s mladou módou a můžu si s ní na tom zatraceným tobogánu klidně rozedřít zadek do krve (a ani na okamžik se přitom nepřestat bláznivě smát…) – ale stejně budeme pořád obě vědět, že doopravdy se příliš rády nemáme.

A ví to samozřejmě i M.

Občas, když výjimečně zůstaneme na chvíli sami, mě pochválí, že se tak snažím, ale já vím, že mi v téže chvíli v duchu vyčítá, že se jenom snažím. Že jeho dcerku nemiluji jaksi spontánněji. Že ji nemiluji doopravdy.

Oba to víme, ale za nic na světě bychom to nepřiznali.

Protože potom by se náš společný svět rozpadl?

Je mi dvacet sedm let a nemám ještě dítě. Cindy také nemá dítě. Je o devět let starší než já, ale přesto se zdá, že na dítě nijak nespěchá. Vypadá, že je v pohodě i bez manžela a bez dítěte. Její přítomnost je v tomto smyslu velmi uklidňující. Nežehlí si nejen trička, ale dokonce ani sukně. Není svatbou posedlá – jako většina ostatních lidí kolem mě. Včetně těch, do nichž bych to byla neřekla – například do mého otce. Čím déle je rozvedený, tím více si tajně přeje mou svatbu. Vím to. Chce mě osobně odvést k oltáři… Ano, de iure by mne sice ztratil, ale de facto by měl navždy pokoj. Pak ať se s láskou ke mně trápí zase někdo jiný. Veškerou odpovědnost přebírá manžel. On, otec, už víc udělat nemůže… Chápu ho, musí to být pro něho strašně lákavé. Dotáhl by tím svou otcovskou roli do vítězného konce.

Proč jsem mu ostatně všechny své vážnější nápadníky vždycky tak ochotně vodila ukázat? napadá mě. Cožpak jsem to nebyla já, kdo mu chtěl představit pana architekta?

Proč?

Protože jsem mu podvědomě chtěla vyhovět?

5.

Ještě před rozvodem (asi dva a půl měsíce) jsem se v práci seznámil s jednou kolegyní od nás z práce. Jmenovala se Linda, bylo jí dvacet sedm let a pracovala u našeho útvaru jako občanská pracovnice na oddělení Práce a mzdy (pracovala tam už dříve, takže jsme se samozřejmě znali už dříve než ty dva a půl měsíce před rozvodem, ale to bylo pouze pracovně). Chlapi od nás z práce mě varovali a neustále mi opakovali to známé přísloví „Co je v domě, není pro mě“, ale já jsem na ně nedal. Myslím si, že jsem udělal dobře, protože jednak mi stejně většinou jenom záviděli, že chodím s mladou a hezkou holkou, a jednak v té době, kdy se mnou doma jakseříká nemluvilo ani rádio, to byla právě Linda, kdo mi pomohl, abych se z toho všeho nezbláznil. Pomáhala mi už jenom tím, že jsem si o tom všem mohl s někým v klidu promluvit, a hlavně tím, že uměla člověka vyslechnout, což je myslím dneska dost vzácné. Chodili jsme spolu skoro čtyři roky, i když naše podmínky byly trochu ztížené, protože dětem jsem o ní samozřejmě neřekl, takže nemohla chodit k nám domů a podobně. Když jsem se s Lindou seznámil, bylo Renátě asi dvanáct a klukovi šest a v tomhle věku se jakseříká nic nesmí lámat přes koleno, to snad každý uzná. Linda děti samozřejmě časem poznat chtěla, ale já jsem jí řekl, že radši ještě ne, protože ona to ve svém věku pochopí spíš než ty malé děti, které z toho ještě nemají rozum a které si už „užily svoje“, když jsme se s mou bývalou manželkou rozváděli. Linda byla rozumná, takže to vzala naštěstí rozumně a na nic nenaléhala. Na dovolenou jsem ale tím pádem jezdil čtyřikrát za rok, dvakrát s dětmi a potom dvakrát zvlášť s Lindou, což bylo sice na jedné straně příjemné, ale na druhé straně to strašlivě lezlo do peněz, a navíc mi většinou nestačila řádná dovolená, takže jsem si musel na jeden týden vždycky brát náhradní volno, což se našemu veliteli samozřejmě příliš nelíbilo. Ale dělal jsem to kvůli dětem, hlavně kvůli Renátě, protože ta zimní a letní dovolená byly jediné dva týdny v celém roce, kdy jsem s ní mohl jako táta jakž takž normálně souvisle žít a povídat si a nekoukat pořád na hodinky, jako když je se mnou jenom o víkendu. Ze začátku nám to všem docela klapalo, i když si mě v práci často dobírali, jak jsem pořád hezky opálený a podobně, jenomže potom bylo Lindě třicet a samozřejmě že chtěla mít taky svoje vlastní děti. Tím pádem náš vztah brzy skončil, protože i když jsem měl Lindu upřímně rád, nedokázal jsem si v té době představit, že bych tu obrovskou odpovědnost na sebe vzal ještě jednou. Myslím si totiž, že mít dítě je opravdu obrovská zodpovědnost a že není pravda, že ta zodpovědnost končí, když je dítěti osmnáct let, protože mít dítě je podle mě celoživotní závazek. A stejně tak si dneska už myslím, že člověk, který nemá pevnou víru, že ten závazek dokáže splnit, by děti mít ještě neměl – a já jsem tu víru tehdy neměl (a popravdě řečeno ji nemám dodnes). Nemyslím jistotu, protože tu samozřejmě nemůže mít nikdo, ale jak říkám, alespoň pevnou víru, že to ten člověk dokáže a že bude dobrý a zodpovědný rodič, který se vlastně nikdy v životě nepřestane o své dítě starat. Protože když se nad tím zamyslíte, tak zjistíte, že třeba i za krádeže aut, znásilnění nebo dokonce i za vraždy jsou vždycky zodpovědní nejenom ti, co to spáchali, ale zároveň částečně i jejich rodiče, kteří tenhle závazek asi moc dobře nesplnili.

6.

Vždycky když se u nás ségra delší čas neukáže, dostane fotřík těžkej absťák a pod nějakou trapně průhlednou záminkou se ji o nejbližším víkendu pokouší navštívit u ní v garsonce; mě si bere bůhvíproč s sebou – nejspíš jako alibi.

Tak třeba pár tejdnů nato, co ségra zpovídala toho milovníka umyvadel, chytne takhle fotříka v sobotu ráno rapl – a že prej jedem teď hned dopoledne k ségře přidělat jí konečně tu lampičku.

„Lampičku?“ povídám, protože mi vo žádný lampičce pochopitelně není nic známo.

„Nad postel,“ vysvětlí mi fotřík. „Čte v posteli – a přitom tam dodneška nemá přidělanou tu lampičku.“

„Aha.“

„Tu černou. Tu z IKEY.“

„Jasně,“ povídám.

Fotřík si už radostně balí vercajk. „Jen tak mimochodem: tuší ségra, že k ní dneska přijedem?“

„No snad ještě můžu jednou za měsíc navštívit vlastní dceru…“ pronese fotřík dotčeně.

„Co bys nemoh? Kdo říká, že bys nemoh?“ povídám, ale hned jak se zamkne se sobotní přílohou na záchod, rychle vytočím ségřino číslo. Telefon vyzvání nápadně dlouho.

„Haló,“ ozve se konečně ségra.

Pochopitelně ještě spala.

„Vysyp popelníky, ukliď flašky a toho chlápka, co vedle tebe slintá do polštáře, pošli kvapem domů – za půl hodiny jsme s fotříkem u tebe. Budem ti, pokud to náhodou nevíš, montovat lampičku…“

„Cože?“ nechápe ségra. „Jakou zas proboha lampičku?“

„Nad postel,“ povídám sladce. „Čteš si totiž v posteli bez lampičky a kazíš si svý krásný voči, sugar. Tvůj taťka se na to už nemůže dýl dívat, a tak za chviličku přijede a tu lampičku ti namontuje…“

„No, to je fakt hodnej…“

„Obětavej, viď?“

„Já žádnou lampičku namontovat nechci! A už vůbec ne v sobotu ráno! Kromě toho nejsem sama a navíc tu mám šílenej bordel…“

„Tak to máte, honey, fakticky pech. Fotřík se vykadí a hnedko vyjíždíme.“

„Žádný návštěvy nepřijímám!“

„To řekni jemu…“

„Ale proboha proč v sobotu ráno?!“

Slyším fotříka spláchnout.

„Končím, montér už jde,“ řeknu rychle a zavěsím.

Dodneška nechápu, jak to stihla, ale když k ní zhruba za půl hodiny s fotříkem vpadnem, má to v garsonce jako v klícce: nádobí umytý a uklizený, prach utřenej, z podlahy by se jakseříká dalo žrát (teda za předpokladu, že by to nějakýho kreténa napadlo). Sama je čerstvě vykoupaná, má umytou palici a na sobě vyžehlenej krémovej župánek. A ke všemu vůbec nevypadá unaveně. Naopak.

„Tatínek! A bratr!“ vítá nás s intonací Adiny Mandlový. „Jak milé překvapení!“

„Nevzbudili jsme tě?“ ptá se pokrytecky fotřík a pátravě si prohlíží naklizenej byt.

„Kdepak. Už od svítání jsem vzhůru,“ praví sladce ségra, usedne do křesla a do ruky si veme takovej ten dřevěnej kruhovej rám na vyšívání, kterej zdědila po naší bábrli. „Vyšívám. Vždycky v sobotu ráno vyšívám.“

Ukáže fotříkovi navlíknutou jehlu.

Fotřík očividně neví, která bije. Sednu si na postel, a když se fotřík nedívá, odhrnu trochu peřinu, abych se podíval, jestli na prostěradle neni zaschlý sperma. Nic nevidím, ale z jednoho polštáře je slabě cejtit mužskej parfém.

Ségra mě varuje očima. Vesele se na ni zašklebím.

„Máš tu teplo,“ konverzuje fotřík. „Takže už to hřeje?“

Při minulý přepadovce odvzdušňoval ségře radiátor. („Má tam zimu jak v morně,“ tvrdil.)

„Hřeje to krásně,“ chválí ho ségra s jehlou v puse. „A ten kohoutek v kuchyni, cos ho nedávno spravoval, už taky nekape…“

Fotříkovi zjevně nic nedochází. Chodí po bytě a spokojeně si ty svý nevyžádaný opravy prohlíží.

„Říkal jsem si, že se stavím a namontuju ti tu lampičku nad postel…“ povídá nakonec.

Ségra ze samýho překvapení odloží vyšívání.

„Vážně?! No to bys byl teda úplně zlatej…“

7.

Dneska má Malá jednu ze svých melancholických nálad. Celé odpoledne leží ve stínu pod nedalekými piniemi a odmítá komunikovat. Zhruba jednou za hodinu ji s M. chodíme navštívit.

„Je ti něco?“ ptá se M. přímo.

Malá vrtí mlčky hlavou.

Když přijdeme příště, vidíme, že usnula.

M. jí utrápeně přikryje záda ručníkem.

Na sklonku odpoledne se probudí a je jako proměněná. Tvář má ještě otlačenou od hrubého plátna lehátka, ale už překypuje energií.

„Mám nápad!“ oznamuje všem nadšeně.

Poskakuje před námi v horkém písku.

„Posloucháme tě,“ říká M. vesele (jeho mysl zareaguje na změnu nálady Malé tradičně velmi rychle).

„Nešli bysme na večeři, ale –“

„Zamítá se!“ usmívá se M.

„Počkej, poslouchej: nešli bysme na večeři, a místo toho bysme si na pláži udělali piknik.“

„Great idea!“ říká Cindy.

„Piknik u ohně!“ zasní se Malá.

Rukama naznačí ve vzduchu plameny a předvede kratičkou, ale vcelku půvabnou imitaci orientálního tance.

Oba přítomní otcové ji pozorují se zalíbením, které ani Cindy, ani já nemůžeme při nejlepší vůli plně sdílet.

„Není to skvělej nápad?“ dožaduje se Malá jejich souhlasu.

M. si krátce vymění pohled s mým otcem a potom se obrátí k dceři.

„Broučku,“ říká, „je to bezesporu krásný, romantický nápad – ale bohužel neuskutečnitelný. Dokonce i v případě, že bychom byli ochotni se zříci večeře v hotelu, což přirozeně nejsme.“

„Já klidně,“ říkám.

„Ale proč je neuskutečnitelnej?“ dotazuje se Malá vzdorně. „Tak mi řekni proč?“

„Protože na této soukromé pláži – jak si můžeš přečíst na támhleté ceduli hned v několika světových jazycích – je rozdělávání ohňů pod poměrně vysokou pokutou zakázáno.“

„Nebuď tak nesnesitelně konzervativní,“ říkám a statečně čelím jeho pohledu. „Tak si najdeme nějakou jinou pláž, ne?“

„Sure!“ podpoří mě Cindy.

„Jasně!“ volá Malá. „Nějakou nesoukromou, ne?“

M. lehce zdvihne obočí a očima přelétne pestrobarevné obdélníky jednotlivých pláží, táhnoucí se podél moře až ke skalnatým útesům na dosti vzdáleném obzoru.

Bráška se hlasitě zasměje.

„Dobrá,“ říká M., „připusťme tedy, že se nám teoreticky podaří najít pláž, kde je rozdělávání ohňů dovoleno. Druhá otázka je, z čeho ten oheň rozděláme a co na něj budeme po dobu pikniku přikládat?“

„Přece naplavený dříví…“ pronese Malá autoritativně.

„Jasně!“ zvolám co nejradostněji. „Že jo, Cindy?“

„Jasně,“ souhlasí Cindy. „Co je plavený dříví?“

M. si nás obě prohlédne, jako by nás viděl poprvé v životě.

Můj otec se tváří pobaveně a zároveň jakoby vědoucně.

Bráška se nevěřícně drží za hlavu.

Malá se na něho trucovitě ušklíbne.

„Dobrá,“ říká M. klidně a vážně. „Dobrá. Předpokládejme tedy, že jsme našli vhodnou pláž s dostatkem suchého naplaveného dříví, s jehož pomocí jsme snadno rozdělali oheň.“

V koutcích úst mu pobaveně zacuká, ale ovládne se.

„Předpokládejme dále, že příliv nám bude neustále přinášet další a další suché naplavené dříví – nejspíš zbytky ztroskotavších dřevěných lodí – takže máme i čím přikládat.“

„Ty seš hroznej, tatí!“ mračí se Malá.

„Zbývá tedy už jen poslední otázka: co tam budeme jíst?“

„No vezmem si s sebou normálně večeři z jídelny!“ triumfuje Malá. „Uděláme si nenápadně balíčky!“

V nastalém tichu všichni očividně přemýšlíme o tom, jak nenápadně odnést ze zaplněné hotelové jídelny večeři pro šest lidí.

„Ale nakonec proč ne?“ řeknu rozverně.

„Já ti řeknu, proč ne,“ vysvětlí mi M. naoko zrazeně (ve skutečnosti jsem v jeho očích opět povýšila). „Protože odnášení jídla z hotelové jídelny je přirozeně přísně –“

„Oh, shut up!“ směje se Cindy. „Let’s have a picnic!“

Zhruba o tři hodiny později sedíme pod oním vzdáleným skalnatým útesem kolem ohně ze zbytků náhodně nalezené rákosové rohožky, několika papírových kelímků a tří kusů naplaveného dříví. Jíme balíčky připravené z jídla, které jsme před znechucenými zraky číšníků ukradli v hotelové jídelně.

Máme piknik.

Za našimi zády hučí příliv a jiskry vylétající z ohně vypadají jako zbloudilé zářící hvězdy, které se marně pokoušejí dostat zpátky na oblohu.

Nejjasněji ovšem září Malá.

Když se nedívá, M. ke mně vysílá zamilované pohledy.

Otec a Cindy jdou plavat.

Bratr a já to všechno zapisujeme.

8.

„Tak, a je to,“ povídá fotřík a začíná si skládat vercajk zpátky do tašky.

Lampička je přidělaná a svítí.

„Děkuju, tati,“ říká ségra.

Uvařila mezitím kafe. Rychle ho vysrknu a zalezu pod stůl zapisovat. Nahoře pijou kafe a konverzujou. Ségra se jako obvykle snaží mluvit vo přítomnosti, zatímco fotřík by nejradši jenom vzpomínal – teď zrovna na nějakýho doktora Charouse, ke kterýmu ségra jako dítě kdysi chodila.

„Tati,“ přeruší ho najednou ségra, „přijdeš příští víkend k mámě na oběd? Chtěla bych ti někoho představit.“

„Fotografuje?“ povídá fotřík překvapivě pohotově, takže ho se ségrou odměníme krátkým zasmáním.

„Nikoliv. Neboj…“

„A co dělá?“ prohodí fotřík nenuceně, ale kdybyste seděli pod stolem jako já, viděli byste, jak si nervózně mačká dlaně mezi kolenama.

„Je… inženýr,“ povídá opatrně ségra.

Fotřík si jejího zaváhání nejdřív nevšimne.

„Architekt,“ upřesní ségra.

Zní to skoro provinile.

Fotříkovy ruce vylítnou vzhůru a chytnou se stolní desky.

Je po idyle.

„Tamten architekt?“ chce vědět. „Pochopil jsem to správně?“

„Pochopils to správně.“

„V tom případě se mnou na oběd nepočítejte,“ povídá fotřík ledově.

Dokonce vstal.

„Tati,“ říká ségra mírně, „je to inteligentní, hodnej a zdvořilej člověk. Nemyslíš, že je potřeba lidi nejdřív osobně poznat – než je případně odsoudíme?“

„Slyšel jsem ho – a to mi stačilo.“

Nakvašeně si obouvá svý důstojnický polobotky.

Vypadá to, že odcházíme.

„Tati, on není malomocnej…“ vysvětluje mu ségra.

Nevypadá zrovna happy.

„Nikomu neubližuje. Ano, je svým způsobem postiženej – ale to jsme přece tak trochu všichni, ne?“ dokončí ségra ve zjevný narážce na naši rodinnou zálibu v zalejzání pod stůl.

Fotřík za sebou nicméně práskne dveřma. Obvyklý rodinný dusno, znáte to. Chtělo by to trochu srandy, říkám si.

„Tak co, ségra?“ povídám zpod stolu. „Už ti inža protáh sifon?“

Myslíte, že ten fór ocenila?

Příští neděli jsme nicméně s fotříkem u matky jako na koni, což jsem samozřejmě od začátku čekal. Přišli jsme dokonce hned ráno, prej aby si o tom všem mohl s matkou v klidu promluvit. Mluvili o tom nonstop několik hodin. Když pak ségra a ten inteligentní a zdvořilej úchyl v poledne zazvonili, připomínal fotřík tlakovej hrnec, v kterým se celý dopoledne o sto péro vařily pevný předsevzetí a naléhavý prosby.

„Vítáme vás,“ povídá fotřík snaživě. „Nezouvejte se, my se taky nikdy nezouváme.“

„Vždycky se zouváme,“ informuju kolegu devianta zpod stolu. „Kecá.“

„Přestaň,“ okřikne mě fotřík. „Opravdu se nezouvejte.“

Zatímco ale olizuje ségru, inženýr se za jeho zádama rozpačitě zuje. Má hnědý propocený fusekle a vypadá rázem směšně.

„Vy jste se vážně zul?“ říká matka, ale už mu nese pantofle. „To jste neměl.“

„Neudělal ti fotřík cucflek?“ zavolám na ségru. „Jako minule?“

„Vylez!“ poručí mi fotřík.

Radši ho poslechnu.

Fotřík mě nespokojeně pozoruje a potom pokrčí ramenama.

„No, seznamte se s Renátiným bratrem,“ říká kysele. „Je tak trochu humorista.“

„Nazdárek,“ povídám architektovi a podáme si ruce.

„Kromě toho právě prodělává asi pátou pubertu.“

„Jasně,“ povídám a pravačkou udělám victorku. „Forever young, ne?“

„Pojďte dál a posaďte se,“ zasáhne radši matka. „Polévka bude hned – jenom ještě nakrájím svítek.“

„Vy děláte do polévky svítek?“ volá za ní do kuchyně úchyl. „Já přímo miluju svítek!“

A výlevky, napadne mě, ale samo že držím hubu.

„V restauracích ho už dneska prakticky nikde nedostanete,“ konverzuje inženýr.

„Já dělám jenom takový úplně jednoduchý,“ volá s úsměvem matka. „Je to jenom trocha mouky, našlehaný bílek a samozřejmě sůl.“

„Přesně takový dělá moje máma,“ říká architekt.

Pobaveně se na ségru zašklebím. Její pohled je ale spíš prosebnej.

Architekt se pro změnu obrátí ke mně.

„Četl jsem samozřejmě tvou knihu,“ konverzuje statečně, zatímco fotřík nás rozesazuje kolem stolu. „Opravdu se mi líbila. Ta bizarní postava toho otce zalézajícího pod stůl – ta mě přímo nadchla.“

V ségřině pohledu je žádost s tisícikorunovým kolkem.

„Díky,“ povídám neutrálně.

„Už to bude!“ volá matka. „Já vím, že už určitě všichni umíráte hlady!“

„Hlady zrovna ne,“ povídám.

Ségra mě probodne vočima.

„Tak co, inženýre,“ řeknu rychle, abych to napravil. „Zejtra zas do fachy, co?“

Inženýr vypadá drobátko vyplašeně.

„No jo, co nadělám, nějak se živit musím,“ vypraví ze sebe.

„A že sem tak smělej: co zrovna teďko stavíte?“

Řekne mi to, což mu trochu vrátí sebejistotu.

„Kde to je?“

Vděčně, leč obšírně mi to vysvětluje. Strašně se nudim, ale obětavě předstírám interes. Přemejšlím, na co bych se tak ještě do prdele zeptal.

„A co taková mramorová sranda stojí?“ povídám.

Architekt začne chrlit jakýsi čísla, ale to už štafetovej kolík konverzace naštěstí přebere fotřík – a už to jede: ceny stavebního materiálu, kvalita stavebního materiálu, subdodavatelé, ceny stavebních prací, architektonickej dozor, blbci památkáři, žižkovskej vysílač a tak dále a tak dále. Koukám, že fotřík se na dnešní oběd speciálně připravoval. Je našrocenej jako premiant.

„Tři minutky – a už se to nese!“ volá matka. „Vydržte!“

„Omluvte mě,“ pronese najednou inženýr a vstane. „Můžu si opláchnout ruce?“

„Jasně,“ řekne rychle ségra. „Za rohem doleva.“

Architekt odkráčí do koupelny. Slyším, jak za sebou zavírá dveře. Pár vteřin se neděje nic, ale potom pustí vodu.

Nejdřív nehnu brvou, ale potom to nevydržím a vesele se na ségru zakřenim.

Fotřík si několikrát odkašle.

Ségra nás oba výhružně pozoruje.

„Nechte toho!“ syčí. „Šel si normálně před obědem umýt ruce – to je všechno.“

„Já nic neříkám,“ říká fotřík.

Ale nevypadá dobře.

Matka přináší mísu horký polívky.

„Kde je pan –?“

„V koupelně!“ odsekne jí ségra.

Matka nandá na dno talířů svítek. Voda v koupelně pořád teče. Čekáme. Fotřík poklepává lžící o stůl. Je nervózní jako sáňky na podzim. Napadne mě, že by to společenský dusno měl někdo krapet vodlehčit.

„Běž si ho radši zkontrolovat,“ povídám ségře, „než ti zahne s umejvadlem…“

Jako obvykle jsem jedinej, kdo se směje.

Architekt nejde a nejde. Je slyšet akorát vodu. Fotřík položí lžíci.

„Na tohle já nemám nervy,“ povídá tiše. „Nezlobte se.“

Hlas se mu klepe.

„Snažil jsem se. Bůh ví, že jsem se opravdu snažil, ale –“

A zaleze pod stůl.

Inženýr se konečně vrací.

„Cítím svítek!“ volá snaživě. „Ňam ňam!“

IV. část

DOJDU KOUPIT NĚCO K PITÍ

1.

Někdy v létě čtyřiadevadesát udělal jednou fotřík k večeři ještědský draky, což sice není nic jinýho než plněný vepřový kotlety zapečený se sejrem, ale na každej pád to dá dost práce, vobzvlášť ta nádivka. Heleme se, heleme se, co se děje? říkal jsem si v duchu. Když se pak fotřík vytasil ještě se sedmičkou italskýho vína, věděl jsem tutově, že má pro mě ňáký sladký překvápko – tušil jsem už sice samozřejmě jaký, ale nehnul jsem brvou a dělal jsem, že žrát k večeři ještědský draky a chlastat k tomu italský víno je u nás normálka.

„Nebylo to špatný, taťuldo,“ pochválil jsem ho nicméně, když jsme dojedli.

Voplách jsem dokonce nádobí, aby zas neměl ňáký hemzy, že se nepodílím, a zalez jsem pod stůl. Prakticky nic jsem ale nenapsal, protože jsem furt čekal, kdy to z fotříka vypadne.

Několikrát si už vodkašlal, ale furt nic.

„Povídals něco?“ nevydržel jsem to.

Znova si vodkašlal.

„Chtěl bych ti zítra někoho představit,“ vyleze z něj konečně. „Jednu ženu.“

„Proč ne?“ povídám. „Třeba dvě.“

„Chodíme spolu.“

Do obličeje jsem mu neviděl, ale podle toho, co dělal pod stolem s rukama, byl dost nervózní.

„Ale jestli nechceš, aby sem chodila, nebudu na tom trvat.“

Dokonce se ke mně schejbnul pod stůl.

„Klidně toho svýho broučka přiveď,“ povídám velkoryse. „Rád ho vomrknu.“

„Hi!“ povídá mi druhej den Cindy. „Já jsem Cindy.“

Tipuju ji tak na pětatřicet. Má trochu prdel, ale jinak je to docela kočka.

Fotřík občas dokáže překvapit.

„Cindy?“ povídám. „To je vaše přezdívka, nebo jméno?“

„Cindy je moje jméno. Ty mně můžeš tykat, jestli chceš. Co je přezdívka?“

„Přezdívka je taky jméno,“ povídám.

„Jméno pro nějaká dívka?“

„Ne, ale to máš jedno. Ty asi nebudeš vodsuď, Cindy, že ne?“

„Ne, já jsem ze Cincinnati, Ohio.“

„Skvělý,“ povídám a ukážu na fotříka. „A tos letěla takovou dálku, abys sbalila jeho?“

Nerozumí mi.

„Musíš mluvit pomaleji,“ povídá fotřík. „A zdvořileji.“

„Proč sis proboha vybrala jeho?“ zopakuju Cindy pomalu. „Vysvětli mi to. Vysvětli mi, proč chodíš s tímhle starcem?“

„No no!“ povídá fotřík dotčeně.

Cindy se na něj usměje a potom se obrátí ke mně (má hezký zuby).

„Chceš legraci, nebo ti řeknout pravdu?“

„Pravdu. Nic než pravdu, Cindy.“

Cindy se na chvíli docela vážně zamyslí.

„Protože on je laskavý,“ řekne potom.

„Laskavý?! Nespletla sis slovíčko? Laskavý?! Toho bych si snad musel všimnout!“

Cindy vypadá už opět zmateně.

„Jakou řečí spolu vy dva proboha mluvíte?“ povídám.

„Půl česky, půl anglicky,“ povídá Cindy.

„Von neumí anglicky!“ směju se.

„On umí už dobře.“

Nestačím zírat. V příští chvíli dokonce vyjde najevo, že Cindy fotříka a pár dalších zelenejch mozků doučuje třikrát tejdně anglicky, aby prej mohli do NATO.

To už je fakt moc i na mě.

„Do NATO?!“

Přitáhnu si notebook k sobě a nabuším do něj tiskacími písmeny DON’T YOU KNOW HE WAS A COMMUNIST?! Otočim monitor k Cindy tak, aby na něj fotřík neviděl.

„I know,“ směje se. „Ale já myslím studená válka už skončila.“

Ten její přízvuk je docela sexy.

„Dyk je mu skoro padesát!“ informuju Cindy.

„Nepřeháněj,“ hájí se fotřík.

„Víš ty vůbec, s kým chodíš, Cindy? Se starou strukturou! S rozvedeným chlapem se dvěma dospělejma dětma! Jedno z nich je navíc postižený. Konkrétně já. I am a disabled person, do you know it? I am obsessed by writing. I write and write and write. I can never stop doing that. Did he tell you that?“

Krátce na fotříka mrknu, jestli si všim, jak jazykově válim.

„Yes, he did,“ přikyvuje Cindy. „I like your obsession. And I like him.“

Nedá si prostě říct.

„Nevíš ještě všechno, Cindy!“

„Co já nevím?“ směje se.

„Varuju tě: to nejhorší teprve přijde!“

„Co nejhorší?“

Udělám dramatickou pauzu.

„Bude ti pouštět filmy o mý ségře! Nekonečný hodiny dětskejch písniček a tanečků! Něco tak strašnýho si nedovedeš ani představit!“

„Dovedu. Já už jsem musela dívat ty všechny filmy…“ směje se Cindy. „To vzalo mně moc hodin.“

„Všechny ne,“ brání se fotřík.

Vytáhne naše nejlepší talíře a Cindy na ně naservíruje humrový chlebíčky, který koupila v Domě lahůdky. Jak tak ty dva přestárlý holoubky pozoruju, vážně nevim, jestli se mám smát, nebo radši brečet.

Ty chlebíčky jsou ovšem skvělý.

2.

Tentokrát musím začít poněkud epicky: V úterý desátého června 1997 svítilo do oken mé garsonky už od samého rána slunce. Možná proto jsem se probudila o něco dřív než obvykle, zhruba kolem půl osmé. Nějakou dobu jsem se jen tak převalovala, pozorovala to zlaté jiskření v mezeře mezi tmavými okenními závěsy, ale potom jsem dostala chuť dojít si těmi prosluněnými ranními ulicemi pro snídani a pro noviny. Vstala jsem a na nahé tělo (což s ohledem na věci, které následovaly, není tak úplně bezvýznamný detail, jak by se možná zdálo) jsem si natáhla krátké staré džíny a nevyžehlené bílé tričko s logem firmy Agip, které jsem od kohosi dostala a které právě kvůli onomu logu obvykle nosím jenom doma. Ledabyle jsem si vyčistila zuby, vklouzla do plážových sandálů a vyšla ven. Vzduch byl ještě příjemně chladný. Nikam jsem nespěchala a spokojeně jsem mhouřila oči proti slunci. U zelináře jsem si koupila obrovský, sytě žlutý grapefruit a v pekařství na rohu tři krásně pocukrované koblihy. Potom jsem zamířila k stánku s novinami.

Je tam malá fronta, asi tři nebo čtyři lidé. Přímo přede mnou stojí vyšší tmavovlasý kluk, tak něco málo přes třicet; kupuje MF DNES a Lidové noviny.

„Pro mě totéž prosím,“ říkám trafikantce. Kluk si mě zcela nepokrytě prohlíží. Je mi to nepříjemné a kdesi v třetím či čtvrtém plánu mé mysli mě tím trochu zklame. Otočím se k němu a s příslušně zdviženým obočím na něho zpříma pohlédnu.

Tak nějak melancholicky se pousměje.

V levé ruce drží zakoupené noviny a velký žlutý grapefruit. V pravé mikrotenový sáček se třemi krásně pocukrovanými koblihami.

Rozesměje mě to, ale on se tváří naoko vážně.

„Jsme si očividně předurčeni,“ promluví pomalu. „Tak zjevné znamení osudu bychom rozhodně neměli přehlížet – to by bylo bezmála rouhání. Příští týden bychom se měli vzít.“

„Příští týden to nepůjde,“ přistupuji na jeho hru. „Příští týden mám děsně nabitej.“

„Jsem ochoten naši svatbu o týden posunout,“ říká a nespouští ze mě oči. „Ale ani o den déle. Nezkoušejte na mě žádnou odkládací taktiku.“

Vesele se na něho zubím. Stojíme mlčky proti sobě, s našimi identickými nákupy.

Začíná to být trochu trapné.

Kluk nepatrně pozdvihne sáček s koblihami.

„Mimochodem: nechcete se nasnídat společně? Třeba u mě? Snídaně ve dvou je příjemnější,“ řekne naprosto klidně.

„Před svatbou?“ předstírám pohoršení. „Jsem slušná holka. Před svatbou v žádném případě.“

„Ještě to zvažte. Mám doma čerstvé koblihy. A někde by tam myslím měl být i grapefruit.“

„Grapefruit? Vážně? Připouštím, že to zní lákavě.“

„Myslím samozřejmě mlčky nasnídat,“ upozorní mě. „Nesnáším totiž, když na mě při čtení novin někdo mluví.“

„Ani já ne.“

Na chvíli se opět odmlčíme.

„Tak co, půjdeme?“ vyzve mě, jako by se nechumelilo.

Vrtím hlavou.

„Radši ne.“

Poprvé se pořádně usměje. Je to hezký úsměv.

„Ne?“

Rozhodnu se být upřímná.

„Je to přece jen trochu neobvyklé. Budu upřímná: bojím se.“

„Chápu,“ říká. „Jirotkův syndrom.“

Nedojde mi to.

„Jirotkův syndrom?“

„Panický strach, že spolustolovníci po vás budou u snídaně házet koblihama.“

Opravdu se mi líbí. Ale přece nemůžu jít k němu do bytu – to je čiré šílenství.

„Tak… na shledanou?“ říkám rozpačitě.

Ale neodcházím.

„Škoda,“ říká on. „V té televizi to vždycky vypadá, že máte pro nás devianty jisté porozumění.“

„Optický klam,“ informuji ho. „Ve skutečnosti mám už deviantů plný zuby.“

Zvlášť poté co jsem ztratila skoro půl roku s jedním, který mne podváděl s každým druhým umývadlem, na které narazil, dodávám v duchu.

„To jsem netušil.“

„Jaká je mimochodem vaše deviace?“

„Občas nerad snídám sám.“

„Páni,“ usmívám se. „Těžkej případ, co?“

„Beznadějný,“ říká on zase tak melancholicky. „Rozhodně se po skončení vašeho pořadu lidem neukáži. Nechci, aby si na mě sousedé ukazovali: Hele, to je ten hnusnej úchyl, co rád snídá ve dvou…“

Chvíli ho pozoruju.

„Víte co? Tak pojďme,“ slyším se potom říkat. „Kde vůbec bydlíte?“

„Tady kousek za rohem, u radnice,“ říká nevzrušeně. „Až se budeme za čtrnáct dní brát, budeme to alespoň mít blízko.“

3.

Renáta chtěla, abych napsal také něco o své přítelkyni Cindy. Takže Cindy je moje přítelkyně, se kterou jsem se seznámil u nás u útvaru během speciálního dvouletého kursu, který se jmenuje Příprava důstojníků pro součinnost s armádami NATO a ve kterém byla Cindy naše lektorka anglického jazyka. Je to Američanka. Nejprve dlouho žila ve městě Cincinnati ve státě Ohio, kde se také provdala. S jejím manželem si ale nerozuměli, protože on byl obchodní manažer firmy zabývající se distribucí a prodejem autodoplňků a uznával v životě úplně jiné hodnoty než Cindy, a proto se s ním po čase rozvedla a odstěhovala se do města New York ve státě New York. V New Yorku se jí docela líbilo, ale po pár letech pocítila samozřejmě potřebu změny, a po revoluci proto odletěla do naší České republiky (i když v té době to samozřejmě ještě byla Československá republika, ale to není podstatné), ve které už v té době žilo mnoho jejích krajanů a o které už mnoho slyšela. Já jsem si samozřejmě nikdy nepředstavoval, že bych mohl mít známost s Američankou, a dokonce ani po prvním roce toho důstojnického kursu, kdy už jsem se anglicky jakž takž domluvil, jsem si to vůbec nedokázal představit, přestože se mi Cindy od začátku líbila, to přiznávám. Když říkám, že jsem si to nedokázal představit, tak tím samozřejmě nemyslím, že bych Ameriku nebo Američany nějak přehnaně zbožňoval, jako dneska někteří lidé, obzvláště mladí, ale myslím spíše to, že jsem si nedokázal představit, že bych si s někým, kdo se tady nenarodil a mluví úplně jinou řečí, mohl v životě rozumět. Nemyslím po jazykové stránce, to problém není, protože Cindy žije v Praze už déle než šest let a dneska mluví česky lépe než já anglicky, takže spolu většinou stejně mluvíme česky, ale víte, jak to myslím. Myslím spíše rozumět si v myšlenkách a názorech na život, na práci, na volný čas, na děti a podobně. A v tom si kupodivu se Cindy rozumíme, což mě dodnes nepřestává překvapovat. Cindy má sice pořád nepatrný cizí přízvuk a dělá chyby (hlavně v pádech a v předložkách, ale to je samozřejmé), ale já už ty chyby upřímně řečeno ani moc nevnímám, a občas dokonce úplně zapomínám, že je to vlastně cizinka. Už jsem si prostě zvykl na to, že mám známost s Američankou, a nepřipadá mi na tom nic zvláštního. Jenom občas, když třeba Cindy s někým telefonuje nebo když si čte anglické noviny „The Herald Tribune“, tak si to najednou jakoby znovu uvědomím (nebo když u snídaně s chutí přikusuje k lívancům slaninu anebo když si kousky smaženého kuřete namáčí do medu, což už mi připadá opravdu s prominutím čuňárna). Nebo když si uvědomím, že ještě před pár lety visely na každé nástěnce u našeho útvaru fotografie bojové výzbroje americké armády, protože to samozřejmě byl podle komunistické ideologie náš hlavní nepřítel, a teď tohle. Ale Cindy to tak nebere, protože ona si vůbec moc věcí příliš nebere, a to je možná právě to, co se mi na ní líbí (tím nechci říct, že by se mi nelíbila fyzicky, ale víte, jak to myslím). Když jsem jí například po zkušenostech s Lindou řekl rovnou, že momentálně vlastně ještě nevím, co od zbytku svého života vlastně chci a jestli vůbec chci mít ještě někdy děti, tak mi odpověděla, že to je „O. K.“ a že by ani v mé situaci nečekala nic jiného. Ona si ostatně ani nějaké velké plány do budoucna nikdy nedělá, žije tak nějak víc v přítomnosti a na rozdíl od mnoha českých žen si nemyslí (stejně jako já), že zrovna manželství je ta nejlepší věc na tomhle světě. Stejně tak okamžitě souhlasila, když jsem jí řekl, že bych chtěl i nadále bydlet s klukem sám, protože si myslím, že je lepší, když se lidé vidí tehdy, když se opravdu oba chtějí vidět, a ne proto, že bohužel třeba bydlí společně. Překvapuje mě zkrátka, kolik věcí vidíme stejně nebo podobně a že si s nějakou Američankou ze Cincinnati ve státě Ohio rozumím často lépe než s většinou Čechů, nebo dokonce i Pražáků.

4.

Bydlí v malé půdní garsonce v hezkém secesním činžáku. Pět pater bez výtahu. Jde první, poměrně rychle; snažím se ho udržet a nehekat při tom. Až do čtvrtého poschodí mají všechny byty původní vykládané dveře. Oprýskaná železná protipožární vrata, kterými vzápětí vstupujeme do jeho bytu, naopak příliš důvěryhodně nevypadají.

Navíc po celou dobu toho horolezeckého výstupu mlčí.

Jsem šílená, říkám si v duchu. Šílená.

Podezíravě si prohlížím temnou předsíň.

„Ten vstup nevypadá příliš důvěryhodně, že?“ říká.

„To teda ne,“ odpovím s úlevou.

Jakmile otevře druhé dveře, všechno je rázem lepší. Byt má výhled do parku a je plný ranního slunce. Rozhlížím se: odřená korková podlaha, malá bílá kuchyňská linka plná špinavého nádobí, kulatý stůl zavalený inteligentními novinami a časopisy, pracovní zákoutí s počítačem a tiskárnou, velká přecpaná knihovna, starožitná skříň, černý gauč, stolek s přenosnou televizí a masivní patrová postel s příkrými dřevěnými schody.

Jednoduché a docela útulné.

Také jsem ráda, že neříká věty jako Omluvte ten nepořádek nebo Nějakou hudbu? a že se vyhýbá všem těm obvyklým seznamovacím klišé. Dokonce tak úspěšně, že dosud nevím, jak se jmenuje.

„Sedněte si,“ vyzve mě pouze.

Mlčky začíná chystat snídani. To, že nemluví, způsobuje v místnosti určité napětí, ale na druhé straně se mi líbí, že netlachá. Pozoruji ho, jak zapíná rychlovarnou konvici, myje hrnky a talíře a vykrajuje grapefruity – má na to jakýsi speciální zahnutý nožík.

„Šikovnej nůž,“ poznamenám. „Já tu slupku pokaždý proříznu a polovina šťávy mi vyteče na talíř.“

Pouze přikývne a servíruje snídani na stůl. Přináší rovněž všechny čtvery naše noviny.

„Zapomněl jsem, které jsou vaše,“ říká. „Myslím, že tyhle.“

Podává mi je.

„Ne, tyhle jsou vaše,“ říkám. „Kdyby vám to nevadilo, radši bych si vzala ty svoje.“

„Samozřejmě,“ říká téměř bez úsměvu, ale je poznat, že jsem zabodovala.

Nalije čaj, zakousne se do první koblihy a opravdu si čte. Vypadá sice stále trochu zasmušile, ale jinak je očividně zcela klidný. Jediné, co ho v této chvíli trápí, je snad jen obava, aby mu marmeláda neukápla na noviny.

Rozpačitě ho následuju, ale na rozdíl od něj se na čtení nedokážu soustředit. Co budeme dělat, až ty noviny dočteme? Začne se na mě sápat? Naporcuje mě tím speciálním zahnutým nožíkem? V jedné chvíli mě taky napadne, jestli není homosexuál – vždycky jsem si ostatně přála kamarádit s nějakým inteligentním, vtipným homosexuálem.

Usrknu trochu čaje a nenápadně k němu vzhlédnu. Zachytí můj pohled a mírně se na mě pousměje.

Je to opět ten hezký úsměv.

„Chcete slyšet poslední objev investigativních žurnalistů Lidových novin?“ zeptá se.

Přikývnu.

„Turisty přitahují pražské památky,“ přečte mi veliký titulek. „Tušila jste to?“

„Ne,“ říkám. „To je teda fakt zpráva dne…“

Vrátí se znovu k novinám, zatímco já zalétnu očima ke třem zarámovaným fotografiím na protější zdi. Na všech je tatáž mladá holka. Krásná holka.

Všimne si, kam se dívám, ale necítí potřebu to sebeméně komentovat.

„Výrobci ocelových trubek se hodlají bránit,“ přečte mi místo toho další z titulků. Krátce se uchechtne: „Doufejme, že ne trubkami…“

Zasměju se.

Potom opět dlouho mlčky snídáme a čteme si.

„Nebo si poslechněte tohle: České pivovary přes palubu,“ promluví konečně. „To nejsou novináři – to jsou surrealisté. Kouzelníci s metaforou. Představte si loď plnou českých pivovarů… A dva plavčíky, kteří ty komplexy pivovarnických budov hází přes palubu…“

Usmívám se.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ řeknu po chvíli.

„Ne,“ řekne s veselou rozhodností, aniž přitom vzhlédne od novin.

„Ne?! Jak to myslíte? Nemůžu se vás ani na nic zeptat?“

Konečně se na mě pořádně podívá.

„Je to krásná situace,“ řekne. „Nekažte to.“

A přitáhne si svůj grapefruit.

„Ale chápejte,“ namítnu už maličko zoufale, „vždyť o vás vůbec nic nevím! Dokonce ani nevím, jak se jmenujete!“

Chvíli mě přemítavě pozoruje.

„Já vás chápu,“ řekne. „Ale opravdu vám pomůže, když vám řeknu, že se jmenuju řekněme Emil, pracuju v Komerční bance a na víkendy jezdím na chalupu do jižních Čech?“

Teď pozoruju pro změnu já jeho. Studuju jeho obličej.

„Vy se nejmenujete Emil. A nepracujete v žádný Komerční bance,“ pronesu nakonec přesvědčeně.

„Ne?“

„Ne. Nejste ten typ.“ Podívám se na hodinky. „A navíc byste tam už dávno seděl.“

„Vzal jsem si dneska náhradní volno.“

„Nevzal. A chalupu taky nemáte.“

„A chalupu a chalupu dostanu od tááááty,“ zanotuje.

Zasmějeme se.

„Sedím tu s váma ve vašem bytě – a vůbec nic o vás nevím,“ opakuju zoufale, ale je to už hrané zoufalství.

„Právě to se mi na té situaci líbí,“ řekne. „Připouštím ovšem, že kdybych byl váš otec, líbilo by se mi to patrně o něco míň.“

Takže se zase oba vrátíme k rozloženým novinám. Předčítáme si a komentujeme obzvlášť pitomé titulky a články. Uvolním se a je mi s tím naprosto cizím člověkem docela fajn.

Jenomže potom ty noviny dočteme. Dvoje noviny se koneckonců nedají číst dvě hodiny.

„Budu muset jít,“ říkám.

Přikývne a vstane. Nesápe se na mě, ani mě nenaporcuje tím zahnutým nožíkem. Bohužel mě ani nijak nezdržuje.

„Musím s vámi dolů,“ řekne věcně. „Určitě bude zamčeno.“

Těch pět pater sejdeme mlčky.

„Naši svatební hosté se docela našlapou,“ snažím se navázat na naši původní hru, ale příliš to nefunguje.

Usměje se, ale už zase tak nějak melancholicky.

Odemkne (skutečně je zamčeno).

„Byla to prima snídaně,“ řekne. „Díky.“

„Není zač. Ta vaše úchylka je taky prima.“

Otálím před odemknutými dveřmi, ale dál to prodlužovat opravdu nejde. Rozpačitě hladím zaprášenou stěnu domovní chodby – a potom do měkké malby nehtem rychle vyryju svoje telefonní číslo.

Cítím jeho pohled, ale teď už se mu do tváře podívat nedokážu.

„Nechcete mě pozvat pro změnu na večeři?“ říkám zajíkavě, hlavu sklopenou (já, televizní hvězda…). „Co třeba tenhle pátek? To dělá Komnatu kolega…“

Zaváhá.

„Slibuju vám, že si vezmu nějaký lepší tričko,“ říkám a snažím se, aby to znělo nenucené. „Věřte mi, že tohle tak úplně nevyjadřuje můj vkus.“

„V pátek nemůžu,“ zavrtí hlavou. „Ale –“

Cítím, jak rudnu. To se mi nestalo už léta.

„Tak v sobotu?“

„V sobotu to bohužel taky nejde.“

Chce něco dodat, ale já ho předběhnu. Připadám si ponížená a můj hlas náhle zní nepříjemně nakřaple.

„Máte v Komerční bance nějaký důležitý víkendový zasedání? Nebo vám snad na chalupu do jižních Čech zrovna tenhle víkend přijede hovnocuc?“

M. se upřímně zasměje.

„To ne,“ řekne potom. „Ale tenhle víkend mám dceru.“

5.

Když jsem v prvních letech po rozvodu míval Renátu na víkend (myslím samozřejmě jenom každý druhý víkend), scházeli jsme se vždycky v pátek v pět odpoledne ve stanici metra Národní třída u posledního vagónu. Chtěl jsem, abychom se scházeli radši dole v metru než nahoře, protože kolem těch stánků před obchodním domem Máj (dneska už se jmenuje jinak, ale to není důležité) se už tenkrát často potloukali různí opilí pobudové. I tak jsem ale raději přicházel vždycky o něco dřív, zhruba tak ve tři čtvrtě, aby tam případně nečekala sama, protože člověk nikdy neví, co se může stát, zvlášť mladé holce (a zvlášť v Praze). Vzpomínám si také, že jsem někdy býval dost nervózní, co bude mít tentokrát zase na sobě, protože v tom kritickém věku mezi třinácti a šestnácti lety (to je samozřejmě pouze přibližné vymezení) si často dokázala obléknout neuvěřitelné věci, ve kterých někdy vypadala s prominutím jako coura, a já se pak musel obrovsky přemáhat, abych se nerozčílil a neřekl jí, že vypadá jako vandrák a že se za námi lidé ohlížejí. Kluk se mnou radši ani nechodil, i když musím přiznat, že to nebylo kvůli Renátiným šatům, ale protože tvrdil, že se prý nemůže dívat na to moje „tokání“. To ale přeháněl, protože o žádné „tokání“ samozřejmě nešlo, a to, že jsem se na svou dceru jako její otec po těch čtrnácti dnech už vždycky velice těšil, to mi připadá spíše samozřejmé. Naopak jsem ji nikdy nesměl na veřejnosti pohladit po vlasech, protože na to byla doslova alergická, a třeba pusu jsem od ní dostal jenom tehdy, když jsem si o ni sám řekl, a to ještě jenom když právě přijela nebo když potom odjížděla (a maximálně ještě večer před spaním, ale to musela mít dobrou náladu). Chápal jsem samozřejmě, že pro mladou holku není takový víkend strávený s pětatřicetiletým „starcem“ žádná velká zábava, a tak jsem se vždycky snažil zorganizovat pro ni nějaký program. Chodili jsme do kina, samozřejmě i na Petřín a do zoo, sháněl jsem lístky do divadla a podobně. Jednou na jaře jsme šli také veslovat na lodičky na Slovanský ostrov, ale Renáta byla po celou dobu zamlklá a protivná a teprve později doma mi vysvětlila, že jí vadila moje uniforma, kterou jsem si ten den už nestihl převléknout, protože jsme měli na útvaru hloubkovou inspekci. Samozřejmě jsem to u čtrnáctileté holky dokázal pochopit, ale na druhé straně mi můžete věřit, že není vůbec nic příjemného, když zjistíte, že se vaše dítě stydí za práci, kterou děláte, a dokonce vám řekne, že vypadáte jako „kapitán Kormorán“. Od té doby jsem si na to ale dával pozor a chodil jsem výhradně v civilu, i když civil mi taky často kritizovala. Zamluvil jsem třeba stůl v nějaké lepší restauraci, ale ona řekla, že v tomhle „funuskvádru“, co mám na sobě, se mnou nikam nejde. Přitom to byl velmi pěkný tmavomodrý společenský oblek a já jsem opravdu nechápal, co se jí na něm nelíbí. S těmi restauracemi jsem si vůbec s Renátou „užil“. Když už třeba někdy souhlasila, že spolu půjdeme na slavnostní oběd nebo na večeři, tak potom po cestě snědla dvě zmrzliny a navrch ještě oříšky v cukru, takže jsem nakonec stejně jedl sám, a ona tam jenom seděla, hrála si s příborem a nudila se. A to nemluvím o těch jejích dietách, kdy jednu dobu jedla celé dny jenom zeleninové saláty a podobné nesmysly, a přitom byla tak hubená, až nad ní člověku srdce krvácelo. A když jste jí chtěli rozumně vysvětlit, že dělá obrovskou chybu, protože je ještě ve vývinu a její tělo potřebuje mnohem rozmanitější a bohatší stravu, tak si vztekle zacpávala uši. Ale tím nechci říct, že bychom s Renátou nestrávili spoustu krásných víkendů, kdy jsme například chodili na dlouhé večerní procházky po Starém Městě a po Malé Straně, kde se to Renátě samozřejmě moc líbilo, protože byla jako každá mladá holka jakseříká „romantická duše“, a občas mě dokonce vzala i za ruku. V sobotu jsme někdy chodili plavat do plaveckého bazénu na Slávii a v neděli dopoledne vždycky Renáta vařila oběd. Dovedete si ale představit „oběd“, který uvařila nezkušená třináctiletá holka… (dneska už vaří dobře, ale tenkrát se to nedalo jíst, ale já jsem se na rozdíl od kluka samozřejmě pokaždé přemohl a ještě jsem jí to pochválil). Nebo když ten první rok po rozvodu ještě spávala se mnou v posteli, tak si vždycky před usnutím opřela hlavu o moje rameno a já jsem ji pozoroval, jak marně bojuje s ospalostí, protože to vypadalo velice legračně. Nakonec samozřejmě usnula, ale já jsem byl ještě vzhůru. Poslouchal jsem její oddechování, vdechoval jsem vůni jejích vlasů a po tom všem, co jsem si před rozvodem a po rozvodu užil, jsem teď cítil takový klid a mír, že to ani nedokážu popsat.

6.

Jo, abych nezapomněl na toho mrtvýho kritika: nebudete tomu věřit, ale po pár tejdnech ten smrad ze sklepa začal postupně slábnout a do dvou měsíců zmizel úplně. Hotovej zázrak. Říkal jsem si, že ho nejspíš nakonec sežraly krysy (zajímalo by mě, jestli se v nich tím pádem probudil ten takzvanej kritickej duch a jestli taky začaly ostatním krysám vysvětlovat, která pražská stoka je zasraná umělecky správně, do hloubky, a která je zasraná jenom povrchně, což by mi přišlo docela srandovní).

Takže jediná věc, která u nás doma dneska smrdí, jsou už jenom ty fotříkovy propocený trika, který vždycky po tý svý domácí kulturistice přehazuje v koupelně přes radiátor. Visej tam každej den, protože náš fotřík posiluje denně. Posiluje denně už od ranýho mládí, aby nebyl srab a nebál se čertů (proto ho taky dědek s bábrlí dali tenkrát na vysokou vojenskou – mysleli si, že z něj vojna udělá chlapa, kterej při příchodu čerta s Mikulášem nezaleze pod stůl. Tenhle záměr se jim ovšem vyved jenom částečně: čerta s Mikulášem už sice dneska fotřík v klidu vydejchá, ale zato zalejzá pod stůl pokaždý, kdykoliv si ségra přivede domů nějakýho novýho šamstra…).

Fotřík posiluje i dneska, bez ohledu na to, že je u nás na návštěvě Cindy.

„Slyšels někdy slovo hostitel?“ povídám mu, když se před náma ten komik vysvlíknul do trenek.

„Za dvacet minut se vám budu věnovat,“ nenechal se vyvíst z míry a šel kliďánko cvičit. Starej mládenec má holt svý pevný zvyky, takže Cindy a mně nezbejvá než čekat v obýváku a poslouchat, jak vedle v pokoji heká pod votevřenym voknem. Občas taky slyšíme, jak o sebe zazvoněj činky.

„To je blb, co?“ povídám konverzačně.

„Ne,“ hájí ho pochopitelně Cindy. „Líbí se mi, když muž má schvaly.“

„Svaly.“

„Svaly,“ snaží se.

Fotřík se vrátí asi za půl hodiny. Je naštěstí vosprchovanej, ale bohužel se i voholil a nasmrděl tím příšerným Pitralonem F, kterej ve svý omezenosti dodneška považuje za vrcholnej výrobek pánský kosmetiky a vůni všech vůní. V ruce drží Cindiny newyorský Timesy – prostě velkej světák.

„Cindy?“ povídá. „Víš, že je příští týden Den otců?“

„To vím. Bude mejdan?“

„To ne, tady se to neslaví. Ale měla bys asi něco koupit a poslat tátovi, ne?“

Cindy ho chvíli pozoruje.

„Do you know I really love you? Give me a kiss.“

Fotřík se ale k líbání nemá, protože přede mnou se jako obvykle stydí (nejspíš se bojí, aby mě morálně nezkazil).

Cindy se k němu ale nakloní, takže fotříkovi nezbejvá, než ji krátce líbnout na tvář.

„Nedávají se u vás na Den otců otcům dárky?“ povídá potom.

Ukáže jí několik celostránkovejch inzerátů na hodinky, kravaty, manžetový knoflíčky a podobný kraviny.

„Dávaj,“ připustí Cindy.

„A neměla bys mu teda –“

„Ty víš, že můj otec a já nemáme se moc rádi.“

Fotřík se od ní nevěřícně odtáhne:

„Ale je to tvůj otec…“

Cindy vesele vzdychne.

„Pošli mu aspoň nějakou maličkost,“ domlouvá jí fotřík. „Třeba holení.“

„Holéni!“ směje se Cindy. „Oh my god!“

„Nebo kravatu…“

Cindy na mě mrkne a pobaveně zavrtí tou svou americkou palicí.

Znova si fotříka prohlídne.

„Sometimes you are really funny,“ řekne.

Taky si myslím.

7.

Ale v pátek odpoledne M. překvapivě volá. Je u mne máma, ale naštěstí právě odchází.

„Vydržte minutku, jenom vyprovodím matku,“ říkám mu potěšeně. Vesele se na mámu zašklebím: „Nechci, aby náš hovor slyšela – ještě jsem jí totiž neřekla, že se budeme příští týden brát.“

Odložím sluchátko a doslova vytlačím mámu z bytu.

„Pa, mami, pa. Zavolám ti. Všechno ti pak řeknu.“

Jakmile za sebou trochu dotčeně zavře dveře, běžím zpátky k telefonu. V předsíni se ve zlomku vteřiny bůhvíproč zkontroluju v zrcadle.

„Tak už jsem sama,“ říkám mu zadýchaně. „Můžeme mluvit úplně o čemkoli – o orálním sexu a tak…“

Nepřehnala jsem to? vyděsím se v duchu takřka současně.

„Jak jste uhádla, kvůli čemu volám?“ říká s hraným překvapením.

Ráda ho slyším.

„Nicméně si i nadále myslím, že bychom ještě předtím měli jít někdy na večeři…“ usmívám se do sluchátka.

„Nebuďte tak nesnesitelně konzervativní.“

„Omlouvám se, ale nějak jsem si léty zvykla právě na tohle pořadí.“

„Pořadí,“ říká pohrdavě. „Opravdová vášeň se neohlíží na pořadí. Pořadí ostatně není než dobová či národní zvyklost – kupříkladu Číňané jedí polévku až po hlavním jídle. Vykašlete se na pořadí. Znáte to přísloví: Dají-li vám linkovaný papír, pište napříč. Trochu plácám, co?“

„Ne. Ráda vás slyším.“

„K té večeři,“ říká. „Předpokládám, že na dnešek už určitě nějaký program máte?“

Sakra: mám. Zrušit to? To nejde. Vážně to nejde.

„Upřímně řečeno… nemám.“

Jsem ta největší mrcha ve střední Evropě.

„Ne?“

Zdá se, že má radost.

„V tom případě vás zvu na večeři.“

„Jak to? Co ten víkend s dcerou?“

„To padlo,“ vysvětlí mi. „Jely s mou exmanželkou někam do severních Čech – vybírat štěně.“

„Čí štěně?“

„Mám pocit, že říkala štěně psa, ale nejsem si úplně jistý. Nebo štěně koně? Ne, určitě neříkala štěně koně, to bych si pamatoval.“

„Štěně jaké rasy?“ směju se.

„To mi taky říkala. Foxtrotteriéra? Nebo slowfoxteriéra? Nevyznám se v tom.“

„Walzteriéra?“ zapojím se.

„Jo, to bude myslím on! Ne, počkejte, už vím: jezevčíka.“

„Ach tak…“

„Zamluvil jsem totiž původně na dnešek stůl – myslím pro dceru a pro mě. Takže kdyby vám nevadilo dělat cosi jako náhradnici…“

Štěstí mnou prosakuje jako voda mycí houbou, ale snažím se to nedat najevo.

„Naopak,“ říkám a už přemýšlím, co si vezmu na sebe. „A kde že to je?“

„U McDonalda,“ říká zcela vážně. „V dětském koutku.“

Rezervovaný stůl je ve skutečnosti ve vinohradské restauraci Ambiente. Je plno; hodně cizinců. Číšník, který nás uvádí ke stolu, vypadá poněkud zmateně, ale možná se mi to jenom zdá.

M. vypadá dobře. To sako mu sluší. Objednáváme si dvakrát suché martini jako aperitiv, jehněčí steak pro mě, steak ze svíčkové pro M., řecký salát a sedmičku archivního červeného (první večeři si většinou pamatuju – a tuhle obzvlášť).

M. je milý, pozorný, zábavný. Po jídle se ptá, jestli si s ním dám koňak.

„Třeba pět,“ říkám bezstarostně.

Je mi dobře jako už dlouho ne. Číšník M. cosi pošeptá. M. se tváří překvapeně.

„Úplně jsem na to zapomněl,“ říká. „Ne, klidně to přineste.“

Číšník se k M. znovu diskrétně nakloní. M. mu trochu rozpačitě naslouchá.

„Ne, ty nezapalujte,“ řekne potom nahlas.

Číšník odchází.

„Anebo jo!“ zavolá za ním M.

Číšník se za chůze otočí a přikývne.

„Vypadalo by to divně,“ vysvětlí mi M.

Sám vypadá také divně. Tázavě se usmívám.

„Něco se děje?“

„Měla mít dneska narozeniny,“ říká M. „Totiž: má je dneska, samozřejmě.“

„To jsem netušila,“ řeknu neutrálně.

Číšník už přináší dort s rozsvícenými svíčkami. Pochopitelně to vzbudí pozornost. Italové u protějšího stolu mi vesele kynou sklenicemi a začínají zpívat Happy birthday to you!

„No, no,“ vrtím rychle hlavou. „It’s a misunderstanding… It’s not my birthday…“

Zpěv rozpačitě odumře.

M. sfoukne svíčky, skryje si obličej do dlaní a začne se smát. Jsem ráda, že to bere s humorem. Na dortu je nápis Dneska je mi 13!!! Směju se společně s M., ale kouř ze svíček mě dráždí ke kašli. Najednou si překvapeně uvědomím, že se M. nesměje, ale že brečí. Zrudl a chvěje se mu brada. Nesluší mu to. Je mi to trapné. Rozhlédnu se, jestli jeho potlačované vzlyky neslyší naše nejbližší okolí. Zdá se, že si nikdo ničeho nevšiml.

Náhle se zastydím. Předkloním se k M. a hladím ho po předloktí.

Po chvíli se zdá, že už to zvládl. Má červené, vlhké oči. Zhluboka dýchá. Odkašle si.

„Omlouvám se. Netušil jsem, že –“

Nedopoví. Mám sevřený krk a nedokážu v té chvíli nahlas promluvit, a tak mu jenom pevněji sevřu ruku.

M. si znovu odkašle.

„Tohle je třetí zrušený víkend. Třetí po sobě. Naposledy jsem ji viděl před devatenácti dny – na naší takzvané středeční schůzce. Ty středeční schůzky trvají necelou hodinu. Většinou tak čtyřicet pět padesát minut.“

„To je mi moc líto,“ vypravím ze sebe. „Vážně.“

M. dlouho mlčí. Potom mi sdělí, že je vědecky prokázáno, že když jsou děti v raném věku oddělovány od otce, protestují se stejnou intenzitou, jako když jsou oddělovány od matky. Cituje mi profesora Matějčka: Mateřské chování vůči dítěti není omezeno pouze na biologické matky, nýbrž jde o univerzální chování všech lidí.

„Typického mateřského chování jsou prokazatelně schopni i otcové,“ říká M. ponuře. „Přesto v téměř devadesáti pěti procentech případů je u nás péče o dítě po rozvodu svěřena matce.“

„Vážně tolik? To jsem nevěděla.“

„Násilné oddělování rodinných příslušníků – to už tu jednou bylo. Dělali to nacisté.“

Tohle srovnání mi připadá poněkud přehnané, ale samozřejmě se neodvažuji cokoliv namítat.

Číšník konečně přináší ten koňak.

Dívám se na tu, jíž byl ten dort tenkrát určen.

Leží na břiše, krásně opálená, a čte si. Na drobných chodidlech se jí trochu olupuje kůže.

„Namažu ti záda, chceš?“ říkám.

Usměje se na mě, odstrčí knihu a položí se na pravou tvář. Zavře oči, ale úplně se mojí ruce nepoddá. Cítím to. Předstírá uvolněnost, ale ve skutečnosti zůstává ve střehu.

Odhrnu jí vlasy z týla a prstem jí něžně projedu po páteři.

Jakoby tázavě pootevře levé oko.

Skloním se ještě níž.

„Táta tě hrozně miluje, víš to?“ pošeptám jí.

Zavře oko, nepatrně se nadzdvihne a otočí hlavu na druhou stranu. O tomhle se mnou nechce mluvit.

„Víc než mě, víš to?“

Ne, to jsem jí samozřejmě neřekla.

8.

Jestli si chcete udělat přesnej vobraz tý naší pošahaný familie, tak si zkuste představit například tohle:

Nedělní dopoledne v kuchyni naší matky. Je vytřeno, linka uklizená, na sporáku bublaj hned čtyry dokonale vycíděný hrnce. Cejtíte ty vůně? A teď si představte naši matku, jak uklízí ještě mokrý nádobí do polic – což samozřejmě jinak nikdy nedělá. Drží si ty talíře od těla, aby se nepokapala, protože už je v gala, přesně řečeno v tom tmavomodrým kalhotovým kostýmku. Ten kostýmek sice neni špatnej, i když už je trochu jetej, ale málo platný, ty slavnostní tmavě zelený sametový šaty, který měla, když u nás byl ten idiot Viktor a pak ten milovník sanitární keramiky, to holt nejsou. To teda ne. Možná nám má ten střízlivěj vobnošenej kostýmek naznačit, že tentokrát už ty ségřiny námluvy bere drobátko s odstupem. Tak nějak klidnějc. Tak nějak vyrovnanějc.

Jenomže potom promluví.

Nahlas.

Sama v prázdný kuchyni.

„Ano, je rozvedený,“ říká. „A ano, má třináctiletou, skoro dospělou dceru. To všichni víme. Víme to už od samého začátku.“

Komu to proboha povídá? Těm hrncům? Nebo myčce?

„Pokud vím, nijak a před nikým se s tím netajil. Ale to koneckonců není podstatné. Podle mne onen fakt, že je rozvedený, příliš dramatizujeme – nemyslíš?“

Koho se ptá – kuchyňskýho dřezu? Fritovacího hrnce?

„To přece ale není třeba. Takový je zkrátka život. Smiřme se konečně s tím, že ani pro naši Renátu nepřijede žádný dokonalý princ na bílém koni, ale obyčejný a třeba i v něčem chybující člověk. Třeba i rozvedený. No a co? To se stává i v nejlepších rodinách. Lidé se zkrátka potkávají a zase rozcházejí. Bylo by absurdní, kdybych právě tobě musela tohle vysvětlovat.“

Friťák neodpovídá.

„Ale ono je to nakonec možná dobře. A víš proč?“

Friťák furt nic. Mlčí jak zařezanej.

„Víš proč?“ dotazuje se matka pro změnu kuchyňskýho stolu, kterej je ovšem stejně skoupej na slovo jako předtím friťák.

„Já ti řeknu proč: protože si ho alespoň konečně neidealizujeme! Neidealizujeme, chápeš?“

Skloní se pod stůl, nadzdvihne ubrus a zpříma pohlídne nejdřív na mě a pak na fotříka. Fotřík uhne pohledem. V ksichtě má ten svůj typickej mučednickej výraz.

„Protože si alespoň už nevytváříme žádná falešná očekávání,“ vysvětlí mu matka klidně.

Já ale vim, co fotříka nejvíc žere: ne, že je ten maník rozvedenej. Nic takovýho. Žere ho hlavně to, že to ségra očividně myslí vážně, i když to celý vzniklo úplně náhodně. A náhoda je něco, s čím se náš fotřík – aspoň v případě ségřinejch nápadníků – odjakživa odmítá smířit.

„Proč ale proboha právě on? Protože si náhodou koupil stejný počet koblih?“ povykuje. „To se příště může seznámit s někým, kdo do ní náhodou strčí v metru…“

„Takový věci se stávaj,“ povídám. „Pokud vím, ty ses seznámil s matkou jedině proto, že vás ve stejnou chvíli náhodou začal pálit v očích chlór…“

Jenomže fotřík mě vůbec nebere na vědomí.

„Vždyť je to stejné jako tenkrát s tím jejím fotografem… Proč on? Protože jí udělal první použitelné fotky na tramvajenku?“

„Dost pochybuju, že by se ty fotky daly použít na tramvajenku…“ zachechtám se.

A ještě něco ho štvalo.

Přicházíme tuhle do sámošky a ve dveřích se málem srazíme s nějakou postarší, minimálně čtyřicetiletou ženskou, která táhne asi sto třicet narvanejch igelitek. Fotřík jí jako správnej armádní džentlmen pochopitelně ty dveře podrží, načež ta ženská mu věnuje takovej křivej, unavenej úsměv – a fotřík pak za ní čumí o hezkejch pár vteřin dýl, než si ta stará Belgie vůbec zasluhovala.

„To už seš na tom tak špatně?“ povídám mu. „Už ti dala Cindy konečně kopačky?“

Neodpověděl, ale i tak mi došlo, co se mu právě honí hlavou: že už za pár let bysme takhle klidně mohli potkat Renátu. Bude z ní taky cejtit pot a Rexona a povleče igelitky s mraženým špenátem a knedlíkama v prášku pro nějakýho svýho manžela.

9.

Když bylo naší Renátě asi pět roků, tak jsme jednou měli jít spolu na procházku, jenže ona si usmyslela, že vezmeme s sebou její dětský kočárek s panenkou. Já jsem tento její požadavek tenkrát ale odmítl, protože ten kočárek byl už takový vrzající vrak, kterému každou chvíli upadlo některé kolo (šlo to spravit jedině tak, že by se to svařilo, ale na to jsem si bohužel nikdy neudělal čas), a ta panenka už taky měla nejlepší léta dávno za sebou a byla už skoro plešatá. Samozřejmě byl z toho ohromný pláč a slzy jako hrachy, ale já jsem tenkrát neustoupil, protože jsem se popravdě řečeno styděl jít s takovým starým vrzajícím krámem mezi lidi, takže se šlo bez kočárku. Později po letech jsem si ale na tu zdánlivě bezvýznamnou příhodu s kočárkem ještě mnohokrát vzpomněl a bylo mi vždycky velice líto, že jsem tenkrát Renátce ten kočárek nedovolil vzít. Dneska bych samozřejmě klidně šel i s tou plešatou panenkou a bylo by mi úplně jedno, co tomu lidé řeknou, protože samozřejmě už vím, že takové věci člověk nedělá kvůli lidem, ale kvůli svým dětem, a že na ničem jiném nezáleží. Děti jsou a musí být v životě to nejdůležitější. Já jsem v to vždycky alespoň věřil, i když později jsem o tom samozřejmě taky začal pochybovat, hlavně v tom období, kdy se u nás Renáta celé dva roky ani neukázala (a dokonce skoro ani jednou nezatelefonovala). Říkal jsem si, jestli přece jen není osudová chyba, když se člověk na své děti váže příliš mnoho, když ho pak ty děti v šestnácti nebo ve dvaceti stejně definitivně a navždy opustí, a on tam pak stojí s prázdnýma rukama a s prominutím s otevřenou hubou a vůbec neví, co si teď počne. Samozřejmě chápu, že ptáčata musí jakseříká vylétnout z hnízda a postavit se na vlastní nohy, to je v naprostém pořádku, ale přesto mi občas není jasné, kam se pak poděje všechna ta rodičovská láska? Z tohoto hlediska bylo to, že mě Renáta za ty dva roky ani jednou nenavštívila, vlastně dobrá příprava na to, co stejně jednou musí přijít (i když jí za takovou přípravu „pěkně děkuju“). Ono se totiž vždycky říká, že děti jsou smyslem našeho života, ale to je právě velice nebezpečné, protože když vám pak z ničeho nic odejdou, tak váš život logicky ztratí smysl, jestliže to berete skutečně takhle. To by se například otec mojí přítelkyně Cindy, kterého jeho dcera navštěvuje jenom jednou ročně o Vánocích, musel nejspíš rovnou zastřelit, kdyby to bral takhle. Takhle to asi opravdu brát nejde. Děti jsou jakseříká radost i starost a je zkrátka zapotřebí pouze od začátku vědět, že za každou radost se v životě vždycky dříve nebo později musí platit, a to je to celé.

10.

M. si naprostou většinu problémů týkajících se jeho vztahu k dceři od začátku naší známosti nechával pro sebe. Samozřejmě jsem se nejdřív domnívala, že těch několik vzrušených vět z restaurace Ambiente představuje jen jakýsi nezbytný úvod do problému, který mi M. později, v klidu vysvětlí mnohem obšírněji. Mýlila jsem se. Každou debatu, kterou jsem na toto téma chtěla otevřít, ukončoval M. ještě dříve, než vůbec začala; zdůvodňoval to tak, že mne tím nekonečným melodramatem nechce pořád nudit a otravovat.

„Pořád?“ podivila jsem se. „Ještě ani jednou jsme o tom nemluvili.“

M. namítal, že to není pravda: přece mi tenkrát v Ambiente řekl úplně všechno.

Jeho sudé víkendy (všimněte si: ty, které trávil se mnou, byly liché…) tvořily lehce tajemný, neznámý svět, do něhož mi nebyl umožněn přístup. Od pátku odpoledne až do nedělního podvečera jsem o M. neměla jedinou zprávu. Nechtěl mi zatím před dcerou telefonovat. Jestliže mi výjimečně sdělil, kdy a kam s dcerou půjde, dělal to pouze proto, aby vyloučil riziko, že bychom se v dotyčné restauraci nebo v onom kině mohli nedejbože potkat.

Volával mi teprve v neděli odpoledne, poté co dceru vyprovodil na metro. To, jak víkend proběhl, jsem obvykle musela rozpoznat pouze z tónu jeho telefonátu (sám mi o tom neřekl nic):

„Rád bych dneska večer pozval nějakou kultivovanou dospělou ženu na večeři. Mám ale tři podmínky: nesmí se v žádném případě houpat na židli, hrát si s kečupem a se slánkou a zejména pak nesmí během večeře žvýkat žvýkačku Huba buba.“

Uhádli jste: víkend proběhl dobře.

Nejednou přicházel M. naopak zcela bez nálady.

„Bylo to tak zlé?“ ptám se ho opatrně.

„Horší.“

„Vážně? To je mi fakt líto… Chceš o tom mluvit?“

„Ne, prosím tě, ne. Jenom bych se znovu rozčílil.“

Podřídím se jeho přání a začnu mu vyprávět jakousi zábavnou historku z milostného života jednoho našeho kameramana. M. mě očividně neposlouchá.

„Lásko?“ říkám s trpělivým úsměvem. „Posloucháš mě vůbec?“

„Promiň. Pořád na to musím myslet.“

„Chápu.“

„Ne, obávám se, že tohle při nejlepší vůli chápat nemůžeš.“

Oukej, tak to nechápu. Jsem bezdětná, takže to chápat nemůžu. Můžu jenom pokorně čekat, až mi to M. vysvětlí.

„Něco ti řeknu,“ říká. „Když chce, dokáže být naprosto skvělá. Vtipná, milá, pozorná… Ale stejně tak se dokáže chovat jako zcela bezcitný, bezohledný sobecký spratek.“

Občas si o jeho dceři sice myslím totéž (každé dítě se občas chová jako bezcitný spratek – jako bych to sama dobře neznala…), ale přesto se s tak příkrým odsudkem neodvažuju souhlasit. To by samozřejmě byla hrubá chyba.

Nesměle namítnu cosi ve prospěch Malé, ale M. mě přeruší.

„Neviděl jsem ji už déle než čtrnáct dní a tenhle víkend ji zase neuvidím, takže jsem se s ní pochopitelně chtěl sejít alespoň jednou v tomto týdnu,“ připomíná mi důrazně a s pečlivou výslovností všechno to, co je mi samozřejmě už známo.

Chcete vědět, proč to tedy tak pečlivě rekapituluje?

Protože nejspíš věří, že ho uslyší někdo, kdo mu dá (nejlépe shůry) konečně za pravdu.

„V pondělí se ovšem sejít nemohla, protože se musela učit na úterní písemku z chemie. V úterý měla aerobik a ve středu byla po úterním aerobiku hrozně utahaná. Čtvrtek je zase údajně jediný den v týdnu, kdy může jít ven s Monikou. Takže logicky jediný den, který zbýval, byl dnešek.“

Nyní souhlasit nejen můžu, ale dokonce musím.

„Měli jsme se sejít ve čtyři ve městě, ale po obědě mi volala domů, že to do čtyř určitě nestihne, protože musí jít jednomu spolužákovi vrátit struny na kytaru. Bez komentáře. Napočítal jsem do deseti a posunul naši schůzku na půl pátou. Přijela o osmnáct minut později a omluvila se, že na mě má už jenom slabejch čtyřicet minut, protože do šesti, nejpozději do čtvrt na sedm nutně potřebuje být zpátky doma – odjíždějí prý totiž s mámou píct buřty na Slapy.“

„Ale ne!“

„Jo. Píct buřty. Napočítal jsem v duchu do dvaceti a potom jsem jí s nejširším úsměvem na světě navrhl, abychom tedy neztráceli čas, sedli si někde v nejbližší kavárně a po oněch téměř třech týdnech, co jsme se neviděli, si trochu popovídali…“

M. se odmlčí a pozoruje mou reakci. Cítím, že bych měla opět přikývnout, a tak přikývnu.

„A víš, co mi odpověděla? Že se mnou na chvíli na kafe klidně půjde, ale jestli by mi prý nevadilo, kdybychom ještě předtím nesehnali někde náhradní kolečka do bruslí…“

Políbím ho na tvář a pohladím mu soucitně předloktí.

„Vidíme se čím dál méně, mluvíme spolu čím dál méně – a bude samozřejmě hůř,“ říká M. „Když na mě takhle kašle už ve třinácti, jak na mě asi bude kašlat v šestnácti? Jestliže se očividně snažím o nemožné, proč se vůbec snažím? Proč to rovnou nezabalím?“

„Protože ji miluješ,“ říkám.

11.

„A jestli se můžu zeptat: Jak to vůbec vaše dcera snáší?“ povídá tomu rozvedenýmu šamstrovi náš fotřík. „Myslím vaše vzájemné odloučení?“

Zrovna jsme dojedli. Oběd měl překvapivě klidnej průběh, takže jedinej, kdo je pod stolem, jsem zatim akorát já a na to jsou už všichni dávno zvyklí. Matka servíruje kafčo tak opatrně, že to sotva slyším – snaží se, aby jednak nerozbila ten slavnostní nedělní porculánek, a hlavně aby nezakřikla tu nebejvalou názorovou shodu. Úplně cejtim, jak se musí do těch svejch realistickejch, nepřehnanejch očekávání nutit.

„Víte, co je zvláštní?“ povídá fotříkovi šamstr. „Všichni se mě vždycky ptají, jak to snáší ona. Všichni téměř automaticky předpokládají, že v takových případech trpí dítě nesrovnatelně víc než dospělý.“

Slyším, jak usrkne kafe a postaví hrnek zpátky na stůl.

„Ale když tomu údajně trpícímu dítěti kupříkladu řeknete, aby vám co nejdříve zavolalo, tak na to – patrně pro samé utrpení – pokaždé zapomene. Čekáte a čekáte, ale telefon mlčí. Takže nakonec zavoláte sami – přičemž po dvou nebo třech dnech takového marného čekání na telefon jste to už kupodivu vy, kdo doslova umírá žalem a steskem – a to rozvodem zmučené dítě vám potom řekne: Nazdar, taťuldo, hele, můžu ti brnknout zhruba za hodinku? Sorry, ale mně zrovna v telce začíná Beverly Hills…“

Fotřík se upřímně zasměje:

„To mi něco nápadně připomíná…“

Vsadím boty, že se přitom významně dívá na ségru.

„Zapamatujte si pravidlo číslo jedna: než jí zavoláte, musíte se podívat do televizního programu,“ poučuje fotřík.

Slyším v jeho hlase, že se usmívá.

„Ale dobře: jak to odloučení tedy snášíte vy?“

„Dneska už líp. Občas ještě dost špatně, ale chvílemi naopak už velmi dobře. Až nebezpečně dobře – jestli mi rozumíte.“

„Vím, co myslíte.“

Chvíli je ticho.

„S čím se ale dodnes nedokážu vyrovnat, je to, že ji vídám tak málo. Tak zoufale málo.“

„Jedno odpoledne v týdnu a každý druhý víkend?“ říká fotřík zkušeně.

„Přesně tak.“

„Já jsem to měl s Renátou stejně – že, Renáto?“

„Ano, tatínku,“ povídá ségra jako Adina Mandlová. „Máte naprostou pravdu, tatínku.“

„Něco vám řeknu,“ povídá ten zhrzenej otec zapáleně. „Ano, vídám svou dceru minimálně, ale přesto věřím, že navzdory tomu – nebo spíš právě proto – jsem paradoxně více otcem než ostatní, nerozvedení otcové, kteří své dcery mohou vidět, kdykoli se jim zachce.“

Zdá se, že náš fotřík o tý moudrosti vážně přemejšlí.

„Myslíte?“

„Ano. Ze dvou důvodů. Za prvé: vážíte si těch náhle tak vzácných hodin, které je vám dovoleno s ní strávit, a prožíváte je tudíž mnohem intenzivněji a jaksi uvědoměleji. A za druhé: během těch ostatních dní, kdy musíte žít bez ní, vám stesk aktivuje překvapivě početné vzpomínky na dobu, kdy jste ještě žili spolu. Náhle si člověk dokáže třeba vzpomenout, jak svou dceru poprvé koupal v takové té bílé plastové vaničce v odvaru z heřmánku a ani skoro nedýchal, jak se bál, aby mu to malé mokré tělíčko nevyklouzlo z rukou. Nebo jak mu o pár let později na pískovišti s takovým tím rozpustile zajíkavým smíchem sypala písek do vlasů…“

Najednou zmlkne.

To ticho nahoře u stolu trvá skoro stejně dlouho, jako když nám tenkrát ten ségřin fotograf naservíroval ke kafi její píču.

Nevydržím to a vykouknu ven: ten rozvedenej si opakovaně odkašlává a náš fotřík zas pokyvuje hlavou pořád dokola jako nějakej idiot.

„Teda vy dva jste se hledali, až jste se našli,“ povídá nevěřícně ségra.

Ten její melancholickej milenec se na ni pokusí usmát, ale zrovna dvakrát mu to nejde.

„Podívej se na ně,“ povídá ségra matce.

Markýruje, že je nasraná, ale všichni víme, že je v podstatě šťastná.

„Chtěl jsem pouze říct, že odloučení od dítěte může mít překvapivě i svou dobrou stránku, protože v člověku oživí vzpomínky, které by bez tohoto odloučení byly možná navždy zapomenuty,“ vysvětluje jí boyfriend.

Fotřík se k němu předkloní, až do mě pod stolem vrazí kolenama.

„Videokamera!“ zvolá triumfálně. „Jedině ta vám ty vzpomínky uchová! Jestli vás to zajímá, můžu vám ukázat několik docela legračních –“

„Ne!!!“ zařveme s matkou a ségrou skoro současně.

Ke slovu přijdou teda aspoň krabice s fotkama, což fotřík na rozdíl od nás považuje za přijatelnej kompromis. Prohlížej si je skoro hodinu. Nakonec šamstr vytáhne portmonku a ukáže matce a fotříkovi několik fotek svý dcery.

„Hezká,“ povídá matka okamžitě. „Dokonce moc hezká.“

Hnedka taky porovnává podobu – znáte to.

Kouknu jí přes rameno. No jasně, tušil jsem to: ošklivá sice neni, ale jinak je to úplně normální puberťačka, jakejch před každou základkou potkáte každý ráno padesát.

Matka předá fotky ségře, která je okamžitě postoupí fotříkovi, aniž se na ně podívá.

„Já už je viděla,“ povídá. „Ukazuje je mimochodem na potkání každýmu: pošťačce, taxíkářům… Dokonce i úplně neznámejm lidem, který si k nám přisednou v hospodě ke stolu…“

„Jednomu taxíkářovi,“ brání se pyšnej otec. „Vezl mě na letiště. Odlétal jsem ten den na dva měsíce do Ameriky a měl jsem poněkud sentimentální náladu…“

„No pane jo,“ říká náš fotřík při pohledu na fotku. „Čekají vás myslím perné chvíle.“

„A uvaděčkám v kině!“ vzpomene si ještě ségra.

„Jedné uvaděčce!“

Šamstr vrací fotky do peněženky.

„Tak co?“ konverzuje vytrvale fotřík. „Chystáte se s ní v létě někam na dovolenou?“

„Ano. Buďto na Krétu, nebo na Istrii. Nechávám konečný výběr na ní.“

„Správně,“ říká fotřík a mrkne škádlivě na ségru. „Alespoň nebudete zodpovědný za to, že tam nemají zmrzlinu stracatellu a že tam není na pláži tobogán.“

„A že tam nemají na diskotéce lasery,“ přisadí si matka.

„To teda kecáte,“ hájí se ségra. „Takhle rozmazlená jsem nebyla.“

Matka se na fotříka usmívá jako za starejch časů.

Potom ale fotřík zvážní.

„Jedete všichni tři?“ chce vědět.

„Nikolivěk, tatínku,“ povídá ségra. „Čas, kdy budu jeho dceři představena, totiž ještě nedozrál.“

„Správně,“ povídá fotřík. „Tyhle věci se nesmí lámat přes koleno. Renáta to pochopí – ale to dítě ne.“

„To se mi snad zdá,“ povídá ségra matce, ale zubí se.

„Ale jestli vám můžu poradit, tak hlavně nejezděte do Bulharska,“ pokračuje fotřík. „Tedy jestli nechcete, aby po vaší dcerce házeli nějací opilí Němci pivní láhve.“

„Prázdnou plechovku,“ upřesním to.

„Sáhni si,“ říká ségra a zavede šamstrovi ruku na příslušný místo na hlavě.

„Istrie je samozřejmě taky krásná,“ pokračuje fotřík. „Třeba ty starobylé úzké uličky v Poreči a ty malé obchůdky…“

„A galerie,“ říká matka.

„A galerie. To by se jí bezpochyby líbilo. Ale je tu jeden zásadní problém.“

Udělá obvyklou dramatickou pauzu a my všichni jak blbci poslušně čekáme, až nám jeho blahorodí fotřík ten problém milostivě osvětlí.

„Tobogán. Musí tam být tobogán. Jak tam nebude na pláži tobogán, bude se vám tam třináctiletá holka nudit. Zvažte to.“

„Na tom něco je,“ zvažuje to poslušně ten melancholik.

12.

Už dva dny je takové vedro, že polední siestu trávíme raději v našich klimatizovaných pokojích. Samozřejmě Malá, Cindy a já v jednom a otec, bratr a M. v druhém. Návštěvy jsou ovšem dovoleny. Naše dovolená nápadně připomíná školní výlet: kluci nás navštěvují na našem pokoji a my, holky, s nimi hrajeme různé stolní hry. Včera jsme hráli Monopoly; text byl v češtině, což bylo pro Cindi přece jen trochu náročné (zkuste si přeložit slovní spojení políčko s obsazenou nemovitostí a pochopíte proč).

Dneska si pro změnu všichni čteme. Čtu teď román Obřad indiánské autorky Leslie Marmon Silkové; nemůžu říct, že by mě to zrovna uhranulo, ale občas jsou tam zajímavé věci: Vymyslel si pro všechny příběh, který jim měl dodat sil.

Během posledních několika týdnů před touhle dovolenou začala zvát máma na nedělní obědy kromě otce a bráchy i M.

„Tak jak to jde s dcerou?“ vyptává se ho pokaždé můj otec.

„Ani se neptej, Karle. Strašně jsme se pohádali.“

„Zrušila schůzku? Nepřišla?“

„Přišla,“ říká M. zdrceně. „Přišla… Ale víš, co měla na puse? Modrou rtěnku!“

Pobaveně se zasměju. Můj otec vážně pokývá hlavou.

„Modrou, Karle! Dovedeš si to představit? Vypadala jako mrtvola. Doslova. Lidi se po nás otáčeli. Ne, víš, jak vypadala? Já ti řeknu jak: jako nějaká kurvička!“

Otec chápavě kývá hlavou.

„Bohužel jsem jí to také řekl,“ doznává M.

Otec bolestně sykne.

„Chyba,“ konstatuje. „Velká chyba.“

„Já vím. Chápej: neudržel jsem se…“

„Co udělala? Začala brečet? Naštvala se?“

„Nejdřív se jenom naštvala. Demonstrativně si pusu utřela do úplně čistého kapesníku. Při té příležitosti jsem si ovšem všiml, že má černě nalakované nehty a na prostředníčku dokonce jakési tetování.“

„Prokrista.“

„Tetování, Karle!“ zvolá M. „Chápeš to? Je jí třináct – a má tetování. Nikdy, rozumíš, nikdy nemůžeš být dostatečně připraven…“

Otec opět mlčky přikývne.

„Nakonec sice vyšlo najevo, že je to jenom obtisk, ale to už jsem na ni mezitím zvýšil hlas.“

Další přikývnutí.

„Popravdě řečeno jsem na ni začal trochu řvát.“

„Takže se rozbrečela.“

„Takže se rozbrečela.“

„A vytrhla se ti a odjela domů.“

„A vytrhla se mi a odjela domů.“

„Historie se opakuje.“

„Co myslíš, že bych měl udělat, Karle?“

Otec přemýšlí.

„Zavolej jí a řekni jí, že tě to mrzí. Omluv se.“

„Měl bych?“

„Udělejte to,“ vstoupí do jejich dialogu matka. „Víte, my si obvykle myslíváme, že naše děti jsou skvělé – a že se jenom pod nějakým špatným cizím vlivem výstředně oblékají nebo líčí nebo poslouchají hloupou a hlučnou hudbu. Jenomže to tak není. Nemůžete to od nich oddělovat – je to jejich oblečení, jejich vlastní líčení, jejich hudba. Jsou to prostě oni.“

„No jasan,“ zašklebí se vesele bráška. „Jsme to prostě my. Ta naše zkurvená generace.“

„Nejsou Vánoce,“ napomene ho otec automaticky.

„Takže když jim vytýkáme, že si oblékli něco podle nás nepřijatelného nebo že jejich oblíbená písnička je hloupá, chápou to obvykle tak, že nepřijatelní a hloupí jsou tím pádem i oni.“

M. mé matce pozorně naslouchá.

„Zavolej jí a řekni jí to,“ domlouvá mu můj otec.

M. jde k telefonu a zkroušeně vytočí číslo.

„To jsem já, broučku,“ říká. Hlas má úplně jiný, než když mluví se mnou. „Poslyš, moc mě to všechno mrzí.“

„Nemyslel jsem to tak,“ zašeptá otec.

„Nemyslel jsem to tak,“ říká M.

Malá cosi odpovídá.

Podle výrazu M. jeho omluva zabrala.

Za chvíli už celkem nenuceně konverzuje – dokonce už poznávám jeho hlas.

Můj otec spokojeně přikyvuje.

„Už seš po obědě?… Co že jsi obědvala? Vařenou brokolici? Samotnou? A tomu říkáš oběd?!“

Otec přiskočí a zakryje mu dlaní mluvítko.

„Nekritizovat stravu!“ šeptá naléhavě

„Dělal jsem si legraci,“ říká M. rychle. „Brokolice je samozřejmě v pořádku.“

Ještě chvíli mluví a potom se konečně začínají loučit.

„Tak pa, lásko. Posílám ti pusinku.“

Mlaskne a zavěsí.

Sluchátko ale nepouští.

„Místopřísežně prohlašuju, že nikdy nebudu mít děti!“ říká kysele bráška.

Vzpomínám. Píšu. Čtu.

Po chvíli dostanu žízeň, ale v ledničce už není nic k pití. Přitom jsem dneska ráno koupila tři litrové láhve minerálky! Zaplaví mě jakési celkové podráždění, jakási únava z celé téhle dovolené.

Zkouším to podráždění překonat.

Co jiného nám taky zbývá?

„Jdu koupit nějaké pití,“ zvolám co možná vesele. „Říkejte, co kdo chcete.“

Michal Viewegh

Zapisovatelé otcovský lásky

Vydalo nakladatelství Petrov v Brně roku 1998 jako svou 123. publikaci

Grafická úprava Bedřich Vémola

Odpovědný redaktor Miloš Voráč

Autorka fotografie na záložce Marie Votavová

Sazbu z písma Nimbus Roman zhotovil [Q7200]

Tisk Tlačiarne BB, s. r. o., Banská Bystrica

Vydání první. 208 stran.

Náklad 30.000 ks

Cena 172 Kč

Michal Viewegh

vydává své knihy v nakladatelství Petrov

Názory na vraždu

Báječná léta pod psa

Nápady laskavého čtenáře

Výchova dívek v Čechách

Účastníci zájezdu

Zapisovatelé otcovský lásky

Výhradním distributorem knih Michala Viewegha je firma BETA Dobrovský Květnového vítězství 332 149 00 Praha 4

tel.: 02/79 13 830, 02/79 10 733

Když byla moje dcera ještě malá, sliboval jsem si občas, že pro ni jednou, někdy napíšu nějakou pohádkovou knížku. Každý rok jsem to ale z nejrůznějších důvodů odkládal a vždycky jsem pak začal psát něco úplně jiného – jaksi ambicióznějšího – jako by na knihách pro dospělé záleželo víc! Nakonec jsem tu šanci definitivně promeškal: dneska je mé dceři skoro patnáct a pohádky pochopitelně už dávno nečte.

Když jsem však loni v Americe začal psát tenhle román, pochopil jsem, že na to dávné předsevzetí přece jen dojde. Od dcery mé tehdy dva dlouhé měsíce dělil celý Atlantský oceán a já si každý den víc a víc uvědomoval, že tuhle knihu konečně píšu především pro ni.

Není to ovšem ona původně zamýšlená knížka pohádková, a dokonce se při jejím čtení může někdy zdát, že to pro tak mladou holku není kniha úplně vhodná. Vím o tom. Musel jsem se ale při jejím psaní řídit tím, co mi moje babička opakovala pokaždé, kdykoli jsem se chystal koupit dceři něco na sebe: „Kup jí to aspoň o dvě čísla větší, rozumíš? Letos jí to sice bude trochu plandat, ale to máš buřt, hlavně když jí to napřesrok nebude malý…“

Michal Viewegh

Michal Viewegh

se narodil 31. března 1962 v Praze; do roku 1989 žil v Sázavě. Nyní žije v Praze. Vystudoval Filozofickou fakultu Univerzity Karlovy v Praze (obor český jazyk-pedagogika). Pracoval jako učitel na zbraslavské základní škole, později jako redaktor v nakladatelství Český spisovatel. Od roku 1995 se věnuje spisovatelské profesi. Dosud vydal novelu Názory na vraždu (1990), román Báječná léta pod psa (1992), sbírku literárních parodií Nápady laskavého čtenáře (1993) a romány Výchova dívek v Čechách (1994) a Účastníci zájezdu (1996). Jeho knihy se dočkaly dvou filmových adaptací a byly přeloženy do devíti světových jazyků.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai