Kurt Vonnegut

Kriminálník

BENJAMINOVI D. HITZOVI,

blízkému příteli z dětství,

nejskvělejšímu člověku na mé svatbě. Bene, často jsi mi vyprávěl o skvělých knihách, které jsi zrovna dočetl, a já měl pak dojem, jako bych je četl i já.

Četl jsi jen ty nejlepší věci, Bene,

zatímco já studoval chemii.

Už je to doba, co jsem tě neviděl.

Prolog

Ano, Kilgore Trout je zase zpátky. Venku se mu nedařilo. Není

za co se stydět.

Spoustě výborných lidí se venku nedaří.

*

Dnes ráno (16. listopadu 1978) jsem dostal dopis od jakéhosi mladíka jménem John Figler z Crown Pointu v Indiáne. Crown Point neblaze proslavil útěk bankovního lupiče Johna Dil ingera z tamního vezení v době vrcholící hospodářské krize.

Dil inger utekl, když pohrozil žalářníkovi pistolí, kterou si vyrobil z mýdla a krému na boty. Jeho žalářníkem byla žena. Ať jeho i její duše odpočívají v pokoj i. Dil inger byl Robinem Hoodem mého časného mládí. Je pohřben nedaleko mých rodičů, a nedaleko mé sestry Alice, která ho obdivovala dokonce ještě víc než já, na hřbitově na Crown Hill v Indianapolisu. Kromě něj je tam, na vrcholku Crown Hil , nejvyšším bodě ve městě, James Whitcomb Riley, “Básník z Indiány”.

Když byla moje matka malá, znala Rileyho dobře.

Agenti FBI Dillingera bez váhání popravili. Zastřelili ho před očima veřejnosti, přestože se nepokoušel utéct ani se nebránil zatčení. Takže nic nového v mém nedostatku respektu k FBI.

John Figler je zákona dbalý středoškolák. V dopise píše, že ode mne přečetl téměř všechno a nyní je připraven formulovat onu jednoduchou myšlenku, která tvoří jádro mé dosavadní životní tvorby. Toto jsou jeho slova: “Láska možná

vyprchá, avšak slušnost přetrvá.”

Zdá se, že to je pravda, a že k tomu není co dodat. Takže teď, pět dní po svých pětašedesátých narozeninách, se cítím zahanbený, neboť jsem pochopil, že jsem se nemusel obtěžovat psaním několika knih. Telegram o šesti slovech by byl stačil. Myslím to vážně.

*

Jenže vnímavost mladého Figlera ke mně dospěla příliš pozdě. Mezitím jsem téměř dokončil další knihu, tuhle.

Je v ní jedna vedlejší postava, “Kenneth Whistler”, ke které

mě inspiroval

jistý Indianopolisan z generace mého otce. Jmenoval se Powers Hapgood

(1900-1949). Někdy o něm bývá zmínka v přehledech dějin amerického dělnictva pro

jeho odvážné kousky během stávek, při demonstracích proti popravě Sacca a

Vanzettiho a tak dále.

Setkal jsem se s ním pouze jednou. Obědval jsem s ním a s otcem a strýcem

Alexem, mladším otcovým bratrem, ve Stegemeierově

restaurantu v centru

Indianapolisu, po svém návratu z evropské části druhé světové

války. Bylo to v

červenci roku 1945. Na Japonsko nebyla dosud svržena první

atomová bomba. K tomu

došlo asi za měsíc. Představte si to.

Bylo mi dvacet dva a byl jsem pořád ještě v uniformě, vojín první třídy, který,

než odešel do války, vyletěl z Cornellovy univerzity coby student chemie. Moje

budoucnost nevypadala nijak vábně. Neexistoval žádný rodinný

podnik, do kterého

bych vstoupil. Firma mého otce, architekta, zanikla. Byl na mizině. Přesto jsem

se čerstvě zasnoubil, neboť jsem si v duchu říkal: “Kdo jiný než

manželka se

mnou bude spát?”

Moje matka, jak už jsem ad nauseam napsal v jiných knihách, odmítla žít dál,

protože už nemohla být, čím byla v době, kdy se vdávala, jednou z nejbohatších

žen ve městě.

*

Ten oběd domluvil strýc Alex. Studoval s Powersem

Hapgoodem na Harvardu. Tahle

kniha je Harvardu plná, ačkoli já sám tam nikdy nechodil. Od té

doby jsem tam

učil, krátce a bez valného úspěchu, zatímco můj vlastní domov se hroutil.

Svěřil jsem se s tím jednomu ze studentů, s tím, že se můj domov hroutí.

A tohle byla jeho odpověď: “Je to vidět.” Strýc Alex byl politicky tak konzervativní, že pochybuju, že by byl ochoten s

Hapgoodem obědvat, nebýt toho, že Hapgood byl kolega harvarďan. Tehdy byl

Hapgood odborářským funkcionářem, viceprezidentem místní

CIO. Jeho manželka,

Mary, znovu a znovu kandidovala za socialistickou stranu na viceprezidentku

Spojených států.

Po pravdě řečeno, když jsem poprvé volil v národních volbách, volil jsem Normana

Thomase a Mary Hapgoodovou, aniž jsem vůbec věděl, že je Indianopolisankou.

Vyhrál Franklin D. Roosevelt a Hany S. Truman. Domníval jsem se, že jsem

socialista. Věřil jsem, že socialismus bude pro obyčejného člověka dobrý. Jako

vojín pěchoty první třídy jsem obyčejným člověkem určitě byl.

*

Setkání s Hapgoodem se uskutečnilo, protože jsem strýci Alexovi řekl, že až mě

propustí z armády, mohl bych se pokusit sehnat si práci v odborech. Tenkrát byly

odbory výborným prostředkem, jak ze zaměstnavatelů vynutit cosi jako ekonomickou

spravedlnost.

Strýc si tehdy musel pomyslet něco jako: “No, potěš pánbu. S

hloupostí svádí i

bohové marný boj. Ale co, alespoň že vím o harvarďanovi, se kterým může tu

směšnou představu probrat.”

(To o té hlouposti a bozích řekl poprvé Schil er. A tohle na to řekl Nietzsche:

“S nudou svádí i bohové marný boj.”)

Tak jsme se se strýcem Alexem posadili k přednímu stolu u Stegemeiera, objednali

si pivo a čekali na otce a Hapgooda. Dorazili každý zvlášť. Kdyby šli spolu,

neměli by si cestou co říct. V té době otec už ztratil veškerý

zájem o politiku,

dějiny, ekonomiku a podobné věci. Oblíbil si rčení, že lidi moc mluví. Pocity

pro něj znamenaly víc než ideje, zvláště dotyk přírodních materiálů na bříškách

prstů. Když asi za dvacet let nato umíral, řekl, že lituje, že nebyl hrnčířem a

nedělal od rána do večera bábovičky.

Podle mě to bylo smutné, byl tak vzdělaný. Zdálo se mi, že zahazuje své

vědomosti a inteligenci, asi jako když ustupující voják zahodí

pušku a tornu.

Jiným lidem to připadalo obdivuhodné. Měl úžasně nadané ruce a město ho velice

milovalo. Ani na okamžik nepřestal být slušný a naivní. Pro něj byli všichni

řemeslníci svatí, ať byli třeba ve skutečnosti sebepodlejší či sebetupější.

Mimochodem, Strýc Alex nezmohl se svýma rukama vůbec nic. Ani moje matka. Ta

nedokázala udělat dokonce ani snídani nebo přišít knoflík. Powers Hapgood uměl rubat uhlí. A to také dělal po ukončení

Harvardu, zatímco

jeho spolužáci nastupovali na místa makléřů, do rodinných podniků, bank a tak

dále. On rubal uhlí. Byl přesvědčen, že skutečný přítel dělníků

by měl být sám

dělníkem, a to dobrým.

Takže mi nezbývá než říct, že můj otec, v době, kdy jsem ho poznal, v době, kdy

jsem už sám byl něco jako dospělý, byl dobrák na celé čáře ustupující ze života.

Moje matka se už vzdala a zmizela z našeho organizačního schématu. Takže

atmosféra porážky byla mým věčným společníkem. Takže mě

vždycky okouzlovali

neohrožení veteráni typu Powerse Hapgooda a několika dalších, kteří stále ještě

dychtili poznat, co se doopravdy děje, kteří byli dosud plní

představ o tom, jak

vítězství může být ještě vyrváno ze spárů porážky. “Pokud chci žít dál,” říkal

jsem si, “měl bych jít s nimi.”

*

Pokoušel jsem se napsat příběh o tom, jak se jednou se svým otcem opět shledám v

nebi. Původní koncept téhle knihy tak, po pravdě řečeno, začínal. Vtom příběhu

jsem doufal, že se stanu jeho opravdovým přítelem. Jenže pak se ten příběh začal

vyvíjet pěkně zvráceně, jak už se to příběhům o skutečných lidech, které jsme

sami poznali, často stává. Zdálo se, že v nebi mohl být každý

starý jak chtěl,

za předpokladu, že mu tolik bylo i na Zemi. Takže například John D. Rockefeller,

zakladatel společnosti Standard Oil, mohl být jak chtěl starý až

do

osmadevadesáti. Král Tut mohl být jak chtěl starý až do devatenácti a tak dále. Jakožto autor příběhu jsem byl ohromen, že si můj otec v nebi vybral, že mu bude jenom devět.

Já sám jsem si vybral čtyřiačtyřicet, vážený, ale pořád ještě

docela sexy věk.

Mé ohromení přešlo v rozpaky a zlost. Jako devítiletý chlapec připomínal otec lemura, samé oči samé ruce. Měl nekonečnou zásobu tužek a bloků, věčně mi byl v patách, naprosto všechno kreslil a trval na tom, abych se jeho hotovým obrázkům obdivoval. Mí noví známí se mě občas ptali, kdo je ten podivný chlapec, a já

musel odpovědět po pravdě, protože v nebi lhát nešlo: “To je můj otec.” Tyrani ho s oblibou mučili, protože byl jiný než ostatní děti. Dětské řeči ani hry ho nebavily. Honili ho, dokud ho nechytili, pak mu stáhli kalhoty i s trenýrkama a hodili je do jícnu pekla. Jícen pekla vypadal jako nějaký druh zázračné studánky, až na to, že u ní nebylo vědro s rumpálem. Když jste se naklonili přes okraj, slyšeli jste hrozně slabě, kdesi hluboko, hluboko dole, vřískat Hitlera, Nerona, Salome, Jidáše a podobné lidi. Představoval jsem si, jak Hitler, už tak zakoušející vrcholná muka, znovu a znovu zjišťuje, že má hlavu zahalenou do trenýrek mého otce.

Kdykoli otec přišel o kalhoty, přiběhl za mnou, fialový vzteky. Já

nejspíš právě

získal pár nových přátel a oslňoval je svou uhlazeností, když se tam najednou objevil on, hulákal jak pominutý a jeho mrňavý ptáček se mu bimbal ve větní. Stěžoval jsem si na něj své matce, ta však řekla, že ho vůbec nezná, a ani mě, protože jí je teprve šestnáct. Takže mi zůstal na krku a jediné, co se dalo, bylo, čas od času na něj zařvat: “Proboha, táto, chovej se jako dospělý!” A tak dále. Ať jsem se snažil sebevíc, vycházel z toho velice ošklivý příběh, tak jsem toho nechal.

*

A teď, v červenci roku 1945, přišel otec, dosud živý a plný síly, do

Stegemeierova restaurantu. Bylo mu asi tolik, co je teď mně, vdovec bez sebemenšího zájmu znovu se někdy oženit a bez zjevné touhy po miláčkovi jakéhokoli druhu. Měl knír, jaký mám dnes já. Tehdy jsem byl hladce oholen. Děsivé utrpení končilo, celoplanetární hospodářský kolaps následovaný celoplanetární válkou. Všude se začínali vracet domů muži z bojů. Možná si myslíte, že to otec nějak komentoval, třebas jen krátce, i tu novou éru, která ze rodila. Nekomentoval.

Místo toho nám vyprávěl, a to naprosto kouzelně, příhodu, která se mu to dopoledne stala. Cestou do města zahlédl, jak bourají jeden starý dům. Zastavil a šel se na jeho kostru podívat z blízka. Všiml si, že práh hlavních dveří je z neobvyklého dřeva a dospěl k závěru, že to je topol. Domyslel jsem si, že mohl mít asi tak osmkrát osm palců a čtyři stopy na délku. Tak ho obdivoval, že mu ho demoliční parta dala. Vypůjčil si od nich kladivo a vytahal z něj všechny hřebíky, které v něm našel.

Pak ho vzal na pilu, aby mu z něj nařezali prkna. Co s nimi, to se uvidí

později. Především chtěl vidět vlákno toho neobvyklého dřeva. Na pile je musel

ujistit, že ve dřevě nezůstal žádný hřebík. Ujistil je. Jenže jeden tam stejně

zůstal. Neměl hlavičku, a proto nebyl vidět. Najednou se ozvalo uširvoucí

zaječení, jak na něj cirkulárka narazila. Z řemenu snažícího se roztočit

zaseklou pilu se začalo kouřit.

Takhle tedy otec musel zaplatit nový kotouč a nový řemen a ještě mu řekli, aby

se tam už nikdy s použitým stavebním dřívím neukazoval. Stejně ho to ale z

jakéhosi důvodu potěšilo. Ta příhoda byla něco jako pohádka, ve které každý

najde ponaučení.

Strýc Alex ani já jsme na ten příběh nijak zvlášť živě

nezareagovali. Jako

všechny otcovy příběhy, i tenhle byl úhledně zabalený a soběstačný jako vajíčko.

*

Místo toho jsme si objednali další pivo. Strýc Alex se později stane

spoluzakladatelem indianapoliského spolku Anonymních alkoholiků, přestože jeho

manželka bude často a významně zdůrazňovat, že on sám nikdy alkoholik nebyl. Teď

začal hovořit o Columbia Conserve Company, konzervárně, kterou v Indianapolisu

založil v roce 1903 otec Powerse Hapgooda, William, rovněž

harvarďan. Byl to

slavný experiment průmyslové demokracie, já však o ní nikdy před tím neslyšel.

Byla toho spousta, o čem jsem nikdy předtím neslyšel. Columbia Conserve Company vyráběla rajskou omáčku a čili a kečup a ještě další

věci. Byla silně závislá na rajčatech. Až do roku 1916

konzervárna nevydělávala.

Jakmile však udělala první zisk, otec Powerse Hapgooda začal svým zaměstnancům

poskytovat některé z výhod, o kterých si myslel, že na ně mají

dělníci všude na

světě přirozený nárok. Zbývajícími hlavními akcionáři byli jeho dva bratři, také

harvarďani, a ti s ním souhlasili.

Ustavil tedy jakýsi poradní sbor ze sedmi dělníků, který měl správní radě

doporučit, jaké by měly být mzdy a pracovní podmínky. Ta, aniž

ji k tomu kdo

pobízel, mezitím veřejně prohlásila, že už nedojde k žádnému dalšímu sezónnímu

propouštění, a to ani v takovémhle sezónním průmyslu, a že budou placené

dovolené a že lékařská péče bude pro dělníky a jejich rodinné

příslušníky zdarma

a že se budou vyplácet nemocenské dávky a vypracuje se důchodový plán a že

hlavním a konečným cílem konzervárny je, aby se

prostřednictvím programu

akciových prémií stala majetkem svých pracujících.

“Zkrachovala,” řekl strýc Alex s jistým nelítostným, darwinovským upokojením.

Můj otec mlčel. Možná ani neposlouchal.

*

Teď mám po ruce výtisk knihy Hapgoodovi, tři bratři, kteří to mysleli vážně od

Michaela D. Marcaccia (The University Press of Virginia, Charlottesville, 1977).

Ti tři bratři z podtitulku jsou Wil iam, zakladatel společnosti Columbia

Conserve, Norman a Hutchins, rovněž harvarďani, kteří byli socialisticky

zaměřenými novináři, vydavateli a spisovateli v New Yorku a okolí. Podle pana

Marcaccia byla Columbia Conserve docela slušně prosperujícím podnikem až do roku

1931, kdy ji vražedně zasáhla Velká hospodářská krize. Mnoho zaměstnanců bylo

propuštěno a ti kteří nebyli, dostali o padesát procent nižší plat. Spoustu

peněz dlužila společnosti Continental Can, která trvala na tom, aby se Columbia

chovala ke svým zaměstnancům konvenčněji, a to i když jsou akcionáři, což byla

většina. Experiment skončil. Nebyly už na něj peníze. Ti, kteří

získali akcie

prostřednictvím podílu na zisku, nyní vlastnili kousky téměř

mrtvé společnosti.

Po nějakou dobu se ještě držela jakž takž nad vodou. Po pravdě

řečeno, když jsem

se strýcem Alexem, otcem a Powersem Hapgoodem obědval, dosud existovala. Byla to

však jen další konzervárna, neplatící ani o penny víc než

jakákoli jiná

konzervárna. To, co z ní zbylo, bylo nakonec prodáno jedné

silnější společnosti

v roce 1953.

*

V té chvíli vešel do restaurace Powers Hapgood, všedně

vypadající Anglosas ze

Středozápadu, v levném vycházkovém obleku. Na klopě měl odznak odborů. Byl dobře

naložen. Mého otce znal jen povrchně. Strýce Alexe znal docela dobře. Omluvil se

za pozdní příchod. Dopoledne byl u soudu, jako svědek násilností při jedné

demonstraci před několika měsíci. On sám neměl s těmi násilnostmi nic

společného. Doba jeho odvážných kousků patřila minulosti. Už

se s nikým nerval,

nebyl sražen obuškem na kolena, ani neskončil ve vězení. Byl to vypravěč a znal daleko víc nádherných příběhů, než kdy vyprávěl otec nebo strýc Alex. Zavřeli ho do blázince, poté co vedl demonstrace proti popravě Sacca

a Vanzettiho. Pral se s organizátory United Mine Workers Johna L. Lewise, kteří

byli podle něj příliš pravicoví. V roce 1936 byl organizátorem CIO při stávce

proti RCA v Camdenu v New Jersey. Šel do vězení. Když několik tisíc stávkujících

obklíčilo vězení, jako jakýsi opak lynče chtivého davu, napadlo šerifa, že

nejlepší bude zase ho pustit. A tak pořád dál. Své vzpomínky na některé příběhy

jsem, jak říkám, vložil do úst jedné fiktivní postavě této knihy. Ukázalo se, že celé dopoledne vyprávěl příběhy i u soudu. Soudce a podle všeho i téměř všichni ostatní v soudní síni byli takovými nesobeckými a vzrušujícími

dobrodružstvími fascinováni. Pochopil jsem z toho, že ho soudce povzbuzoval k

dalšímu a dalšímu vyprávění. Historie dělnictva byla v té době

jakousi odrůdou

pornografie a v dnešní době je tomu tak ještě víc. Ve státních školách a

slušných rodinách bylo a stále je velké tabu, vyprávět příběhy o utrpení

dělnictva a jeho odvážných kouscích.

Jméno toho soudce si pamatuju. Jmenoval se Claycomb. Pamatuju si ho tak snadno

proto, že syn toho soudce, “Chynďák”, byl mým spolužákem na střední škole.

Otec Chynďáka Claycomba mu, podle Powerse Hapgooda, těsně před polední pauzou

položil tuto závěrečnou otázku: “Pane Hapgoode, proč se člověk z takové významné

rodiny a s takovým vynikajícím vzděláním rozhodne žít jako vy?”

“Proč?” řekl podle Hapgooda Hapgood. “Kvůli Kázání na hoře, pane předsedo.”

A na to otec Chynďáka Claycomba řekl: “Líčení se odročuje na druhou hodinu.”

*

Co vlastně to Kázání na hoře je?

Je to proroctví Ježíše Krista, že chudí duchem dostanou království nebeské; že

všichni, kdo truchlí, dojdou útěchy; že pokorní zdědí Zemi; že ti, kdo lační po

spravedlnosti, ji najdou; že s milosrdnými bude zacházeno milosrdně; že ti, kdo

mají čisté srdce, spatří Boha; že ti, kdo chtějí mír, budou nazváni syny božími;

že ti, kdo snáší příkoří pro spravedlnost, dostanou také

království nebeské; a

tak pořád dál.

*

Postava v této knize inspirovaná Powersem Hapgoodem se neoženila a má problémy s

alkoholem. Powers Hapgood ženatý byl a pokud vím, s alkoholem žádné vážné

problémy neměl.

*

Je tam ještě jedna vedlejší postava, říkám jí “Roy M. Cohn”. Předlohou jí byl

slavný antikomunista a právník a úspěšný obchodník s dosti přímočarým jménem,

jak sami určitě uznáte, Roy M. Cohn. Zahrnuji ho s jeho laskavým souhlasem,

který jsem dostal včera (2. ledna 1979) po telefonu. Slíbil jsem, že mu nijak

neuškodím a že ho ukážu jako děsivě schopného právního zástupce jak pro

obžalobu, tak obhajobu kohokoli.

*

Větší část zpáteční cesty domů z oběda s Powersem

Hapgoodem můj milý otec mlčel.

Jeli jsme jeho čtyřdveřovým plymouthem. Řídil on. Zhruba o patnáct let později

ho zavřou za jízdu na červenou. Přijde se na to, že už dvacet let nemá řidičský

průkaz, což znamená, že ho neměl ani ten den, kdy jsme obědvali s Powersem

Hapgoodem.

Jeho dům byl kousek za městem. Když jsem dojeli na kraj města, řekl nám, že když

budeme mít štěstí, uvidíme zvláštního psa. Měl to být nějaký

německý ovčák,

který se tak tak drží na nohou, protože ho už nesčíslněkrát srazila auta. On se

ale za nimi potácí dál, aby je pronásledoval, oči plné odvahy a zuřivosti.

Jenže toho dne se neukázal. Opravdu ale existoval. Viděl jsem ho jiný den, když

jsem jel sám. Přikrčený číhal na krajnici, připravený zabořit zuby do mé pravé

přední pneumatiky. Avšak na jeho útok byl žalostný pohled. Zadkem už téměř

nevládl. Zrovna tak za sebou mohl vláčet lodní kufr. Ten samý den byla na Hirošimu svržena atomová bomba.

*

Ale zpátky ke dni, kdy jsem obědval s Powersem Hapgoodem. Když dal otec auto do garáže, konečně k tomu obědu něco řekl. Zmátlo ho zanícení, s jakým Hapgood hovořil o případu Sacca a Vanzettiho, určitě jednom z nejsenzačnějších a nejostřeji diskutovaných justičních omylů v americké

histori .

“Víš,” řekl otec, “vůbec mě nenapadlo, že by o jejich vině byly nějaké

pochybnosti.”

Tak takhle cele byl můj otec umělcem.

*

V téhle knize je zmínka o násilném střetu mezi stávkujícími a policií a vojskem,

nazvaném Cuyahogský masakr. Je to výmysl, mozaika složená z kousků převzatých z

vyprávění o nejednom takovém vzbouření z ne tak dávných časů.

Je to legenda v paměti ústřední postavy této knihy, Waltera F. Starbucka, jehož

život byl oním masakrem náhodně ovlivněn, přestože k němu došlo na Vánoce ráno

roku 1894, dlouho předtím, než se Starbuck narodil. Bylo to takhle:

V říjnu roku 1894 oznámil Daniel McCone, zakladatel a vlastník Cuyahogských

železáren a mostáren, v té době největší zaměstnavatel v Clevelandu ve státě

Ohio, prostřednictvím předáků svým dělníkům, že musí přijmout desetiprocentní

snížení platu. Odbory tam neměli. McCone byl bezohledný, vynikající strojní

inženýr, maličký samouk z dělnické rodiny z Edinburghu ve Skotsku.

Polovina jeho pracovních sil, okolo tisícovky lidí, šla pod vedením obyčejného

slévače s darem řeči, Colinem Javisem, do stávky a vynutila si zastavení výroby

v celé továrně. Věděli, že je téměř nemožné uživit, obléci a zajistit střechu

nad hlavou svým rodinám i bez snižování platů. Všichni byli běloši. Většina z

nich byla místními rodáky.

Příroda s nimi toho dne sympatizovala. Obloha i Erijské jezero měly stejnou

barvu, tutéž kalnou, cínovou šeď.

Domky, ke kterým se stávkující pomalu vlekli, stály nedaleko továrny. Mnohé z

nich patřily, spolu s blízkými krámky s potravinami Cuyahogským železárnám a

mostárnám.

*

Mezi nimi, zahořklí a skleslí jako všichni ostatní, na oko, byli špiclové a

agenti provokatéři, tajně zaměstnaní a velice dobře placení

Pinkertonovou

detektivní kanceláří. Tahle agentura dosud existuje a prosperuje a dnes je zcela

ve vlastnictví korporace RAMJAC.

Daniel McCone měl dva syny, Alexandera Hamiltona McCona, tehdy

dvaadvacetiletého, a pětadvacetiletého Johna. Alexander absolvoval Harvard bez

vyznamenání v květnu předchozího roku. Byl to měkkota, byl to stydlivec, byl to

kokta. John, starší z obou synů a přímý dědic firmy, vyletěl z massachusettské

polytechniky hned v prvním roce a od té doby byl otcovým nejspolehlivějším

pomocníkem.

Všichni dělníci do jednoho, stávkující i nestávkující, nenáviděli otce i jeho

syna Johna, uznávali však, že o tvarování železa a oceli vědí

víc, než kdokoli

jiný na světě. A pokud šlo o mladého Alexandera: Připadal jim zženštilý,

natvrdlý a příliš zbabělý, aby se přiblížil k pecím, kovářským výhním a

bucharům, kde se dělala ta nejnebezpečnější práce. Někdy na něj dělníci mávali

kapesníky, což byl pozdrav jeho nepoužitelnosti jakožto muže. Když se Walter F. Starbuck, v jehož paměti je tato legenda, zeptal o mnoho let později Alexandera, proč vůbec šel po Harvardu pracovat na tak nepřátelské

místo, zvlášť když na tom jeho otec netrval, vykoktal ze sebe odpověď, což, po

dešifrování, bylo tohle: “Tehdy jsem věřil, že bohatý člověk by měl vědět něco o

místě, odkud se jeho bohatství bere. Bylo to ode mne velice dětinské. Blahobyt

by měl být přijímán jako samozřejmost, anebo vůbec.” Něco o Alexanderově koktání před Cuyahogským masakrem: Tehdy to byly jen jakési

melodické ozdůbky, vyjadřující přílišnou nesmělost. Nikdy ho žádná neumlčela, se

všemi jeho myšlenkami uvězněnými v nitru, na déle než tři sekundy.

A v přítomnosti svého energického otce a bratra v žádném případě moc nemluvil.

Ovšem pod jeho mlčenlivostí se skrývalo tajemství, každým dnem příjemnější:

Začal jejich podniku rozum ět stejně dobře jako oni. Než učinili nějaké

rozhodnutí, téměř vždy věděl, jaké bude a jaké by být mělo, a proč. Zatím to

nikdo nevěděl, avšak i on, jakože byl bůh nad ním, byl průmyslník a inženýr.

*

Když tedy došlo v říjnu ke stávce, byl schopen odhadnout mnohé z toho, co by se

mělo udělat, přestože nikdy předtím žádnou stávku nezažil. Harvard byl vzdálen

milión mil. Nic z toho, co se tam naučil, by nedokázalo fabriku znovu rozjet.

Avšak Pinkertonova agentura ano, a také policie, a možná

Národní garda. Ještě

než to jeho otec a bratr vyslovili, věděl už, že v jiných částech země jsou lidi

dost zoufalí na to, aby vzali práci za téměř jakoukoli mzdu. A když to jeho otec

a bratr nakonec řekli, dověděl se o podnikání ještě něco víc: že existují

společnosti, často vystupující jako odbory, které nedělají nic jiného, než že

tyto lidi verbují.

Než skončil listopad, z komínů továrny se opět valil dým. Stávkujícím nezbyly

žádné peníze na nájem, jídlo či topivo. Každý větší

zaměstnavatel v okruhu tří

set mil dostal jejich jména, aby věděl, co je to za buřiče. Jejich formální

vůdce, Colin Jarvis, byl ve vězení. Byl křivě obviněn z vraždy a čekal na

proces.

*

Patnáctého prosince přivedla manželka Colina Jarvise, nazývaná

Máma, delegaci

dvaceti dalších manželek stávkujících dělníků k hlavní bráně

továrny a chtěla

hovořit s Danielem McConem. Poslal za nimi Alexandera s načmáraným vzkazem,

který Alexander kupodivu dokázal přečíst nahlas bez jediného zadrhnutí. Stálo v

něm, že Daniel McCone je příliš zaneprázdněný, aby věnoval svůj čas cizím lidem,

kteří nemají se záležitostmi Cuyahogských železáren a mostáren už nic

společného. Upozorňoval je, že si pletou podnik s dobročinnou organizací. Stálo

v něm, že jejich církve, či jejich obvodní policejní stanice jim poskytnou

seznam organizací, kde mohou vhodněji požádat o pomoc, pokud ji opravdu

potřebují a cítí, že si ji zaslouží.

Máma Jarvisová Alexanderovi řekla, že její vzkaz je dokonce ještě prostší:

Stávkující se vrátí do práce za jakýchkoli podmínek. Většina z nich byla právě

soudně vystěhována ze svých domovů a neměla kam jít.

“Je mi líto,” odpověděl Alexander. “Můžu vám jen znovu přečíst otcův vzkaz,

jestli chcete.”

O mnoho let později řekne Alexander McCone, že si tehdy z toho setkání vůbec nic

nedělal. Po pravdě řečeno, byl prý v povznesené náladě, neboť

zjistil, že je

takový spolehlivý “…s-s-s-troj.”

*

Nato předstoupil policejní kapitán. Upozornil ženy, že porušují

zákon, protože

tím, že se shromažďují v takovém značném počtu, blokují

dopravu a představují

hrozbu veřejnému pořádku. Přikázal jim okamžitě se rozejít, ve jménu zákona. To také udělaly. Stáhly se zpět přes rozlehlé náměstí před hlavní branou. Průčelí továrny bylo navrženo tak, aby kulturním lidem připomínalo Piazzu San Marco v Benátkách v Itáli . Tovární věž s hodinami byla poloviční replikou slavné campanily Svatého Marka.

A právě ze zvonice věže bude na Vánoce ráno sledovat Alexander, jeho otec a bratr Cuyahogský masakr. Každý bude mít svůj vlastní

dalekohled. Každý bude mít

také svůj vlastní malý revolver.

Ve zvonici žádné zvony nebyly. Stejně tak nebyly kolem náměstí dole kavárničky a krámky. Architekta k němu vedly přísně funkční důvody. Poskytovalo neomezený prostor pro přijíždějící a odjíždějící těžké nákladní vozy, lehké kočáry i

tramvaje tažené koňmi. Architekt měl také na paměti vlastnosti továrny jakožto pevnosti. Každý rozvášněný dav, chystající se vzít útokem hlavní bránu, by nejdřív musel překonat celý ten otevřený prostor.

Jediný novinář, z The Cleveland Plain Dealeru, nyní vydávaném RAMJACem, se vrátil přes náměstí s ženami. Zeptal se Mámy Jarvisové, jaký bude její příští

krok.

Moc toho samozřejmě dělat nemohla. Stávkující už dokonce ani nebyli

stávkujícími, jen obyčejnými nezaměstnanými, vyháněnými ze svých domovů. Nicméně odpověděla statečně: “Vrátíme se,” řekla. Co jiného taky mohla říct? Zeptal se jí, kdy že se vrátí.

Její odpověď byla pravděpodobně jen poezií beznaděje v křesťanském světě, do kterého přichází zima. “Na Vánoce ráno,” řekla.

*

Takhle to otiskli v novinách, jejichž redaktoři měli pocit, že byl učiněn

výhružný slib. A fáma o těchto nadcházejících Vánocích v Clevelandu se roznesla široko daleko. Sympatizanti stávkujících, kazatelé, spisovatelé, organizátoři odborů, populističtí politici a další a další, se řinuli do města jako by v očekávání nějakého zázraku. Byli upřímnými nepřáteli tehdejšího ekonomického pořádku.

Edwin Kincaid, guvernér Ohia, zmobilizoval na ochranu továrny pěší rotu Národní gardy. Byli to farmářští hoši z jihu státu a byli vybráni proto, že mezi stávkujícími neměli žádné přátele ani příbuzné, a tedy žádný

důvod vidět v nich

někoho jiného než nerozumné rušitele klidu. Byli zosobněním amerického ideálu: zdraví, veselí vojáci civilisti, kteří si hleděli svého, dokud jejich země náhle nepotřebovala hrůzu nahánějící ukázku zbraní a disciplíny. Měli se objevit

jakoby odnikud, k úžasu a zděšení nepřátel Ameriky. A až bude po problémech,

zase se z ničeho nic ztratit.

Pravidelná armáda, která předtím válčila s Indiány, až už

Indiáni nemohli, se

zmenšila zhruba na třicet tisíc mužů. A pokud jde o ty Utopistické milice hojné

po celé zemi: Skládaly se téměř vesměs z farmářských hochů, protože zdraví

dělníků z továren bylo velice špatné a jejich pracovní doba velice dlouhá.

Mimochodem, ve španělsko-americké válce se přijde na to, že milice jsou na

bitevním poli víc než nepoužitelné, byly totiž velice mizerně

cvičené.

*

A takový byl bezesporu dojem mladého Alexandera Hamiltona McCona z milicionářů,

kteří dorazili na Štědrý den do továrny: že tohle nejsou vojáci. Přivezl je

zvláštní vlak a po tovární vlečce dopravil za vysokou železnou hradbu fabriky.

Trousili se z vagónu na nakládací rampu, jako kdyby byli obyčejnými cestujícími

jdoucími za rozličnými záležitostmi. Uniformy měli jen částečně

pozapínané a

mnohdy navíc nakřivo. Někteří ztratili čepice. Téměř všichni nesli směšně

nevojenské kufry a balíky.

A jejich velitelé? Jejich kapitán byl greenfieldský poštmistr z Ohia. Jejich dva

poručici byli synové, dvojčata, prezidenta Greenfieldské banky a kuratoria. Jak

poštmistr, tak bankéř prokázali guvernérovi místní laskavosti. Ty důstojnické

hodnosti byly jejich odměny. A důstojníci, na oplátku, zase odměnili ty, kdo je

nějakým způsobem potěšili, tím, že z nich udělali seržanty a desátníky. A

vojíni, voliči, či synové voličů na oplátku zase měli možnost, pokud by se jim

zachtělo ji využít, zničit životy svých nadřízených pohrdáním a posměchem, které

mohlo trvat celé generace.

Zde na nakládací rampě Cuyahogských železáren a mostáren se starý Daniel McCone

musel nakonec zeptat jednoho z té spousty vojáků motajících se kolem a

konzumujících své zásoby: “Kdo tomu tady velí?” A jak už tomu náhoda chtěla, zeptal se zrovna kapitána, který

mu řekl tohle: “No

, kdo asi jiný než já.”

Budiž jim ke cti, že přestože byli vyzbrojeni bajonety a ostrou municí,

neublížili milicionáři na druhý den živé duši.

*

Byli ubytováni v jedné ze strojních dílen. Spali v uličkách. Každý

si přinesl z

domova vlastní proviant. Měli šunku a pečená kuřata, koláče a buchty. Jedli, na

co měli chuť a kdy měli chuť, a z dílny si udělali piknikový

palouček. Když

odešli, vypadalo to tam jako na vesnickém smetišti. Jinak to ani neuměli.

Ano, a starý Daniel McCone a jeho dva synové také strávili noc v továrně, na

skládacích lehátkách ve svých kancelářích u paty věže se zvonicí, a s nabitými

revolvery pod polštáři. Kdy budou mít štědrovečerní večeři?

Druhý den ve tři

hodiny odpoledne. Do té doby už bezpochyby bude všem problémům konec. Mladý

Alexander dostal od otce za úkol použít své vynikající vzdělání a složit a před

jídlem přednést vhodnou děkovnou modlitbu.

A zatím se běžní podnikoví strážní, posílení Pinkertonovými agenty a městskou

policií, střídali celou noc v hlídání tovární hradby. Podnikoví

strážní,

obyčejně ozbrojení pouze pistolemi, měli pušky a také

brokovnice, které si

vypůjčili od přátel, nebo přinesli z domova.

Čtyři Pinkertonovci měli dovoleno spát celou noc. Byli to svým způsobem mistři

svého řemesla. Byli to ostrostřelci.

To, co příštího rána probudilo McCony, nebyly polnice. Bylo to bouchání a řezání

pulsující nad náměstím. Vedle hlavní brány, těsně za hradbou, stavěli tesaři

vysoké lešení. Na jeho vrcholu, aby na každého dobře viděl, měl stanout šéf

clevelandské policie. V příhodném okamžiku měl davu přečíst ohijský zákon o

zákazu srocování. Toto veřejné přečtení si žádal zákon. Ohijský

zákon o zákazu

srocování říkal, že každé nezákonné shromáždění dvanácti a více lidí se musí do

hodiny po přečtení zákona rozejít. Pokud se nerozejde, jeho členové se dopustí

těžkého trestného činu, za který budou odsouzeni do vězení na deset let až

doživotí. Příroda opět sympatizovala, začalo jemně sněžit.

*

Ano, a v tu chvíli přirachotil na náměstí plnou rychlostí uzavřený

kočár tažený

dvěma bělouši a zastavil před bránou. Do bledého světla svítání

vystoupil

plukovník George Redfield, guvernérův zeť, důstojník z moci guvernéra, který

přijel až ze Sandusky, aby nad milicemi převzal velení. Byl majitelem pily a

kromě toho dělal do krmivářství a ledařství. Neměl žádné

vojenské zkušenosti,

vyšňořen však byl jako kavalerista. U boku měl šavli, dar od svého tchána.

Okamžitě odešel do vyhrazené dílny, aby oslovil své vojsko. Krátce na to dorazily vozy s pořádkovou policií. Byli to obyčejní

clevelandští

policisté, avšak vyzbrojení dřevěnými štíty a tupými oštěpy. Z vrcholku zvonice zavlála americká vlajka a další na stožáru vedle hlavní brány.

Bude to něco jako mirákulum, domníval se mladý Alexander. K

žádnému opravdovému

zabíjení ani zraňování nedojde. Všechno bude vyjádřeno postoji zúčastněných.

Sami stávkující vzkázali, že si s sebou vezmou manželky a děti a že žádný z nich

nebude mít u sebe střelnou zbraň, a dokonce ani nůž s čepelí

delší než tři

palce.

“Přejeme si pouze,” stálo v dopise, “naposledy spat řit továrnu, které jsme dali

nejlepší roky svého života, a ukázat svou tvář každému, komu pohled na ni možná

není lhostejný, ukázat ji samotnému Bohu Všemohoucímu, bude-li se On chtít

podívat, a zeptat se, stojíce němí a nehybní: ‘Zaslouží si nějaký

Američan bídu

a hoře, jaké právě postihly nás?’”

Alexander nebyl ke kráse toho dopisu necitlivý. Napsal ho, po pravdě řečeno, básník Henry Niles Whistler, který byl v té době ve městě, aby dodal stávkujícím odvahy, kolega harvarďan. Zaslouží si vznešenou odpověď, napadlo Alexandera. Věřil, že ty vlajky, šiky civilního vojska a naléhavá a vytrvalá přítomnost

policie budou určitě samy o sobě stačit.

Zákon bude přečten nahlas a všichni ho uslyší a půjdou domů. Klid by neměl být porušován za žádnou cenu.

To odpoledne měl Alexander v úmyslu ve své modlitbě říct, že Bůh by měl ty lidi chránit před vůdci, jako je Colin Jarvis, který je jen povzbuzoval k tomu, aby si na sebe takovou bídu a hoře sami přivolali.

“Amen,” řekl si v duchu.

*

A ti lidé přišli, jak slíbili. Přišli pěšky. Aby je odradili, zastavili obecní

starší ten den veškerou tramvajovou dopravu v této části města.

Bylo mezi nimi hodně dětí a dokonce i nemluvňat v náručích. Jedno nemluvně bude zastřeleno a stane se inspirací pro báseň Henryho Nilese Whistlera, která bude později zhudebněna a bude se zpívat dodnes: “Bonnie Faileyová”.

A kde byli vojáci? Od osmi hodin stáli před hradbou továrny, s nasazenými bodáky, s plnými tornami na zádech. Ty torny vážily i přes padesát liber. Byl to nápad plukovníka Redfielda, jak učinit své vojáky hrozivějšími. Stáli v jediné řadě táhnoucí se přes celou šířku náměstí. Bitevní plán vypadal takhle: Pokud se dav na výzvu nerozejde, namíří vojáci bodáky a pomalu, ale nekompromisně, s ledovým klidem, náměstí vyčistí, přičemž ani na okamžik neporuší dokonale vyrovnanou řadu ježící se chladnou ocelí a postupující, vždy na rozkaz, o jeden krok, druhý, třetí, čtvrtý…

Venku před hradbou byli od osmi hodin pouze vojáci. Dosud padal sníh. Když se tedy na vzdáleném konci náměstí objevili první příchozí, hleděli na továrnu přes plochu neposkvrněného sněhu. Jedinými šlépějemi byly ty, které za sebou sami zanechávali.

A přišlo jich mnohem víc než jen ti, kteří měli na pořadu duchovní záležitosti právě s Cuyahogskými železárnami a mostárnami. Samotným stávkujícím bylo záhadou, kdo všichni tito otrhanci, které nikdo neznal, a kteří si s sebou v

mnoha případech také vzali svoje rodiny, asi jsou. I tito přespolní si přáli ukázat o Vánocích svou bídu a hoře prostě komukoli. Mladý Alexander, sledující

vše dalekohledem, si přečetl heslo, které jeden muž nesl a na kterém stálo “Erijské doly a železárny jsou nespravedlivé k dělníkům”. Erijské doly a

železárny nebyly dokonce ani ohijská společnost. Byly v Buffalu ve státě New York.

Nebylo tedy vůbec jisté, že Bonnie Faileyová, nemluvně zabité

při Masakru, byla

skutečně dítětem některého ze stávkujících proti Cuyahogským železárnám a

mostárnám, jak o ní říkal v refrénu své básně Henry Niles Whistler:

K čertu s tebou, Dane McCone,

Duši máš z železa a srdce z kamene…

Mladý Alexander si to heslo o Erijských dolech a železárnách přečetl z okna v

prvním patře kancelářského křídla sousedícího se severní zdí

věže se zvonicí.

Stál na dlouhé galerii, rovněž inspirované Benátkami, jež měla po každých deseti

stopách okno a na vzdáleném konci zrcadlo. To vzbuzovalo dojem, že je nekonečně

dlouhá. Z oken byl výhled na náměstí. A právě na této galeri si zbudovali svá

stanoviště ostrostřelci od Pinkertonů. Každý z nich si vybral okno, před něj

postavil stůl a k němu pohodlné křeslo. Na každém stole byla opora pro pušku.

Ostrostřelec nejblíže Alexanderovi si na stůl položil pytel s pískem a hranou

své chlupaté ruky do něj vybouchal žlábek. Tam spočine jeho puška, jejíž pažbu

si opře o rameno, zatímco, pohodlně usazený v ušáku, bude přes její miřidla

přimhouřeným okem sledovat tu nebo onu tvář v davu. Ostrostřelec u vzdálenějšího

okna byl vyučený mechanik; vyrobil si nízkou trojnožku zakončenou otočnou

vidlicí. Hověla si před ním na stole. A právě do té vidlice zasune pušku,

nastanou-li potíže.

“Zažádal jsem si o patent,” řekl Alexanderovi a zlehka na trojnožku poklepal.

Každý z nich měl na stole rozložené střelivo, tyčku na čistění

hlavně, hadříky a

olej, jako by snad byly na prodej.

Všechna okna byla dosud zavřená. U některých však byli daleko rozzlobenější a ne

tak ukáznění muži. Byli to běžní podnikoví strážní, kteří celou noc probděli.

Někteří z nich pili, aby, jak říkali “…vydrželi vzhůru”. Byli postaveni k okům

s puškami nebo brokovnicemi, pro případ, kdyby dav na továrnu přece jenom

zaútočil a neodvrátilo ho nic jiného než zničující palba. Tou dobou už sami sebe přesvědčili, že k útoku určitě dojde. Jejich obavy a hraná chvástavost byly prvními výraznými známkami toho, jak si mladý Alexander

všiml a o pár desítek let později řekne mladému Walterovi F. Starbuckovi a opět

při tom bude koktat, že v tom mirákulu byly “od samého počátku jisté nestabilní

prvky”.

On sám, samozřejmě, měl v kapse svrchníku nabitý revolver, stejně tak jeho otec

a bratr, kteří právě vešli na galeri , aby naposledy schválili provedené

přípravy. Bylo deset hodin dopoledne. Řekli, že je čas otevřít okna. Náměstí

bylo plné.

Oznámili Alexanderovi, že je čas odejít nahoru do zvonice, odkud bude všechno

jako na dlani.

Byla tedy otevřena okna a ostrostřelci umístili pušky do svých rozdílných opěr.

Kdo vlastně ve skutečnosti byli tihle čtyři ostrostřelci, a existovalo vůbec

takové řemeslo? Pro ostrostřelce bylo v té době ještě méně

práce než pro katy.

žádný z té čtveřice nebyl pro tuto práci nikdy předtím najat, ani nebylo

pravděpodobné, ledaže by přišla válka, že za tuto práci bude ještě někdy

zaplacen. Jeden byl pinkertonský agent na částečný úvazek a zbývající tři byli

jeho kamarádi. Všichni čtyři spolu chodili pravidelně lovit a už

po léta se

vzájemně chválili, jak neuvěřitelně dobrými jsou střelci. Když

tedy Pinkertonova

agentura oznámila, že by měla práci pro čtyři ostrostřelce, zhmotnili se téměř

okamžitě jako ta rota civilního vojska.

Muž s trojnožkou vymyslel svůj zlepšovák pro tuto příležitost. Ani muž za pytlem

písku si nikdy předtím neopřel svou pušku o pytel s pískem. A zrovna tak tomu

bylo s těmi křesly a stoly a s úhledným rozložením střeliva a všeho ostatního -

ti čtyři se mezi sebou dohodli, jak by se měli chovat profesionální

ostrostřelci.

O mnoho let později odpoví Alexander McCone, až se ho Starbuck zeptá, co si

myslí, že bylo hlavní příčinou Cuyahogského masakru:

“Americký a-a-a-amaterismus

v z-z-z-záležitostech ž-života a s-s-s-smrti.”

*

Když okna otevřeli, vnikl dovnitř se studeným vzduchem oceánský šum davu. Dav si

přál být zticha a taky se domníval, že zticha je, jenže tenhle potřeboval něco

pošeptat a tamten zase odpovědět a tak pořád dál. Odtud ten zvuk moře.

Alexander, stojící s otcem a bratrem ve zvonici, slyšel především tenhle

zdánlivý příboj. Obránci továrny mlčeli. Jejich jedinou odpovědí

bylo rumplování

a bouchání při otvírání oken v prvním patře.

A zatímco čekali, Alexanderův otec řekl tohle: “Zpracovávat železo a ocel podle

potřeb člověka není žádná lahůdka, hoši. žádný normální člověk by takovou práci

nedělal, nebýt strachu z hladu a zimy. Otázka stojí takhle, hoši

, jak moc

potřebuje svět železo a produkty z oceli? V případě, že někdo nějaké chce, Dan

McCone ví, jak je vyrobit.”

Náhle za tovární hradbou došlo k nepatrnému oživení. Po schodech na vrchol

lešení vystupoval policejní šéf Clevelandu, v ruce papír, na kterém měl napsaný

text zákona o zákazu srocování. Tohle by mělo být, představoval si mladý

Alexander, vyvrcholení celého mirákula, fantastický okamžik. Jenže v tu chvíli nahoře ve zvonici kýchl. Nepřišel tak jenom o všechen vzduch v plicích, byla zničena i jeho romantická vidina. Uvědomil si, že to, co se tam

dole za chvíli odehraje, nebude nic vznešeného. Bude to nesmyslné a šílené.

žádná kouzla nejsou, přesto ale jeho otec i bratr i guvernér a zřejmě dokonce i

prezident Grover Cleveland očekávají, že se tenhle policejní šéf změní v

kouzelníka, jakéhosi Merlina, který nějakým zaklínadlem učiní, že se dav

rozejde.

“To nezabere,” pomyslel si. “Nemůže.” Nezabralo.

Policejní šéf vyřkl své zaklínadlo. Slova, která vykřikoval, se odrážela od

budov, válčila s vlastní ozvěnou, a když dosáhla k Alexanderovým uším, zněla

jako babylónština.

Nestalo se vůbec nic.

Policejní šéf slezl z lešení. Z jeho chování bylo poznat, že ani neočekával, že

se snad něco stane, že je tam venku zkrátka příliš mnoho Udí. S

mimořádnou

skromností se vrátil ke své úderné jednotce ozbrojené štíty a oštěpy, avšak v

bezpečí za hradbou. Neměl v úmyslu ji požádat, aby kohokoli zatkla, nebo udělala

cokoli provokativního proti tak ohromnému davu.

Jenže plukovník Redfield zuřil. Nechal pootevřít bránu tak, aby prošel, a přidal

se ke svým polozmrzlým jednotkám. Zaujal místo mezi dvěma farmářskými hochy

uprostřed té dlouhé řady. Rozkázal svým mužům namířit bodáky na ty, kdo stáli

před nimi. Nato rozkázal, aby udělali krok vpřed. Poslechli.

*

Mladý Alexander, hledící dolů na náměstí, viděl, jak se lidé v čele davu odtáhli

od nahé oceli, přičemž couvli do těch za sebou. Avšak lidé na konci davu ani v

nejmenším netušili, co se vpředu děje, a neměli v úmyslu ustoupit a částečně tak

zmírnit tlak.

Vojáci postoupili o další krok a ustupující lidé zatlačili nejen do těch za

sebou, ale do těch vedle sebe. Ty na obou koncích to přimáčklo k budovám. Vojáci

stojící proti nim neměli to srdce bodnout někoho tak bezmocně

znehybnělého,

uhnuli tedy bodáky, čímž vznikl prostor mezi hroty jejich čepelí

a nepoddajnými

zdmi.

Když udělali další krok vpřed, začali lidé, podle Alexandera už v pokročilém

věku, “…p-p-proudit kolem k-k-konců řady j-j-jako v-v-voda”. Proud přešel v

záplavu, pod kterou se zhroutila křídla řady, a stovky lidí se ocitly v prostoru

mezi tovární hradbou a nechráněným týlem vojáků. Plukovník Redfield, hledící

planoucím pohledem vpřed, neměl o tom, co se děje jak na jedné, tak druhé

straně, ponětí. Dal rozkaz znovu postoupit.

V té chvíli se dav za zády vojáků začal chovat velice nehezky. Jakýsi mladík

skočil jako opice na tornu jednoho z vojáků. Ten tvrdě dosedl a nesmírně komicky

se znovu škrábal na nohy. Voják za vojákem padali stejným způsobem k zemi.

Jakmile se zvedli, opět byli strženi. Začali se k sobě plazit za vzájemnou

ochranou. Odmítli střílet. Místo toho utvořili obrannou hromadu, jakéhosi

paralyzovaného dikobraza.

Plukovník Redfield mezi nimi nebyl. Nebylo ho nikde vidět.

*

Nikdo nikdy nepřiznal, že by dal ostrostřelcům a strážným rozkaz zahájit z oken

továrny palbu, palbu však zahájili.

Čtrnáct lidí bylo zabito na místě, z toho jeden voják. Třiadvacet bylo vážné

zraněno.

Už jako starý muž Alexander řekne, že ta střelba nezněla o nic nebezpečněji než

“p-p-práskání p-p-popkornu”, a že si myslel, že se dole přes náměstí žene nějaký

abnormální větrný poryv, protože se zdálo, že to lidi odnáší pryč

jako

“l-l-listí”.

Když bylo po všem, zavládla všeobecná spokojenost, že cti bylo učiněno zadost a

spravedlnost vykonána. Byl obnoven zákon a pořádek. Starý Daniel McCone přehlédne bitevní pole, nyní prázdné až na ležící těla, a

řekne svým synům: “Ať se vám to líbí nebo ne, hoši, ale na tohle jste se dali.”

Plukovník Redfield bude nalezen v jedné boční uličce, nahý a vyšinutý, jinak ale

v pořádku.

Mladý Alexander nepromluvil, dokud nemusel, což bylo při štědrovečerní večeři

téhož dne odpoledne. Byl požádán, aby před jídlem odříkal modlitbu. Tehdy

zjistil, že se z něj stal přitroublý blekotal, že se jeho koktání

natolik

zhoršilo, že teď už nedokáže říct vůbec nic.

Do továrny se už nikdy nevrátí. Stane se největším clevelandským sběratelem

umění a hlavním dárcem Clevelandského muzea výtvarných umění, čímž ukáže, že

McConům jde o víc než o peníze pro peníze a moc pro moc. Po zbytek života na tom byl s koktáním tak zle, že se jen zřídka odvažoval ven ze svého sídla na Euklidově třídě. Měsíc předtím, než se tak zhoršilo, se oženil

s dcerou Rockefel erů. Jinak, jak sám později řekl, by se už

pravděpodobně

neoženil nikdy.

Měli jednu dceru, která z něj byla nesvá stejně jako jeho manželka. Po Masakru

naváže pouze jedno přátelství. S dítětem. Synem své kuchařky a šoféra.

Tenhle multimilionář potřeboval někoho, kdo by s ním hrál denně několik hodin

šachy. Nalákal tedy, dalo by se říci, toho chlapce nejprve na jednodušší hry -

kvarteta, Černého Petra, dámu a domino. Současně ho však učil šachy. Brzy hráli

už jenom šachy. Jejich konverzace se omezila na běžné

šachové narážky a

posměšky, které se už po tisíc let nezměnily.

Příklad: “Hráls to vůbec někdy?” “To myslíš vážně?” “Budeš hrát bez dámy.” “To

má být past?”

Ten chlapec se jmenoval Walter F. Starbuck. Strávit své dětství

a mládí takhle

nepřirozeně byl ochoten z následujícího důvodu: Alexander Hamilton McCone

slíbil, že ho jednou pošle na Harvard.

K.V.

Pomáhej slabým, kteří pro mě pláčou, pomáhej stíhaným a obětem, protože to jsou tví lepší přátelé; jsou to kamarádi, kteří bojují a umírají, tak jako bojoval a včera zemřel za blaho a svobodu pro všechny ubohé dělníky tvůj otec a Bartolo. V tomhle životním boji najdeš víc lásky a budeš milován.

Nicola Sacco (1891, 1927)

v posledním dopise svému třináctiletému synovi Dantovi, 18. srpna 1927, tři dny před popravou v charlestownském vězení v Bostonu ve státě Massachusetts.

“Bartolo” byl Bartolomeo Vanzetti (1888, 1927), který zemřel tu samou noc na tom samém elektrickém křesle, vynálezu jakéhosi zubaře. A stejně tak další muž, dokonce ještě více zapomenutý, Celestino Madeiros (1894, 1927), který se ke zločinu, za který byli odsouzeni Sacco a Vanzetti, přiznal, a to dokonce v době, kdy se odvolával proti rozsudku za jinou vraždu. Madeiros byl pověstný zločinec, který se nakonec zachoval nesobecky.

1.

život jde dál, tak tak, a hlupák a jeho sebeúcta jsou brzy rozděleni, aby se

snad už nikdy, dokonce ani v Soudný den, znovu neshledali. Dávejte prosím pozor, neboť roky, stejně jako lidé, jsou v téhle knize, která je mým dosavadním životním příběhem, postavami. Devatenáct set Dvacet devět

zruinovalo americké hospodářství. Devatenáct set Třicet jedna mě poslalo na

Harvard. Devatenáct set Třicet osm mi obstaralo první práci ve federální vládě.

Devatenáct set Čtyřicet šest mi dalo manželku. Devatenác set Čtyřicet šest mi

dalo nevděčného syna. Devatenáct set Padesát tři mě vyrazilo z federální vlády.

Takže píšu roky s velkými písmeny, jako by to byla vlastní

jména.

Devatenáct set Sedmdesát mi obstaralo práci v Nixonově Bílém domě. Devatenáct

set Sedmdesát pět mě poslalo do vězení za mé vlastní

nesmyslné příspěvky

americkým politickým skandálům všeobecně známým jako

“Watergate”.

Tři roky nazpátek, tedy jak píšu Devatenáct set Sedmdesát sedm se mě chystalo

pustit opět na svobodu. Cítil jsem se jako kus smetí. Byl jsem oblečený do

seprané olivové kombinézy, vězeňské uniformy. Seděl jsem sám ve společné ložnici

, na lůžku, ze kterého jsem stáhl lůžkoviny. Přikrývka, dvě

prostěradla a povlak

na polštář, které měly být navráceny mé vládě spolu s mou uniformou, byly

úhledně složené na mém klíně. A úplně navrchu ležely sepjaté

moje staré flekaté

ruce. Civěl jsem přímo před sebe na zeď v druhém patře budovy Federálního

nápravného zařízení pro dospělé s minimální ostrahou, na okraji vojenské letecké

základny Finletter, třicet pět mil od Atlanty v Georgi . Čekal jsem na dozorce,

aby mě odvedl do správní budovy, kde dostanu propouštěcí

papíry a svůj civilní

oděv. U brány na mě nebude čekat nikdo, aby mě přivítal. Na celém světě

neexistoval člověk, který měl pro mě odpouštějící objetí, nebo jídlo zdarma či

postel na jednu nebo dvě noci.

Kdyby mě v tu chvíli někdo pozoroval, viděl by, že přibližně

každých pět minut

udělám něco velice záhadného. Aniž se můj prázdný výraz změnil, zvedl jsem ruce

z lůžkovin a třikrát tleskl. Brzy vysvětlím proč.

Bylo devět hodin ráno jednadvacátého dubna. Dozorce měl hodinu zpoždění. Z konce

blízké rozjezdové dráhy se prudce vznesla stíhačka, spolkla energi , která by

stačila na vytápění stovky domovů po tisíc let, a rozervala oblohu na cáry.

Nehnul jsem brvou. Pro staré vězně a dozorce na Finletteru to byla obyčejná

otravná událost. Dělo se to v jednom kuse.

Většina ostatních vězňů, z nichž všichni byli usvědčeni z nenásilných

administrativních zločinů, oddrkotala ve fialových školních autobusech na

základnu za denním zaměstnáním. Zůstala jenom malá úklidová

četa, na mytí oken,

na vytírání podlah. Pak tam bylo ještě pár dalších, kteří psali, četli nebo

pochrupovali, příliš nemocní, obvykle se srdcem nebo zády, na jakoukoli

fyzickou práci. Já sám bych býval krmil mandl v prádelně v nemocnici základny,

být to den jako každý jiný. Říkali, že mám skvělé zdraví. že mi jako harvarďanovi neprojevovali žádný zvláštní respekt?

Po pravdě řečeno,

nebylo to nic mimořádného. Potkal jsem nebo slyšel alespoň o sedmi dalších. A

jakmile odejdu, zabere moje lůžko Virgil Greathouse, bývalý

ministr

zdravotnictví, vzdělání a sociální péče, také harvarďan. Na žebříčku vzdělanosti

ve Finletteru jsem byl se svým ubohým bakalářským diplomem někde hluboko dole.

Nepatřil jsem dokonce ani do Phi Beta Kappy. Museli jsme tam mít alespoň dvacet

jejích členů, alespoň tucet lékařů, stejný počet zubařů, jednoho veterináře,

doktora teologie, doktora ekonomie, doktora filozofie v oboru chemie a celá

hejna vyškrtnutých právníků. Právníci byli tak běžní, že jsme si na přibylce

vymysleli takovýhle vtip: “Pokud zjistíš, že mluvíš s někým, kdo nestudoval

práva, dej si pozor. Je to buďto ředitel věznice nebo dozorce.” Můj vlastní ubohý diplom byl z humanitních věd, s jistým důrazem na historii a ekonomiku. Když jsem nastupoval na Harvard, měl jsem v úmyslu stát se státním

úředníkem, spíše stálým zaměstnancem než voleným

funkcionářem. Věřil jsem, že v

demokraci není nad doživotní poslání ve vládě. A protože jsem nevěděl, které

odvětví vlády mě případně vezme, zdali ministerstvo zahraničí

nebo oddělení pro

indiánské záležitosti, chtěl jsem, aby má moudrost byla co možná

nejvšestrannější. Proto diplom z humanitních věd.

Teď mluvím o svých plánech a svých přesvědčeních, ovšem vzhledem k tomu, že

jsem byl tehdy na této planetě takovým nováčkem, rád jsem přijal za vlastní

plány a přesvědčení jednoho mnohem staršího muže. Byl to clevelandský

multimilionář jménem Alexander Hamilton McCone z

harvardského ročníku Osmnáct

set Devadesát čtyři. Byl to samotářský, koktavý syn Daniela McCona. Daniel

McCone byl vynikající a brutální skotský inženýr a metalurg, zakladatel

Cuyahogských železáren a mostáren, největší zaměstnavatel v Clevelandu v době,

kdy jsem se narodil. Představte si to, být narozen už

Devatenáct set Třináct!

Zapochybují dnešní mladí lidé, budu-li s vážnou tváří tvrdit, že v té době

ohijská obloha často ztemněla hejny vřeštících pterodaktylů a že se v bahně řeky

Cuyahoga vyhřívali na slunci a spokojeně mručeli čtyřicetitunoví

brontosauři?

Nezapochybují.

Když jsem se narodil do jeho sídla na Euklidově třídě, bylo Alexanderovi

Hamiltonovi McConovi jednačtyřicet. Byl ženatý s bývalou Alicí

Rockefellerovou,

která byla dokonce ještě bohatší než on a která trávila většinu času v Evropě s

jejich jediným dítětem, dcerou Klárou. Matka a dcera, bezpochyby nesvé z té

hrozné vady řeči pana McCona, a možná navíc ještě zhrozené, že nehodlá se svým

životem nic dělat, jen od rána do večera číst knížky, byly zřídkakdy doma.

Rozvod byl tehdy nemyslitelný.

Kláro, žiješ ještě? Nenáviděla mě. Takových lidí bylo a je víc. To je život.

A co jsem byl pro pana McCona, že jsem se narodil do skličujícího ticha jeho

sídla? Moje matka, narozená jako Anna Kairysová v ruské Litvě, byla jeho

kuchařkou. Otec, narozený se jako Stanislaus Stankiewicz v ruském Polsku, byl

jeho osobní strážcem a řidičem. Upřímně ho milovali. Pan McCone pro ně a taky pro mne nechal postavit hezký byt v prvním patře nad

kočárovnou. A jak jsem dospíval, stal jsem se jeho společníkem při různých,

výhradně pokojových hrách. Naučil mě kvarteta, Černého Petra, dámu, domino, a

šachy. Brzy jsme hráli už jenom šachy. Nehrál dobře. Vyhrál jsem téměř každou

partii a není vyloučené, že býval tiše opilý. Měl jsem pocit, že se vyhrát nikdy

moc nesnaží. V každém případě však, a to už velice brzy, začal mně a mým rodičům

říkat, že jsem génius, což jsem tedy určitě nebyl, a že mě pošle na Harvard. Za

ty roky musel mému otci a matce říct alespoň tisíckrát: “Jednou zjistíte, že

jste hrdými rodiči dokonalého harvardského gentlemana.” Z toho důvodu, tehdy mně bylo asi tak deset, nás přiměl změnit si příjmení ze Stankiewiczů na Starbucky. Prý mě na Harvardu lépe přijmou, budu-li mít

anglosaské jméno. Takhle se tedy ze mne stal Walter F. Starbuck.

On sám měl na Harvadu co dělat a tak tak že prolezl. Kromě

toho jím tam

opovrhovali společensky, nejenom proto, že koktal, ale že byl odporně bohatým

synem emigranta. Měl všechny důvody Harvard nenávidět, jenže já byl po celé ty

roky svědkem, jak si ho tak romantizoval a sentimentálně se nad ním rozplýval a

nakonec ho tak zbožňoval, že když jsem nastoupil na střední

školu, byl už

přesvědčen, že profesoři na Harvardu jsou největší mudrcové

všech dob. Amerika

by mohla být rájem, jen kdyby tak všechna vysoká místa ve vládě zastávali

harvarďani.

A jak se ukázalo, když jsem jako bystrý mladý muž pracoval pro vládu na

ministerstvu zemědělství Franklina Delana Roosevelta, stále více míst bylo

obsazováno harvarďany. Tehdy mi to připadalo jenom správné. Teď mi to připadá

mírně komické. Jak říkám, dokonce ani ve vězení není na harvarďanech nic

mimořádného.

Když jsem byl ještě student, míval jsem občas pocit, že až

skončím školu, budu

schopen lépe než většina ostatních vysvětlovat důležité

záležitosti lidem, kteří

chápou pomaleji. Věci se však udaly jinak.

Takže v roce Devatenáct set Sedmdesát sedm jsem seděl ve vězení a čekal, až pro

mě přijde dozorce. Nerozčilovalo mě, že má už hodinu zpoždění. Nikam jsem

nespěchal, neměl jsem žádné konkrétní místo, kam půjdu. Ten dozorce se jmenoval

Clyde Carter. Byl to jeden z těch několika přátel, které jsem ve vězení získal.

Naše vzájemné pouto spočívalo v tom, že jsme absolvovali stejný korespondenční

kurs pro barmany u továrny na diplomy v Chicagu, Il inoiském vzdělávacím

institutu, sekce korporace RAMJAC. Ve stejný den a stejnou poštou jsme každý

obdrželi diplom doktora mixologie. Clyde mě pak trumfnul ještě

absolvováním

školního kursu ve vzduchové klimatizaci. Clyde byl bratranec z třetího kolena

prezidenta Spojených států Jimmyho Cartera. Byl asi o pět let mladší než

prezident, jinak byl ale jeho věrnou kopií. Měl stejné příjemné

vystupování,

stejný zářivý úsměv.

Diplom z barmanství mi stačil. Takhle jsem totiž chtěl naložit se zbytkem svého

života, vést někde nějaký tichý bar, nejlépe v klubu pro gentlemany.

A tak jsem zvedl své staré ruce ze složených lůžkovin a třikrát tleskl.

Z konce blízké rozjezdové dráhy se prudce vznesla další

stíhačka a rozervala

oblohu na cáry. Napadlo mě tohle: “Aspoň že už nekouřím.” Byla to pravda. Já,

který jsem vykouřil čtyři balíčky pallmal ek bez filtru denně, jsem přestal být

otrokem krále Nikotina. Jenže už brzy mi bude připomenuto, jak hodně jsem

kouřil, protože můj šedý, třídílný oblek s úzkým proužkem od Brooksů, který na

mě čekal ve výdejním skladu, byl propálený od cigaret jako řešeto. Vzpomněl jsem

si, že v rozkroku je díra velikosti deseticentu. V novinách vyšla moje

fotografie, jak sedím na zadním sedadle zeleného sedanu okresního šéfa policie

těsně po tom, co jsem byl odsouzen do vězení. Všeobecně se chápala jako ukázka

toho, jak se stydím, jak jsem vyčerpaný, vyděšený, neschopný

pohlédnout komukoli

do očí. Ve skutečnosti to byla fotografie člověka, který si právě

podpálil

kalhoty.

Vzpomněl jsem na Sacca a Vanzettiho. Když jsem byl mladý, věřil jsem, že příběh

o jejich mučednické smrti povede k tomu, že celý svět zachvátí

nezvladatelná

touha po spravedlnosti k obyčejným lidem. Ví vůbec, nebo stará

se ještě někdo o

to, kdo byli?

Ne.

Vzpomněl jsem si na Cuyahogský masakr, což bylo nejkrvavější

střetnutí mezi

stávkujícími a zaměstnavatelem v dějinách amerického dělnictva. Došlo k němu v

Clevelandu, před hlavní bránou Cuyahogských železáren a mostáren na Vánoce ráno

Osmnáct set Devadesát čtyři. Stalo se to dlouho předtím, než

jsem se narodil.

Moji rodiče byli v té době ještě dětmi v ruském impériu. Ovšem člověk, který mě

poslal na Harvard, Alexander Hamilton McCone, to sledoval ze zvonice tovární

věže ve společnosti svého otce a staršího bratra Johna. Právě

tehdy přestal být

lehkým koktou a stal se, jakmile ho něco třeba jen drobíček rozrušilo,

přitroublým blekotalem neschopným vůbec se vymáčknout. Jen tak mimochodem, Cuyahogské železárny a mostárny ztratily svou identitu, s

výjimkou dějin dělnictva, už dávno. Pohltily ji Youngstownské

ocelárny krátce po

druhé světové válce a i ty jsou dneska pouhou sekcí korporace RAMJAC.

Pohoda.

Tak tak, zvedl jsem své staré ruce ze složených lůžkovin a třikrát tleskl. A

tady je, co se za celou tou hloupostí skrývalo: ta tři tlesknutí

zakončují

sprostou písničku, která se mi nikdy nelíbila a na kterou jsem nevzpomněl možná

víc než třicet let. Chápejte, snažil jsem se, jak to jen šlo, udržovat si

prázdnou hlavu, protože minulost byla tak nepříjemná a budoucnost tak děsivá.

Nadělal jsem si za ta léta tolik nepřátel, že jsem pochyboval, že někde dostanu

místo i jako barman. Napadlo mě, že budu zkrátka čím dál tím špinavější a

rozdrbanější, protože odnikud nebudu dostávat žádné peníze. Skončím ve čtvrti

ztroskotanců, kde se naučím zahánět zimu vínem, ačkoli jsem alkohol neměl nikdy

rád.

A co je nejhorší, napadlo mě, že zatímco budu spát někde v postranní uličce,

řekněme v Bowery, objeví se mladiství delikventi, hnusící si špinavé starce, s

kanystrem benzínu.

Nechají mě jím nasáknout a pak škrtnou. A nejhorší na tom bude, napadlo mě, že

mi plameny budou olizovat oční bulvy.

žádný div, že jsem potom toužil na nic nemyslet!

Jenže duševní prázdnoty jsem byl schopen dosáhnout pouze tu a tam. Většinu času,

zatímco jsem seděl na svém lůžku, jsem se spokojoval s pouze o chloupek méně

dokonalou pohodou vyplněnou myšlenkami, které neměly důvod mě děsit, o Saccovi

a Vanzettim, jak už jsem řekl, o Cuyahogském masakru, o šachových partiích se

starým Alexanderem Hamiltonem McConem, a tak podobně. Dokonalá prázdnota, když jsem ji dosáhl, trvala jenom asi deset vteřin, a pak

ji totálně zničila ta písnička, kterou mi v hlavě zpíval hlasitě a zřetelně cizí

hlas a na jejíž závěr bylo třeba, abych třikrát tleskl. Když jsem ji slyšel

poprvé, což bylo na jedné opilecké pánské jízdě v prvním ročníku na Harvardu,

připadala mi její slova vysoce urážlivá. Byla to písnička, kterou nesmělo

zaslechnout ženské ucho. Není vyloučené, že ji dodnes žádná

žena neslyšela.

Jejímu textaři šlo zjevně o to, zdrsnit natolik city těch, kdo ji zpívali, aby

už nikdy znovu neuvěřili, čemu většina z nás tehdy z celého srdce věřila, a

sice, že ženy jsou duchovnější a posvátnější než muži. Dosud si to o ženách myslím. Je i tohle komické? Ve svém životě jsem miloval

pouze čtyři ženy, svou matku, svou nebožku manželku, ženu, se kterou jsem byl

kdysi zasnouben, a ještě jednu. Vylíčím je všechny později. Rovnou ale řeknu, že

jsem měl dojem, že všechny čtyři jsou ve vztahu k životu čestnější a statečnější

a k tajemstvím vesmíru blíže, než kdy dokážu být já. Ať je to jak chce, slova té hrozné písničky teď zaznamenám. A přestože jsem byl, díky svému vysokému postavení v jednom společenském systému v nedávné době,

formálně zodpovědný za publikování jedněch z nejoplzlejších knih o ženách, které

byly kdy napsány, pořád ještě zjišťuju, že se slova té písničky zdráhám dát na

papír, kde se snad dosud ještě nikdy neocitla. Jen tak mimochodem, melodie, na

kterou se zpívala, je stará, nazývám ji “Ruben, Ruben”. Určitě

měla spoustu

jiných názvů.

Ti, kdo budou ta slova číst, by si rovněž měli uvědomit, že je nezpívali hulváti

ve středních letech, ale študáci, vlastně děti, které v době

trvající krize a

blížící se druhé světové války měly důvod koprnět nad vším, co od nich ženy té doby očekávaly, a kterým se ve většině případů vysmívalo vlastní panictví. ženy od nich očekávaly, že po ukončení školy budou vydělávat pěkné peníze, zatímco

oni si nedokázali představit, jak na to, jestliže se podniky všude kolem

zavírají. ženy od nich očekávaly, že budou statečnými vojáky, když bylo přitom nanejvýš pravděpodobné, že se sesypou, sotva začnou létat šrapnely a kulky. Kdo by taky dokázal ručit za vlastní reakce, když začnou létat šrapnely a kulky? Budou tam plamenomety a otravné plyny. Budou tam příšerné rachy. Člověku

stojícímu vedle vás to může urvat hlavu, a jeho krk se změní

ve fontánu.

A až se stanou jejich manželkami, budou od nich ženy očekávat, že budou dokonalými milenci dokonce i o svatební noci, obratnými, něžnými, divokými, ohleduplnými, lechtivě prostopášnými a znalými rozmnožovacích orgánů obou

pohlaví jako Harvardská lékařská fakulta.

Vzpomínám si na debatu o jednom odvážném článku, který se v té době objevil v jakémsi časopise. Pojednával o frekvenci sexuálních styků amerických mužů

různých profesí. Nejžhavější byli hasiči, kteří se milovali desetkrát týdně. Nejméně žhaví byli univerzitní profesoři, kteří se milovali jednou za měsíc. A jeden můj spolužák, který bude, čirou náhodou, ve druhé světové válce skutečně

zabit, zavrtěl žalostně hlavou a řekl: “Ty blaho, co bych dal za to, abych byl univerzitní profesor.”

Ta úděsná písnička tedy opravdu mohla být způsobem, jak vzdát čest mimořádným schopnostem žen, jak se vypořádat s obavami, které

vzbuzovaly. Možná by se dala

celkem vhodně přirovnat k písničce posmívající se lvům, kterou si zpívají lovci lvů v předvečer lovu.

Tohle jsou její slova:

Sally sedí na zahradě a prosívá popel,

zvedne nohu, uprdne se jako starej chlap. Roztrhla si bombarďáky rozbila šestnáct oken, prdel se jí zaklepala, udělala -

A tady mají zpívající na dokončení sloky třikrát tlesknout.

2

Moje oficiální hodnost v Nixonově Bílém domě, funkce, kterou jsem zastával v době, když jsem byl zatčen za zpronevěru, křivopřísežnictví a bránění výkonu spravedlnosti, byla tato: Prezidentův zvláštní poradce pro záležitosti mládeže.

Dostával jsem za to třicet šest tisíc dolarů ročně. Měl jsem kancelář, ne však sekretářku, pod hlavním suterénem správní budovy, čirou náhodou přímo pod kanceláří, kde se připravovala vloupání a další zločiny v zájmu prezidenta Nixona. Slyšel jsem, jak nade mnou chodí lidé a občas zvyšují

hlasy. Na mé

úrovni pod hlavním suterénem byly mými jedinými společníky vytápěcí a

klimatizační zařízení a automat na coca-colu, o kterém jsem, myslím, věděl jenom já. Byl jsem jeho jediným štamgastem.

Přesně tak, a četl jsem univerzitní a středoškolské noviny a časopisy a Rolling Stona a Crawdaddyho a všechno ostatní, co tvrdilo, že hovoří za mládež.

Katalogizoval jsem politická prohlášení v textech populárních písní. Mým hlavním předpokladem pro tuto práci bylo, domníval jsem se, že já sám byl na Harvardu radikál, a to už od prvního ročníku. A nebyl jsem žádný diletant, žádný bezvýznamný salonní socialista. Byl jsem spolupředseda harvardské buňky Ligy mladých komunistů. Byl jsem spolupředseda radikálního týdeníku Pokrokové Massachusetts. Po pravdě řečeno, byl jsem komunista, který otevřeně a hrdě nosil

svou legitimaci, dokud Hitler a Stalin nepodepsali v roce Devaten áct set Třicet devět pakt o neútočení. Nebe a peklo, jak jsem to viděl já, se spolčily proti téměř bezbranným národům na celém světě. Po tomhle se ze mne opět stal opatrný věřící v kapitalistickou demokracii.

Být komunistou bývalo kdysi v téhle zemi natolik přijatelné, že skutečnost, že já jím byl, mi neznemožnila získat po Harvardu Rhodesovo stipendium do Oxfordu a poté dostat práci v Rooseveltově ministerstvu zemědělství. Co mohlo být, konec konců, tak odpuzující, zvláště v době krize a ještě k tomu s blížící se další válkou o přírodní bohatství a trhy, na přesvědčení nějakého mladíka, že každý člověk pracuje podle svých schopností a měl by být odměněn, ať je nemocný nebo zdravý, mladý nebo starý, odvážný nebo bázlivý, nadaný nebo pitomý, podle svých základních potřeb? Jak by se mnou mohl někdo jednat jako s duševně chorým člověkem, myslel-li jsem si, že válka by nemusela nikdy znovu přijít, kdyby obyčejní lidé všude na světě převzali kontrolu nad bohatstvím planety, rozpustili své armády a zapomněli na své státní hranice; kdyby se od té chvíle už napořád považovali za bratry a sestry, přesně tak, a otce a matky a děti všech obyčejných lidí, všude na světě. Vyloučen z takovéhle přátelské a

milosrdné společnosti by byl jen ten, kdo by si v kterémkoli okamžiku vzal víc majetku, než kolik potřebuje.

A dokonce i teď, v žalostných šestašedesáti, zjišťuju, že měknu v kolenou,

potkám-li někoho, kdo stále ještě pokládá za možné, že jednoho dne bude na Zemi jedna velká pokojná rodina, Lidská rodina. Kdybych měl právě dnes potkat sám

sebe, jakým jsem byl v roce Devatenáct set Třicet tři, samým soucitem a

uctivostí bych omdlel.

Můj idealismus tedy nezemřel dokonce ani v Nixonově Bílém domě, nezemřel dokonce ani ve vězení, nezemřel dokonce ani, když jsem se stal, a to je mé nejnovější zaměstnání, viceprezidentem Gramofonové sekce korporace RAMJAC.

Stále ještě věřím, že míru, hojnosti a štěstí lze nějakým způsobem dosáhnout.

Jsem hlupák.

Když jsem byl od roku Devatenáct set Sedmdesát až do svého zatčení v roce Devatenáct set Sedmdesát pět zvláštním poradcem Richarda M. Nixona pro záležitosti mládeže a kouřil čtyři krabičky pallmal ek bez filtru denně, nikdy na mně nikdo nechtěl žádná fakta či mínění či cokoli. Dokonce bych býval ani nemusel přijít do práce a mohl svůj čas strávit lépe, pomáháním své ubohé ženě s vedením jejího podničku, byla bytovou architektkou-, který řídila z našeho

docela maličkého, stísněného cihlového bungalovku v Chevy Chase v Marylandu. Jedinými návštěvníky, kteří za mnou do mé podzemní

kanceláře, se stěnami

zlatohnědými od dehtu z cigaret, kdy přišli, byli prezidentovi zvláštní lupiči, jejichž kancelář byla nade mnou. Jednoho dne si najednou uvědomili, zrovna když jsem měl záchvat kašle, že přímo pod nimi někdo je a že možná vyslechl jejich

rozhovory. Přistoupili k experimentům, kdy jeden z nich nahoře dupal a hulákal a další poslouchal v mé kanceláři. Nakonec došli k přesvědčení, že jsem rozhodně nic neslyšel a že jsem jen neškodný starý blbeček. Ten, co hulákal a dupal, byl bývalý agent CIA, spisovatel špionážních románů a absolvent Brownovy univerzity. Ten, co poslouchal, byl bývalý agent FBI, bývalý okresní státní zástupce a

absolvent Fordhamovy univerzity. Já sám, jak už jsem možná

řekl, byl harvarďan.

A tenhle harvarďan, přestože moc dobře věděl, že všechno, co napíše, bude skartováno a slisováno do balíků s ostatním papírem na vyhození z celého Bílého domu, nečtené, dál produkoval nějakých dvě stě i více hlášení o slovech a činech mládeže týdně, s podčarovými poznámkami, bibliografií, dodatky a vším ostatním. Avšak závěry plynoucí z mých materiálů se v průběhu těch let tak málo měnily, že jsem zrovna tak mohl poslat každý týden stejný telegram někam na lampárnu. Bylo by v něm tohle: MLADI LIDE STALE ODMITAJI VZIT NA VEDOMI, ZE

CELOSVETOVE ODZBROJENI A EKONOMICKA

ROVNOST JSOU ZJEVNE NEMOZNE. MOZNA JE NA VINE NOVY

ZAKON (QUOD VIDE).

WALTER F. STARBUCK

ZVLASTNI PORADCE PREZIDENTA

PRO ZALEZITOSTI MLADEZE

Na konci každého neplodného dne v podsuterénu jsem odešel domů k jediné manželce, kterou jsem kdy měl, jmenovala se Ruth, která na mě čekala v našem maličkém cihlovém bungalovku v Chevy Chase v Marylandu. Byla to židovka, já však žid nejsem. Takže naše jediné dítě, syn, který je teď knižním recenzentem pro The New York Times, je poloviční žid. Ten zamotal rasové a náboženské otázky ještě víc, neboť se oženil s černošskou kabaretní zpěvačkou, která má dvě děti se svým bývalým manželem. Její bývalý manžel byl kabaretní

komik, původem

Portorikánec, jménem Jerry Cha-cha Rivera, kterého zastřelili jako nevinného diváka při loupežném přepadení automyčky RAMJACu v Hollywoodu. Můj syn ty děti adoptoval, takže jsou teď mými legálními vnoučaty, mými jedinými vnoučaty. život jde dál.

Moje nebožka manželka Ruth, babička těchto dětí, se narodila ve Vídni. Její rodina tam vlastnila obchod s unikátními knihami, než jim ho nacisti zabavili. Byla o šest let mladší než já. Její otec a matka a dva sourozenci byli zavražděni v koncentračních táborech. Ji samotnou ukryla jedna křesťanská rodina, jenže v roce Devatenáct set Čtyřicet dva jiobjevili a zatkli spolu s hlavou té rodiny. Takže i ona skončila na poslední roky války v koncentračním táboře nedaleko Mnichova, který nakonec osvobodily americké jednotky. Zemře ve

spánku v roce Devatenáct set Sedmdesát čtyři, na selhání

srdce, čtrnáct dní

před mým zatčením. Kamkoli jsem se vydal, jakkoli těžkopádně, šla tam i moje Ruth, pokud mohla. Když jsem se nad tím nahlas podivoval, říkala: “Kde bych jinak byla? Co jiného bych dělala?”

Mohla být například vynikající překladatelkou. Jazyky jí šly stejně dobře, jako mně šly špatně. Po druhé světové válce jsem strávil čtyři roky v Německu, němčinu jsem si však nikdy neosvojil. Neexistoval ovšem evropský jazyk, kterým by Ruth nedokázala alespoň trošku mluvit. Čekání na smrt v koncentračním táboře si krátila tím, že nutila ostatní vězně, aby ji učili jazyky, které neznala.

Takhle se naučila plynně rómsky, a dokonce se naučila slova k několika písním v baskičtině. Mohla se stát portrétistkou. To byla další věc, kterou za svého věznění dělala. Prstem od lampových sazí kreslila na stěny portréty těch, kteří přicházeli a odcházeli. Mohla být slavnou fotografkou. Když jí bylo teprve

šestnáct, tři roky před anšlusem Rakouska Německem, vyfotografovala ve Vídni sto žebráků, což byli do jednoho samí příšerně zmrzačení veteráni z první světové války. Ty fotografie se prodávaly v paspartách a jednu z nich jsem nedávno objevil, a to k svému bolestnému úžasu ve sbírce Muzea moderních umění v New Yorku. Také uměla hrát na piano, zatímco já ani nemám hudební sluch. Nedokážu zazpívat v tónině dokonce ani “Sally sedí na zahradě”. Možná řeknete, že jsem na Ruth neměl.

Když to pro mě v padesátých a šedesátých začalo vypadat opravdu špatně, když jsem nebyl schopen sehnat nikde slušnou práci, i přes všechna ta vysoká postavení, která jsem předtím zaujímal ve vládě, i přes všechny ty významné lidi, které jsem znal, byla to Ruth, kdo v Chevy Chase zachránil naši nepopulární rodinku. Začala dvěma nezdary, které jí zprvu přivodily depresi, později ji však tak rozesmály, že jí tekly slzy proudem. Její první nezdar bylo

místo pianistky v jednom denním baru. Když jí majitel dával padáka, řekl jí, že je příliš dobrá, že jeho speciální klientela “…nemá porozumění pro vznešenější

stránky života”. Jejím druhým nezdarem bylo místo svatební

fotografky. Všechny

její fotografie nesly atmosféru blížící se válečné záhuby, kterou žádný retušér

nedokázal odstranit. Vypadalo to, jako by všichni svatebčani měli už brzy

skončit brzy v zákopech nebo plynových komorách.

Pak se však stala bytovou architektkou, lákající případné

zákazníky akvarely

místností, které jim takhle ráda udělá. A já byl jejím neohrabaným asistentem,

který rozvěšoval závěsy, přidržoval na stěnách vzorky tapet, přijímal vzkazy od

zákazníků, vyřizoval nejrůznější pochůzky, sháněl vzorky toho a onoho, a tak

pořád dál. Jednou jsem podpálil modrý sametový závěs za jedenáct set dolarů.

žádný div, že si mě můj syn nikdy nevážil.

Kdy k tomu vůbec dostal příležitost?

Bože můj, na jedné straně jeho matka, snažící se uživit rodinu, šetřící a

utrhávající si od úst, abychom vystačili, a na druhé jeho nezaměstnaný otec,

vždycky někde překážející a bezradný, který nakonec ještě

podpálí cigaretou celé

jmění v podobě závěsu!

Ať žije harvardské vzdělání! Není nad to být hrdým synem harvarďana!

Ruth byl drobounká žena, jen tak mimochodem, její kůže připomínala měď, měla

rovné černé vlasy, vysoké lícní kosti, hluboko posazené oči. Když jsem si jí

poprvé všiml, což bylo v Norimberku v Německu koncem srpna Devatenáct set

Čtyřicet pět, měla na sobě objemnou vojenskou pracovní

uniformu a já si ji

spletl s cikánským chlapcem. Byl jsem dvaatřicetiletý civilní

zaměstnanec

ministerstva obrany. Dosud neženatý. Byl jsem civilistou po celou válku a často

jsem disponoval většími pravomocemi než generálové nebo admirálové. Takže, byl

jsem v Norimberku a poprvé valil oči na válečnou zkázu. Poslali mě tam, abych

dohlížel na stravu a ubytovávání amerických, britských, francouzských a ruských

delegací přijíždějících na procesy s válečnými zločinci. Už dříve jsem zřizoval

v různých rekreačních oblastech Spojených států zotavovací

střediska pro

americké vojáky, takže jsem o hoteliérství něco věděl. Co se týkalo jídla, pití a lůžek, měl jsem být Němcům diktátorem. Mým služebním vozem byl bílý sportovní Mercedes, čtyřdveřový kabriolet s ochranným sklem i pro

zadní sedadlo. Byl vybavený sirénou. Na předních blatnících měl malé držáčky pro

vlaječky. Vlály tam samozřejmě americké vlaječky. Tento vůz snů, jak by ho možná

mladí lidé nazvali, byl za starých zlatých časů darem Heinricha Himmlera,

stvořitele koncentračních táborů, manželce k výročí jejich svatby. Kdykoli jsem

v něm jel, měl jsem ozbrojeného šoféra. Můj otec,

nezapomeňte, byl ozbrojeným

šoférem milionáře.

A jedno srpnové odpoledne jsem byl takhle vezen po hlavní

třídě, Königstrasse.

Tribunál pro válečné zločiny se scházel v Berlíně, měl se však přemístit do

Norimberka, jakmile to tam připravím. Ulice byla ještě místy zavalená sutinami.

Odklízeli je němečtí váleční zajatci, lopotící se, čirou náhodou, pod planoucími pohledy černých amerických vojenských policistů. Americká armáda se tehdy ještě

dělila na černé a bílé. Každá jednotka byla buďto jenom černá, nebo jenom bílá, až na důstojníky, kteří byli obvykle vždycky bílí. Nepamatuju se, že bych byl cítil, že je na takovém uspořádání něco neobvyklého. O

černoších nic nevím. V

McConově sídle v Clevelandu žádní černoši mezi domácím personálem nebyli, nebyli ani na školách, kam jsem chodil. A dokonce ani jako komunista jsem žádného černocha neměl za přítele.

Nedaleko Chrámu svaté Marty na Königstrasse, kterému shořela střecha po zásahu zápalnou bombou, byl můj mercedes zastaven na kontrolním stanovišti. Bylo obsazeno bílou americkou vojenskou policií. Hledali lidi, kteří nebyli tam, kde

správně měli být, teď když se znovu zakládala civilizace. Pátrali po dezertérech ze všech možných armád, včetně americké, po válečných zločincích, dosud nezadržených, po šílencích a obyčejných zločincích, kteří se sem zatoulali od postupujících frontových linií, po občanech Sovětského svazu, kteří přeběhli k Němcům, nebo jimi byli chyceni a kteří budou uvězněni nebo zabiti, vrátí-li se domů. Od Rusů se očekávalo, že se vrátí, ať se děje co se děje, zpátky do Ruska; od Poláků se očekávalo, že se vrátí zpátky do Polska; Maďaři do Maďarska; Estonci do Estonska; a tak pořád dál. Od každého se očekávalo, že půjde, ať se děje co se děje, domů.

Byl jsem zvědavý, jaké tlumočníky empíci používají, protože já

sám měl potíže

sehnat nějaké dobré pro vlastní činnost. Obzvláště jsem potřeboval lidi se znalostí tří jazyků, lidi hovořící plynně německy i anglicky a k tomu ještě francouzsky nebo rusky. Kromě toho museli být spolehliví, zdvořilí a slušně vypadat. Tak jsem vystoupil z vozu, abych se na jejich výslechy podíval více zblízka. A ke svému údivu jsem zjistil, že je vede jakýsi cikánský chlapec. Byla

to samozřejmě moje Ruth. Na odvšivovací stanici ji celou ostříhali. Měla na sobě vojenskou pracovní uniformu bez jakéhokoli označení jednotky či hodnosti. Bylo krásné pozorovat ji, jak se snaží vyloudit jiskřičku pochopení z otrhance, kterého před ní empíci drželi. Vyzkoušela na něm určitě sedm nebo osm jazyků, přičemž z jednoho k druhému přecházela se stejnou lehkostí jako hudebník měnící

tempo a klíče. A nejen to, měnila také svá gesta, takže její ruce doprovázely každý z jazyků vhodným tancem.

Náhle se mužovy ruce roztančily stejně jako její a zvuky vycházející z jeho úst zněly jako ty, které vydávala ona. Jak mi Ruth později řekla, byl to makedonský rolník z jižní Jugoslávie. Ten společný jazyk, který nakonec našli, byla bulharština. Němci ho zajali, přestože vojákem nikdy nebyl, a poslali na nucené práce do Německa zesilovat pevnosti Siegfriedovy linie. Německy se nikdy nenaučil. Teď chtěl do Ameriky, jak řekl Ruth, aby se stal velkým boháčem. Nejspíš ho poslali zpátky do Makedonie.

Tehdy bylo Ruth šestadvacet, ovšem sedm let jedla tak špatně, většinou brambory

a turín, že z ní bylo bezpohlavní vyžle. Ona sama, jak se ukázalo, dorazila k zátarasu teprve hodinu přede mnou, a protože znala tolik jazyků, přinutili ji empíci vstoupit do služby. Zeptal jsem se velícího seržanta, kolik si myslí, že jí je. “Tak patnáct,” odhadl. Považoval ji za chlapce, který ještě nemutoval.

Lichotkami jsem ji dostal na zadní sedadlo svého mercedesu a začal se jí vyptávat. Dověděl jsem se, že ji osvobodili z koncentračního tábora na jaře, asi před čtyřmi měsíci, a od té doby unikala pozornosti všech agentur, které by ji mohly chtít pomoci. Tou dobou už měla být v některém ze špitálů pro bezdomovce. Neměla už chuť znovu někdy svěřit svůj osud do rukou jiného člověka. Měla v úmyslu potloukat se sama bez cíle, jen tak pod širým nebem, odnikud nikam, v jakési vyšinuté náboženské extázi. “Nikdo se mě nikdy nedotkne,” prohlásila, “a já se taky nikdy nikoho nedotknu. Jsem jako letící pták. Je to prostě nádhera. Existuje jenom Bůh, a já.”

Já si o ní myslel tohle: podobá se křehké Oféli z Hamleta, která, když na ni byl život příliš krutý, aby se dal snést, se stala se bláznivě euforickou a

lyrickou. Mám po ruce výtisk Hamleta, a tak si osvěžím paměť, pokud jde o ty nesmysly, které Ofélie recituje, když už odmítá rozumně

odpovědět těm, kdo se jí

ptají, jak jí je. Tohle jsou její slova:

Jak poznám tvou pravou lásku od jiné?

Má zmačkaný klobouk, v ruce hůl, obutý je v sandál.

Mrtvý je, odešel, paní, zemřel, není ho víc;

u hlavy zelený chomáč trávy, u paty kámen -

A tak pořád dál.

Ruth, jedna z miliónů evropských poválečných Ofélii, v mém voze omdlela. Odvezl

jsem ji do nemocnice s dvaceti lůžky v Kaiserburgu, císařském hradu, která ještě

nebyla oficiálně v provozu. Byla zřízena výhradně pro osoby spjaté s procesy s

válečnými zločinci. Jejím ředitelem byl můj spolužák z Harvardu, doktor Ben

Shapiro, který také býval jako student komunista. Teď byl podplukovníkem

armádního lékařského sboru. Za mých časů nebyli židé na Harvardu nijak početní.

Existovala přesně stanovená kvóta, a pěkně nízká, kolik židů

bude každý rok

přijato.

“Copak to tu máme, Waltře?” zeptal se mě v Norimberku. Nesl jsem v náručí

omdlelou Ruth. Nevážila víc než kapesník. “Jedno děvče,” odpověděl jsem. “Dýchá.

Zná spoustu jazyků. Omdlela. To je všechno, co vím.” Měl zahálející sbor sester, kucha řů, techniků a podobně, a nejskvělejší jídlo a léky, jaké mu armáda mohla poskytnout, protože bylo pravděpodobné, že zanedlouho

bude mít za pacienty vysoce postavené osoby. Takže Ruth se dostalo, zadarmo,

nejdokonalejší péče, jaká byla na planetě dostupná. Proč?

Hlavně proto, domnívám

se, že jsme Shapiro i já byli oba harvarďani.

Asi tak o rok později, patnáctého října Devatenáct set Čtyřicet šest, se Ruth

stane mojí manželkou. Procesy s válečnými zločinci mezitím skončí. V den naší

svatby, a pravděpodobně také v den početí našeho jediného dítěte, oblafnul

Reichsmarschal Hermann Göring kata tím, že spolkl kyanid. Díky vitamínům, minerálům a proteinům a, samozřejmě, něžné, láskyplné péči

byla Ruth jak vyměněná. Už po třech týdnech v nemocnici z ní

byla rozumně

uvažující, duchaplná vídeňská intelektuálka. Najal jsem si ji jako osobní

tlumočnici a bral ji všude s sebou. Přes jiného známého harvarďana, plukovníka

pochybné pověsti z jednotky týlového zabezpečení ve Wiesbadenu, určitě

kšeftoval na černém trhu -, jsem jí opatřil vhodnou garderóbu, za kterou jsem, z

jakéhosi záhadného důvodu, nemusel nikdy nikomu nic zaplatit. Vlněné kousky byly

ze Skotska, bavlněné z Egypta, hedvábné z Číny,

předpokládám. Střevíčky byly

francouzské, a předválečné. Vzpomínám si, že jeden pár byl z aligátoří kůže a

přišel s kabelkou, také z aligátora. Ty věci měly nesmírnou hodnotu, neboť, když

se to tak vezme, žádný obchod v Evropě ani v Severní Americe nenabídl něco

takového už po řadu let. Kromě toho, velikosti byly jako dělané

na Ruth. Tyhle

poklady černého trhu byly doručeny do mé kanceláře v krabicích, jejichž nápisy

tvrdily, že obsahují cyklostylový papír patřící Kanadskému královskému letectvu.

Doručili je, do bývalé ambulance wehrmachtu, dva nemluvní

místní mladíci. Ruth

se domnívala, že jeden byl Belgičan a druhý, stejně jako moje matka, Litevec.

To, že jsem tyto věci přijal, bylo bezpochyby mým

nejzkorumpovanějším činem ve

funkci státního úředníka, a mým jediným zkorumpovaným činem, až do Watergate.

Udělal jsem to z lásky.

O lásce jsem začal povídat Ruth téměř hned, jak odešla z nemocnice a začala pro

mě pracovat. Její odpovědi byly svým způsobem zábavné a bystré, především však

pesimistické. Byla přesvědčena, a musím říct, že na to měla právo, že všechny

lidské bytosti jsou od přírody zlé, ať už to jsou mučitelé nebo jejich oběti

nebo jen nečinní diváci. Dokážou prý jen vyvolávat nesmyslné

tragédie, protože

ani zdaleka nejsou natolik inteligentní, aby vykonaly všechno to dobro, které

vykonat chtěly. Řekla, že jsme chorobou, která vznikla na titěrném kousku

vesmírného popela, která se však může šířit dál a dál.

“Jak můžeš povídat o lásce ženě,” zeptala se mě na začátku naší známosti, “která

cítí, že by bylo jenom správné, kdyby už nikdo neměl nikdy děti, kdyby lidská

rasa zanikla?”

“Protože vím, že tomu ve skutečnosti nevěříš,” odpověděl jsem.

“Vždyť se podívej

, jak jsi plná života!” Byla to pravda. Neudělala pohyb nebo nevydala zvuk,

který byl nebyl, třeba jen náhodou, koketní, a co je koketnost jiného než důkaz

toho, že život musí pokračovat stále dál a dál?

Byla tak okouzlující! A mně se ještě dostalo uznání za to, jak všechno hladce proběhlo. Moje vlastní země mi dala medaili za statečnost před nepřítelem a Francie mě udělala chevalierem v Légion d’honneur a Velká Británie a Sovětský

Svaz mi zaslaly děkovné a pochvalné dopisy. Byla to ale Ruth, kdo byl za všemi těmi zázraky, kdo udržoval každého hosta ve stavu radostné ochoty odpouštět, bez

ohledu na to, co se kde zrovna hatilo.

“Jak můžeš nemít ráda život a přitom být tak živá?” zeptal jsem se jí.

“Nemohla bych mít dítě, i kdybych chtěla,” řekla na to. “Takhle jsem totiž živá.”

Samozřejmě, že se mýlila. Jenom si to myslela. Brzy porodí

syna, velice

nesympatickou osobu, která, jak už jsem řekl, je teď knižním recenzentem pro New York Timesy.

Tahle konverzace s Ruth pokračovala v Norimberku dál. Byli jsme v Chrámu svaté Marty, blízko místa, kde nás osud svedl poprvé dohromady. Zatím znovu jako chrám ještě nefungoval. Střechu už měl zpátky, ale tam, kde bývalo růžové okno, bylo plátno. Okno a oltář, jak nám řekl jeden starý hlídač, zdemolovala jediná střela z britské stíhačky. Pro něj, soudě podle jeho vážnosti, to byl jen další z náboženských zázraků. A musím přiznat, že jsem zřídkakdy potkal Němce, kterého všechna ta zkáza ve vlastní zemi skličovala. Vždycky to byly balistické parametry toho, co způsobilo tu destrukci, o čem si chtěli povídat.

“život není jen rození dětí, Ruth,” poznamenal jsem.

“Kdybych nějaké měla, byla by to zrůda,” odpověděla. A tak se také stalo. “Nech děti plavat,” řekl jsem. “Mysli na rodící se novou éru. Svět konečně dostal lekci. Dneska se, přímo tady, v Norimberku, píše závěrečná kapitola k tisíciletí šílenství a nenasytnosti. Budou se o tom psát knihy. Točit filmy. Je to nejvýznamnější okamžik v historii lidstva.” Věřil jsem tomu.

“Waltře,” řekla Ruth, “někdy mám pocit, že ti je osm.”

“Však je to ten nejlepší věk,” prohlásil jsem, “rodí-li se nová

éra.”

Hodiny po celém městě odbily šest. K chóru městských zvonkoher a zvonů se přidal nový hlas. V Norimberku to byl, po pravdě řečeno, starý hlas, jenže Ruth ani já jsme ho ještě nikdy neslyšeli. Bylo to hluboké, dunivé bong, bong, Männleinlaufenu, bizarního orloje vzdáleného Frauenkirchenu. Byl postaven před více než čtyřmi sty lety. Moji předchůdci, jak litevští, tak polští, v tu dobu válčili s Ivanem Hrozným.

Viditelnou část orloje tvořilo sedm postaviček, představujících sedm kurfiřtů. Ti obíhali v kruhu kolem osmé, svatého římského císaře Karla IV a oslavovali ho za to, že roku Třináct set Padesát šest zrušil vliv papeže na volbu německého vládce. Orloj byl vyřazen z provozu při bombardování. Američtí vojáci, kteří

rozuměli mechanismům, si s ním začali zadarmo, sami od sebe, hrát, jakmile obsadili město. Většina Němců, se kterými jsem hovořil, byla natolik demoralizovaná, že by jim bylo jedno, kdyby se Männleinlaufen už nikdy znovu

nerozeběhl. Jenže on se znovu rozeběhl. Diky americké

důmyslnosti kroužili opět

kurfiřti kolem Karla IV

“No,” řekla Ruth, když vyzvánění odumřelo, “až tedy vy osmiletí

zabijete tady v

Norimberku Zlo, nezapomeňte ho pohřbít na rozcestí a prohnat mu srdce kůlem, jinak se s ním taky můžete znovu setkat při příštím úúúúúúúúúúúúúúúúplňku.”

3.

Avšak můj nepolevující optimismus zvítězil. Nakonec Ruth svolila, že se za mne

vdá, abych se mohl pokusit učinit ji nejšťastnější z žen, bez ohledu na všechny

ty děsivé věci, které se jí až dosud staly. Byla panna a i já byl téměř panic,

ačkoli mi už bylo jednatřicet, ačkoli, zhruba řečeno, jsem měl už půlku života

za sebou.

Jistě, připouštím, že jsem se, ještě ve Washingtonu, čas od času s tou nebo onou

takzvaně “miloval”. Jednou to byla jakási vojanda. Jednou sestra od námořnictva.

Jednou písařka z korespondenčního oddělení ministerstva obchodu. V podstatě jsem

však byl fanatickým mnichem ve válečných a nic než válečných službách. Takových

jako já byly spousty. Nic jiného v životě vás neposedne ani zdaleka tolik jako

válka, válka a zase válka.

Mým svatebním darem Ruth byla dřevořezba, kterou jsem sám nechal udělat.

Znázorňovala ruce starého člověka sepjaté v modlitbě. Bylo to trojrozm ěrné

vyjádření kresby Albrechta Dürera, malíře ze šestnáctého století, jehož dům jsme

s Ruth mnohokrát během našich námluv v Norimberku

navštívili. Byl to můj nápad,

pokud vím, nechat udělat tyhle slavné ruce na papíře plastické. Od té doby jsou

stejné ruce chrleny po miliónech a jsou běžným artiklem zabedněné zbožnosti v

prodejnách suvenýrů všude na světě.

Krátce po svatbě jsem byl přeložen do Wiesbadenu, nedaleko Frankfurtu nad

Mohanem, kde jsem dostal na starosti tým stavebních inženýrů, kteří se probírali

horami ukořistěné německé technické dokumentace a pátrali po vynálezech,

výrobních metodách a výrobních tajemstvích, které by mohl použít americký

průmysl. Na tom, že jsem nevěděl nic o matematice, chemi či fyzice záleželo

stejně málo, jako nezáleželo na tom, že jsem nikdy neviděl farmu z blízka, a

dokonce ani nepečoval o květináč fialek za oknem, když jsem nastupoval na

ministerstvo zemědělství. Neexistovalo nic, na co by humanista nemohl dohlížet -

nebo taková alespoň byla tehdy rozšířená představa. Náš syn se narodil císařským řezem ve Wiesbadenu. Na svět ho přivedl Ben

Shapiro, který byl mým nejlepším mužem a který byl rovněž

přeložen do

Wiesbadenu. Právě ho povýšili na rovného plukovníka. Za pár let shledá senátor

Joseph McCarthy ono povýšení podezřelým, neboť bylo dobře známo, že Shapiro byl

před válkou komunista. “Kdo povýšil Shapira a poslal ho do Wiesbadenu?” bude

chtít vědět.

Našemu synovi jsme dali jméno Walter F. Starbuck, Jr. Ani ve snu nás nenapadlo,

že se mu to jméno stane stejně obtížným jako Jidáš Iškariotský, Jr. Až dosáhne

jednadvaceti, bude hledat legální nápravu a nechá si své jméno změnit na Walter

F. Stankiewicz, jméno, které se bude objevovat nad jeho rubrikami v New York

Timesech. Stankiewicz bylo samozřejmě příjmení, které naše rodina odhodila. A

teď se musím smát, protože jsem si vzpomněl na něco, co mi otec, coby

přistěhovalec, kdysi řekl o svém příjezdu na Ellis Island. Upozornili ho na to,

že Stankiewicz vyvolává v amerických uších nepříjemné

asociace, že si lidé budou

myslet, že smrdí, i kdyby třeba proseděl celý den ve vaně. Na podzim roku Devatenáct set Čtyřicet devět jsem se vrátil se svou malou

lidskou rodinkou zpět do Washingtonu D.C. Můj optimismus byl neotřesitelný jako

cihlová zeď. Koupili jsme dům, jediný který budeme kdy vlastnit, což byl maličký

bungalov v Chevy Chase v Marylandu. Dřevořezbu rukou při modlitbě podle

Albrechta Dürera umístila Ruth na krbovou římsu. Rozhodla se, že koupí tenhle

dům a žádný jiný ze dvou důvodů. Jednak proto, že v něm bylo dokonalé místo pro

umístění těch rukou, a dále kvůli starému, pokroucenému stromu, který zastiňoval

chodníček k domovním dveřím. Byla to kvetoucí planá jabloň. Jestli byla pobožná? Nebyla. Byla z rodiny, která pochybovala o všech

konvenčních formách uctívání, což nacisti klasifikovali jako židovství. Její

členové by se takhle neklasifikovali. Jednou jsem se jí zeptal, jestli v

koncentračním táboře někdy hledala náboženskou útěchu.

“Ne,” odpověděla. “Věděla jsem, že Bůh se takovému místu nikdy nepřiblíží. Totéž

věděli nacisti. Proto taky byli tak veselí a bezstarostní. V tom byla jejich

síla. Rozuměli Bohu víc než kdokoli jiný. Věděli, jak si Ho držet od těla.”

Pořád myslím na přípitek, který Ruth pronesla na Štědrý večer roku Devatenáct

set Sedmdesát čtyři, nebo tak nějak. Byl jsem jediný, kdo ho slyšel, byl jsem

jediný další člověk v bungalovu. Náš syn nám neposlal dokonce ani vánoční

pozdrav. Ten přípitek zněl takhle, a mám dojem, že ho mohla stejně tak pronést v

den, kdy jsem ji potkal v Norimberku: “Na Boha Všemohoucího, největšího lenocha

ve městě.”

Síla, co?

Přesně tak, a moje flekaté ruce na hromádce složených lůžkovin byly jak ty od

Albrechta Dürera, zatímco jsem seděl na svém vězeňském lůžku v Georgii a čekal

na návrat svobody.

Byl jsem chuďas.

Abych zaplatil za svou marnou obhajobu, vyčerpal jsem svoje konto s úsporami,

vyinkasoval životní pojistku, prodal volkswagena i cihlový

bungalov v Chevy

Chase v Marylandu.

Moji právníci mi sdělili, že jim stále ještě dlužím sto dvacet šest tisíc

dolarů. Možné to bylo. Možné bylo všechno.

A navíc jsem neměl ani žádné osobní kouzlo na prodej. Byl jsem nejstarší a

nejméně oslavovaný ze všech watergateských konspirátorů. Důvodem, proč jsem byl

tak nezajímavý, byl podle mne fakt, že jsem měl málo co ztratit. Neměl jsem

skoro žádnou moc a jen trochu peněz. Jiní spolukonspirátoři skákali, abych tak

řekl, placáky z vrcholků kostelních věží. Když mě zatkli, seděl jsem na

trojnohém štokrleti na dně studny. Jediné, co mi mohli udělat, bylo uříznout mu

nohy.

Vůbec mi to nevadilo. Čtrnáct dní předtím, než mě odvedli, mi umřela manželka a

můj syn se mnou nemluvil. Přesto prese všechno mi museli nasadit pouta. Takový

byl zvyk.

“Jméno?” zeptal se mě policejní seržant, který mě zapisoval. Byl jsem na něj drzý. A proč ne? “Hany Houdini,” odpověděl jsem.

Z konce nedaleké rozjezdové dráhy se prudce vznesla stíhačka a rozervala oblohu

na cáry. Dělo se to v jednom kuse.

“Aspoň že už nekouřím,” napadlo mě.

Sám prezident Nixon udělal kdysi narážku na to, že moc kouřím. Bylo to nedlouho

potom, co jsem pro něj začal pracovat, na jaře Devatenáct set Sedmdesát. Byl

jsem vyzván k účasti na mimořádné poradě týkající se zastřelení čtyř

protiválečných demonstrantů na Kentské státní univerzitě členy Ohijské národní

gardy. Na poradě bylo zhruba dalších čtyřicet osob. Prezident Nixon seděl v čele

obrovského oválného stolu a já na jeho opačném konci. Tehdy jsem ho viděl poprvé

osobně od doby, kdy byl obyčejným kongresmanem, před dvaceti lety. Až do této

chvíle ani v nejmenším nezatoužil vidět svého zvláštního poradce pro záležitosti

mládeže. Jak se nakonec ukázalo, už mě nikdy znovu vidět nechtěl.

Byl tam Virgil Greathouse, ministr zdravotnictví, vzdělání a sociální péče, a

údajně jeden z prezidentových nejbližších přátel. Nastoupí svůj trest týž den,

kdy já svůj dokončím. Byl tam viceprezident Spiro T. Agnew. Nakonec prohlásí

nolo contendere k obviněním z přijímání úplatků a neplacení

daní z příjmu. Byl

tam Emil Larkin, prezidentův nejmstivější poradce a obávaný

sekyrář. Nakonec

zjistí, zrovna když se prokurátoři rozhodnou, že ho dostanou za bránění výkonu

spravedlnosti a křivopřísežnictví, že Ježíš Kristus je jeho osobní

Spasitel. Byl

tam Henry Kissinger. Provést kobercový nálet na Hanoi na Boží

hod teprve

doporučí. Byl tam Richard M. Helms, ředitel CIA. Později bude ostře pokárán za

to, že lhal pod parlamentní přísahou. Byli tam H. R. Haldeman, John D.

Ehrlichman, Charles W. Colson a John N. Mitchell, generální

prokurátor. I z nich

budou zanedlouho kriminálníci.

Celou noc jsem byl vzhůru a vypracovával a přepracovával koncept návrhů, co by

asi tak prezident měl říct o tragédi na Kentské univerzitě. Domníval jsem Se,

že by těm gardistům mělo být okamžitě prominuto, pak by měli být ostře pokáráni

a navždy propuštěni ze služby. Pak by měl dát prezident příkaz k šetření ve

všech jednotkách Národní gardy v zemi, aby se zjistilo, zdali by se těmto

civilistům ve vojenských úborech měla vůbec svěřovat ostrá

munice, když hlídají

neozbrojené masy. Prezident by měl tu tragédi nazvat tragédií, měl by ukázat,

jaká je to pro něj těžká rána. Měl by vyhlásit den nebo možná

týden státního

smutku s vlajkami všude vlajícími na půl žerdi. A ten smutek by neměl být

vyhlášen pouze za ty, kteří zemřeli na Kentské univerzitě, ale za všechny

Američany, kteří byli jakýmkoli způsobem zabiti nebo zmrzačeni, přímo nebo

nepřímo ve Vietnamské válce. Bude samozřejmě rozhodnutý

daleko pevněji než kdy

jindy dosáhnout toho, aby válka byla dovedena do čestného konce.

Vůbec jsem však nebyl požádán, abych promluvil, a ani později jsem svými papíry v ruce nedokázal nikoho zaujmout.

Moje přítomnost byla vzata na vědomí pouze jedenkrát, a to jenom jako terč prezidentova vtipu. Byl jsem tak nervózní z toho, jak se porada vlekla, že mi brzy hořely v popelníku tři cigarety a právě jsem si zapaloval čtvrtou.

Sloupce dýmu, stoupajícího z mého místa, si nakonec všiml sám prezident, přerušil průběh celého jednání a upřeně se na mě zahleděl. Musel se zeptat Emila Larkina, kdo jsem.

Pak se usmál tím svým nepříjemným úsměvem, který vždy signalizoval, že serióznost teď půjde stranou. Ten úsměv mi vždycky připadal jako růžové poupě čerstvě rozdrcené kladivem. Vtip, který udělal, byl jedinou skutečně duchaplnou poznámkou, která mu kdy byla, podle toho, co jsem slyšel, připsána. Třeba je to moje pravé místo v dějinách, terč jediného dobrého vtipu Richarda Nixona. “Teď na chvíli naše jednání přerušíme,” řekl, “a náš zvláštní poradce pro

záležitosti mládeže nám názorně předvede, jak se hasí

táborák.”

Následoval všeobecný smích.

4.

Dveře do vězeňských ubikací pode mnou se otevřely a zase se s bouchnutím zavřely a já byl přesvědčen, že pro mě Clyde Carter konečně jde.

Jenže pak si ten člověk, zatímco dupal vzhůru po schodech, začal zpívat “Sestup

níž, zlatý kočárku”, a já poznal, že to je Emil Larkin, bývalý

sekyrář

prezidenta Nixona. Byl to řimbuch s vypoulenýma očima a fialovorudými rty, kdysi

střední obránce Michiganu. Teď to byl vyškrtnutý právník, který

se od rána do

večera modlil k tomu, o čem byl přesvědčen, že je Ježíš Kristus. Jen tak

mimochodem, Larkin nebyl poslán za denním zaměstnáním, ani mu nebyla přidělena

žádná domácí práce. Larkin měl obě kolena zchromlá zánětem čéšky, který si uhnal

svým modlením na tvrdé vězeňské podlaze.

Na konci schodů se zastavil, v očích měl slzy. “Ach, bratře Starbucku,” vzdychl,

“šplhat do těch schodů tak hrozně a přitom tak krásně bolí.”

“To se nedivím,” řekl jsem.

“Ježíš mi řekl,” pokračoval, “‘Máš poslední šanci poprosit bratra Starbucka, aby

se s tebou pomodlil. Musíš zapomenout na bolest, kterou ti způsobí šplhání do

těch schodů, protože víš co? Protože tentokrát bratr Starbuck ohne ta svá hrdá

harvardská kolena a pomodlí se s tebou.’”

“Hrozně nerad bych Ho zklamal,” řekl jsem.

“A dělal jste snad někdy něco jiného?” zeptal se. “Já dřív nic jiného nedělal,

já zanedbával Ježíše každý den.”

Nechci tohohle fňukajícího kolose líčit jako náboženského pokrytce a ani na to

nemám právo. Otevřel se útěše náboženství do takové míry, že se z něj stal

imbecil. Když jsem byl ještě v Bílém domě, bál jsem se ho stejně, jako se mí

předkové museli bát Ivana Hrozného, teď jsem však na něj mohl být drzý dle

libosti. Urážky a posměšky se ho dotýkaly stejně málo jako obecního blba.

Ještě bych mohl dodat, že zrovna v těchto dnech Emil Larkin pouze nemluví, ale i

jedná. Heartland House, vydavatelství náboženské literatury v Cincinnati v Ohiu,

jinak firma zcela ve vlastnictví mé sekce tady v RAMJACu, vydala před šesti

týdny Larkinovu autobiografi Bratře, nepomodlíš se se mnou?

Veškerý autorský

honorář, který může klidně dělat půl miliónu dolarů i víc, má

připadnout, s

výjimkou filmových a paperbackových práv, Armádě spásy.

“Kdo vám řekl, že tu jsem?” zeptal jsem se ho. Mrzelo mě, že mě našel. Doufal

jsem, že vypadnu z vězení dřív, než mě ještě naposledy požádá, abych se s ním

pomodlil.

“Clyde Parker,” odpověděl.

To byl ten dozorce, na kterého jsem čekal, bratranec prezidenta Spojených států

z třetího kolena. “Kde sakra vězí?” řekl jsem netrpělivě. Podle Larkinových slov byla celá administrativa vzhůru nohama, protože Virgil Greathouse, bývalý ministr zdravotnictví, vzdělání a sociální

péče a jeden z

nejbohatších lidí v zemi, se náhle rozhodl, že nastoupí svůj trest okamžitě, bez

dalších odvolání a dalších odkladů. Byla to s velkou pravděpodobností nejvýše

postavená osoba, jakou kdy dostala nějaká federální věznice za úkol přijmout.

Greathouse jsem znal hlavně od vidění, a samozřejmě díky jeho reputaci. Byl to

proslulý drsňák, zakladatel a dosud držitel většiny akcií

tiskového střediska,

Greathouse a Smiley, specializujícího se na co nejpříznivější

interpretování

činností karibských a latinskoamerických diktatur, bahamských kasin,

liberijských a panamských tankerových flotil, některých CIA nastrčených a po

celém světě rozstrkaných osob, gangstery řízených odborů, jakými jsou například

Mezinárodní bratrstvo dělníků v brusivech a lepidlech a Spojení

pumpaři,

mezinárodních konglomerátů, jakými jsou například RAMJAC a Texas Fruit, a tak

pořád dál.

Byl plešatý a měl podbradky. Čelo měl krabaté jako valcha. V

zubech svíral

vychladlou dýmku, a to dokonce i když seděl na svědecké lavici. Jednou jsem se k

němu dostal natolik blízko, abych zjistil, že na tu fajfku vyhazoval melodi .

Připomínalo to ptačí cvrlikání. Na Harvard nastoupil šest let po mé promoci,

takže tam jsme se nikdy nesetkali. Jednou jsme se viděli, nic víc, v Bílém domě

, na té poradě, při které jsem ze sebe udělal pitomce tím, že jsem si zapálil

tolik cigaret najednou. V jeho očích jsem byl jen maličkou myškou ve špižírně

Bílého domu. Promluvil na mě pouze jednou, a to po našem zatčení. Náhodou jsme

se potkali u soudu na chodbě, kde jsme čekali na oddělené

obžaloby. Zjistil, kdo

jsem, a zřejmě ho napadlo, že bych na něj mohl něco vědět, což nebyla pravda.

Strčil svůj obličej těsně k mému, oči mu svítily a v zubech svíral dýmku, a

pronesl tenhle nezapomenutelný slib: “Jenom se o mně zmíníš, kámo, a až se vrátíš z vězení, budeš rád, když tě nechají mejt záchody někde v bordelu v Port Saidu.”

A právě tehdy, když to dořekl, jsem zaslechl z jeho dýmky ty ptačí hlasy.

Mimochodem, Greathouse byl kvaker, zrovna tak jako Richard M. Nixon,

pochopitelně. Tohle bylo bezpochyby jakési zvláštní pouto mezi nimi, jedna z věcí, která z nich učinila na nějakou dobu nejlepší přátele. Emil Larkin byl presbyterián. Já sám jsem nebyl ničím. Můj otec byl v Polsku tajně pokřtěn na římského katolíka, což bylo v té době potlačované náboženství. Vyrostl z něj agnostik. Moje matka byla v Litvě pokřtěna na řeckého pravověrce, v Clevelandu se však stala římským katolíkem. Do kostela s ní otec nikdy nešel. Já sám byl pokřtěn na

římského katolíka, následoval jsem však otcovu lhostejnost a do kostela přestal chodit, když mi bylo dvanáct. Když jsem si podával přihlášku na Harvard, starý McCone, baptista, mi řekl, abych se označil za kongregacionalistu, což jsem také

udělal.

Můj syn, co jsem slyšel, je aktivní unitář. Jeho manželka mi řekla, že ona je

metodistka, že však každou neděli zpívá za peníze v episkopálním kostele. Proč ne?

A tak pořád dál.

Emil Larkin, presbyterián, a Virgil Greathouse, kvaker, byli za starých zlatých časů jedna ruka. Nejen že řídili ta vloupání, nezákonné odposlouchávání a

sužování nepřítele prostřednictvím daňového odboru a tak dál, ale také se před snídaní modlili. Zeptal jsem se tedy Larkina, jak se na to blízké shledání těší.

“Virgil Greathouse není mým bratrem o nic víc a o nic míň než

vy nebo kdokoli

jiný,” odpověděl. “Pokusím se ho zachránit před peklem, stejně

jako se teď

snažím zachránit před peklem vás.” Na to citoval něco drásavého, co Ježíš, podle Svatého Matouše, slíbil, že řekne jakožto Bůh hříšníkům o Soudném dni.

Bylo to tohle: “Odejděte ode mne, prokletí, do věčných plamenů připravených ďáblu a jeho andělům.”

Tahle slova mě tehdy vyděsila a děsí mě i teď. Jsou určitě

zdrojem inspirace pro

pověstnou krutost křesťanů.

“Možná že to Ježíš řekl, tolik se to ovšem liší od většiny ostatního, co řekl,

že mi nezbývá než si myslet, že byl ten den tak trochu cvok,” řekl jsem

Larkinovi.

Ten ustoupil a vztyčil bradu v předstíraném obdivu. “Svého času jsem poznal pár neomalených a nepolepšitelných spratků, vy jste ovšem vrchol. Vy jste každého přítele, kterého jste kdy měl, obrátil těmi svými věčnými přemety proti sobě, a teď urážíte poslední Osobu, která je možná stále ještě ochotná vám pomoct a

kterou je Ježíš Kristus.”

Nic jsem na to neřekl. Přál jsem si, aby odešel.

“Jmenujte jediného přítele, který vám zůstal,” řekl. Teď mě napadlo, že doktor Ben Shapiro, můj nejlepší člověk, by zůstal mým

přítelem, ať by se stalo cokoli, možná by pro mě přijel do vězení vlastním

vozem a odvezl by mě k sobě domů. Byly to ovšem jen moje sentimentální

představy. Už je to dávno, co odjel do Izraele a nechal se zabít v Šestidenní

válce. Slyšel jsem, že v Tel Avivu je na jeho počest pojmenována jedna základní

škola.

“Jmenujte jediného,” naléhal Emil Larkin.

“Bob Fender,” řekl jsem. Byl to jediný člověk ve vězení na doživotí, jediný

Američan odsouzený za vlastizradu za Korejské války. Byl to doktor Fender, neboť

měl diplom zvěrolékaře. Byl šéfem výdejního skladu, kde za chvíli dostanu svůj

civilní oděv. V jeho skladu hrála vždycky hudba, protože Fender měl dovoleno

pouštět si celý den desky s francouzskou chanteuse, Editou Piaf. Byl poměrně

významným spisovatelem vědeckofantastické literatury a každý

rok vydával spousty

povídek pod různými pseudonymy včetně “Franka X. Barlowa” a

“Kilgora Trouta.”

“Bob Fender je přítel všech a nikoho,” řekl Larkin.

“Clyde Carter je můj přítel,” řekl jsem.

“Já mluvím o lidech venku,” řekl Larkin. “Kdo na vás tam venku čeká, aby vám

pomohl? Nikdo. Dokonce ani váš syn.”

“Uvidíme,” řekl jsem.

“Půjdete do New Yorku?” zeptal se.

“Ano,” odpověděl jsem.

“Proč do New Yorku?” zeptal se Larkin.

“Je známý svou pohostinností k přistěhovalcům bez přátel a bez vindry, kteří se

chtějí stát milionáři,” odpověděl jsem.

“Vy chcete požádat svého syna o pomoc, přestože vám za celou tu dobu, co jste

tady, nenapsal ani řádku?” užasl Larkin. Měl na starosti poštu pro naši budovu,

takže o mé věděl všechno.

“Objeví-li někdy, že bydlíme v jednom městě, bude to jen čirou náhodou,” řekl

jsem. Naposledy na mě Walter promluvil na pohřbu své matky, na malém židovském

hřbitůvku v Chevy Chase. To, že by měla být pohřbena na takovém místě a v takové

společnosti,byl výhradně můj nápad, nápad náhle osamělého starého člověka. Ruth

by řekla, a správně, že udělat něco takového je pěkně

praštěné.

Byla pohřbena v obyčejné borové truhle za sto padesát šest dolarů. Na vršek

truhly jsem položil silnou větev, ulomenou, neuříznutou, z naší

kvetoucí plané

jabloně.

Nad jejím hrobem se pomodlil jeden rabín, hebrejsky, v jazyce, který nikdy

neslyšela, přestože v koncentračním táboře musela mít nespočetně příležitostí se

ho naučit.

Můj syn, ještě než mně a otevřené jámě ukázal záda a odspěchal k čekajícímu

taxi, mi řekl tohle: “Cítím s tebou, mít rád tě ale nikdy nedokážu. Pokud jde o

mě, tuhle ubohou ženu jsi zabil ty. Už se na tebe nedokážu dívat jako na otce,

pro mě už nejsi žádný příbuzný. Už tě nikdy nechci vidět, ani o tobě slyšet.” Síla, co?

Můj vězeňský sen o New York City nicméně přesto

předpokládal, že tam budou staří

dobří známí, i když jsem je nedokázal vyjmenovat, kteří mi pomůžou najít práci. Takové představy, že člověk má přátele, není vůbec snadné se pustit. Ti, kdo

by zůstali mými přáteli, kdybych měl v životě trochu více štěstí, by byli

většinou v New Yorku. Představoval jsem si, kdybych se musel, den co den, potloukat po centru Manhattanu, od čtvrti divadel a kin na západě k OSN na východě, a od Veřejné knihovny na jihu k Hotelu Plaza na severu, kolem všech těch institucí, nakladatelství, knihkupectví, obchodů s konfekcí pro gentlemany

a klubů pro gentlemany a drahých hotelů a restaurací mezi nimi, určitě bych potkal někoho, kdo mě zná, kdo by si vzpomněl, jaký jsem býval dobrý člověk, kdo by mnou kdovíjak neopovrhoval-kdo by využil svého vlivu a opatřil mi někde místo barmana.

Bezostyšně bych škemral a cpal mu před obličej svůj diplom doktora mixologie. Kdybych viděl přicházet svého syna, pokračoval můj sen, otočil bych se k němu zády a počkal, až bude bezpečně daleko.

“Víte,” řekl Larkin, “Ježíš mi říká, že nemám ztrácet naději na záchranu u nikoho, u vás jsem ji ale už téměř ztratil. Ať říkám co říkám, vy tu prostě jen tak sedíte a civíte před sebe.”

“Bohužel, je to tak,” souhlasil jsem.

“Ještě jsem se nesetkal s nikým, kdo by byl ochotnější být pouťovou zrůdičkou, než jste vy,” prohlásil.

Myslel tím, samozřejmě, člověka, který leží při pouťové atrakci v kleci na pelechu z páchnoucí slámy, zubama trhá živým kuřatům hlavy a vydává k tomu polozvířecí zvuky, a je představován jako tvor odchovaný divou zvěří v džungli Bornea. Klesl tak hluboko, kam jen v americkém společenském žebříčku může lidská bytost klesnout, s výjimkou místa posledního odpočinku v chudinském hrobě. A pak, rozčarovaný, předvedl Larkin trochu ze své staré zlomyslnosti. “Tak vám

totiž říkal v Bílém domě Chuck Colson: Pouťová zrůdička,” řekl.

“O tom nepochybuju,” odvětil jsem.

“Nixon si vás nikdy nevážil,” pokračoval. “Bylo mu vás jenom líto. Proto vám taky dal tu práci.”

“Já vím,” řekl jsem.

“Dokonce jste ani nemusel do pr áce chodit,” řekl Larkin.

“Já vím,” řekl jsem.

“Proto vám taky dal kancelář bez oken a bez sousedů, aby vám došlo, že dokonce ani nemusíte do práce chodit,” řekl Larkin.

“Stejně jsem se snažil být něco platný,” řekl jsem. “Doufám, že mi to váš Ježíš dokáže odpustit.”

“Jestli si jen chcete dělat z Ježíše legraci, snad abyste o Něm radši vůbec nemluvil,” řekl on.

“Fajn,” řekl jsem. “To vy jste s Ním přišel.”

“Víte, kdy jste začal být pouťovou zrůdičkou?” zeptal se. Věděl jsem přesně, kdy se započal můj životní pád, kdy byla moje křídla navždy zlomena, kdy jsem si uvědomil, že se už nikdy znovu nevznesu. Ta událost pro mě

byla vůbec nejbolestivějším tématem, jaké jsem si uměl představit. Nedokázal

jsem na to znovu myslet, tak jsem Larkinovi konečně pohlédl přímo do očí a řekl:

“Mějte slitování a nechtě mě, ubohého starce, na pokoji.” Zaj ásal. “No né, konečně jsem pronikl tlustou harvardskou k ůží

Waltera F.

Starbucka. Dotkl jsem se bolavého místa, co?”

“Dotkl jste se bolavého místa,” řekl jsem.

“Konečně se někam dostáváme,” řekl spokojeně.

“Doufám, že ne,” odvětil jsem a opět upřel pohled do zdi.

“Když jsem poprvé uslyšel váš hlas, byl jsem malý kluk v kraťasech v Petoskey v

Michiganu,” řekl Larkin.

“O tom nepochybuju,” řekl jsem.

“Bylo to v rádiu,” řekl Larkin. “Otec mě a mojí malou sestřičku přinutil sedět u

rádia a pozorně poslouchat. “Pozorně poslouchejte,” řekl. “Tady slyšíte, jak se

dělá historie.”

Muselo to být roku Devatenáct set Čtyřicet devět. Právě jsem se vrátil do

Washingtonu se svou lidskou rodinkou. Právě jsme se nastěhovali do našeho

cihlového bungalovu v Chevy Chase v Marylandu s kvetoucí

planou jabloní. Byl

podzim. Na stromě byla malá kyselá jablíčka. Moje žena Ruth se chystala, že z

nich udělá želé, a to pak bude dělat každý rok. Odkud přicházel můj hlas, že ho

slyšel malý Emil Larkin v Petoskey? Z konferenční místnosti sněmovny

reprezentantů.

Posadili mě před brutální kytici rozhlasových mikrofonů a dotazovali se mě,

především mladý kongresman Richard M. Nixon, na mé dřívější

přátelské styky s

komunisty a na mou současnou loajalitu vůči Spojeným státům. Devatenáct set Čtyřicet devět: Zapochybují dnešní mladí lidé, budu-li s vážnou tváří tvrdit, že se tehdy komise ustavené kongresem scházely v korunách stromů,

protože zem dole dosud ovládali šavlozubí tygři?

Nezapochybují. Winston

Churchill byl dosud naživu. Josef Stalin byl dosud naživu. Představte si to!

Prezidentem byl Hany S. Truman. A ministerstvo obrany mě

požádalo, bývalého

komunistu, abych sestavil a řídil skupinu vědců a zástupců

armády. Jejím úkolem

bylo navrhnout taktiku pro pozemní síly, až budou na bitevním poli, jak se už

zdálo nevyhnutelné, k dispozici malé nukleární zbraně. Ta komise chtěla vědět, a zvláště pan Nixon, zda je člověku s mou politickou

minulostí možné svěřit takové delikátní místo. Co kdybych třeba předal naše

taktické plány Sovětskému Svazu? Co kdybych potajmu upravil ty plány tak, aby

byly neproveditelné, takže by v každé bitvě se Sovětským svazem Sovětský svaz

spolehlivě vyhrál?

“Víte, co jsem v tom rádiu slyšel ?” zeptal se Larkin.

“Ne,” odpověděl jsem, úplně prázdným hlasem.

“Slyšel jsem nějakého člověka, jak dělá jedinou věc, kterou mu nikdo nemůže

nikdy odpustit, a je mi jedno jakého je politického smýšlení. Slyšel jsem ho

dělat jedinou věc, kterou nemůže nikdy odpustit ani sám sobě, a sice zrazovat

svého nejlepšího přítele,” řekl Larkin.

Tehdy jsem se jeho líčení toho, co si myslel, že slyšel, nedokázal smát a

nedokážu se tomu smát ani teď, v každém případě to však bylo k popukání. Byla to

neskutečně idiotská zhuštěnina kongresových výslechů, občanských pří a nakonec i

trestního řízení, které se ve skutečnosti táhly přes dva roky. Jako malý chlapec

poslouchající rádio mohl slyšet jen spoustu únavného řečnění o nic moc

zajímavějšího než praskání statické elektřiny. Teprve jako dospělý, se soustavou

etických zásad založených na filmových kovbojkách, mohl Larkin dojít k závěru,

že naprosto jasně slyšel, jak kdosi zradil svého nejlepšího přítele.

“Leland Clewes nikdy nebyl mým nejlepším přítelem,” řekl jsem. Tak se jmenoval

člověk, kterého moje svědectví zničilo, a po nějakou dobu se pak naše jména

objevovala společně v debatách lidí: “Starbuck a Clewes”, jako

“Gilbert a

Sullivan”; jako “Sacco a Vanzetti”; jako “Laurel a Hardy”; jako

“Leopold a

Loeb.”

Už o nás moc neslýchám.

Clewes byl yalean, v mém věku. Poprvé jsme se setkali v Oxfordu, kde já byl

kormidelníkem a on na háčku vítězného člunu v Henley. Byl jsem malý. On byl

vysoký. Malý jsem dosud. On je dosud vysoký. Na ministerstvo zemědělství jsme

nastoupili současně a dostali jsme budníky vedle sebe. Každé

nedělní dopoledne

jsme hráli tenis, přálo-li nám počasí. Byla to doba nezkušeného mládí, kdy jsme

ještě měli naivní názory.

Nějaký čas jsme společně vlastnili ojetý Ford Faethón a často v něm vyráželi s

našimi děvčaty. Faethón byl syn Helia, boha slunce. Jednou si vypůjčil otcův

ohnivý kočár a řídil ho tak nezodpovědně, že některé části severní Afriky

obrátil v poušť. Aby uchránil planetu před úplným zpustošením, nezbylo Diovi než

ho srazit bleskem. “A udělal dobře,” říkám já. Co jiného mu taky zbývalo?

Jenže moje přátelství s Clewesem nebylo nikdy hluboké a skončilo, když mi

přebral dívku a oženil se s ní. Byla z vynikající, starobylé

novoanglické

rodiny, které, mezi jiným, patřila továrna na hodiny Wyatt Clock v Brocktonu v

Massachusetts. Její bratr se mnou chodil do prvního ročníku na Harvardu, a tak

jsem ji taky poznal. Byla jednou ze čtveřice žen, které jsem kdy opravdu

miloval. Za svobodna se jmenovala Sára Wyattová.

V době, kdy jsem ho neúmyslně zničil, jsme se s Lelandem Clewesem už alespoň

deset let žádným způsobem nezdravili. Měl se Sárou dítě, dceru, o tři roky

starší než můj syn. Stal se z něj nejzářivější meteorit na nebi ministerstva

zahraničí a mělo se všeobecně za to, že jednoho dne bude ministrem zahraničních

věcí a možná dokonce prezidentem. V celém Washingtonu by se nenašel pohlednější

a šarmantnější člověk než jakým byl Leland Clewes. Zničil jsem ho takhle: Pod přísahou a na otázku kongresmana Nixona, jsem

vyjmenoval několik mužů, o kterých bylo známo, že byli za velké hospodářské krize komunisty, kteří se však projevili jako mimořádní vlastenci za druhé světové války. Na této listině cti jsem uvedl i jméno Lelanda Clewese. V té chvíli to nikdo nijak nekomentoval. Teprve když jsem přišel pozdě odpoledne domů, dověděl jsem se od své manželky, která to poslouchala a poté všechny rozhlasové zprávy, které na rádiu dokázala naladit, že Leland Clewes neměl nikdy s komunisty vůbec nic společného.

V době kdy Ruth prostírala na večeři, museli jsme jíst na papundeklové bedně, protože náš bungalov nebyl ještě úplně zařízený, jsme z rádia slyšeli odpověď Lelanda Clewese. Chtěl při nejbližší příležitosti stanout před kongresem a odpřisáhnout, že komunista nikdy nebyl, že nikdy s žádnou komunistickou ideí nesympatizoval. Jeho šéf, ministr zahraničních věcí, rovněž yalean, se měl

údajně nechat slyšet, že Leland Clewes je nejvlastenečtější

Američan, jakého kdy

poznal a že svou věrnost nesporně prokázal při jednání s představiteli

Sovětského svazu. Podle něj dostával Leland Clewes komunisty znovu a znovu na lopatky. Naznačil, že není vyloučené, že já jsem dosud komunista a že jsem od svých šéfů dostal za úkol Lelanda Clewese zničit.

O dva příšerné roky později byl Leland Clewes shledán vinným v šesti bodech obžaloby z křivé přísahy. Byl jedním z prvních z odsouzených, kteří nastoupili svůj trest v tehdy novém Federálním nápravném zařízení pro dospělé s minimální ostrahou, na okraji vojenské letecké základny Finletter, třicet pět mil od Atlanty v Georgii.

Svět je malý.

5.

Téměř o dvacet let později se Richard M. Nixon, po tom, co se stane prezidentem Spojených států, podiví nad tím, co se ze mne stalo. Určitě by se nikdy nestal prezidentem, kdyby se nestal národní osobností jakožto odhalitel a pronásledovatel prolhaného Lelanda Clewese. Jeho emisaři mě

najdou, jak pomáhám,

jak už jsem řekl, své manželce s její živností bytové architektky, kterou řídila z našeho malého cihlového bungalovku v Chevy Chase v Marylandu.

Přes ně mi nabídne práci.

Jaký jsem měl z toho pocit? Hrdosti a užitečnosti. Richard M. Nixon nebyl koneckonců pouhým Richardem M. Nixonem. Byl také

prezidentem Spojených států

amerických, národa, kterému jsem opět toužil sloužit. Měl jsem snad odmítnout, jen proto, že zrovna v té době nebyla Amerika tou mou Amerikou?

Měl jsem snad lpět na tom, z jakéhosi vyššího mravního principu, že místo toho zůstanu pro každé praktické použití beznadějným případem někde v Chevy Chase? Ne.

A teď pro mě konečně přišel Clyde Carter, vězeňský dozorce, na kterého jsem na svém lůžku tak dlouho čekal. Emil Larkin u mě mezitím ztratil naději na záchranu a odpajdal pryč.

“Fakt mě to mrzí, Waltře,” omlouval se Clyde Carter.

“Vždyť vůbec o nic nejde,” řekl jsem mu. “Nikam nespěchám a autobus jede každých

třicet minut.” Protože nebylo nikoho, kdo by mi přišel naproti, nezbývalo mi než

jet do Atlanty autobusem vojenského letectva. Napadlo mě, že celou cestu budu

muset stát, protože tyhle autobusy byly nacpané dávno předtím, než zastavily u

vězení.

Clyde o lhostejnosti mého syna k mým útrapám věděl. Věděli to všichni ve vězení.

Věděli také, že je knižním recenzentem. Polovina vězňů, jak to tak vypadalo,

psala memoáry, nebo špionážní romány, nebo příběhy podle skutečných událostí a

podobně, takže se často mluvilo o knižních recenzích a zvláště v New York

Timesech.

Clyde mi řekl: “Možná bych to neměl říkat, ale toho tvýho syna by měli zastřelit

za to, že nepřišel za svým tátou.”

“Vždyť o nic nejde,” řekl jsem.

“To říkáš vždycky,” posteskl si Clyde. “Ať jde o cokoli, vždycky řekneš: ‘Vždyť

o nic nejde.’”

“Většinou taky nejde,” poznamenal jsem.

“Tohle byla poslední slova Caryla Chessmana,” řekl Clyde.

“Hádám, že budou i

tvoje.”

Caryl Chessman byl únosce a sexuální násilník, ne však vrah, který v Kalifornii

strávil dvanáct let čekáním na popravu. Všechny žádosti o odklad popravy si psal

sám a naučil se čtyři jazyky a napsal dva bestselery, než ho posadili do

vzduchotěsné kabiny s okny a nechali ho vdechnout kyanidové

výpary.

A jeho poslední slova opravdu byla, jak řekl Clyde: “Vždyť o nic nejde.”

“Takže hele, poslouchej,” řekl Clyde. “Až si v tom New Yorku najdeš nějaký to

místo barmana, je mi jasný, že do dvou let je ten bar tvůj.” Byl to z jeho

strany projev dobroty, nikoli skutečný optimismus. Clyde se mně snažil dodat

odvahu. “A až ten nejoblíbenější bar v New Yorku získáš,” pokračoval, “doufám,

že si vzpomeneš na nějakýho Clyda a třeba pro něj i pošleš. Dokážu nejen víst

bar, ale i spravit ti klimatizaci. A do tý doby ti budu schopen i spravit

zámky.”

Věděl jsem, že už dříve uvažoval o tom, že se přihlásí do zámečnického kursu na

Illinoiském vzdělávacím institutu. Takže se už odhodlal. “Takže ses už

odhodlal,” řekl jsem.

“Už jsem se odhodlal,” řekl on. “Dneska mám první hodinu.” Vězení tvořily klasické jednoposchoďové kasárenské budovy uspořádané do čtverce.

Uprostřed byl rozlehlý apelplac, přes který jsme teď s Clydem šli. Já s náručí

lůžkovin. Právě tady se kdysi předváděli mladí pěšáci, pýcha svého národa, a

demonstrovali tak své odhodlání udělat, co se po nich žádá, nebo zemřít. A teď i

já, napadlo mě, jsem sloužil své zemi v uniformě a po dva roky ani na okamžik

nepřestal dělat, co po mně moje země žádala. žádala mě, abych trpěl. Nežádala

mě, abych zemřel.

V některých oknech jsem zahlédl tváře, patřily vetchým starým zločincům se

špatným srdcem, špatnými plícemi, špatnými játry a podobně. Avšak na samotném

apelplacu byla jen jedna jediná další postava. Vlekla za sebou velký plátěný

pytel na odpadky a cestou napichovala na dlouhou hůl s hrotem papírky. Byla malá

a stará, jako já. Když nás zahlédla přicházet, zaujala pozici mezi námi a

správní budovou a namířila na mě hůl s hrotem, čímž dala najevo, že mi chce sdělit něco velice důležitého. Byl to doktor práv Carlo di Sanza. Svůj doktorát získal na Neapolské univerzitě. Byl to naturalizovaný americký občan a odpykával

si svůj druhý trest za zneužití státní pošty k realizaci jistého Ponziho

podvodu. Byl to zuřivý vlastenec.

“Domů?” zeptal se.

“Ano,” odpověděl jsem.

“Nikdy nezapomeňte na jednu věc,” řekl. “Ať vám tahle zem udělá cokoli, pořád je to ta nejskvělejší zem na světě. Budete si to pamatovat?”

“Ano, pane, myslím, že ano,” odpověděl jsem.

“Byla to od vás hloupost, že jste byl komunista.”

“To už je dávno,” řekl jsem.

“V takové komunistické zemi nejsou žádné příležitosti. Proč

byste chtěl žít v

zemi bez příležitostí?” zeptal se.

“Byla to mladická nerozvážnost, pane,” odpověděl jsem.

“V Americe jsem byl dvakrát milionářem,” pokračoval, “a budu jím znovu.” “O tom nepochybuji,” řekl jsem, a taky že jsem nepochyboval. Nejspíš rozjede třetí Ponziho podvod, spočívající, tak jako předtím, v nabízení ohromných úroků

hlupákům za používání jejich peněz. Tak jako předtím si za většinu peněz pořídí luxusní sídla, Rolls-Royce, motorové kluzáky a tak dále, část jich však bude vracet jakožto onen slíbený vysoký úrok. Bude za ním chodit stále více lidí, až o něm uslyší od blahem se rozplývajících příjemců jeho úrokových šeků, a on použije jejich peníze k vypsání dalších úrokových šeků, a tak pořád dál. Dnes jsem přesvědčen, že největší síla doktora di Sanzi byla v jeho nebetyčné hlouposti. Byl takový úspěšný podvodník, protože dokonce ani po dvou usvědčeních nedokázal pochopit, proč musí Ponziho podvod zákonitě skončit katastrofou. “Učinil jsem mnoho lidí šťastnými a bohatými,” řekl. “Dokázal jste vy něco takového?”

“Ne, pane, dosud ne,” odpověděl jsem. “Nikdy ale není pozdě

to zkusit.”

Nyní jsem nucen předpokládat, se svou primitivní znalostí

ekonomie, že žádná

úspěšná vláda se bez nějakého toho Ponziho podvodu neobejde. Přijímá obrovské částky, které nikdy nemůže splatit. Jak jinak mám vysvětlit svým polyglotským vnoučatům, co to bylo za Spojené státy ve třicátých letech, kdy jejich vlastníci a politici nedokázali najít pro tolik jejich obyvatel způsob, jak si vydělat dokonce i na ty nejzákladnější životní potřeby, jakými je jídlo, oblečení a palivo. Opatřit si boty bylo hotové peklo!

A pak, náhle, seděli ještě nedávno chudí lidé v klubech pro důstojníky, krásně ustrojení, a objednávali si biftečky z křehoučké svíčkové a k tomu šampaňské. Ještě nedávno chudí lidé seděli v klubech pro poddůstojníky a mužstvo, náležitě ustrojení a objednávali si hamburgery a pivo. Člověk, který ještě před dvěma

lety ucpával díry v podrážkách svých bot kousky papundeklu, měl najednou džíp

nebo náklaďák nebo letadlo nebo loď a nekonečné zásoby paliva a střeliva.

Potřeboval-li, dostal brýle nebo zubní protézu a byl očkován proti každé možné

nemoci. Bez ohledu na to, kde se právě na planetě nacházel, vždycky se našel

způsob, jak mu na Vánoce a Díkůvzdání obstarat horkého krocana na brusinkové

omáčce.

Co se to stalo?

Co jiného by to mohlo být než nějaký ten Ponziho podvod?

Když doktor Carlo di Sanza ustoupil a nechal nás s Clydem pokračovat, začal se

Clyde proklínat za svou nedostatečnou fantazii. “Barman, opravář klimatizace,

zámečník, vězeňský dozorce. Co to se mnou je, že uvažuju tak při zemi?” řekl.

Začal mluvit o svém dávném přátelství s administrativními zločinci a prozradil

mi jeden závěr, ke kterému dospěl: “Úspěšný lidi v tyhle zemi se nikdy

nezabývají maličkostma.”

“Úspěšný lidi?” nevěřil jsem vlastním uším. “Vždyť proboha mluvíš o odsouzených

zločincích!”

“Ano, jistě,” řekl, “jenže většina z nich má dosud někde zašitý

hromady peněz. A

i když nemají, vědí, jak jich nadělat ještě mnohem víc.”

“Pak na mě vzpomínej jako na zvláštní výjimku,” řekl jsem. “Po většinu

manželství mě musela podporovat moje žena.”

“Kdysi jsi měl milión dolarů,” prohlásil Clyde. “Já milión dolarů

neuvidím, ani

kdybych žil milión let.” To mluvil o corpu delicti mého watergateského zločinu,

kterým byl starodávný lodní kufr obsahující jeden milión dolarů

v neoznačených a

použitých dvacetidolarových bankovkách. Byl to nelegální

příspěvek na volební

kampaň. Když se FBI a lidi z úřadu zvláštního prokurátora chystali zkontrolovat

obsahy všech sejfů v Bílém domě, bylo třeba ho ukrýt. Za nejslibnější místo

úkrytu byla vybrána moje zapadlá kancelář v podsuterénu. Mlčky jsem se podřídil.

Nějak v té době mi zemřela manželka.

A pak ten kufr našli. Přišla si pro mě policie. Lidi, kteří ho do mé

kanceláře

přinesli, jsem znal, a věděl jsem také, čí příkazy plnili. Všechno to byly

vysoce postavené osoby, z nichž některé se dřely jako obyčejní

překladači v

doku. Soudu, ani svým obhájcům, ani nikomu jinému jsem neřekl, kdo jsou. Tak

jsem šel na nějaký čas do vězení.

Z naší společné katastrofy s Lelandem Clewesem jsem si vzal tohle: Poslat jiného

ubohého hlupáka do vězení je odporné. Není nad přísežnou výpověď, jak dosáhnout

toho, aby se život už napořád zdál nicotný a bídný. Kromě toho: zemřela mi manželka. Nestaral jsem se, co dalšího přijde. Byl jsem

pochodující mrtvola.

Dokonce ani teď neřeknu jména těch zloduchů s kufrem. Je to jedno.

Nemohu, nicméně, zatajit před americkými dějinami, co jeden z těch zloduchů řekl

poté, co postavili kufr na zem v mé kanceláři. Řekl tohle: “Čí to byl hovadskej

nápad, přinýst tohle svinstvo do Bílýho domu?”

“Lidi jako ty,” řekl Clyde Carter, “jsou věčně obklopený

miliónama dolarů.

Kdybych býval šel na Harvard, byl bych možná taky.” Zaslechli jsme hudbu. Blížili jsme se k výdejnímu skladu a ta hudba vycházela z

gramofonu za zdí. Edit Piaf zpívala “Non, je ne regrette rien”. To samozřejmě

znamená “Ne, ničeho nelituji”.

Zrovna když jsme s Clydem vešli do skladu, píseň končila, takže doktor Robert

Fender, skladník a odsouzenec na doživotí, nám mohl rozvášněně oznámit, jak

velice s tou písní souhlasí. “Non!” zaskřípal zubama, oči planoucí. “Je ne

regrette rien! Rien!”

Byl to, jak už jsem řekl, veterinář a jediný Američan odsouzený

za vlastizradu

za Korejské války. Za to, co provedl, mohl být zastřelen, neboť

v té době byl

nadporučíkem armády Spojených států, sloužícím v Japonsku a kontrolujícím maso

směřující jednotkám v Koreji. Vojenský soud ho odsoudil, bylo to jakési

milosrdné gesto, k doživotnímu vězení bez možnosti podmínečného propuštění.

Tento americký vlastizrádce se velice podobal jednomu velikému americkému

hrdinovi, Charlesovi Augustovi Lindbergovi. Byl vysoký a měl mohutné kosti.

Kolovala v něm skandinávská krev. Byl to farmářský synek. Mluvil celkem plynně

jakousi plačtivou odrůdou francouzštiny, kterou odposlouchal za ta dlouhá léta

od Edit Piaf. Kromě vězení nebyl prakticky nikde vyjma Amesu v Iowě a Ósaky v

Japonsku. Jednou mi řekl, že byl vůči ženám tak nesmělý, že když dorazil do

Ósaky, byl ještě panic. A pak se totálně zbláznil do jedné

barové zpěvačky,

která se vydávala za Japonku a doslovně kopírovala písně Edity Piafové. Byla

také špiónkou pro Severní Koreu.

“Můj drahý příteli, můj milý Waltře Starbucku,” řekl, “tak copak tě dneska

všechno potkalo?”

Tak jsem mu řekl o tom, jak jsem seděl na lůžku a hlavou se mi honila pořád

dokola ta stejná písnička o Sally, jak sedí na zahradě a prosívá

popel.

Zasmál se. Později mě a tu mou příhodu použil v jedné své

vědeckofantastické

povídce, která, mohu s hrdostí oznámit, vychází právě tenhle měsíc v Playboyi,

časopisu RAMJACu. Jako autor je uveden Frank X. Barlow. Je to o bývalém soudci

na planetě Vikuňa, vzdálené od Země dvě a půl galaxie, který

musel opustit své

tělo a jehož duše poletuje vesmírem a hledá obyvatelnou planetu a nové tělo, ve

kterém by se zabydlela. Zjišťuje, že vesmír je prakticky bez života, nakonec

však dorazí na Zemi a první místo, kde přistane, je parkoviště

poddůstojníků a

mužstva vojenské letecké základny Finletter, třicet pět mil od Atlanty v

Georgi . Do jakéhokoli těla se mu zlíbí může vstoupit uchem a uvnitř si pak

rajtovat. Tělo chce proto, aby se mohl vést nějaký společenský

život. Duše bez

těla nemůže, podle tohoto příběhu, vést žádný společenský

život, protože ji

nikdo nevidí, nemůže se nikoho dotýkat ani vydávat žádné

zvuky.

Soudce je přesvědčen, že může nové tělo zase opustit, jakmile ho, nebo jeho

osud, shledá nevyhovujícím. Ani ve snu by ho nenapadlo, že chemická složení

Pozemšťanů a Vikuňanů jsou taková, že jakmile jednou do nějakého těla vstoupí,

zůstane v něm vězet navždy. Povídka obsahuje i kratičké

pojednání o lepidlech do

té doby známých na Zemi a říká, že nejpevnější z nich je to, které přidržuje

dospělé vilejše ke kamenům nebo lodím nebo pilotům, nebo k čemu ještě.

“Dokud jsou velmi mladí,” píše doktor Fender rukou Franka X. Barlowa, “mohou se

vilejši nechat unášet proudem nebo si lézt kamkoli se jim zachce, všude po sedmi

mořích a brakických ústích řek. Horní část těla jim chrání

kuželovitý pancíř.

Jejich maličké nožičky se jim z kužele bimbají jako srdíčka zvonečků.

Jednou však nastane čas, na konci dětství, kdy se z okraje kužele každého

vilejše vyloučí jakési lepidlo, které ho navždy přilepí k prvnímu místu, kterého

se dotkne. Není tedy samosebou říct na Zemi dospívajícímu vilejši či bloudící

duši z Vikuni: “‘Sedni sobě, jen sobě sedni.’” Od soudce z Vikuni se také dovídáme, jak se na jeho rodné

planetě řekne “dobrý

den” a “nashledanou” a “prosím” a “děkuji”. Řekne se to takhle: tink-a-link. Na

Vikuni si prý lidé mohou oblékat a svlékat těla stejně snadno, jako si

Pozemšťani mění oděv. Když jsou mimo tělo, jsou beztížnými, průsvitnými,

mlčenlivými vědomími a pocity. Na Vikuni nemají žádné

hudební nástroje, protože

lidé sami jsou hudbou, když se jen tak vznáší, bez těl. Klarinety, harfy, piana,

a tak dál, by byly přebytečné, byly by humpoláckými mechanismy produkujícími

nepodařené padělky poletujících duší.

Jenže na Vikuni jim prý došel čas. Tragédií planety bylo to, že vědci objevili

způsoby, jak extrahovat čas z půdy, oceánů a atmosféry, a jak jím vytápět své

domovy, pohánět motorové kluzáky, hnojit pole; jak ho jíst; jak z něj vyrábět

oblečení; a tak dál. Při každém jídle se podával čas, krmili se jím domácí

mazlíčkové, jen aby lidé předvedli, jak jsou bohatí a jak se vyznají. Dovolili,

aby ohromné kusy času shnily v jejich přetékajících kontejnerech na odpadky a

zmizely tak v nenávratnu.

“Na Vikuně,” říká soudce, “jsme žili, jako kdyby ani neexistoval zítřek.”

Nejhorší prý byly slavnostní ohňostroje z času. Když byl ještě

nemluvnětem,

zvedali ho jeho rodiče, aby radostně vrněl a žvatlal, zatímco milión let

budoucnosti plálo jak pochodeň na oslavu narozenin královny. Když dosáhl

padesátky, zbývalo z budoucnosti už jen pár týdnů. Všude se objevovaly obrovské

trhliny v realitě. Lidé mohli procházet zdmi. Z jeho vlastního motorového

kluzáku nezůstalo víc než kormidelní kolo. Na prázdných prostranstvích, kde si

hrály děti, se objevovaly díry, do kterých děti padaly. Takže všichni Vikuňani museli opustit svá těla a bezodkladně

odplout do vesmíru.

“Tink-a-link,” řekli Vikuně.

“Chronologické anomálie, gravitační bouře a magnetické víry od sebe vikuňanské rodiny ve vesmíru roztrhly,” pokračuje dále příběh, “a rozprášily je široko daleko.” Soudci se po nějakou dobu podaří zůstat se svou původně krásnou dcerou. Není už pochopitelně krásná, protože už nemá tělo. Ta to nakonec už dál nevydrží, protože všechny planety a měsíce, ke kterým společně dorazí, jsou pusté a bez života. Její otec, který nemá, jak by ji zadržel, jen bezmocně přihlíží, jak vstoupí do pukliny ve skále a stane se její duší. Ironické na tom je, že to udělá na měsíci Země, jen dvě stě třicet devět tisíc mil od toho největšího hemžení mezi všemi planetami!

Avšak ještě než opravdu přistane na vojenské letecké základně, narazí soudce na hejno kondorů. Krouží a vznáší se s nimi a málem do jednoho uchem vstoupí. Vzhledem k tomu, co ví o společenské situaci na Zemi, nevylučuje, že tihle mrchožrouti patří k vládnoucí třídě.

Nakonec dojde k závěru, že životy vedené uprostřed základny jsou příliš rušné a pro něj příliš neuvážené, tak se opět vznese a zahlédne mnohem klidnější shluk budov, o kterém se domnívá, že by to mohlo být meditační centrum pro filozofy.

Neexistuje nic, podle čeho by v něm poznal vězení s minimální

ostrahou pro

administrativní zločince, neboť na Vikuně žádná taková zařízení

nebyla.

Na Vikuně se prý odsouzeným administrativním zločincům, znesvětitelům důvěry, zacpaly uši, aby jejich duše nemohly ven. Nato byla jejich těla ponořena do umělých nádrží plných výkalů, až po bradu. A pak jim zástupce šerifa jezdil ve výkonném motorovém kluzáku po hlavách.

Soudce prý sám odsoudil k tomuto konkrétnímu trestu stovky lidí, a všichni ti zločinci prý, jeden jako druhý, tvrdili, že žádný zákon neporušili, ale pouze porušili, nanejvýš a v té nejmenší možné míře, jeho ducha. Než vyřkl rozsudek,

nasadil si na hlavu něco jako nočník, aby dal svým slovům více rezonance a děsivosti, a pak pronesl tato slova: “Mládenci, nedostali jste jen ducha zákona. Tentokrát jste dostali jeho tělo i duši.”

A pak jste prý slyšeli, jak venku, na umělém jezeře za budovou soudu, zahřívají zástupci šerifů své motorové kluzáky: “vrrrn, vrrrrrn, vrrrrrrrrrrrrr áááááááááááááááááááááááááááááánnnnn!”

6.

Soudce v povídce Boba Fendera se snaží uhádnout, který z filozofů v meditačním centru je nejmoudřejší a nejspokojenější. Dojde k závěru, že to je jeden drobný stařík sedící na lůžku v prvním patře společných ubikací. Ten stařík má totiž každou chvíli tak zjevný požitek ze svých myšlenek, že třikrát tleskne. Soudce tedy vlétne do ucha tohoto staříka a okamžitě se k němu navždy přilepí, přilepí se k němu, jak stojí v příběhu “…pevně jako umakart na epoxidem natřenou desku”. A co neuslyší v hlavě toho drobného staříka než právě: Sally sedí na zahradě, a prosívá popel, zvedne nohu, uprdne se jako starej chlap…

A tak dál.

Je to velice zajímavý příběh. Dcera, která se stala duší měsíční

skály, je

zachráněna, a tak dál. Avšak skutečný příběh o tom, jak se stalo, že se jeho autor dopustil v Ósace vlastizrady, se mu, podle mne, rozhodně vyrovná. Bob

Fender se zamiloval, ze vzdálenosti asi dvaceti stop, do severokorejské agentky, imitátorky Edity Piafové, v nočním klubu vyhledávaném americkými důstojníky. Nikdy se neodvážil tu vzdálenost zmenšit, ani poslat jí květiny či lístek a noc co noc na ní civěl jako náměsíčný od stále stejného stolu. Vždycky byl sám a obvykle byl největší z celého nočního baru, takže zpěvačka, jejíž umělecké jméno bylo prostě a jednoduše “Izumi”, se jednoho z ostatních Američanů zeptala, kdo Fender je.

Byl kontrolor masa a panic, avšak jeho kamarádi důstojníci Izumi z legrace namluvili, že takhle osamělý a pochmurný je pořád, protože jeho práce je mimořádně tajná a důležitá. Řekli, že velí elitní jednotce, která střeží atomové

bomby. Pokud se ho ale na to zeptá sama, bude jí tvrdit, že kontroluje maso. Takže Izumi na něm začala hned pracovat. Bez vyzvání se posadila se k jeho stolu. Sáhla mu za košili a dráždila ho na bradavkách a tak podobně. Řekla mu, že se jí líbí velcí, mlčenliví muži a že všichni ostatní Američani moc řeční. Poprosila ho, aby ji, až bude klub ve dvě ráno zavírat, vzal k sobě. Samozřejmě že chtěla zjistit, kde jsou atomové bomby. Ve skutečnosti v Japonsku žádné atomové bomby nebyly. Byly na letadlových lodích, na Okinawě a tak dál. Po

zbytek večera zpívala všechny své písně přímo jemu a nikomu jinému. Radostí a rozpaky málem omdlel. Venku měl stát džíp.

Když do jeho džípu ve dvě hodiny ráno nastoupila, řekla, že chce nejenom vidět, kde její veliký Američan bydlí, ale taky kde pracuje. To prý bude snadné, řekl

jí, neboť bydlí a pracuje na jednom a tom samém místě. Odvezl ji do nového doku zásobovací jednotky armády Spojených států v Ósace, jehož prostředkem se táhl

velikánský přístřešek. Na jednom konci bylo několik kanceláří. Na druhém dvoupokojový byt pro toho, kdo tam zrovna dělal veterináře. Mezi nimi stály ohromné mrazicí boxy plné masa, které Fender už zkontroloval nebo bude kontrolovat. Ze strany souše byl pozemek obehnán plotem a u brány byl strážný; jak však vyšlo u válečného soudu najevo, disciplína byla uvolněná. Strážný si myslel, že jediné, co má na starosti, je dávat pozor na lidi snažící se vynést hovězí bok.

Takže strážný, kterého později válečný soud zprostí viny, jen mávnutím ruky pustil džíp doktora Fendera dovnitř. Nevšiml si, že na podlaze džípu leží nepovolaná osoba.

Izumi ho poprosila, zdali se může do několika mrazicích boxů

podívat, což jí Bob

s radostí umožnil. A když dorazili do jeho bytu, který byl na kraji doku, věděla

už s jistotou, že opravdu jen kontroluje maso.

“Byla ale tak milá,” řekl mi jednou Fender, “a i já byl tak milý, můžu-li to tak

říct, že stejně zůstala přes noc. Byl jsem pochopitelně k smrti vyděšenej,

protože jsem ještě nikdy s žádnou nespal. Pak jsem si ale řekl:

‘Jen klid.

Hlavně se uvolni. Vždycky sis dokázal poradit s každým druhem zvířete, a to

pomalu od chvíle, co ses narodil. Jde jen o to, pořád si v duchu říkat, že máš

před sebou jen další roztomilý zvířátko.’”

Jak vyšlo u válečného soudu s Fenderem najevo: On i ostatní

příslušníci vojenské

veterinární jednotky jako vojáci sice vypadali, nebyli však vycvičeni, aby jako

vojáci mysleli. Nejspíš to bylo zbytečné, neboť tehdy už nedělali nic jiného,

než že kontrolovali maso. Ukázalo se, že poslední veterinář, který se nějakým

způsobem zapojil do boje, zemřel u Little Bighornu spolu s generálem Custerem. A

kromě toho: Ze strany armády byla tendence veterináře rozmazlovat, neboť se jen

velice těžko rekrutovali. V civilu totiž mohli vydělat jmění, zvláště ve velkých

městech, péčí o domácí mazlíčky. Proto také dali Fenderovi takový útulný,

soukromý byteček na konci doku. Kontroloval maso. Dokud to dělal, nikoho ani

nenapadlo kontrolovat jeho.

“Kdyby mi zkontrolovali byt,” řekl mi, “nenašli by nikde ani zrnko prachu.” Zato

by, podle jeho slov, našli “jednu s nejlepších soukromých sbírek japonské

keramiky a tkanin v Ósace”. Byl úplně posedlý po jemnosti a křehkosti všeho

japonského. Tato mánie po umění mu nejspíš, kromě jiného, vynahrazovala jeho

ohromné a, podle něj, ošklivé a zbytečné ruce a nohy a všechno ostatní.

“Izumi nepřestávala pendlovat pohledem mezi mnou a všema těma pěknejma věcma na

policích a zdech, v kredenci a po šuplíkách,” řekl mi jednou. “A kdybys viděl,

jak se jí při tom měnil výraz ve tváři, určitě bys se mnou souhlasil, když

říkám, i když to může znít pořádně nafoukaně, že se do mě

zamilovala.”

Druhý den ráno udělal snídani se všemi japonskými

proprietami, přestože to byla

americká snídaně, vejce se slaninou. Zatímco vařil, ležela stulená v posteli.

Připomínala mu koloucha, srnku, kterou jako chlapec odchoval. Nenapadlo ho to až

teď. Hleděl si té srnky celou noc. Zapnul rádio, které měl naladěné na armádní

vysílání. Doufal, že tam bude nějaká hudba. Místo toho dávali zprávy. Největší z

nich oznamovala, že v časných ranních hodinách byl v Ósace proveden zátah na

skupinu severokorejských špiónů. Byla zachycena jejich vysílačka. Pouze jeden

člen skupiny dosud unikal, byla to žena, která si říkala “Izumi”. V té době byl už Fender, podle vlastních slov “…v jiném světě”. A v tom novém se cítil o tolik víc doma než v tom starém, zkrátka protože měl po svém boku

ženu, že se do toho starého nehodlal už nikdy vrátit. To, co mu Izumi řekla o

své věrnosti komunistickým idejím, mu neznělo jako řeč

nepřítele. “Byl to jen

projev zdravého rozumu dobrého člověka z jiného světa,” řekl. Takže ji jedenáct dní ukrýval a živil a přitom dbal o to, aby nezanedbával své povinnosti. Dvanáctého dne byl natolik mimo a naivní, že se jednoho námořníka z

novozélandské lodi, která právě vykládala hovězí, zeptal, jestli by za tisíc

dolarů nevzal na palubu a neodvezl z Japonska jednu mladou ženu. Námořník to

nahlásil kapitánovi lodi a ten to oznámil Američanům. Fender a Izumi byli

okamžitě zatčeni, rozděleni a nikdy už se neuvidí. Fender nikdy nezjistil, co se s ní stalo. Zmizela. Podle nejpravděpodobnější

nezaručené zprávy byla tajně předána agentům Jižní Koreje, kteří ji dopravili do

Soulu, kde byla bez soudu zastřelena.

Fender nelitoval ničeho, čeho se dopustil.

Teď před sebou držel kalhoty mého šedého vycházkového obleku s úzkým proužkem od

Brooksů, abych si je prohlédl. Zeptal se mě, jestli se pamatuju na tu velkou

díru od cigarety v rozkroku.

“Pamatuju,” odpověděl jsem.

“Tak mi ji najdi,” řekl.

Nenašel jsem ji. Ani žádné jiné v celém obleku. Na vlastní

náklady je nechal v

Atlante scelit. “Tohle je, drahý Waltře, můj dárek na rozloučenou,” řekl.

Věděl jsem, že od Fendera dostal dárek na rozloučenou téměř

každý. Neměl pro

všechny ty peníze, které vydělal svými vědeckofantastickými povídkami, pomalu

žádné jiné upotřebení. Ovšem vyspravení mého obleku byl zdaleka nejosobnější a

nejpozornější dárek, o jakém jsem kdy slyšel. Sevřelo se mi hrdlo. Bylo mi do

breku. Řekl jsem mu to.

Než ale stačil odpovědět, ozval se z kanceláří v přední části budovy -

kanceláří, z jejichž oken byl výhled na rozdělenou čtyřproudou silnici, křik a

dusot běžících nohou. Mělo se za to, že Virgil Greathouse, bývalý ministr

zdravotnictví, vzdělání a sociální péče, přijel k bráně. Byl to však falešný

poplach.

Clyde Carter a doktor Fender běželi do příjmu, aby se také

podívali. žádné dveře

ve vězení se nezamykaly. Kdyby byl chtěl, mohl Fender vyběhnout úplně ven. Clyde

neměl zbraň a neměl ji ani žádný z ostatních strážných. Kdyby se Fender hnal

ven, možná by se mu někdo pokusil podrazit nohy, ale pochybuju o tom. Byl by to

první pokus o útěk z tohoto vězení v jeho šestadvacetileté

histori a nikdo by s

jistotou nevěděl, co má dělat.

Mě příjezd Virgila Greathouse nezajímal. Jeho příjezd, stejně

jako příjezd

každého nového vězně, byl jakousi veřejnou popravou. Nechtěl jsem se dívat, na

něj ani na nikoho jiného, jak přestane být člověkem. Zůstal jsem tedy ve

výdejním skladu sám. Byl jsem za to náhodné soukromí vděčný. Také jsem ho

využil. Provedl jsem něco, co bylo snad nejobscénnějším intimním aktem v mém

životě. Dal jsem život zlomenému, mrzoutskému staříkovi, neboť jsem udělal toto:

oblékl jsem se do svých civilních šatů.

Patřily k nim popelínové spodky a černé rypsové podkolenky z Tal yho pánských

oděvů v Chevy Chase. Patřila k nim hedvábná košile z obchodního domu Garfickel

ve Washingtonu. Patřil k nim šedý oblek od bratří Brooksů z New York City,

kravata s plukovním pruhem a černé střevíce, také odtamtud. Tkaničky v obou

polobotkách byly přetržené a znovu svážené čtvercovým uzlem. Ty si Fender

očividně pořádně neprohlédl, jinak by v nich byly nové tkaničky. Kravata byla nejletitější součástí mého ošacení. Ve skutečnosti jsem ji nosil za druhé světové války. Představte si to! Jeden Angličan, se kterým jsem pracoval

na schématech zdravotních dodávek pro vylodění na den D, mi řekl, že podle té

kravaty jsem důstojníkem Welšských královských střelců.

“Byli jste rozdrceni v druhý bitvě u Sommy v první světový,” řekl ten Angličan,

“a teď, v tomhle tyjátru, jste byli rozdrceni znova, u El Alameinu. Jeden by

řekl: ‘Ne zrovna nejšťastnější pluk pod sluncem.’” Měla takovýhle vzor: Široký vodorovný pruh bleděmodré

ohraničený nahoře proužkem

sytě zelené a dole proužkem oranžové. Tu kravatu mám na sobě i dnes, zatímco

sedím ve své kanceláři v Gramofonové sekci korporace RAMJAC.

Když se Clyde Carter a doktor Fender vrátili do výdejního skladu, byl jsem už

zase civilista. Cítil jsem se stejně zpitomělý, lekavý a vratký jako každý

novorozený tvor. Stále ještě jsem nevěděl, jak vůbec vypadám. Ve výdejním skladu

sice jedno vysoké zrcadlo bylo, bylo však obrácené ke zdi. Vždycky, když měl

přijít někdo nový, otočil ho Fender ke zdi. Byl to další důkaz Fenderova

jemnocitu. Nový přírůstek nemusel hned vidět, pokud si to nepřál, co z něj

udělala vězeňská uniforma.

Jenže obličeje Clyda a Fendera byly dost dobrými zrcadly, aby mi sdělily, že

jsem cosi horšího než rozmařilý boulevardier na způsob, řekněme, nebožtíka

Maurice Chevaliera. Rychle zamaskovali svůj soucit drsnou legrací; nebyli však

dost rychlí.

Fender dělal, že je mým osobním komorníkem někde na ambasádě. “Dobré jitro, pane

velvyslance,” řekl. “To se nám zase udělalo hezky. Královna vás očekává k obědu

v jednu.”

Clyde zase konstatoval, že se hned pozná harvarďan, protože všichni mají v sobě

jisté cosi. Avšak ani jeden z obou přátel se nepohnul k zrcadlu, aby ho otočil,

tak jsem to udělal sám.

A tohle jsem v něm uviděl: starého vychrtlého domovníka ze slovanských předků.

Nebyl zvyklý nosit oblek a kravatu. Košili měl u krku příliš

velkou, a stejně

tak mu byl velký celý oblek, který mu padl jako cirkusový stan. Vypadal

zarmouceně, možná právě odcházel na pohřeb příbuzného. Mezi ním a oblekem

nebyla ani stopa po harmoni . Možná ho vyhrabal z popelnice nějakého boháče.

Pohoda.

7.

Posadil jsem se před vězením na lavičku u silnice. Čekal jsem na autobus. Vedle sebe jsem měl světlehnědý kufr z plátna a kůže

pro armádní důstojníky. Býval mým stálým společníkem v Evropě v době mé největší slávy. Přes něj jsem měl hozený starý pršiplášť, také z doby mé největší slávy.

Seděl jsem tam úplně sám. Autobus měl zpoždění. Každou chvíli jsem si prohmatal

kapsy saka, abych se ujistil, že mám propouštěcí papíry, doklad opravňující mě k

letu z Atlanty do New York City turistickou třídou, peníze a diplom doktora

mixologie. Pražilo do mne slunce.

Měl jsem tři sta dvanáct dolarů a jedenáct centů. Z toho dvě

stě padesát ve

vládním šeku, který se nedal snadno ukrást. Byly to všechno moje vlastní peníze.

Po všem tom přepečlivém přičítání a odčítání, které probíhaly v souvislosti s

mou pozůstalostí od mého zatčení, přesně tolik, do nejposlednějšího centu, mi

nevyvratitelně patřilo: tři sta dvanáct dolarů a jedenáct centů. Takže jsem znovu vyrážel do Světa svobodného podnikání. Opět jsem byl odříznut od ochrany a péče federální vlády.

Naposledy se mi to stalo v roce Devatenáct set Padesát tři, dva roky potom, co

šel Leland Clewes do vězení za křivopřísežnictví. Mezitím se totiž našli tucty

dalších svědků, kteří proti němu vypovídali a kteří mu uškodili mnohem víc.

Jediné, z čeho jsem ho kdy obvinil já, bylo členství v komunistické straně před

válkou, což bylo podle mne pro příslušníka generace velké krize stejně

inkriminující jako účast v hladové frontě na polévku. Jenže jiní

byli ochotní

odpřisáhnout, že Clewes byl komunistou i po celou válku a předával tajné

informace sovětským agentům. Šokovalo mě to.

Byla to pro mě samozřejmě novinka a možná to ani nebyla pravda. Já chtěl

nanejvýš to, aby Clewes přiznal, že jsem mluvil pravdu v něčem, na čem stejně

nijak moc nezáleželo. Bůh je mi svědkem, že jsem ho nechtěl vidět zničeného a

odsouzeného do vězení. A pokud šlo o mne samotného, nanejvýš jsem očekával, že

mi to bude do smrti líto, že o sobě už nikdy nebudu mít to nejlepší mínění za

to, co jsem mu nechtěně udělal. Jinak, domníval jsem se, by život mohl

pokračovat tak jako dosud.

Pravda však byla takováhle: Byl jsem přeložen na méně

delikátní místo na

ministerstvu obrany, kde jsem sestavoval do tabulek, co mají

vojáci různých

amerických ras a vyznání, různého vzdělání a z různých poměrů

rádi a co neradi,

pro různé systémy polních přídělů, z nichž některé byly nové a experimentální.

Takováto práce, dnes ji vykonávají bezmyšlenkovitě a bez potřeby očí a rukou a

rychlostí světla počítače, byla tehdy dělána převážně manuálně. Dnes mi můj

tehdejší tým se mnou v čele připadá stejně archaický jako křesťanští mniši

iluminující rukopisy štětci, zlatem a brky.

A takováhle: Lidé, se kterými jsem se pracovně stýkal, jak podřízení, tak

nadřízení, byli najednou při jednání se mnou formálnější a chladně korektní. Jak

to tak vypadalo, neměli už čas na vtipy a válečné historky. Každý rozhovor byl

schnip-schnap! A pak byl zase čas se vrátit k práci. Tehdy jsem to připisoval -

a své ubohé manželce dokonce řekl, že to obdivuji, novým, zeštíhleným,

horlivým, vysoce mobilním a veskrze profesionálním ozbrojeným silám, které jsme

budovali. Měly být bleskem, kterým dokážeme proměnit na prach každého příštího

Hitlera kdekoli na světě. Jakmile lid některé země ztratí

svobodu, dostaví se

Spojené státy americké a vrátí mu ji.

A takováhle: Můj a Ruthin společenský život nebyl tak čilý, jak jsem jí sliboval v Norimberku. Vylíčil jsem jí, jak náš telefon bude v jednom kuse zvonit a na druhém konci budou mí dávní kamarádi. Budou chtít jíst, pít a povídat si do rána. Budou v těch nejlepších letech pro práci ve vládě, mezi třicítkou a čtyřicítkou, jako já, natolik schopní a zkušení a diplomatičtí a mazaní a v jádru tvrdí jak žula, že budou skutečnými mozky i dušemi svých organizací, bez ohledu na to, kde v žebříčku hierarchie by měli údajně být. Slíbil jsem Ruth, že k nám vždycky zaskočí cestou z veledůležitých jednání v Moskvě, Tokiu, v její rodné Vídni, v Džakartě a Timbuktu a bůhví kde ještě. Ty historky ze světa, o tom, co se venku opravdu děje, jaké nám budou muset vyprávět! A my se tomu zasmějeme, nalijeme si další sklenku, a tak dál. A místní lidé na nás budou naši pestrou kosmopolitní společnost a rovněž naše zasvěcené informace pochopitelně

neodbytně loudit.

Ruth řekla, že to je dobře, že náš telefon nezvoní, že nebýt toho, že si moje práce žádá, abych byl k dispozici dvacet čtyři hodin denně, radši by telefon ani neměla. Pokud jde o debaty dlouho do noci s údajně dobře informovanými lidmi, prý velice nerada zůstává vzhůru po desáté hodině, a v koncentračním táboře slyšela tolik údajně zasvěcených informací, že jí vystačí do konce života a ještě mnohem dýl. “Já, Waltře, nepatřím k lidem, kteří musejí vždycky vědět, co

se údajně skutečně děje,” řekla.

Není vyloučené, že se Ruth, přes den, kdy jsem byl v práci, chránila před strachem z houstnoucích zlověstných mraků, nebo, ještě

přesněji, před strachem z

houstnoucího ticha, návratem k Oféli ně eufori , kterou cítila po svém

osvobození, kdy si připadala jako pták na světě, kde kromě ní

je už jen Bůh.

Nezanedbávala našeho chlapce, kterému, v době, kdy šel Leland Clewes do vězení, bylo pět. Byl vždy čistý a dobře živený. Nepropadla tajnému pití. Začala, nicméně, hodně jíst.

A tím se opět dostávám k tématu tělesných proporcí, což je věc, o které se jen velice nerad bavím, protože jí nechci přikládat víc důležitosti, než si zaslouží. Tělesné proporce mohou být pro své odchylky od přijatých norem pozoruhodné, stále však neříkají téměř nic o životech vedených uvnitř těch těl. Já sám, jak už jsem přiznal, jsem tak malý, že jsem mohl být kormidelníkem veslice. To ovšem nic nevysvětluje. A moje manželka, přestože měřila jen pět stop, vážila, v době, kdy Leland Clewes stanul před soudem za křivopřísežnictví, asi tak sto šedesát liber.

Tak ať.

Až na tohle: Našemu synovi velice brzy došlo, že jeho nechvalně známý mrňavý otec a tlustá cizozemská matka, jsou pro něj takovým společenským handicapem, že několika kamarádům z okolí dokonce řekl, že je adoptovaný. Jedna sousedka pozvala, jednou jedinkrát, manželku během dne na kafe, a to z tohoto důvodu: chtěla zjistit, jestli známe chlapcovy pravé rodiče. Pohoda.

Takže potom, co poslali Lelanda Clewese do vězení, uběhlo klidné období, dva

roky, jak už jsem řekl, a pak si mě pozvali do kanceláře zástupce ministra

pozemních ozbrojených sil Sheltona Walkera. Ještě nikdy jsme se neviděli. Nikdy

předtím ve vládě nepracoval. Byl v mém věku. Byl ve válce a povýšil na majora

polního dělostřelectva, zúčastnil se vylodění v severní Africe a pak, v den D,

ve Francii. Hlavně ale byl oklahomským obchodníkem. Později mi někdo řekl, že je

majitelem největšího velkoobchodu s pneumatikami ve státě. Co mě však víc

děsilo: byl republikán, neboť prezidentem se stal armádní

generál Dwight David

Eisenhower, první republikán v tomto úřadě po dvaceti letech. Jak pan Walker řekl, chtěl vyjádřit vděčnost, kterou celá země

cítí za mé roky

věrné služby ve válce i v míru. Řekl, že mám schopnosti vedoucího pracovníka,

které by jistě byly štědřeji odměněny, kdybych je využil v soukromém sektoru.

Řekl, že se rozjíždí úsporný program a že místo, které

zaujímám, má být zrušeno.

Ruší se i mnoho dalších míst, takže mě nemůže přeložit někam jinam, přestože by

si to velice přál. Dostal jsem zkrátka padáka. Dokonce ani dnes nedokážu říct,

zdali to od něj bylo bezcitné či nikoli, když mi, poté co vstal a podal ruku,

řekl: “Teď, pane Starbucku, máte možnost prodat své

mimořádné schopnosti za

jejich skutečnou cenu na volném trhu Světa svobodného podnikání. Úspěšný lov! A

hodně štěstí!”

Co jsem věděl o Svobodném podnikání? Teď toho o něm vím spoustu, ale tehdy jsem

o něm nevěděl nic. Tehdy jsem toho o něm věděl tak málo, že jsem si po několik

měsíců představoval, že soukromý sektor skutečně zaplatí

hodně za univerzálního

vedoucího pracovníka, jakým jsem byl já. Během těch prvních měsíců, kdy jsem byl

bez práce, jsem své ubohé manželce říkal, že vždycky je tu jedna možnost v

případě, že všechno ostatní selže, že vždycky můžu rozpažit jako ukřižovaný,

abych tak řekl, a padnout po zádech do General Motors nebo General Electric nebo

něčeho na ten způsob. Míra laskavosti této ženy ke mně: Nikdy se mě nezeptala,

proč jsem to neudělal hned, když to bylo tak snadné, nikdy mě

nepožádala, abych

vysvětlil, z jakého přesně důvodu jsem měl pocit, že na soukromém sektoru je

něco pitomého nebo ne úplně džentlmenského.

“Třeba nám nezbývá než být bohatí, i když nechceme,” pamatuju si, jak jsem jí

jednou řekl. Synovi bylo tehdy šest a poslouchal, byl určitě

dost starý, aby se

nad takovým paradoxem zahloubal. Mohlo mu to dávat nějaký

smysl? Nemohlo.

Mezitím jsem navštěvoval a obtelefonovával známé na jiných ministerstvech a

zlehčoval své “dočasné” bytí “na volné noze”, jak říkají herci bez angažmá. Byl

jsem jako člověk s komickým zraněním, jako je třeba monokl nebo zlomený palec na

noze. Kromě toho, všichni moji známí byli demokrati jako já a nechávali mě,

abych se dostavoval jako oběť republikánské stupidity a mstivosti.

Avšak běda, zatímco až donedávna byl pro mě život jakýmsi virginským rejdovákem,

jak mi přátelé přihrávali místo za místem, teď najednou nikdo o žádném volném místě nevěděl. Volná místa byla vyhynulým druhem jako ptáci dodo.

Nepříjemná věc.

Ovšem ti staří kamarádi se ke mně chovali tak přirozeně a slušně, že ani teď bych nemohl říct, že jsem byl trestán za to, co jsem provedl Lelandu Clewesovi, kdybych se nakonec neobrátil o pomoc mimo vládu, k jednomu starému, arogantnímu člověku, jenž byl, k mému zděšení, velice ochotný dát najevo odpor, který ke mně cítil, a podrobně ho zdůvodnit. Jmenoval se Timothy Beame. Před válkou, za Roosevelta, byl náměstkem ministra zemědělství. Tenkrát mi nabídl moje první místo ve vládě. I on byl harvarďan a brával Rhodesovo stipendium. Teď mu bylo čtyřiasedmdesát a stál v čele společnosti Beame, Mearns, Weld a Weld, nejprestižnější právnické firmy ve Washingtonu.

Zeptal jsem se ho po telefonu, jestli by se mnou nepoobědval. Odmítl. Většina lidí se mnou odmítala poobědvat. Řekl, že se se mnou může setkat ten den odpoledne, že si ale nedokáže představit, o čem bychom si mohli povídat.

“Po pravdě řečeno, pane,” řekl jsem, “hledám práci, nejlépe v nějaké instituci či muzeu. Něco na ten způsob.”

“Áááááááááááááááááále, tak my hledáme práci. No ano, o tom bychom si popovídat mohli. Přijďte, určitě přijďte. Kolik je to už let, co jsme si naposledy hezky popovídali?”

“Třináct, pane,” odpověděl jsem.

“Třináct let, to už uběhla spousta vody.”

“Ano, pane,” řekl jsem.

“Nashle,” řekl on.

Byl jsem dost hloupý, abych na tu schůzku šel.

Jeho přivítání bylo od prvního momentu promyšleně žoviální a falešné. Představil mě svému mladému sekretáři, vyprávěl mu, jakým jsem byl slibným mladíkem a celou dobu mě přitom plácal po zádech. Byl to člověk, který možná v životě po zádech nikoho nepoplácal.

Když jsme vstoupili do jeho dřevem obložené kanceláře, ukázal Timothy Beame na koženou klubovku a řekl: “Sedněte sobě, jen sobě sedněte.” S

tímto údajně

vtipným výrazem jsem se setkal nedávno a samozřejmě ve vědeckofantastické povídce doktora Boba Fendera o soudci z Vikuni, který se navždy přilepil ke mně a mému osudu. A znovu: pochybuju, že by Timothy Beame někdy pronesl takovýhle nejapný výraz na adresu někoho jiného. Byl to mohutný, chlupatý stařec, mimochodem, náhodou majestátný, jako já byl náhodou malý. Jeho ruce jako lopaty prozrazovaly, že kdysi dávno mával mocným mečem a nyní se pídí za pravdou a spravedlností. Jeho bílé obočí byla nepřerušená houština táhnoucí se z jedné strany na druhou a poté, co se posadil za svůj pracovní stůl, lehce předklonil hlavu a civěl na mě a mluvil na mě skrz ten porost.

“Není třeba, abych se vás vyptával, co jste prováděl poslední

dobou,” řekl.

“Ne, pane, asi ne,” odpověděl jsem.

“Vy a mladý Clewes jste teď vlastní zásluhou stejně slavní jako Mutt a Jeff,” poznamenal.

“K naší lítosti,” odvětil jsem.

“To doufám. A doufám, že jste tou lítostí nešetřili.” Tomuto muži, jak se později ukázalo, zbývaly už asi jenom dva měsíce života.

Pokud vím, neměl o tom nejmenší tušení. Potom, co zemřel, se říkalo, že by byl

určitě jmenován do Nejvyššího soudu, kdyby byl vydržel do příštího zvolení

demokrata prezidentem.

“Pokud opravdu cítíte lítost,” pokračoval, “doufám, že víte, čeho přesně

litujete.”

“Prosím-?” nechápal jsem.

“Snad jste si nemyslel, že se to týká jen vás a Clewese?”

“Ano, pane,” odpověděl jsem. “A pochopitelně našich manželek.” Myslel jsem to

vážně.

Mocně zaúpěl. “Tohle je jediná věc, kterou jste mi neměl říkat,” prohlásil.

“Prosím-?” nechápal jsem.

“Vy blbečku, vy harvardskej potrate, vy nekonečnej šmejde,” řekl a vstal ze

židle. “Vy a Clewes jste zničili dobrou pověst té nejobětavější a nejinteligentnější generace státních úředníků, které tato země

kdy poznala! Bože

můj, co je teď komu po vás nebo Clewesovi? Děsná smůla, že je ve vězení! Děsná

smůla, že pro vás nemůžeme najít práci!”

I já jsem vstal. “Pane,” řekl jsem, “neporušil jsem žádný

zákon.”

“To nejdůležitější, co na Harvardu učí,” řekl on, “je, že člověk může dodržovat

všechny zákony, a přesto být nejhorším zločincem své doby.” Kde nebo kdy se tohle na Harvardu učilo, už neřekl. Byla to pro mě novinka.

“Pane Starbucku,” řekl, “pro případ, že jste si nevšiml: Nedávno jsme

absolvovali celosvětový konflikt dobra a zla, během kterého jsme si celkem

zvykli na pláže a pole poseté těly našich vlastních odvážných a bezúhonných

mrtvých. A teď se ode mne očekává, abych litoval jednoho nezaměstnaného

byrokrata, který by, pokud jde o mne, měl být, za všechnu tu škodu, kterou

způsobil vlastní zemi, pověšen, vykuchán a rozčtvrcen.”

“Řekl jsem, jen co je pravda,” vyblekotal jsem. Hrůzou a hanbou se mi dělalo

nanic.

“Řekl jste jen zlomek pravdy, kterému bylo dovoleno, aby reprezentoval celek!

‘Vzdělaní a soucítící státní úředníci jsou téměř jistě ruskými špióny.’ Nic

jiného totiž teď už od těch poloanalfabetů, těch grázlů a líbivých žvanilů z

minulé doby, kteří chtějí vládu zpátky, kteří si myslí, že jim právem patří,

neuslyšíte. Bez vaší a Clewesovy vzájemně se doplňující

stupidity by nikdy

nemohli dát do souvislosti velezradu, lítost a inteligenci. A teď

mi zmizte z

očí!”

“Pane,” řekl jsem. Byl bych utekl, kdyby to šlo, nedokázal jsem se však hnout z

místa.

“Jste jen další blb,” řekl, “který tím, že se vyskytl ve špatný čas na špatném

místě, dokázal vrátit humanitu o půl století nazpátek!

Vypadněte!”

Síla, co?

8.

Takže jsem seděl na lavičce před vězením a čekal na autobus, zatímco do mě

pražilo georgijské slunce. Za dělícím pásem, v jízdních pruzích směřujících k

velitelství vojenské letecké základny, přešuměla ohromná

limuzína se zataženými

bleděmodrými záclonkami na zadních oknech. Zahlédl jsem pouze šoféra, byl to

černoch, jak si nejistým pohledem prohlíží vězení. že jde o vězení, nebylo tak

úplně zřejmé. Skrovný nápis na soklu vlajkového stožáru sděloval pouze toto:

“F.N.Z.D.M.O. Nepovolaným vstup zakázán.” Limuzína, byl to cadil ac, pokračovala v jízdě, dokud asi o čtvrt míle dál

neobjevila zvýšený přejezd. Vjela na něj, vrátila se a svým nablýskaným předním

blatníkem zastavila jen několik palců před mým nosem. A tam, v tom dokonalém

blatníku, jsem znovu spatřil toho starého slovanského domovníka. Jak se později

ukázalo, byla to tatáž limuzína, která chvíli předtím vyvolala falešný poplach

ohledně příjezdu Virgila Greathouse. Jezdila po okolí a hledala vězení už pěkně

dlouho.

Šofér vystoupil a zeptal se mě, jestli je to opravdu vězení. A tak jsem byl přinucen vydat svůj první zvuk coby svobodný

člověk. “Ano,” řekl

jsem.

Šofér, byl to mohutný, otcovsky vyrovnaný muž ve středních letech ve whipkordové

uniformě a černých kožených ovinovačkách, otevřel zadní dveře a promluvil do

šerého interiéru vozu. “Pánové,” řekl s tou přesně správnou směsicí smutku a

úcty, “jsme na místě.” Písmena vyšitá červeným hedvábím na kapsičce jeho

uniformy identifikovala jeho zaměstnavatele. “RAMJAC”, říkala ta písmena.

Jak jsem později zjistil: Staří kumpáni zajistili Greathousovi a jeho právníkům

rychlý a tajný odvoz z domova do vězení, aby se nenašel pokud možno žádný svědek

jeho ponížení. Před setměním ho vyzvedla u služebního vchodu do Waldorf Towers

na Manhattanu, což byl jeho domov, velká limuzína od pepsicoly. Odvezla ho na terminál námořního letectva vedle La Guardie a rovnou na startovací dráhu. Tam na něj už čekal tryskáč Mezinárodních lázní a rekreačních středisek. Ten ho

dopravil do Atlanty, kde ho naložila, opět přímo na ranveji, limuzína se

záclonkami, kterou dodala kancelář Jihovýchodní sekce korporace RAMJAC.

Ven pracně vylezl Virgil Greathouse, oblečený byl téměř stejně

jako já, do

šedého obleku s tenkým proužkem, bílé košile a vázanky s plukovním pruhem.

Nepatřili jsme ke stejnému pluku. On byl v elitní jednotce Coldstream Guards.

Jako vždy, cucal dýmku. Věnoval mi nejkratší možný pohled. Po něm vystoupili dva uhlazení právníci, jeden mladý, jeden starý.

Zatímco šofér odešel ke kufru limuzíny pro zavazadlo odsouzeného, Greathouse a

oba právníci si prohlíželi věznici, jako kdyby to byla nemovitost, o jejíž koupi

uvažují, bude-li jim sedět cena. V očích Greathouse jiskřilo a dýmkou

napodoboval ptačí trylek. Možná si představoval, kdovíjaký není

tvrďák. Chodil

totiž na hodiny boxu, jujitsu a karate, jak jsem se později dověděl od jeho

právníků, a to už od chvíle, kdy mu bylo jasné, že opravdu půjde do vězení.

“No,” pomyslel jsem si, když mi to řekli, “v tomhle vězení se sice nenajde

nikdo, kdo by se s ním chtěl porvat, stejně ale skončí se zlomeným vazem. Každý,

kdo jde poprvé do vězení, tak skončí. Po čase se to zlepší, nikdy to už ale

nebude jako předtím. Ať byl Virgil Greathouse sebetvrdší, nikdy si už nebude

vykračovat, ani se nebude cítit jako dřív.”

Virgil Greathouse mě nepoznal. Jak jsem tak seděl na té

lavičce, mohl jsem být

stejně tak mrtvolou v blátě bitevního pole a on generálem, který se v době klidu

zbraní přijel podívat, jak to vcelku jde.

Nepřekvapilo mě to. Napadlo mě nicméně, že by mohl poznat hlas ozývající se z

vězení, který jsme v tu chvíli všichni už zřetelně slyšeli. Byl to hlas jeho

nejbližšího watergateského spolukonspirátora, Emila Larkina, zpívajícího z

plných plic černošský spirituál “Někdy se cítím jak dítě bez matky.”

Avšak Greathouse nestačil na ten hlas zareagovat, neboť z konce nedaleké

startovací dráhy se prudce vznesla stíhačka a rozervala oblohu na cáry. Pro

někoho, kdo ho ještě nikdy, ale vůbec nikdy neslyšel, to byl zvuk trhající

vnitřnosti. Nikdy mu nepředcházel žádný varovný sílící hukot. Pokaždé to znělo

jako exploze ohlašující konec světa.

Greathouse, právníci i šofér se vrhli k zemi. Pak opět s klením a smíchem vstali

a oprašovali se. Greathouse, který správně předpokládal, že je pozorován a

odhadován lidmi, které nevidí, pohlédl k obloze a naznačil několik boxerskych

výpadů, jako kdyby chtěl po klaunsku říct: “Klidně pošlete další. Tentokrát jsem

připraven.” Jejich skupinka k vězení nicméně nezamířila. Stála u limuzíny v

očekávání něčeho na způsob uvítací delegace. Napadlo mě, že Greathouse touží

ještě po posledním uznání svého společenského postavení na neutrální půdě, po

jakési kapitulaci v Appomattoxu, kde ředitel věznice bude Ulyssem S. Grantem a

on bude Robert E. Lee.

Jenže ředitel věznice tam nebyl a nebyl dokonce ani v Georgii. Byl by tam, kdyby

byl býval předem vyrozuměn, že se Greathouse chystá

kapitulovat právě v tento

den. Byl v Atlantic City, kde hovořil na sjezdu amerického sdružení policistů

zajišťujících dohled nad podmínečně propuštěnými. Tak to byl nakonec Clyde

Carter, věrná kopie prezidenta Cartera, kdo vyšel několik kroků

před hlavní

vchod a kývl na ně.

Usmíval se: “Pojďte všichni dovnitř,” řekl. Tak šli všichni dovnitř, šofér, nesoucí dva malé kufříky z máslově žluté kůže a

barevně sladěné pouzdro na toaletní potřeby, průvod uzavíral. Na prahu od něj

Clyde zavazadla převzal a zdvořile mu sdělil, aby se vrátil do limuzíny.

“Vás uvnitř potřebovat nebudou,” řekl.

Šofér tedy nastoupil zpět do limuzíny. Jmenoval se Cleveland Lawes, co ž byla

přesmyčka jména muže, kterého jsem zničil, Lelanda Clewese. Měl pouze gymnázium,

přečetl však šest knih týdně, zatímco čekal na lidi, většinou vedoucí

pracovníky, zákazníky a dodavatele RAMJACu. A protože ho za Korejské války

zajali Číňani, a dokonce šel na nějaký čas do Číny, kde pracoval jako

nekvalifikovaný lodník na parníku příbřežní plavby po žlutém moři, mluvil

poměrně slušně čínsky.

Právě teď měl Cleveland Lawes rozečtené Souostroví Gulag, výpověď jiného

bývalého vězně, Alexandra Solženicyna, o vězeňském systému v Sovětském Svazu.

Takže jsem opět zůstal úplně sám na lavičce uprostřed neznáma. Znovu jsem

vstoupil do katatonického stavu, civěl jsem před sebe do prázdna a občas zvedl

své staré ruce a třikrát tleskl.

Nebýt toho tleskání, říká dnes Cleveland Lawes, nikdy bych v něm nevzbudil

zvědavost.

To tleskání mu však nedalo. Musel přijít na to, proč to dělám. Jestli jsem mu o tom tleskání řekl pravdu? Ne, neřekl. Bylo to příliš složité a hloupé. Řekl jsem mu, že jsem se zasnil a vzpomínal na minulost a vždycky, když

se mi vybavil nějaký obzvláště šťastný okamžik, jsem zvedl ruce z klína a

třikrát tleskl.

Nabídl mi, že mě vezme do Atlanty.

A tak jsem, už po půlhodině svobody, seděl na předním sedadle zaparkované

limuzíny. Zatím to nebylo špatné.

A kdyby mi Cleveland Lawes nenabídl, že mě vezme do Atlanty, nikdy by se nestal

tím, čím je dnes, tedy personálním ředitelem sekce Transico korporace RAMJAC.

Transico má servisy limuzín, vozové parky s taxíky, půjčovny aut a garáže po

celém Svobodném světě. U Transica si dokonce můžete pronajmout nábytek. Dělají

to spousty lidí.

Zeptal jsem se ho, jestli jeho pasažérům nebude vadit, že s nimi jedu do

Atlanty.

Odpověděl, že je nikdy předtím neviděl a že nečeká, že je ještě

někdy uvidí, že

nepracují pro RAMJAC. A přidal pikantní perličku, že dokud nedorazil k vězení,

vůbec nevěděl, že jeho hlavní pasažér je Virgil Greathouse. Až

do té chvíle se

totiž Greathouse maskoval falešným plnovousem.

Natáhl jsem krk, abych se podíval na zadní sedadlo, a ten plnovous tam opravdu

byl. Visel za jeden drátěný háček, k zaháknutí za ucho, na dveřním madle.

Cleveland Lawes zavtipkoval, že si ani není jistý, jestli se Greathousovi

právníci vůbec vrátí. “To, jak si prohlíželi vězení,” poznamenal,

“mi připadalo,

jako když zkoušejí, jestli jim sedí.”

Zeptal se mě, jestli jsem už někdy jel v limuzíně. Pro jednoduchost jsem řekl,

že ne. Jako dítě jsem se samozřejmě často vozil na předním sedadle rozličných

limuzín Alexandera Hamiltona McCona. Jako mladík, v době, kdy jsem se

připravoval na Harvard, jsem často seděl na zadním sedadle vedle pana McCona, za

skleněnou přepážkou dělící mě od mého otce. Tenkrát mi ta přepážka nepřipadala

jako nic divného, a dokonce mi ani nic nenapovídala. A v Norimberku jsem byl pánem toho groteskního Fafnera mezi mercedesy. To byl

ovšem otevřený vůz, parodie vozu dokonce i bez děr po kulkách ve víku kufru a

bez ochranného skla pro zadní sedadlo. Statut, který jsem jím získal mezi

Bavory, byl statut piráta, co si dočasně přivlastnil kořist, kterou mu zase

sebere další, a jemu další a tak pořád dál. Ale jak jsem tam tak seděl před tím

vězením, uvědomil jsem si, že v opravdové limuzíně jsem neseděl už takových

pětačtyřicet let! Jakkoli vysoko jsem vystoupal ve státních službách, nikdy jsem

neměl právo na limuzínu, nikdy se nestalo, že by mi třeba zbývala jen tři

povýšení k možnosti sám jednu vlastnit, či jen mít ji občas k dispozici. Ani

jsem nikdy neměl natolik okouzleného nadřízeného, který by ji měl a který by

řekl: “Mladý muži, rád bych si s vámi o tomhle blíže pohovořil. Pojeďte se mnou

mým vozem.”

Na druhé straně, Leland Clewes, přestože na svou vlastní neměl právo, se v

jednom kuse projížděl v limuzínách po boku zbožňujících starců. No a co.

Jen klid.

Cleveland Lawes poznamenal, že mu připadám jako vzdělaný

člověk.

Přiznal jsem, že jsem chodil na Harvard.

To mu umožnilo, aby mi vyprávěl o svém věznění čínskými komunisty v Severní

Koreji, neboť čínský major, který měl vězení na starosti, byl harvarďan. Ten

major prý mohl být přibližně můj ročník a možná dokonce i spolužák, já se však

nikdy s žádnými Číňany nepřátelil. Podle Lawese studoval matematiku a fyziku,

takže bych ho nemohl znát tak jako tak.

“Jeho tatík býval velkostatkář,” řekl Lawes. “Když přišli komunisti, přinutili

ho kleknout před všemi svými nájemci z vesnice a pak mu šavlí

usekli hlavu.”

“A to ten jeho syn dokázal být ještě komunista, po tom všem?” podivil jsem se.

“Jeho táta byl prý opravdu velice zlý statkář.”

“Hmm,” řekl jsem, “takže tohle je pro vás Harvard, podle všeho.”

Tenhle Číňan z Harvardu se s Clevelandem Lawesem spřátelil a přemluvil ho, aby

se, až skončí válka, nevracel domů do Georgie, ale odešel do Číny. Když byl

Lawes ještě chlapec, jednoho jeho bratrance upálil zaživa dav, jeho otce jednou

v noci vyvlekl z domu a koňským bičem spráskal Ku Klux Klan, a on sám byl

dvakrát zbit za to, že se chtěl nechat zaregistrovat jako volič, těsně předtím,

než ho dostala armáda. Byl tedy snadnou kořistí pro uhlazeně

mluvícího

komunistu. Pracoval tam, jak už jsem řekl, jako nekvalifikovaný

lodník na žlutém

moři. Několikrát se prý zamiloval, nikdo se však nezamiloval do něj.

“Co vás tedy přivedlo zpátky?” zeptal jsem se. Řekl, že ze všeho nejvíc kostelní hudba. “Tam si nebylo s kým zazpívat,”

vysvětlil. “A jídlo,” dodal.

“Jídlo tam za nic nestálo?” zeptal jsem se.

“Ale ne, bylo dobrý,” řekl. “Až na to, že to nebylo zrovna jídlo, o kterém si

rád povídám.”

“Eh, hm,” řekl jsem.

“Jídlo nemůžete jen jíst,” řekl, “musíte si o něm taky povídat. A musíte si o

něm povídat s někým, kdo tomu konkrétnímu jídlu rozumí.” Poblahopřál jsem mu k tomu, že se naučil čínsky, a on řekl, že dneska by už něco takového nedokázal. “Dneska už moc vím,” řekl. “Tenkrát jsem vůbec netušil, jak

těžký je učit se čínsky. Myslel jsem si, že to je totéž jako napodobovat ptáky.

Znáte to: zaslechnete zvuk n ějakého ptáka, tak se pokusíte vydat stejný zvuk,

abyste viděl, jestli ho dokážete oklamat.”

Když se rozhodl, že se vrátí domů, přijali to Číňani s přátelským pochopením.

Měli ho rádi a dali si práci, aby prostřednictvím nepřímých diplomatických

kanálů zjistili, co mu doma udělají, když se vrátí. Amerika tehdy neměla v Číně

žádné zástupce a neměl je ani žádný z jejích spojenců. Vzkazy šly přes Moskvu,

která byla tehdy Číně ještě nakloněná.

Přesně tak, a tenhle černoch, bývalý vojín první třídy, jehož

vojenskou

specializací bylo nosit podložní desku k těžkému minometu, náhle stál za jednání

na nejvyšší diplomatické úrovni. Američani ho chtěli, aby ho mohli potrestat.

Číňani zase řekli, že potrestání musí být krátkodobé a téměř

výhradně symbolické

a že musí být téměř okamžitě vrácen do normálního civilního života, jinak že ho

nenechají odejít. Američani řekli, že Lawes bude muset samozřejně učinit jakési

veřejné prohlášení, ve kterém vysvětlí, proč se vrátil domů. Poté půjde před

válečný soud, dostane nanejvýš tři roky vězení a bude propuštěn z armády pro

hrubý trestný čin, za současné ztráty nároku na ušlý plat včetně

všech

příspěvků. Číňani odpověděli, že Lawes slíbil, že nikdy nebude mluvit proti

Čínské lidové republice, která se k němu zachovala dobře. Pokud má být přinucen

ten slib porušit, nenechají ho odejít. Kromě toho trvali na tom, že vůbec nesmí

jít do vězení a že musí dostat plat za celou dobu, kterou strávil jako válečný

zajatec. Američani odpověděli, že na nějaký čas ho zavřít musí, neboť žádná

armáda si nemůže dovolit nechat trestný čin dezerce nepotrestaný. Nejlepší prý

bude zavřít ho ještě před procesem. Pak ho odsoudí na dobu odpovídající času,

který strávil jako válečný zajatec, odečtou čas, který strávil jako válečný

zajatec a pošlou ho domů. Vyplacení dlužných peněz nepřipadalo v úvahu.

A při tom zůstalo.

“Víte,” řekl, “chtěli mě zpátky, protože z toho byli celý vedle. Nesnesli

představu, že by si třeba jen jeden jediný Američan, i třeba černý, třeba jen na

minutu myslel, že Amerika možná není ta nejlepší země na světě.”

Zeptal jsem se ho, jestli někdy neslyšel o doktoru Robertovi Fenderovi, který

byl za Korejské války odsouzen za vlastizradu a který právě

uvnitř věznice bral

Virgilu Greathousovi míry na uniformu.

“Neslyšel,” odpověděl. “Nikdy jsem se o jiné lidi s tímhle druhem problémů

nestaral. Nikdy jsem neměl dojem, že jde o nějaký klub či co.” Zeptal jsem se ho, jestli někdy viděl legendární paní Jack Grahamovou, Jr., majoritní akcionářku v korporaci RAMJAC.

“To je jako když se mě ptáte, jestli jsem někdy viděl Boha,” řekl na to.

V té době nebyla vdova Grahamova spatřena na veřejnosti už

asi pět let.

Naposledy se objevila v jedné soudní síni v New York City, kde se skupina

akcionářů RAMJACu domáhala soudní cestou na RAMJACu důkazu, že je dosud naživu.

Pamatuju se, jak zprávy, které o tom noviny přinesly, mojí

manželku hrozně

pobavily. “Tak takovouhle Ameriku miluju,” řekla. “Proč to takhle nemůže být

pořád?”

Paní Grahamova přišla do soudní síně bez právníka, zato s osmi uniformovanými

tělesnými strážci od Pinkerton a.s., společnosti přidružené

RAMJACu. Jeden z

nich nesl zesilovač s reproduktorem a mikrofonem. Paní

Grahamova měla na sobě

objemný černý kaftan se zvednutou a patentky sepnutou kapucou, tak aby vid ěla

ven, ale aby nikdo neviděl, co se nachází uvnitř. Vidět jí byly jenom ruce.

Další pinkertonovec nesl razítkovací polštářek, papír a kopi jejích otisků

prstů z kartotéky FBI. Její otisky prstů byly předány FBI poté, co byla

odsouzena za jízdu v opilosti ve Frankfortu v Kentucky, v roce Devaten áct set

Padesát dva, krátce po smrti svého manžela. Tenkrát dostala podmínečný trest. Já

sám byl tenkrát vyhozen ze státních služeb.

Zapnuli zesilovač, mikrofon vklouzl do kaftanu, aby lidi slyšeli, co tam uvnitř

povídá. Na místě si nechala sejmout otisky prstů a porovnat s těmi ve

vlastnictví FBI, a tak dokázala, že je tím, kým říká. Pod přísahou prohlásila,

že se těší skvělému zdraví, jak fyzickému, tak duševnímu, a že vedoucí

funkcionáře společnosti má pod dohledem, třebaže nikdy ne osobním. Když jim

dávala po telefonu instrukce, identifikovala se heslem. Toto heslo se v

nepravidelných intervalech měnilo. Vzpomínám si, že na soudcovu žádost příklad

takového hesla uvedla a že znělo tak tajemně a záhadně, že mi dodneška uvízlo v

paměti. Znělo takhle: “švec”. Každý příkaz, který dala po telefonu, následně

stvrdila dopisem, který psala úplně celý vlastní rukou. Na konci každého dopisu

byl nejen její podpis, ale také celá sada otisků jejích prstíků

včetně palečků.

Říkala jim takhle: “…moje prstíky včetně palečků.” A bylo to. Paní Jack Grahamova byla nade všechny pochyby živá a nyní opět mohla

zmizet.

“Pana Leena jsem už viděl hodněkrát,” řekl Cleveland Lawes. Měl na mysli Arpáda

Leena, veřejnosti velice známého, sdílného prezidenta a předsedu správní rady

korporace RAMJAC. Stane se mým šéfem šéfů i šéfem šéfů

Clevelanda Lawese, až se

oba staneme funkcionáři RAMJACu. Teď říkám, že Arpád Leen je nejschopnější,

nejinformovanější, nejbystřejší a nejvnímavější nadřízený, pod kterým jsem měl

kdy tu čest sloužit. Je génius na získávání společností a jejich záchranu před

pozdějším zánikem.

S oblibou říkal: “Nedokážete-li vyjít se mnou, nedokážete vyjít s nikým.”

Byla to pravda pravdoucí.

Lawes řekl, že zrovna před dvěma měsíci přijel Arpád Leen do Atlanty a byl jeho

pasažérem. Několik nových obchodů a luxusních hotelů v Atlante zkrachovalo a

Leen se je snažil všechny urvat pro RAMJAC. Jenže jakási jihokorejská náboženská

sekta nabídla víc.

Lawes se mě zeptal, jestli mám nějaké děti. Řekl jsem, že mám syna, který

pracuje pro New York Timesy. Lawes se zasmál a řekl, že teď

mají oba, můj syn i

on, stejného šéfa: Arpáda Leena. Tehdy ráno jsem propásl zprávy, tak mi musel

vysvětlit, že RAMJAC právě získal kontrolu nad New York Timesy a všemi jejich

přidruženými společnostmi, mezi které patřil i druhý největší

světový výrobce

žrádla pro kočky.

“Když sem pan Leen přijel,” řekl Lawes, “řekl mi, že k tomuhle dojde. Jemu šlo o

toho výrobce kočičího žrádla, ne o New York Timesy. Oba právníci nasedli dozadu do limuzíny. Nebyli ani trochu zaražení. Smáli se

jakémusi dozorci, který vypadal jako prezident Spojených států.

“Měl jsem chuť

mu říct,” smál se jeden, “pane prezidente, proč mu rovnou neudělit amnesti ? Už

si vytrpěl dost a aspoň by si dneska mohl domluvit nějaký

golfík.”

Jeden z nich si zkusmo nasadil falešný plnovous a druhý

prohlásil, že vypadá

jako Karel Marx. A tak dál. Já jsem je nezajímal. Cleveland Lawes jim řekl, že

jsem byl navštívit syna. Zeptali se mě, za co můj syn sedí, a já

odpověděl: “Za

zneužití pošty.” Tím náš rozhovor skončil.

Tak jsme vyrazili do Atlanty. Vzpomínám si, že přede mnou, na schránce pro

rukavice byl přísavkou připevněný nezvyklý předmět. Z přísavky vycházelo a na

mojí hrudní kost mířilo něco, co vypadalo jako zelená, asi tak stopu dlouhá

zahradní hadice. Na jejím konci bylo bílé plastikové kolo velikosti talíře.

Jakmile jsme se rozjeli, začalo kolo na každém hrbolu poskakovat nahoru a dolů a

v zatáčkách se vychylovat jednou na jednu a pak zase na druhou stranu, čímž mě

úplně hypnotizovalo.

Tak jsem se zeptal, co to je. Ukázalo se, že to je dětský volant. Lawes měl

sedmiletého syna, kterého někdy brával na výlety. Takhle mohl chlapec dělat, že

tím plastikovým volantem řídí. Když byl můj syn malý, žádná

podobná hračka

nebyla. Stejně by ho to moc nebavilo. Dokonce už v sedmi letech jezdil malý

Walter se svou matkou a se mnou kamkoli jen s velkým odporem.

Řekl jsem, že to je šikovná hračka.

Na to Lawes poznamenal, že by mohla být i zábavná, zvlášť

když by člověk za

skutečným volantem byl opilý a tak tak se vyhýbal

protijedoucím náklaďákům, o

chlup míjel zaparkovaná auta, a tak dále. Řekl, že takový volant by měl dostat

při svém jmenování do úřadu prezident Spojených států, aby se jemu a všem

ostatním připomnělo, že jediné, co může dělat, je předstírat, že řídí.

Vysadil mě na letišti. ,

Ukázalo se, že všechny lety do New York City jsou rezervované. Z Atlanty jsem se

dostal až v pět hodin odpoledne. Nevadilo mi to. Oběd jsem vynechal, neměl jsem

chuť. V záchodové kabince jsem našel nějaký paperback, tak jsem si chvíli četl.

Bylo to o muži, který se díky bezohlednosti stal šéfem velkého mezinárodního

konglomerátu. ženy po něm šílely. Choval se k nim jako k nejsprostším cuchtám,

vždycky však přišly znovu. Jeho syn byl narkoman a dcera nymfomanka.

Ze čtení jsem byl vyrušen pouze jednou jakýmsi Francouzem, který na mě promluvil

francouzsky a ukázal na mojí levou klopu. Nejdřív jsem si myslel, že jsem se

zase podpálil, přestože jsem už nekouřil. Pak mi došlo, že pořád ještě nosím onu

úzkou červenou stužku chevaliera francouzské Čestné legie. Dojemné na tom je, že

jsem ji nosil po celou dobu procesu a měl ji celou cestu do vězení.

Řekl jsem mu anglicky, že už na obleku byla, když jsem ho kupoval v použitém

zboží, a že nemám nejmenší ponětí, co vlastně znamená. Najednou byl jak led. Permettez-moi, monsieur,” řekl a obratně

ji z mé klopy

odtrhl, jako by to byl nějaký hmyz.

“Merci,” odpověděl jsem a vrátil se ke knize. Když na mě konečně vyšlo v letadle místo, ohlásili mé jméno několikrát v

letištním rozhlase: “Pan Walter F. Starbuck, pan Walter F. Starbuck…” Kdysi to

bývalo nechvalně známé jméno; nyní jsem však nezahlédl nikoho, kdo by jevil

známky toho, že ho poznal, kdo by zvedl obočí v nechutných domněnkách.

O dvě hodiny později jsem byl na ostrově Manhattan, na sobě

nepromokavý plášť,

abych se chránil před večerním chladem. Slunce už zapadlo. Civěl jsem na

pohyblivou expozici ve výkladní skříni obchodu neprodávajícího nic jiného než

dětské vláčky.

Ne že bych neměl kam jít. Byl jsem nedaleko od místa, kam jsem měl namířeno.

Předem jsem napsal. Na týden jsem si rezervoval a předem zaplatil pokoj bez vany

a televize, v kdysi exkluzivním Hotelu Arapahoe, nyní útulku a bordelu pro

ztracené existence minutu od náměstí Times Square. 9.

V Arapahoe jsem už jednou byl, na podzim roku Devatenáct set Třicet jedna. Oheň

měl teprve zdomácnět. Albert Einstein předpověděl vynález kola, nedokázal však

popsat jeho pravděpodobný tvar a použití v jazyce obyčejných mužů a žen.

Prezidentem byl Herbert Hoover, důlní inženýr. Prodávat alkoholické nápoje bylo

nezákonné a já byl prvoročák na Harvardu. Řídil jsem se instrukcemi svého

učitele a rádce Alexandera Hamiltona McCona. V jednom dopise mi napsal, že mám

přesně napodobit bláznivý kousek, který udělal on, když byl prvoročák, což

znamenalo vzít nějakou hezkou holku do New Yorku na fotbalový zápas Harvardu s

Kolumbijskou a pak utratit měsíční kapesné za večeři pro dva, s humrem,

ústřicemi, kaviárem a podobně, ve vyhlášené jídelně Hotelu Arapahoe. Pak jsme si

měli jít zatancovat. “Musíš mít smoking,” napsal mi. “Spropitné

dávej jako opilý

námořník.” Diamond Jim Brady tam prý jednou zkonzumoval čtyři tucty ústřic,

čtyři humry, čtyři kuřata, čtyři holoubata, čtyři kotlety, čtyři vepřové řízky a

čtyři jehněčí řízky, byla to sázka. Lillian Russelová se musela dívat.

Možná, že byl pan McCone opilý, když ten dopis psal. “Ze samé

práce,” napsal

ještě, “a žádné zábavy člověk zmagoří.”

Dívka, kterou jsem tam vzal, sestra a dvojče mého

spolubydlícího, bude jednou z

těch čtyř žen, které jsem kdy opravdu miloval. První byla má

matka. Poslední

moje žena.

Ta dívka se jmenovala Sára Wyattová. Už jí bylo osmnáct a mně také. Chodila na

Pine Manor, velice nenáročnou dvouletou fakultu pro bohaté

dívky ve Wellesley v

Massachusetts. Její rodiče bydleli v Prides Crossing, severně od Bostonu -

směrem na Gloucester. Ten den, co jsme byli v New Yorku, byla u své babičky z

matčiny strany, vdovy po burzovním makléři v podezřele bezvýznamné enklávě

slepých uliček, miniaturních parčíků a alžbětinských penzionů

zvané “Tudor City”

, nedaleko East River a v podstatě přemosťující Čtyřicátou druhou ulici. A jak

už to chodí, v Tudor City teď bydlí můj syn. A také manželé

Clewesovi.

Svět je malý.

Když jsem tam v roce Devatenáct set Třicet jedna dorazil v taxíku, abych vzal

svou Sáru do Hotelu Arapahoe, bylo Tudor City skoro nové, ale už zkrachovalé a

téměř vylidněné. Byl jsem ve smokingu ušitém na míru nejlepším krejčím v

Clevelandu. Měl jsem stříbrný zapalovač a stříbrnou tabatěrku, obojí mi daroval

pan McCone. V peněžence jsem měl čtyřicet dolarů. V roce Devatenáct set Třicet

jedna jsem si za čtyřicet dolarů mohl koupit celý Arkanas. Znovu se vrátíme k tělesným proporcím: Sára Wyattová byla o tři palce vyšší než já. Nevadilo jí to. Nevadilo jí to tak dalece, že když jsem se pro ni v Tudor

City zastavil, měla ke svým večerním šatům vysoké podpadky. A ještě pádnější důkaz, že jí na rozdílu v našich výškách nezáleželo: za sedm let přistoupí Sára Wyattová na to, že si mě vezme. Když jsem přijel, nebyla ještě úplně hotová, musel jsem si tedy chvíli povídat s

její babičkou, paní Suttonovou. Už odpoledne na fotbale mě

Sára varovala, že

před paní Suttonovou nesmím vyslovit slovo sebevražda, pan Sutton totiž

vyskočil z okna své kanceláře ve Wall Street po krachu na burze v roce

Devatenáct set Dvacet devět.

“Máte to tu hezké, paní Suttonová,” řekl jsem.

“Jste jediný, kdo si to myslí,” řekl paní Suttonová. “Není tu k hnutí. Z kuchyně

je sem všechno cítit.”

Byl to všehovšudy třípokojový byt. Určitě v životě hodně klesla. Sára mi řekla,

že mívala farmu s koňmi v Connecticutu, dům na Páté Avenue a tak pořád dál.

Stěny malé předsíňky byly ověšeny modrými stuhami z koňských soutěží z doby před

Krachem.

“Všiml jsem si, že jste vyhrála spousty modrých stuh,” řekl jsem.

“Ne,” řekla ona, “vyhráli je koně.” Seděli jsme na skládacích židlích u karetního stolku uprostřed obývacího pokoje.

Nebyla tam žádná křesla, žádná pohovka. Avšak pokoj byl tak přecpaný skříněmi a

sekretáři a šatníky a malými a velkými komodami a prádelníky a stojacími

hodinami a tak dále, že jsem ani nepoznal, kde jsou okna. Ukázalo se, že také

shromažďuje služebnictvo, do jednoho velmi staré. Dovnitř mě

vpustila služebná v

uniformě a pak zmizela v jedné boční štěrbině mezi dvěma impozantními exempláři

nábytkářské práce.

Nyní se ze stejné štěrbiny vynořil uniformovaný šofér, aby se paní Suttonové

zeptal, zdali ten večer nepojede někam “elektrovozem”. Mnoho lidí, podle všeho

zvláště staré dámy, mělo tehdy auta na elektřinu. Vypadaly jako telefonní budky

na kolech. Pod podlahou byly příšerně těžké akumulátory. Dosahovaly maximální

rychlosti kolem jedenácti mil za hodinu a po každých zhruba třiceti mílích nutně

potřebovaly dobít. Místo volantů měly kormidelní páku jako plachetnice. Paní Suttonová řekla, že nepojede elektrovozem nikam, a na to ten starý šofér řekl, že tedy pojede do toho hotelu. Byli tam ještě dva další sloužící, které

jsem nikdy neviděl. Všichni odešli na noc do hotelu, aby Sára mohla spát ve zbývajícím pokoji, kde obyčejně jinak spali oni.

“Řekla bych, že vám tohle všechno připadá jako velice dočasné

řešení,” řekla

paní Suttonová.

“To ne, madam,” řekl jsem já.

“Je to naprosto trvalé,” prohlásila. “Bez muže nemám vůbec žádnou možnost zlepšit svou situaci. Takhle jsem vyrostla, takhle jsem byla vychovaná.” “Ano, madam,” řekl jsem.

“Muži v tak krásně ušitých smokinzích, jako je ten váš, by měli oslovovat ‘madam’ pouze anglickou královnu,” poznamenala.

“Budu se snažit si to zapamatovat,” odpověděl jsem.

“Jste samozřejmě ještě dítě,” řekla.

“Ano, madam,” řekl jsem já.

“Řekněte mi radši, jaký je příbuzenský vztah mezi vámi a McCony,” změnila téma rozhovoru.

Nikdy jsem nikomu neřekl, že McConovi jsou mí příbuzní. Byla tu, nicméně, jiná lež, kterou jsem často používal, lež, kterou vymyslel, stejně jako všechno

ostatní o mně, pan McCone. Přiznat, že můj otec je bez vindry, by prý bylo naprosto přijatelné, a dokonce módní, mít však za otce domácího sluhu by nedělalo dobrotu.

Ta lež, řekl jsem ji i paní Suttonové, zněla takhle: “Můj otec pracuje jako správce umělecké sbírky pana McCona. Také je jeho poradcem ohledně toho, co koupit.”

“Musí to být vzdělaný muž,” prohlásila.

“Studoval umění v Evropě,” řekl jsem. “Podnikání vůbec nerozumí.”

“Snílek,” řekla.

“Ano,” přitakal jsem. “Nebýt pana McCona, nemohl bych si Harvard dovolit.” “‘Starbuck -’” řekla zamyšleně. “To bude určitě nějaké staré nantucketské

jméno.”

I na tohle jsem byl připravený. “Ano. Jenže můj pradědeček opustil Nantucket kvůli zlaté horečce a nikdy se tam už nevrátil. Někdy budu muset Nantucket navštívit a nahlédnout do starých archívů a zjistit kam vlastně patříme.”

“Kalifornský rod,” usoudila.

“Spíš kočovníci,” poznamenal jsem. “Kalifornie určitě, ale také

Oregon,

Wyoming, Kanada a Evropa. Vždycky to ale byli intelektuálové, učitelé a tak.” Byl jsem jako čistý flogiston, domnělý prvek dávných dob.

“Potomek velrybářských kapitánů,” řekla.

“Je to možné,” připustil jsem. Ty lži mě ani v nejmenším netrápily.

“A ještě před tím Vikingů,” dodala.

Pokrčil jsem rameny.

Rozhodla se, že mě bude mít ráda, a vydrželo jí to až do konce. Jak mi Sára později řekla, paní Suttonová o mně často hovořila jako o svém malém Vikingovi. Okamžiku, kdy Sára svolí, že si mě vezme a pak mě pustí k vodě, se nedožila. Zemřela v roce Devatenáct set Třicet sedm nebo tak nějak, bez vindry, v bytě zařízeném pouze karetním stolkem, dvěma skládacími židlemi a vlastní postelí. Všechny své poklady prodala, aby uživila sebe a své staré služebnictvo, které by

bez ní nemělo kam jít a co jíst. Všechny je přežila. Ta služebná, jmenovala se Tillie, zemřela jako poslední. Za čtrnáct dní po Til ie odešla z tohoto světa i paní Suttonová.

Tehdy v roce Devatenáct set Třicet jedna, zatímco jsem čekal, až Sára dokončí svou toaletu, mi paní Suttonová řekla, že otec pana McCona, zakladatele Cuyahogských železáren a mostáren, postavil největší dům v místě, kde trávila prázdniny za svých dívčích let, v Bar Harboru v Mainu. Když ho dokončili, uspořádali velký bál se čtyřmi orchestry, ale nepřišla ani noha.

“Připadalo mi to krásné a noblesní takhle ho utřít,” řekla.

“Vzpomínám si, jak

jsem byla druhý den šťastná. Dneska se nemůžu zbavit pocitu, jestli jsme nebyli duševně tak trochu vyšinutí. Ne snad proto, že jsme si nechali ujít skvělou zábavu, či urazili Daniela McCona. Daniel McCone byl skutečně příšerný člověk.

Vyšinuté na tom bylo, jak jsme si všichni představovali, že nás pozoruje Bůh a za to, že jsme utřeli Daniela McCona, nás miluje vroucí láskou a garantuje nám všem místo po Své pravici.”

Zeptal jsem se jí, co se s McConovým sídlem v Bar Harboru stalo. Můj učitel a rádce se o něm nikdy nezmínil.

“Druhý den se manželé McConovi z Bar Harboru ztratili,” řekla,

“i se svými dvěma

malými syny.”

“Ano,” řekl jsem. Jeden se stal mým učitelem a rádcem. Druhý

se stal předsedou

správní rady a prezidentem Cuyahogských železáren a mostáren.

“Asi za měsíc,” pokračovala, “kolem Svátku práce, i když tehdy žádný Svátek práce nebyl, na sklonku léta, přijel zvláštní vlak. Mohl mít tak osm nákladních vagónů a tři vagóny s dělníky, kteří přijeli až z Clevelandu. Určitě byli z McConovy továrny. Byli takoví bledí! Vzpomínám si, že to byli téměř všechno cizinci, Němci, Poláci, Italové, Maďaři. Kdo by to poznal? V Bar Harboru nikdy předtím takoví lidi nebyli. Spali ve vlaku. Jedli ve vlaku. Nechali se vodit mezi sídlem a vlakem jako stádo krotkého dobytka. Ze sídla odnesli pouze ty nejkrásnější umělecké poklady, pouze obrazy, sochy, goblény a koberečky, které se hodily do muzea.” Paní Suttonové se protočily panenky. “Panebože, co všechno tam nezůstalo! A potom vyndali z oken, dveří a stropních světlíků všechny skleněné tabule. Ze střechy sundali břidlici. Vzpomínám si, že jednoho z nich padající břidlice zabila. Do podlahy pod holým krovem vyvrtali díry. Do vlaku naložili i všechnu tu břidlici a sklo, aby to nikdo nemohl jen tak snadno opravit. Pak odjeli. Nikdo na ně nepromluvil a oni nepromluvili na

nikoho.

Byl to velice neobvyklý odjezd, a nikdo, kdo ho na vlastní oči viděl, na něj v

životě nezapomene. Tehdy byly vlaky obrovská podívaná, nadělaly ve stanicích

těmi svými píšťalami a zvony spoustu kraválu. Jenže tenhle zvláštní vlak z

Clevelandu se vytratil jako duch. Jsem si jistá, že strojvůdce dostal příkaz od

samotného Daniela McCona nepískat ani nezvonit.” A tak bylo nejluxusnější sídlo v Bar Harboru a většina jeho zařízení, spolu s

prostěradly, přikrývkami a prošívanými dekami dosud na postelích, podle slov

paní Suttonové, spolu s porcelánem a křišťálem v kredencích, spolu s tisíci

láhvemi vína ve sklepě, zanecháno pomalé zkáze.

Paní Suttonová zavřela oči a vybavovala si chátrání sídla rok za rokem. “Nikomu

to neposloužilo, pane Starbucku,” řekla.

Mezi nábytkem se vynořila mladá Sára, konečně připravená. Na šatech měla dvě

orchideje, které jsem jí poslal. I ty byly momentálním výplodem fantazie

Alexandera Hamiltona McCona.

“Jsi tak krásná!” řekl jsem a hbitě se zvedl ze skládací židle. Byla to

samozřejmě pravda, protože byla vysoká, štíhlá, zlatovlasá, a modrooká. Pleť

měla jak ze saténu. Zuby měla jako perličky. Až na to, že z ní

vyzařovalo asi

tolik sexuality jako z karetního stolku její babičky. A tak tomu bylo po dalších sedm let. Sára Wyattová byla přesvědčená, že sex je

něco jako směšné kecnutí si na zadek, kterému se lze snadno vyhnout. A k tomu jí

jenom stačí, připomene-li rádoby milenci směšnost toho, co navrhuje, že s ní

bude dělat. Když jsem ji poprvé políbil, což bylo týden předtím ve Wensley,

zjistil jsem, že na mě hraje jako na tubu, abych tak řekl. Svíjela se smíchy,

rty stále přitisklé k mým. Šimrala mě. Vytáhla mi podolek a nechala mě tam

polovysvlečného a poníženého. Bylo to hrozné. A navíc její

výsměch sexualitě

nebyl nijak holčičí a nervózní, takový, kdy se od muže očekává, že ho zklidní

něhou a anatomickou obratností. Byl to nespoutaný řehot kohosi z filmu od bratří

Marxů.

Pro tuhle situaci se neodbytně nabízí jeden výraz: “Prázdná

budka.”

Byl to, po pravdě řečeno, obrat jednoho mého spolužáka z Harvardu, který si také

vyrazil se Sárou, ale jenom dvakrát, co se pamatuju. Zeptal jsem se ho, co si o

ní myslí, a on odpověděl s určitou dávkou trpkosti: “Prázdná

budka!” Jmenoval se

Kyle Denny, hrál fotbal, byl z Philadelphie. Nedávno mi někdo řekl, že se Kyle

zabil při pádu ve vaně v den, kdy Japonci bombardovali Pearl Harbor. Nárazem o

kohoutek mu praskla lebka.

Takže můžu určit den smrti Kely Dannyho s dokonalou přesností: sedmý prosinec

Devatenáct set Čtyřicet jedna.

“Tobě to ale sluší, zlatíčko,” řekla paní Suttonová Sáře. Byla žalostně stará -

asi o pět let mladší, než jsem teď já. Myslel jsem si, že se rozpláče nad

Sářinou krásou a nad tím, jak ta krása už za pár let zákonitě

uvadne a tak pořád

dál. Byla velice moudrá.

“Cítím se hrozně hloupě,” řekl Sára.

“Ty nevěříš, že jsi krásná?” zeptala se jí babička.

“Vím, že jsem krásná,” odpověděla Sára. “Dívám se do zrcadla a říkám si: “Jsem

krásná.”

“Tak v čem to vězí?” zeptala se jí babička.

“Být krásný je takové legrační,” řekla Sára. “Někdo je ošklivý, a já jsem

krásná. Walter říká, že jsem krásná. Ty říkáš, že jsem krásná. Každý říká,

‘Krásná, krásná, krásná’, až si člověk začne říkat, co to vlastně

je, a co je na

tom tak skvělého.”

“Tvoje krása lidi těší,” pravila její babička.

“Určitě těší mě,” pravil jsem já.

Sára se zasmála. “Je to tak hloupý,” prohlásila. “Tak pitomý.”

“Možná bys o tom neměla tolik přemýšlet,” řekla její babička.

“To je jako říct trpaslíkovi, aby přestal myslet na to, že je trpaslík,” řekla

Sára a znovu se zasmála.

“Ty bys měla přestat říkat, že všechno je hloupé a pitomé,” pravila její

babička.

“Ale vždyť všechno je hloupé a pitomé,” řekla Sára.

“Až budeš starší, změníš názor,” ujistila ji babička.

“Myslím, že všichni starší jenom předstírají, že vědí, oč kráčí, tváří se, jak

je všechno děsně vážný a úžasný. Ve skutečnosti nepřišli na nic, co bych sama

nevěděla. Možná, že kdyby lidi nebyli tak vážní, když zestárnou, neměli bysme

teď hospodářskou krizi.”

“Věčně se jen posmívat není k ničemu,” prohlásila babička.

“Umím i brečet,” řekla Sára. “Chceš abych brečela?”

“Nechci,” řekla babička. “A už o tom nechci dál mluvit. Teď se seber a běž se s

tímhletím sympatickým mladíkem hezky pobavit.”

“Těm ubožačkám, co malovaly ty hodiny, se posm ívat nedokážu,” řekla Sára. “To je

jediná věc, které se nejde posmívat.”

“Taky to na tobě nikdo nechce,” pravila její babička. “A teď už

běž.”

Sára měla na mysli průmyslovou, v té době nechvalně známou tragédi . V jejím

středu figurovala Sářina rodina, která z toho byla nešťastná. Už

dříve se mi

Sára svěřila, že je z toho nešťastná, stejně jako její bratr, můj spolubydlící,

a stejně jako její rodiče. Ta tragédie měla pomalý průběh, který

nebylo možné

zastavit, jakmile se jednou dala do pohybu, a do pohybu se dala v jejich

rodinném podniku vyrábějícím hodiny, Wyatt Clock Company, v jednom z nejstarších

podniků ve Spojených státech, v Brocktonu v Massachusetts. Byla to

neodvratitelná tragédie. Wyatt se nikdy nesnažil ji ospravedlnit, ani nenajal

právníky, aby ji ospravedlnili oni. Ospravedlnit ji nebylo možné. Stalo se to takhle: Ve dvacátých letech zadalo Válečné

námořnictvo Spojených

států společnosti Wyatt Clock kontrakt na výrobu několika tisíc standardizovaných

lodních hodin, snadno čitelných ve tmě. Ciferníky měly být

černé. Ručičky a číslice měly být malované ručně, bílou barvou obsahující

radioaktivní prvek rádium. Na barvení ručiček a číslic bylo najato asi padesát

brocktonských žen, většinou příbuzných stálých zaměstnanců

společnosti Wyatt

Clock. Byl to způsob, jak si vydělat něco bokem. Některé z žen s malými dětmi si

směly vzít práci domů.

No a všechny tyto ženy zemřely, nebo umíraly strašnou smrtí, zatímco se jim

rozpadaly kosti a uhnívaly hlavy. Byl to následek otravy rádiem. Každé z nich

předák řekl, jak vyšlo mezitím u soudu najevo, že musí

udržovat špičku štětce co

nejtenčí a to tak, že ji občas navlhčí a vytvaruje rty. A jak už to chodí, jednou z těch čtyř žen, které jsem kdy v tomto Slzavém údolí opravdu miloval, kromě své matky, manželky a Sáry Wyattové, byla dcera jedné z

těch nešťastnic. Jmenovala se Mary Kathleen O’Looneyová.

10.

Pouze o Ruth mluvím jako o “své manželce”. Nepřekvapilo by mě ovšem, kdyby o Soudném dni byly za mé bývalé manželky prohlášeny i Sára Wyattová a Mary Kathleen O’Looneyová. Určitě jsme v obou případech tvořili jakýsi pár, s Mary Kathleen asi tak jedenáct měsíců

a se Sárou, sice s přestávkami, asi tak sedm let.

Už slyším Svatého Petra, jak říká: “Pane Starbucku, zdá se, že jste byl tak

trochu Don Juan.”

Takže tehdy v tom roce Devatenáct set Třicet jedna jsem vplul do vestibulu a la

svatební dort Hotelu Arapahoe, po boku krásnou Sáru Wyattovou, yankeeovskou

dědičku továrny na hodiny. Tou dobou už byla její rodina téměř

stejně na dně

jako moje. To málo, co zachránili, se brzy rozplynulo mezi pozůstalými žen,

které malovaly hodiny pro válečné námořnictvo. Vynutilo si to asi tak o rok

později mimořádně důležité rozhodnutí Nejvyššího soudu Spojených států v tom

smyslu, že zaměstnavatel je osobně zodpovědný za smrt svých zaměstnanců na

pracovišti, ke které došlo v důsledku trestuhodné nedbalosti.

“Je to tu špinavý, a nikdo tu není,” vyjádřila se o vestibulu Arapahoe

osmnáctiletá Sára. Zasmála se a dodala. “To je bezva.” V té chvíli, v tom špinavém vestibulu Arapahoe, Sára Wyattová

nevěděla, že

jednám bez sebemenšího humoru podle příkazů Alexandera Hamiltona McCona. Později

mi prozradila, že když jsem jí řekl, že bychom se měli vyparádit, myslela si, že

mi jde o to, aby byla nějaká zábava. Napadlo ji, že jsme převlečení za milionáře

jako při Hal oweenu. Doufala, že bude velká legrace. že to bude jako ve filmu.

Vůbec ne: byl jsem robot naprogramovaný chovat se jako pravý

aristokrat.

Bože, být tak znovu mladý!

Špína ve vestibulu Arapahoe by nebyla tak nápadná, kdyby s ní

už nezačal někdo

něco dělat a pak toho nenechal. V jednom místě byl o zeď

opřený žebřík. U něj

stál kbelík se špinavou vodou a v ní plaval kartáč. Někdo očividně vylezl s

kýblem po žebříku a vydrhl zeď kam až dosáhl. Nechal po sobě

čisté kolo, dole

sice s čůrky špíny, zato jasné jako úplněk před rovnodenností. Kdo ten úplněk udělal, nevím. Nebylo se koho zeptat. Nestál tam žádný portýr, aby nás uvedl. Uvnitř nebyl žádný hotelový sluha ani žádní

hosté. V recepci na

opačném konci nebylo živé duše. Novinový stánek a budka s předprodejem lístků do

divadla měly stažené rolety. Dveře do výtahů bez obsluhy byly otevřené a

zajištěné židlemi.

“Řekla bych, že tu už dopodnikali,” poznamenala Sára.

“Někdo přijal po telefonu mojí rezervaci,” řekl jsem. “Oslovoval mě ‘monsieur’.”

“V telefonu může říkat ‘monsieur’ kdo chce, komu chce,” podotkla Sára.

Jenže pak jsme odněkud zaslechli zalkání cikánských houslí, byl to takový

srdceryvný vzlyk. A když si na ten nářek vzpomenu dnes, můžu doplnit ještě tuto

informaci: Hitler, který v té době ještě nebyl u moci, brzy svým vojákům a

policistům nařídí zabít každého cikána, kterého se jim podaří

chytit.

Ta hudba přicházela zpoza skládací zástěny ve vestibulu. Odvážně jsme zástěnu

odšoupli. Před námi se objevily dvoukřídlé prosklené dveře zamčené na petlici s

visacím zámkem. Výplně tvořila zrcadla, která nám znovu ukázala naši dětinskost

a majetnost. Sára ale objevila v jednom zrcadle kaz. Jukla jím dovnitř a pak

řekla, abych se také podíval. To, co jsem viděl, mě ohromilo. Měl jsem pocit, že

zírám do mihotajících prizmat stroje času. Za těmi prosklenými dveřmi byla ona

vyhlášená jídelna Hotelu Arapahoe ve své původnosti, včetně

cikánského houslisty

, téměř do atomu shodná s tou z časů Jima Bradyho. Tisíc svící

v lustrech a na

stolech se díky všemu tomu stříbru, křišťálu, porcelánu a zrcadlům měnilo v

miliardy drobounkých hvězdiček.

Bylo to takhle: Hotel a restaurant, ačkoli se nacházely v jedné

budově, minutu

od Times Square, patřily různým majitelům. Hotel to vzdal, hosty už dál

nepřijímal. Ovšem restaurant byl právě kompletně renovován, neboť jeho majitel

byl přesvědčen, že hospodářský kolaps nepotrvá dlouho a že ho nezapříčinilo nic

vážnějšího než jen momentální selhání nervů obchodníků. Vešli jsem se Sárou do špatných dveří. Řekl jsem jí to a na to ona poznamenala: “A takhle to je se mnou pořád. Vždycky nejdřív vejdu do špatných dveří.”

Tak jsme se Sárou opět vyšli do noci a vstoupili dveřmi, za kterými na nás

čekalo jídlo a pití. Pan McCone mi řekl, že mám jídlo objednat předem. Což jsem

udělal. Přivítal nás sám majitel. Byl to Francouz. Na klopě

smokingu měl řád,

který mi nic neříkal, který však znala dobře Sára, neboť její

otec ho měl také.

Znamenalo to, vysvětlila mi později, že je chevalier Čestné

legie.

Sára strávila hodně prázdnin v Evropě. Já tam nebyl nikdy. Mluvila plynně

francouzsky a teď spolu s majitelem přednesli, v tomhle jazyce ze všech

nejmelodičtějším, madrigal. Jak bych se vůbec kdy prodral životem bez žen

fungujících jako moje tlumočnice? Ze všech čtyř žen, které jsem kdy miloval,

nemluvila jinak než anglicky pouze Mary Kathleen O’Looneyová. Ale i Mary

Kathleen mi dělala tlumočnici, když jsem byl harvardský

komunista a snažil se

komunikovat s příslušníky americké pracující třídy. Majitel restaurantu řekl Sáře francouzsky, a ona mi to pak přeložila, že krize

není nic než momentální selhání nervů. Řekl, že alkoholické

nápoje budou opět

legální, jakmile bude zvolen prezidentem demokrat, a že život bude zase zábava.

Zavedl nás k našemu stolu. Odhadl jsem, že do restaurace by se vešlo

přinejmenším sto lidí, byl tam však jenom asi tucet dalších zákazníků. Z

jakéhosi důvodu byli ještě při penězích. A když si je dnes snažím vybavit,

uhádnout, co byli zač, pořád se mi před očima zjevují obrazy zkorumpovaných

plutokratů uprostřed bídy Německa po první světové válce od Georga Grosze. V

roce Devatenáct set Třicet jedna jsem ty obrazy ještě neviděl. Tehdy jsem ještě

neviděl nic.

Vzpomínám si, že tam byla jakási odulá stařena s diamantovým náhrdelníkem,

sedící sama u stolu. Na klíně měla pekinéze. I on měl diamantový náhrdelník.

Vzpomínám si, že tam byl jeden vysušený staroch, shrbený nad svým jídlem, které

si rukama chránil. Sára zašeptala, že jí, jako kdyby měl na talíři královskou

fleš. Později jsme zjistili, že jedl kaviár.

“Tady to musí být pořádně drahé,” poznamenala Sára.

“S tím si nedělej starosti,” řekl jsem.

“Peníze jsou tak divná věc,” řekla Sára. “Vidíš v nich nějaký

smysl?”

“Ne,” odpověděl jsem.

“Někdo je má, někdo je nemá -” uvažovala nahlas. “Pochybuju, že vůbec někdo

chápe, co se doopravdy děje.”

“Někdo určitě,” řekl jsem. Dneska už tomu nevěřím. A dále dodám, jakožto představitel obrovského mezinárodního konglomerátu, že

nikdo, komu se za tohohle hospodářství daří, nemá nejmenší

představu o tom, co

se doopravdy děje.

Jsme šimpanzi. Jsme orangutáni.

“Ví pan McCone, jak dlouho je ště krize potrvá?” zeptala se.

“Ten o podnikání nic neví,” odpověděl jsem.

“Jak může být pořád ještě tak bohatý, když neví nic o podnikání?”

“Všechno řídí jeho bratr,” řekl jsem.

“Škoda, že můj otec nemá nikoho, kdo by za něj všechno řídil,” povzdychla si.

Věděl jsem, že se věci vyvíjejí pro jejího otce tak špatně, že se její bratr,

můj spolubydlící, rozhodl přerušit na konci semestru studium. Do školy se už

stejně nevrátí. Nastoupí jako zdravotník do sanatoria pro pacienty s

tuberkulózou a sám se jí nakazí. To ho zachrání před nástupem do ozbrojených sil

za druhé světové války. Místo toho bude pracovat jako svářeč v bostonských

loděnicích. Ztratím s ním kontakt. Sára, kterou opět pravidelně

vídám, mi řekla,

že zemřel na infarkt v roce Devatenáct set Šedesát pět, v malé, stísněné

svářečské dílničce, kde byl sám sobě šéfem, v městečku Sandwich na Cape Codu.

Jmenoval se Radford Alden Wyatt. Nikdy se neoženil. Podle Sáry se celé roky

nekoupal.

“A jsme zase tam, kde jsme byli,” jak praví rčení. V případě Wyattů ono zase trvalo nějakých deset generací. Přinejmenším tak

dlouho byli bohatší než většina jejich sousedů. Sářin otec zatím rozprodával za

babku poklady, které jeho předci nashromáždili, anglický cín, stříbro od Paula

Reverea, obrazy Wyattů coby námořních kapitánů, obchodníků, kazatelů a právníků,

poklady od čínských řemeslníků.

“Je to hrozný vidět vlastního otce celou dobu takhle na dně,” řekla Sára. “Je

tvůj otec taky na dně?”

Měla na mysli mého fiktivního otce, správce umělecké sbírky pana McCona. Tehdy

jsem si ho dokázal představit naprosto jasně. Dneska si ho nedokážu představit

vůbec. “Ne,” odpověděl jsem.

“Ty máš takový štěstí,” řekla.

“Asi jo,” odvětil jsem. Po pravdě řečeno, můj otec si žil velice slušně. S

matkou dokázali uložit téměř každý cent, který vydělali, a banka, kam své peníze

dávali, nezkrachovala.

“Kéž by se lidi tolik nezajímali o peníze,” řekla Sára. “Pořád tátovi říkám, že

mě nezajímají. že je mi jedno, že už nejezdím do Evropy. že školu nenávidím. že

tam už nechci chodit. že jsem ráda, že jsme prodali lodě. že to stejně byla

nuda. že nepotřebuju žádný oblečení. že ho mám tolik, že mi vystačí na sto let.

Jenže on mi prostě nevěří. Říká jen: ‘Nechal jsem tě na holičkách. Všechny jsem

vás nechal na holičkách.’”

Její otec, mimochodem, byl ve společnosti Wyatt Clock pasivním partnerem. To

sice nezmenšilo jeho zodpovědnost v případě otravy radiem, ovšem za oněch

starých dobrých časů především působil jako největší

zprostředkovatel jachet v

Massachusetts. Tenhle druh obchodu, samozřejmě, v roce Devatenáct set Třicet

jedna zcela zanikl. A i po něm, zatímco skomíral, mu zbyla, jak mi to jednou

popsal, “…hromada bezcenných pohledávek vysoká jak Mount Washington a hromada

faktur vysoká jak Pike’s Peak”.

I on byl harvarďan, kapitán neporazeného plaveckého družstva z roku Devatenáct

set Jedenáct. Potom, co o všechno přišel, už nikdy znovu nepracoval. živila ho

manželka, která si doma zavedla dovážkovou službu. Zemřou bez vindry.

Nejsem tedy jediný harvarďan, kterého živí vlastní manželka. Pohoda.

V Arapahoe mi Sára řekla, že ji mrzí, že je taková depresivní, že ví, že jsme

tam pro to, abychom se bavili. Řekla, že se bude opravdu snažit se bavit.

A právě v té chvíli nám číšník, v doprovodu majitele, přinesl první chod, přesně

určený panem McConem v dalekém Clevelandu. Každý jsme dostali půl tuctu

cotuitských ústřic. Nikdy předtím jsem ústřice nejedl.

“Bon appétit!” řekl majitel. To mě uchvátilo. Ještě nikdy mi nikdo nic takového

neřekl. Hrozně mě potěšilo, že rozumím něčemu francouzsky bez pomoci tlumočníka.

Mimochodem, na státní střední škole v Clevelandu jsem měl francouzštinu čtyři

roky, nikdy jsem se ale nesetkal s nikým, kdo by mluvil dialektem, který jsme se

tam učili. Možná to byla francouzština irokézských žoldáků z války Francouzů s

Indiány.

Cikánský houslista teď přišel k našemu stolu. Hrál s maximální

přetvářkou a

virtuozitou v horečném očekávání spropitného. Vzpomněl jsem si, že mi pan McCone

řekl, že na spropitném nemám šetřit. Dosud jsem spropitné

nikomu nedal. Tak jsem

pokradmu vyndal peněženku, zatímco hraní pokračovalo, a vytáhl z ní, co jsem

považoval za jednodolarovou bankovku. Obyčejný nádeník vydělal v té době za

deset hodin práce jeden dolar. Hodlal jsem nešetřit na spropitném. Už padesát

centů by mě zařadilo hodně vysoko na žebříčku marnotratníků. Zmuchlal jsem

bankovku v dlani, abych ji předal s hbitou grácií kouzelníka, až

hudba umlkne.

Byl tu však jeden problém: Nebyla to jednodolarová bankovka. Byla to

dvacetidolarová bankovka.

Z tohoto smyslového selhání viním tak trochu Sáru. Zatímco jsem totiž vyndával

ty peníze z peněženky, znovu zesměšňovala sexuální lásku tím, že předstírala,

jak ji ta hudba naplňuje chtíčem. Rozvázala mi kravatu, kterou jsem už pak

nedokázal zavázat. Zavázala mi ji matka kamaráda, u kterého jsem tehdy přespal.

Sára si vášnivě políbila konečky dvou prstů a pak mi je přitiskla na bílý

límeček, kde po nich zůstala šmouha od rtěnky.

Hudba skončila. Úsměvem jsem vyjádřil své díky. Diamond Jim Brady, převtělený za

dementního syna clevelandského šoféra, odevzdal cikánovi dvacetidolarovou

bankovku.

Cikán byl nejdříve velice uctivý, neboť se domníval, že dostal dolar.

Sára, také přesvědčená, že to je dolar, měla pocit, že jsem dal příliš vysoké

spropitné. “No teda,” utrousila.

Pak ale, možná proto, aby Sáru tou bankovkou, kterou by ráda, abych si zase vzal

zpátky, ale která byla nyní jeho, popíchl, cikán ruličku rozbalil,takže jsme

všichni spatřili její astronomickou hodnotu. Zkoprněl z toho stejně jako my.

Ale pak, jelikož to byl cikán a byl tedy o jednu mikrosekundu prohnanější v

otázce peněz než my, vystřelil z restaurace do noci. Dodnes si říkám, jestli se

vůbec někdy vrátil pro své pouzdro na housle.

Jenže co to udělalo se Sárou!

Byla přesvědčená, že jsem to udělal schválně, že jsem byl natolik zabedněný,

abych si představoval, že to pro ni bude mimořádně erotický

zážitek. Ještě nikdy

mnou nikdo tak neopovrhoval.

“Ty neuvěřitelnej degene!” řekla. Většina výroků v této knize jsou nevyhnutelně

mlhavými rekonstrukcemi, když ale tvrdím, že mě Sára Wyattová nazvala

“neuvěřitelným degenem”, je to do písmene to, co řekla. Její nadávka v sobě nesla ještě jeden rozměr: Slovo “degen” se v té době čerstvě razilo a mělo zvláštní význam, byl to člověk, který, s prominutím, kousal do

bublin vlastních prdů, když seděl ve vaně.

“Ty vyklepaná hlavo,” řekla. “Vyklepaná hlava” byl člověk, který

příliš

masturboval. Ona to věděla. Ona všechno tohle znala.

“Kdo si myslíš, že jsi? Nebo ještě líp, kdo si myslíš, že jsem já?

Možná jsem

jen pitomá husa, jak ale můžeš mít tu drzost myslet si, že jsem zas tak pitomá,

že budu považovat to, co jsi právě udělal, za něco úžasnýho?” Byl to snad nejhorší okamžik mého života. Cítil jsem se hůř, než

když jsem šel

do vězení, dokonce i hůř, než když mě zase pustili. Možná

jsem se cítil dokonce

hůř, i než když jsem podpálil závěsy své ženy, které zrovna měly být doručeny

zákazníkovi v Chevy Chase.

“Zavez mě laskavě domů,” řekla mi Sára Wyattová. Odešli jsme bez večeře, ovšem

ne bez zaplacení. Nedokázal jsem si pomoct, ale celou cestu domů jsem brečel.

V taxíku jsem jí zlomeně oznámil, že nic z onoho večera nebyl můj nápad, že jsem

byl robot stvořený a řízený Alexanderem Hamiltonem McConem. Přiznal jsem se, že

jsem napůl Polák a napůl Litevec a obyčejný syn šoféra, kterému bylo nařízeno

obléci se do šatů gentlemana a také se tak tvářit. Řekl jsem, že se na Harvard

už nevrátím a že ani nevím, jestli chci vůbec ještě žít. Byl na mě tak žalostný pohled a Sára byla tak zkroušená a tak ji to zaujalo, že se z nás stali nejbližší přátelé, jak už jsem řekl, s přestávkami na sedm let.

Z Pine Manor odejde. Stane se zdravotní sestrou. A zatímco se bude na zdravotní

sestru zaškolovat, rozhořčí ji nemocnost a umírání chudých do té míry, že

vstoupí do komunistické strany. Přiměje mě, abych udělal totéž.

“Takže, nikdy bych se nestal komunistou, kdyby Alexander Hamilton McCone netrval

na tom, abych vzal nějakou hezkou holku do Arapahoe. A nyní, o čtyřicet pět let

později, opět vcházím do vestibulu Arapahoe. Proč jsem se rozhodl strávit první

noci svobody zrovna tady? Jen tak z ironie. žádný Američan není tak starý a

chudý a opuštěný, aby si ve městě nemohl pořídit sbírku několika

nejnádhernějších drobných ironií.

Znovu jsem se tedy ocitl tam, kde mi majitel restaurace poprvé

řekl: “Bon

appétit!”

Velký kus původního vestibulu byl nyní cestovní kanceláří. Hostům, kteří sem

přišli přenocovat, zbyla úzká ulička s recepčním pultem na druhém konci. Nebyla

dost široká, aby se do ní vešla pohovka či křeslo. Prosklené

dveře se zrcadly,

kterými jsme se Sárou jukali do vyhlášené jídelny, zmizely. Oblouk, do kterého

byly vsazeny, zůstal, byl však ucpán zdí stejně brutální a holou jako ta, která

brání komunistům v německém Berlíně, aby se nestali kapitalisty. Byl k ní

přišroubován telefonní automat. Skřínka na mince byla vypáčená. Chybělo mu

sluchátko.

Přesto prese všechno se zdálo, že muž ve vzdálené recepci má

smoking a v něm

dokonce i boutonniére!

Když jsem však přišel blíž, ukázalo se, že jde o záměrný optický

klam. Ve

skutečnosti měl bavlněné triko, na kterém bylo na způsob trompe l’oeil vytištěno

smokingové sako i s košilí, boutonniére, motýlkem, manžetovými knoflíčky, kapesníkem v kapsičce a ostatními náležitostmi. Ještě nikdy jsem takové triko neviděl. Nepřipadalo mi to komické. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Nějak mi to jako vtip nepřipadalo.

Noční recepční měl plnovous, který byl opravdový, a ještě

agresívněji

nefalšovaný pupek, který mu vyčuhoval nad nízko spuštěnými kalhotami. Dnes se už, mohu říci, takhle neobléká, neboť je provozním viceprezidentem Sdruženého pohostinství, s.r.o., sekce korporace RAMJAC. Dnes je mu třicet. Jmenuje se Israel Edel. Stejně jako můj syn se oženil s černoškou. Má titul doktora historie, který obdržel suma cum laude na Long Island University a je členem Phi Beta Kappy. Když jsme se, po pravdě řečeno, poprvé setkali, musel ke mně Israel vzhlédnout od stránek Amerického učence, časopisu, který se ten Phi Beta Kappa učil každý měsíc nazpaměť. Místo nočního recepčního bylo to nejlepší, co sehnal. “Mám tady rezervaci,” řekl jsem.

“Cože tu máte?” řekl on. Nebyla to od něj drzost. Jeho překvapení bylo upřímné. V Arapahoe se už dávno žádné rezervace nedělaly. Jediný způsob, jak tam přijít,

bylo přijít nečekaně, protože vás zrovna potkala nějaká

nepříjemnost. Jak mi

Israel zrovna nedávno řekl, když jsme se náhodou potkali ve výtahu: “Chtít rezervaci v Arapahoe je jako chtít rezervaci v krematoriu. Nyní dohlíží na

provoz Arapahoe, jenž je, mimochodem, spolu s přibližně čtyřmi stovkami hostinců po celém světě včetně jednoho v Kathmandů, hotelem Sdruženého pohostinství, s.r.o.

Dopis, kterým jsem si objednal pokoj, našel v jinak prázdné

řadě kurníků za

svými zády. “Týden?” řekl nevěřícně.

“Ano,” odpověděl jsem.

Moje jméno mu nic neříkalo. Oblast, na kterou se v histori specializoval, bylo kacířství v Normandii třináctého století. Došlo mu ale, z té lehce podezřelé zpáteční adresy na obálce, číslo poštovní schránky odnikud z Georgie a za mým jménem několik číslic, že jsem exkriminálník.

“To nejmenší, co pro vás můžeme udělat,” řekl, “je dát vám apartmá pro novomanžele.”

Ve skutečnosti tam žádné apartmá pro novomanžele nebylo. Už

dávno byla všechna

apartmá rozdělena na cely. Byla tam však jedna cela, jedna jediná, která byla čerstvě vymalovaná a vytapetovaná, neboť, jak jsem se dověděl později, došlo tam k mimořádně příšerné vraždě mladičké prostitutky. Od Israela Edela to nebylo vůbec příšerné. Bylo to od něj laskavé. Ten pokoj byl opravdu docela veselý. Dal mi klíč, kterým, jak jsem později zjistil, se daly otevřít prakticky všechny dveře v hotelu. Poděkoval jsem mu a dopustil se jedné drobné chybičky, které se

my, sběratelé ironií, dopouštíme často: pokusil jsem se podělit o ironi s cizím člověkem. To nelze. Řekl jsem mu, že už jsem jednou v Arapahoe byl, v roce Devatenáct set Třicet jedna. Nezajímalo ho to. Nedivím se mu.

“Vyrazil jsem s jednou dívkou na flám,” řekl jsem.

“Hm,” řekl on.

Nedal jsem se však odradit. Vyprávěl jsem mu, jak jsme těmi skleněnými dveřmi jukali do té vyhlášené restaurace. Zeptal jsem se ho, co je za tou zdí teď. Jeho odpověď, kterou on sám považoval za holé konstatování faktu, mě udeřila

stejně tvrdě, jako kdyby mi dal pořádnou facku. Řekl tohle:

“Šukající pěsti.”

Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel. Váhavě jsem se ho zeptal, co to znamená. To, že mě to tak překvapilo a vyděsilo, ho trochu probralo. Jak mi později řekl, mrzelo ho, že takovému roztomilému dědulovi sdělil tak hroznou věc ohledně toho, co se děje hned vedle. “Mohl být mým otcem a já jeho malým synkem.” Dokonce mi řekl: “Na tom nesejde.”

“Povězte mi to,” naléhal jsem.

Tak mi pomalu a trpělivě a velice zdráhavě vysvětlil, že vedle je teď místo restaurace kino. Specializuje se na filmy ofyzické lásce mezi mužskými homosexuály a jejich orgasmy většinou proběhnou tak, že jeden herec vrazí pěst do zadku jiného herce.

Úplně jsem z toho oněměl. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že První dodatek Ústavy Spojených států amerických a okouzlující vynález filmové kamery budou zkombinovány, aby vytvořily takovou ohavnost.

“Promiňte,” řekl.

“Já si vůbec nemyslím, že za to můžete vy,” odvětil jsem.

“Dobrou noc.” Vydal

jsem se hledat svůj pokoj.

Cestou k výtahu jsem prošel kolem té brutální zdi, na jejímž

místě bývaly ty

prosklené dveře. Na chvíli jsem se tam zastavil. Mé rty mlčky vyslovily něco, čemu jsem sám hned neporozuměl. A pak jsem si uvědomil, co to nejspíš bylo, co to muselo být.

Bylo to samozřejmě tohle: “Bon appétit!”

11.

Co pro mě chystal druhý den?

Mimo jiné potkám Lelanda Clewese, muže, kterého jsem v roce Devatenáct set Čtyřicet devět zradil.

Ze všeho nejdřív jsem se však rozhodl, že si vybalím těch svých pár věcí, pěkně je uložím, chvilku si budu číst a pak se pořádně vyspím. Budu pořádný. “Aspoň že už nekouřím,” pomyslel jsem si. Začal jsem pokojem, byl tak čisťoučký. Veškerý můj majetek se snadno vešel do horních dvou zásuvek prádelníku, přesto jsem se podíval i do ostatních. A tak jsem také objevil, že v dolní zásuvce je sedm nekompletních klarinetů, bez pouzder, hubiček a bez ozvučníků. život je někdy takový.

Co jsem měl udělat, zvlášť jako bývalý trestanec, bylo odpochodovat okamžitě dolů do recepce a oznámit, že jsem se stal nedobrovolným správcem šuplíku plného částí klarinetů a že by se snad měla zavolat policie. Samozřejmě, že byly kradené. Jak se dovím druhý den, byly z náklaďáku uneseného na ohijské dálnici -

byla to loupež, při které byl zabit řidič. Tudíž, kdokoli mající

něco společného

s těmito nekompletními nástroji, v případě, že by se někde náhodou objevily, by

také mohl být spolupachatelem vraždy. Jak se později ukázalo, každý obchod s

hudebninami v zemi byl písemně upozorněn, že začne-li nějaký

zákazník hovořit o

koupi či prodeji většího množství částí klarinetů, je třeba okamžitě zavolat

policii. To, co jsem měl ve svém šuplíku, byla, podle mého odhadu, tak tisícina

toho ukradeného nákladu.

Jenže já zásuvku zase jednoduše zavřel. Nechtělo se mi vracet se znovu dolů.

Telefon jsem na pokoji neměl. Zmíním se o tom ráno. Zjistil jsem, že jsem vyčerpaný. Přestože v té záplavě divadel dole pode mnou

ještě nenadešel čas závěrečných opon, měl jsem co dělat, abych udržel oči

otevřené. Tak jsem stáhl roletu a uložil se do postele. Okamžitě

jsem upadl, jak

říkával můj syn, když byl malý, “do spapánku”, což znamenalo

“do spánku”.

Zdálo se mi, že sedím v lenošce v newyorském Harvard klubu jen o čtyři bloky

dál. Nebyl jsem opět mladý. Nebyl jsem však ani kriminálník, ale velice úspěšný

muž, možná šéf středně velké instituce, nebo zástupce ministra vnitra, nebo

ředitel Národní nadace pro dobré skutky, nebo něco podobného. Opravdu věřím, že

bych se na sklonku života něčím podobným stal, kdybych v roce Devatenáct set

Čtyřicet devět nesvědčil proti Lelandu Clewesovi.

Byl to odškodňující sen. Hrozně se mi líbil. Šaty jsem měl v bezvadném stavu.

Moje manželka dosud žila. S několika dalšími členy Ročníku Devatenáct set Třicet

pět jsem po skvělé večeři popíjel brandy a kávu. Ze skutečného života se do toho

snu přenesl jediný detail, byl jsem hrdý, že už nekouřím. Pak jsem ale bezmyšlenkovitě přijal cigaretu. Bylo to jen další

civilizované

potěšení hodící se k příjemnému rozhovoru, pocitu tepla v žaludku a podobně.

“Ano, dám -” řekl jsem a přitom vzpomínal na různé mladické

lumpárny.

Pochechtával jsem se a oči mi jen zářily. Dal jsem si cigaretu do úst. Jeden z

přátel mi ji zapálil. Vdechl jsem kouř až do pat.

Ve snu jsem se zhroutil v křečích na podlahu. Ve skutečnosti jsem spadl z

postele v Hotelu Arapahoe. Ve snu se mé zaskočené, nevinné

růžové plíce smrskly

do dvou černých rozinek. Z uší a nosu mi vytékal hořký hnědý

tér.

Ale ze všeho nejhorší byla ta hanba.

I když jsem si už začínal uvědomovat, že nejsem v žádném Harvardklubu a že kolem

mě nesedí, předklonění ve svých kožených křeslech, mí přátelé

a neshlíží dolů na

mě, a dokonce i poté, co jsem zjistil, že můžu zhluboka vdechovat vzduch a že mě

udržuje při životě, i tehdy jsem se dusil hanbou. Právě jsem zničil to poslední, na co jsem byl v životě hrdý: fakt, že už

nekouřím.

A jak jsem se probíral, prohlížel jsem si ruce ve světle, které se valilo vzhůru z Times Square, odráželo od čerstvě vymalovaného stropu a dopadalo na mě. Roztáhl jsem prsty a otáčel rukama sem a tam jako nějaký kouzelník. Předváděl

jsem tak fiktivnímu publiku, že cigareta, kterou jsem ještě před chvílí držel v ruce, beze stopy zmizela.

Jenže i já, kouzelník, jsem byl zmatený z toho, kam se cigareta poděla, zrovna tak jako publikum. Zvedl jsem se z podlahy, hanbou se mi dělalo mdlo, a rozhlížel se všude kolem sebe po zrádném žhnoucím oku cigarety.

Jenže žádné žhnoucí oko tam nebylo.

Posadil jsem se na kraj postele, konečně úplně vzhůru, zbrocený potem. Provedl jsem inventuru své situace. Ano, z vězení mě pustili teprve dopoledne. V letadle jsem seděl v oddělení pro kuřáky, necítil ale nejmenší chuť si zapálit. Ano, právě teď jsem v horním patře Hotelu Arapahoe.

Ne, nikde žádná cigareta není.

Co se týče honby za štěstím na téhle planetě: byl jsem šťastný

jako nikdo v

histori lidstva.

“Díky bohu,” pomyslel jsem si, ” že se mi to s tou cigaretou jen zd álo.”

12.

Druhý den v šest hodin ráno, což byl čas vězeňského budíčku, jsem vkročil do

města ohromený jeho vlastní nevinností. Nikdo nikde nedělal nikomu nic špatného.

Dokonce bylo těžké špatnost si vůbec představit. Proč by taky byl někdo špatný?

Nedalo se říct, že by v něm ještě žilo nějak moc lidí. Těch několik jedinců

poblíž, včetně mě, to mohli být klidně turisti na Angkor Watu, roztomile se

podivující na tím, jaké náboženství a jaký obchod přiměly lidi vybudovat takové

velkoměsto. A co pak přimělo všechny tyhle lidi, po nějaký čas zjevně tak

nadšené, k rozhodnutí zase odejít?

Obchod bude třeba znovu vynalézt. Prodavači v novinovém stánku jsem nabídl dva

deseticenty, kousky stříbrné fólie, nehmotné jak chmýří, za výtisk The New York

Timesů. Kdyby je odmítl, naprosto bych ho chápal. On mi však jedny Timesy dal a

pak mě soustředěně sledoval, očividně zvědavý, co se vším tím papírem

pobryndaným tiskařskou černí hodlám dělat.

Před osmi tisíci lety bych třeba byl fénickým námořníkem, který

přistál se svou

lodí na písku pláže v Normandi a právě nabízí jakémusi muži dva modře nabarvené

bronzové hroty k oštěpu za jeho kožešinovou čepici. Ten muž si v duchu říká: “Co

to je za blázna?” A já si v duchu říkám: “Co to je za blázna?” Dostal jsem výstřední nápad: Zavolám ministru financí, Kermitovi Winklerovi, člověku, který absolvoval Harvard dva roky po mně a řeknu mu tohle: “Právě jsem

na Times Square vyzkoušel dva vaše deseticenty a fungovaly úplně fantasticky.

Vypadá to na další skvělý den pro ražbu mincí!” Potkal jsem policistu s tváří jako miminko. Byl si svou rolí ve městě stejně

nejistý jako já. Podíval se na mě vystrašeně, jako kdybych já

byl policajt a on

starý vagabund. Kdo by si taky takhle brzy po ránu byl vůbec něčím jistý?

Pohlédl jsem na svůj odraz v černém mramoru fasády obchodu s gramofonovými

deskami zavřeného na roletu. Ani ve snu by mě nenapadlo, že už brzy budu

magnátem gramofonového průmyslu, se zlatými a platinovými nahrávkami imbecilní

kakofonie na zdi své kanceláře.

Zdálo se mi, že můj odraz má ruce v neobvyklé poloze. Zamyslel jsem se nad t ím.

Vypadalo to, jako bych choval d ěťátko. A pak jsem pochopil, že to odpovídá mému

rozpoložení, že jsem tu trochu budoucnosti, kterou jsem věřil, že mám, skutečně

nosil jako by to bylo děťátko. Ukázal jsem děťátku vrcholek Empire State

Building a Chrysler Building, lvy před Veřejnou knihovnou. Vešel jsem s ním do

vchodu Centrálního nádraží, kde jsme si mohli, pokud bychom měli města dost,

koupit lístek prakticky kamkoli.

Ani ve snu by mě nenapadlo, že už brzy budu cupkat katakombami pod nádražím a že

se tam dole dovím tajný účel korporace RAMJAC.

Zamířili jsme s děťátkem zpátky na západ. Kdybychom pokračovali na východ,

ocitli bychom se brzy v Tudor City, kde bydlel můj syn. Nechtěli jsme ho vidět.

Přesně tak. Zastavili jsme se před výkladem obchodu, který

nabízel proutěné

piknikové košíky, vybavené termoskami, plechovými krabicemi na sendviče, a tak

dál. Stálo tam také kolo. Považoval jsem za samozřejmé, že umím dosud na kole

jezdit. Řekl jsem v duchu děťátku, že bychom mohli koupit košík a kolo a zajet

si, až bude někdy hezky, na nějaký opuštěný dok a dát si kuřecí

sendviče a

zapíjet je limonádou, zatímco nám nad hlavou budou kroužit a vřískat rackové.

Začínal jsem cítit hlad. Ve vězení bych touhle dobou už byl plný

kávy a ovesné

kaše.

Na Západní čtyřicáté třetí ulici jsem minul Společnost století, pánský klub, kde

jsem byl, krátce po druhé světové válce, hostem na slavnostním obědě, který

pořádal skladatel Peter Gibney, spolužák z Harvardu. Nikdy jsem už nebyl pozván

znovu. Teď bych dal nevímco za to, abych tam mohl dělat barmana, jenže Gibney

dosud žil a byl podle všeho dosud členem. Po mém svědectví

proti Lelandu

Clewesovi jsme se, abych tak řekl, rozkmotřili. Gibney mi poslal pohled, takže

si jeho obsah mohla přečíst i moje žena a pošťák.

“Drahý blbe,” stálo v něm, “proč radši nezalezeš pod nějaký

vlhký kámen?” Na

pohledu byla Mona Lisa s tím svým záhadným úsměvem. Na konci bloku byla malá restaurace hotelu Royalton a já k ní

zamířil.

Mimochodem, Royalton, stejně jako Arapahoe, byl hotel Sdruženého pohostinství,

s.r.o; což znamenalo, že patřil RAMJACu. Nicméně, než jsem došel ke dveřím

restaurace, moje sebevědomí pohaslo. Na jeho místo nastoupila panika. Byl jsem

přesvědčen, že jsem ten nejšerednější a nejšpinavější starý

vagabund na

Manhattanu. Jestli vejdu dovnitř, všem se zvedne žaludek. Vyhodí mě a řeknou,

abych táhl do Bowery, kam patřím.

Nějak jsem však odvahu našel a dovnitř vstoupil, a představte si to překvapení!

Bylo to jako bych zemřel a ocitl se v nebi! Přišla ke mně

servírka a řekla mi:

“Posaď se u nás, brouku, hned ti přinesu kafe.” Já jí neřekl nic. Tak jsem se posadil a všude, kam jsem se podíval, jsem viděl, jak jsou zákazníci všech typů přijímáni s láskou. Pro servírky byl každý “brouk” a

“zlatíčko” a

“drahoušek”. Bylo to jak na ambulanci po nějaké katastrofě. Nezáleželo na tom,

jaké rasy jsou její oběti či k jaké třídě patří. Všechny dostaly stejný zázračný

lék, kterým bylo kafe. Tou katastrofou byla, v tomhle případě, skutečnost, že

opět vyšlo slunce.

V duchu jsem si pomyslel: “Bože můj, tyhle servírky a kuchaři mají asi tolik

soudnosti jako ptáci a ještěrky na Galapágách u Ekvádoru.” Mohl jsem to

porovnat, protože jsem o těchhle mírumilovných ostrovech četl ve vězení, v

National Geographicu, který mi půjčil bývalý viceguvernér Wyomingu. Tvorové,

kteří tam žijí, neměli po tisíciletí žádné nepřátele, ať přirozené, či nepřirozené. Představa, že by jim měl chtít někdo ublížit, je jim naprosto cizí.

Takže osoba, která tam vystoupí na břeh, může, pokud se jí

zachce, přijít rovnou

k některému zvířeti a zakroutit mu krkem. To zvíře nebude mít pro takovouhle

příležitost žádný plán. A všechna ostatní zvířata budou jednoduše postávat kolem

a dívat se, neschopné vzít si z toho, co se vedle nich děje, jakékoli ponaučení.

Taková osoba může zakroutit krkem všem zvířatům na ostrově, bude-li to její

představa o činorodosti či legraci.

Měl jsem pocit, že kdyby se do restaurace proboural zdí

Frankenstein, každý by

mu řekl jen: “Posaď se u nás, Zlatko, hned ti přinesu kafe.” Tady nebyl hybnou silou zisk. Uzavírané transakce se pohybovaly kolem šedesáti osmi centů, dolaru deseti, dvou dolarů šedesáti tří… Později zjistím, že

člověk, který byl u pokladny, byl také majitel, nevydržel však na místě, aby

hrabal peníze. Chtěl jako ostatní vařit a obsluhovat, takže mu servírky a

kuchaři v jednom kuse říkali: “To je můj zákazník, Franku. Vrať

se ke kase,”

nebo: “Kuchař jsem tady já, Franku. Co to tu vyrábíš za patlanici? Vrať se ke

kase,” a tak dál.

Celým jménem se jmenoval Frank Ubriaco. Nyní je

viceprezidentem Sekce

McDonaldových hamburgerů korporace RAMJAC.

Nemohl jsem si nevšimnout, že měl svraštělou pravou ruku. Vypadala jako

mumifikovaná, i když prsty trochu používat mohl. Zeptal jsem se na to své

servírky. Řekla, že si ji asi tak před rokem doslova usmažil v oleji na

hranolky. Omylem totiž upustil do nádoby s vroucím olejem na fritování hodinky.

Než si stačil uvědomit, co dělá, ponořil do něj ruku ve snaze zachránit je, byly

to velice drahé Bulova Accutrony.

Tak jsem znovu vyrazil do města, už jsem se cítil mnohem líp. V Bryant Parku za Veřejnou knihovnou na Čtyřicáté první ulici jsem se posadil, abych si přečetl noviny. Břicho jsem měl plné a teplé jako kamínka. Číst The New

York Timesy pro mě nebylo nic nového. Polovina vězňů měla Timesy předplacené, a

také The Wal Street Journal a Time a Newsweek a Sports Illustrated a tak pořád

dál. A taky People. Já neměl předplaceno nic, protože vězeňské

koše na smetí

byly věčně nacpané časopisy všeho druhu.

Mimochodem, nad každým košem na smetí byla cedulka, na které stálo: “Prosím!” A

pod tím byla šipka ukazující rovně dolů. Při listování Timesy, jsem si všiml, že

můj syn, Walter Stankiewicz, rozený Starbuck, recenzoval autobiografi jedné

švédské filmové hvězdy. Zdálo se, že se mu ta kniha velice líbila. Pochopil

jsem, že ta hvězda střídala úspěchy s neúspěchy.

Co jsem si však chtěl v Timesech konkrétně přečíst, byla zpráva o tom, že je

převzala korporace RAMJAC. Ta událost však zrovna tak mohla být poznámkou o

epidemii cholery v Bangladéši. Dostala všehovšudy tři palce místa v dolním rohu

jedné vnitřní strany listu. Předseda správní rady RAMJACu, Arpád Leen, se v

článku vyjádřil, že RAMJAC neuvažuje o žádných změnách v personální ani redakční

politice. Zdůraznil, že všem vydavatelstvím, které RAMJAC

převzal již dříve,

včetně těch, které vlastnil Time a.s., bylo umožněno pokračovat podle vlastních

představ, bez jakéhokoli zasahování ze strany RAMJACu.

“Změnil se jen majitel, nic víc,” říkal Arpád Leen. A musím říct, jakožto bývalý

exekutivní vedoucí RAMJACu, že ve společnostech, které jsme přebírali, jsme

žádné velké změny nedělali. Pokud však některá začala upadat, vzbudilo to,

samozřejmě, zvědavost.

V článku se říkalo, že vydavatel Timesů obdržel od paní Jack Grahamové ručně

psaný dopis, “…ve kterém ho vítala do rodiny RAMJACu.” Stálo v něm, že doufá,

že setrvá ve své dosavadní funkci. Pod podpisem byly otisky všech jejích prstů

včetně palců. O pravosti dopisu nemohlo být pochyb. V Bryant Parku jsem se kolem sebe rozhlédl. Konvalinky zvedaly své drobné

zvonečky nad zimou zahubený břečťan a obálky s průhlednými okénky lemující

chodníky. Mojí ženě Ruth rostly konvalinky a břečťan pod kvetoucí planou jabloní

na předním dvorku našeho malého cihlového bungalovku v Chevy Chase v Marylandu.

“Dobré jitro,” oslovil jsem konvalinky.

Přesně tak, a určitě jsem znovu upadl do obranného transu. Uplynuly tři hodiny,

aniž jsem se hnul z lavičky.

Nakonec mě probudilo hlasitě puštěné tranzistorové rádio. Mladík, kterému

patřilo, se posadil na protější lavičku. Vypadal na Hispánce. Jak se jmenuje,

jsem nezjistil. Kdyby mi byl prokázal nějakou laskavost, mohl dneska být jedním

z exekutivních vedoucích korporace RAMJAC. Rádio bylo naladěno na zprávy.

Hlasatel oznámil, že kvalita vzduchu je ten den nevyhovující. Představte si to:

nevyhovující vzduch!

Zdálo se, že mladík své vlastní rádio neposlouchá. Možná ani nerozuměl anglicky.

Hlasatel mluvil s jakousi je čivou bujarostí, jako kdyby život byly žertovné

překážkové dostihy s neobvyklými oři, vozidly a úskalími. Vzbuzoval ve mně

pocit, že závodím i já, možná ve vaně tažené třemi mravenečníky. Šanci vyhrát

jsem měl jako každý jiný.

Hovořil o dalším muži v dostizích, texaském odsouzenci k smrti na elektrickém

křesle. Ten ztracený člověk instruoval své právníky, aby bojovali proti každému,

včetně guvernéra a prezidenta Spojených států, kdo by mu snad chtěl poskytnout

odklad popravy. Očividně si ze všeho nejvíc přál smrt v elektrickém křesle. Mezi

mnou a tranzistorovým rádiem proběhli dva běžci pro zdraví. Byl to muž a žena a

měli stejné oranžovožluté teplákové soupravy a k tomu ladící

obuv. O máni běhu

pro zdraví jsem už věděl. Ve vězení jsme měli spoustu takových běžců. Podle mě

to byli samolibí náfukové.

Teď něco o tom mladíkovi a jeho rádiu. Došel jsem k závěru, že si tu věc koupil

jako jakousi protézu, jako umělé nadšení touto planetou. Všímal si ho stejně

málo jako já svého falešného řezáku. Od té doby jsem viděl několik takových

mladíků v partách, s tranzistoráky naladěnými na různé

stanice, s tranzistoráky

zabranými do živé diskuse. Ti mladíci, možná proto, že celý

život neslyšeli nic

jiného než “sklapni”, neměli, co by sami řekli. Jenže teď řeklo mladíkovo rádio něco tak příšerného, že jsem se zvedl a odešel z

parku a přidal se k davu Svobodných podnikatelů valícímu se po Čtyřicáté druhé

ulici směrem k Páté Avenue.

Slyšel jsem tohle: Jakási imbecilní mladá narkomanka z mého rodného Ohia, asi

tak devatenáctiletá, přivedla na svět dítě, jehož otec nebyl znám. Sociální

pracovníci ji ubytovali s dítětem v hotelu ne nepodobném Arapahoe. Koupila si

dospělého německého ovčáka, aby ji chránil, ale zapomněla ho krmit. Jednou v

noci vyšla ven za blíže nespecifikovaným účelem a nechala psa, aby nemluvně

hlídal. Když se vrátila, zjistila, že pes dítě zakousl a část ho sežral.

V jaké době to žijeme!

Takže jsem pochodoval stejně cílevědomě jako všichni ostatní k Páté Avenue.

Úmyslně jsem začal sledovat kolemjdoucí tváře a pátrat po nějaké známé, která by

mi mohla být nějak užitečná. Hodlal jsem být trpělivý. Napadlo mě, že to bude

jako rýžovat zlato, jako pátrat po jasném záblesku v pánvi písku.

Ale ještě než jsem vstoupil na obrubník Páté Avenue, spustil můj poplašný systém

ohlušující: “Píííp, pí íp, pí íp! Bim bim bim!” Došlo k pozitivní identifikaci!

Přímo proti mně přicházela troska člověka, který mi přebral Sáru Wyattovou,

člověka, kterého jsem v roce Devatenáct set Čtyřicet devět zničil. Dosud si mě

nevšiml. Byl to Leland Clewes!

Vypadaly mu všechny vlasy, nohy se mu viklaly v

sešmajdaných, děravých botách,

záložky kalhot měl otřepané a vypadalo to, že má ochrnutou pravou ruku. Na jejím

konci se bimbal otřískaný kufřík se vzorky. Jak zjistím později, Clewes se stal

neúspěšným cesťákem s reklamními zápalkami a kalendáři. Mimochodem, dnes je viceprezidentem Sekce Diamant Safety Matches korporace

RAMJAC.

Ale i přes všechny rány osudu zářila jeho tvář, jak se tak ke mně blížil, jako

vždy mladickou, potrhlou dobrosrdečností. Tenhle výraz měl dokonce i na

fotografi , jak vchází do vězení v Georgi . Byl na ní i ředitel věznice, vzhlížející k němu stejně, jako to dělával ministr zahraničních věcí. Když byl Clewes mladý, starší muži k němu vždycky vzhlíželi, jako kdyby chtěli říct: “Tohle je můj kluk.”

Právě mě zahlédl!

Ten pohled byl jak rána elektrickým proudem. Stejně tak jsem mohl vrazit nos do

zásuvky!

Prošel jsem přímo kolem něj a pokračoval svým směrem. Neměl jsem, co bych mu

řekl a neměl jsem ani chuť poslouchat všechny ty hrozné věci, které měl právo mi

říct.

Když jsem však dosáhl obrubníku a světla se změnila a my byli odděleni proudem

aut, odvážil jsem se za ním ohlédnout.

Clewes mě upřeně pozoroval. Bylo jasné, že mě ještě nedokázal zařadit. Ukázal na

mě volnou rukou, čímž dal najevo, že si je vědom toho, že jsem v jeho životě

sehrál jistou roli. A pak tím prstem začal kývat jako metronom a v duchu

odškrtával jména, které pro mě přicházela v úvahu. Měl z toho legraci. Nohy měl

rozkročené, kolena pokrčená a jeho výraz prozrazoval, že si vzpomíná

přinejmenším na tohle: Kdysi dávno jsme udělali nějaký

rambajs, nějakou

klukovskou lumpárnu.

Byl jsem hypnotizován.

A jak už to chodí, objevila se za ním skupinka jakýchsi náboženských fanatiků v

oranžových róbách, bosá, vykřikující a tancující. Vypadal tudíž

jako hlavní

postava v nějakém muzikálu.

Ani já nezůstal bez podpůrného ansámblu. Chtě nechtě jsem se ocitl mezi mužem

navlečeným do reklamních desek a cylindru a drobné stařenky, která neměla žádný

domov a která si nosila všechen majetek v nákupních taškách. Na nohou měla

obrovské oranžovočerné basketbalistické kecky. Byly ke všemu ostatnímu na ní v

takovém nepoměru, že vypadala jako klokan.

Oba mí společníci mluvili ke kolemjdoucím. Muž v reklamních deskách říkal věci

jako “vraťte ženy do kuchyně” a “bůh nikdy nechtěl, aby ženy byly rovné mužům”,

a tak dál. A ta somračka zřejmě spílala cizím lidem za jejich uspěchanost,

nazývajíc je, jak jsem to pochopil, “narvanými pošuky” a

“zazobanými pošuky” a

“nafoukanými pošuky” a “pošuky” na sto dalších způsobů. Bylo to totiž takhle: Už jsem nebyl tak dlouho v Cambridge v Massachusetts, že jsem nepoznal, že nazývá lidi “pšouky” přízvukem cambridgeské

pracující třídy.

A ve špičce jedné z jejích objemných basketbalistických kecek, byly, mimo jiné,

moje pokrytecké milostné dopisy. Jak malý je svět!

Bože můj! Jak ten život dokáže být někdy nevyzpytatelný!

Když si Leland Clewes na druhé straně Páté Avenue uvědomil, kdo jsem, zformovala

se jeho ústa do dokonalého “O”. Jak říká “Ó”, jsem ho neslyšel, zato jsem ho

říkat “Ó” viděl. Po všech těch letech si dělal z našeho setkání

legraci tím, že

přehnaně vyjádřil své překvapení a úžas, jako herec v němém filmu.

Bylo jasné, že jakmile se změní světla, přejde zpátky ulici. A mezitím všichni

ti falešní hinduističtí přiblblíci v šafránových róbách za ním dál tancovali a

vykřikovali.

Pořád ještě jsem měl čas utéct. Avšak to, co mě přimělo setrvat na místě bylo,

myslím, tohle: Potřeboval jsem dokázat, že jsem gentleman. Za starých zlých

časů, kdy jsem proti němu svědčil, došla většina lidí, kteří o nás psali a

spekulovali o tom, kdo z nás mluví pravdu a kdo ne, k závěru, že on je pravý

gentleman, potomek dlouhého rodu gentlemanů, a že já jsem osoba slovanského

původu, která své gentlemanství pouze předstírá. Čest, odvaha a pravdomluvnost

mu tedy byla vším a mně téměř ničím.

A poukazovalo se samozřejmě na další rozdíly. S každým novým vydáním novin a

společenskopublicistických časopisů jsem byl evidentně menší a on větší. Moje

chudinka manželka bachratější a cizáčtější a jeho manželka zlatější americké

děvče. Jeho přátel přibývalo a nabývali na úctyhodnosti, zatímco moji by se

nenašli už ani pod vlhkými kameny. Co mě však trápilo až do morku kostí, byla

představa, že on byl počestný a já ne. A tak se po šestadvaceti letech nehnul

tenhle malý slovanský kriminálník z místa.

Zamířil ke mně přes Avenue, ten bývalý anglosaský šampión, nyní šťastný

rozviklaný strašák do zelí.

Jeho blaženost mě zarážela. “Z čeho,” pomyslel jsem si v duchu, “může být tenhle

zchátralec tak šťastný?”

A tak jsme se znovu setkali, na krok od té přihlížející a poslouchající

somračky. Položil na zem svůj kufřík se vzorky a podal mi ruku. On mně. Z

legrace napodobil setkání Henryho Mortona Stanleye s Davidem Livingstonem v

Černé Africe: “Walter F. Starbuck, nemýlím-li se.” A pokud šlo o to, co o nás lidi ještě věděli nebo se starali, klidně jsme v

Černé Africe mohli i být. Domnívám se, že většina lidí, pokud se na nás vůbec

pamatovala, měla za to, že jsme po smrti. A nikdy jsme v amerických dějinách

nehráli tak důležitou roli, jak jsme si občas myslívali. Byli jsme, s

prominutím, pšouci ve vichřici, nebo, jak by nás nazvala ta somračka, “pošuci

ve vichřici”.

Jestli jsem vůči němu cítil nějakou zlobu za to, že mi kdysi dávno převzal

děvče? Ne. Měli jsme se se Sárou rádi, ale jako manželé

bychom nikdy nebyli

šťastní. Nikdy jsme nedokázali rozjet sexuální život. Nikdy jsem ji

nepřesvědčil, aby začala brát sex vážně. Tam, kde jsem já

selhal, uspěl Leland

Clewes, a jsem si jistý, že k jejímu vděčnému úžasu. Jaké něžné vzpomínky jsem choval na Sáru? Spousty povídání o lidském utrpení a

co by se s tím mělo dělat, a pak infantilní pitominky pro útěchu. Sbírali jsme

pro sebe vtipy, abychom je použili, až přijde čas na útěchu. Propadli jsme

vzájemnému telefonování a celé hodiny si povídali. Tyhle rozhovory se pro mě

staly nejpříjemnější drogou, jakou jsem kdy poznal. Odhmotnili jsme se, jako ty

volně se vznášející duše na planetě Vikuňa. Bylo-li na jednom konci dlouho

ticho, ukončili jsme ho začátkem nějakého vtipu.

“Víš jaký je rozdíl mezi enzymem a hormonem?” zeptala se třeba.

“Nevím,” řekl jsem obvykle.

“Enzym není slyšet,” řekla a pak šel jeden uhozený vtip za druhým, i když

pravděpodobně viděla ten den v nemocnici něco hrozného.

13.

Chystal jsem se, že mu vážně, ostražitě, ale přitom upřímně, řeknu: “Jak se máš, Lelande? Jsem rád, že tě zase vidím.” Nikdy jsem se k tomu ale nedostal.

Somračka totiž vykřikla hlasitým ječákem: “Můj bože! Walter F. Starbuck! Jsi to opravdu ty?” Nehodlám reprodukovat její přízvuk na tištěné stránce.

Napadlo mě, že je blázen. Napadlo mě, že by papouškovala každé jméno, které by mi Clewes přišil. Napadlo mě, že kdyby mě nazval

Bubřiměchem Q. Bimbálem,

vykřikla by: “Můj bože! Bubřiměch Q. Bimbál! Jsi to opravdu ty?”

Začala mi obestavovat nohy n ákupními taškami, jako bych byl n ějaký pouliční hydrant. Bylo jich šest, jak budu mít později možnost v klidu si je prostudovat. Byly z nejdražších obchodů ve městě, Henryho Bendela, Tiffanyho, Sloana, Bergdorfa Goodmana, Bloomingdala, Abercombieho a Fitche. Mimochodem, všechny až na Abercombieho a Fitche, který brzy zbankrotuje, patřily korporaci RAAMJAC. V taškách byly většinou hadry, výtěžek z popelnic. Své nejcennější vlastnictví

měla v basketbalistických keckách.

Snažil jsem se ji ignorovat. Dokonce i když mě lapala do své

pasti z tašek,

upíral jsem pohled na Lelanda Clewese. “Vypadáš dobře,” řekl jsem.

“Taky se dobře cítím,” řekl on. “A stejně tak Sára, jak určitě

sám rád poznáš.”

“To rád slyším,” řekl jsem. “Je to hrozně hodná holka.” Sára, pochopitelně, už žádná holka nebyla.

Od Clewese jsem se dověděl, že pořád ještě dělá sestru, jen tak lehce, na

částečný úvazek.

“To jsem rád,” řekl jsem.

Nejednou jsem se vyděsil, že na mě z okapu domu spadl nemocný netopýr a přistál mi na zápěstí. To se mě svou drobnou špinavou ručkou chopila somračka.

“To je tvoje manželka?” zeptal se.

“Cože moje?” On si snad myslel, že jsem klesl tak hluboko, že jsme k sobě s tou příšernou ženskou patřili! “Vidím ji poprvé v životě!” řekl jsem.

“Ach, Waltře, Waltře,” zakvílela, “jak vůbec můžeš něco takového říct?”

Vykroutil jsem zápěstí z jejího sevření; jenže jakmile jsem se otočil zpátky ke Clewesovi, opět mi po něm chňapla.

“Tvař se jako že tu není,” řekl jsem. “To je šílený. Vůbec s ní

nemám nic

společného. Nenechám si od ní zkazit tenhle okamžik, který pro mě hodně

znamená.”

“Ach, Waltře, Waltře,” zanaříkala, “co se to s tebou stalo? Ty nejsi ten Waltr F. Starbuck, jakého jsem znávala.”

“To souhlasí, protože vy jste nikdy žádného Waltra F. Starbucka neznala, zatímco tenhle člověk ano,” řekl jsem jí. A Clewesovi jsem řekl: “Nejspíš asi víš, že i

já byl nějaký čas ve vězení.”

“Ano. Bylo nám to se Sárou moc líto,” řekl on.

“Pustili mě teprve včera ráno,” řekl jsem.

“Čeká tě pár perných dní. Máš někoho, kdo se o tebe postará?” zeptal se. “Já se o tebe postarám, Waltře,” řekla somračka. Naklonila se ke mně blíž, aby tomu dodala patřičnou vášeň, a mě málem zadusil její tělesný odér a příšerný

dech. Její dech byl prosycený nejen pachem zkažených zubů, ale, jak pochopím později, drobnými kapičkami podzemnicového oleje. Už po léta jedla jenom podzemnicové máslo.

“Vy se nedokážete postarat se o nikoho!” řekl jsem jí.

“Á, to bys koukal, co všechno bych pro tebe mohla udělat,” řekla ona. “Lelande,” obrátil jsem se na Clewese, “chci ti říct jedinou věc, a to, že teď už vím, co je to vězení, a věř tomu, že jestli mě někdy v životě něco mrzelo,

pak to, že jsem měl vůbec něco společného s tvým uvězněním.”

“Víš,” řekl on, “často jsme se Sárou mluvili o tom, co bychom ti ze všeho nejradši řekli.”

“O tom nepochybuju,” řekl jsem.

“Je to tohle: “Díky moc, Waltře. To, že jsem šel do vězení, je to nejlepší, co nás se Sárou kdy potkalo.” Nedělám si legraci. Čestný slovo, že to je pravda.” Užasl jsem. “Ale jak to?”

“Protože život má být zkouška,” řekl. “Kdyby můj život pokračoval pořád dál tak jako předtím, skončil bych v nebi, aniž bych kdy narazil na problém, který by nešlo vyřešit raz dva. Svatýmu Petrovi by nezbylo než říct: ‘Ty jsi hochu nikdy nežil. Kdo dokáže říct, co jsi zač?’”

“Chápu,” řekl jsem.

“Nejenže jsme se Sárou poznali lásku, ale byla to láska, která

vydržela i tu

nejtěžší zkoušku,” řekl.

“To zní velice krásně,” řekl jsem.

“Byli bychom poctěni, kdyby si se sám přesvědčil,” řekl. “Můžeš

někdy přijít na

večeři?”

“Ano, myslím že ano,” odpověděl jsem.

“Kde teď bydlíš?” zeptal se.

“V Hotelu Arapahoe,” řekl jsem.

“Myslel jsem, že už ho dávno zbourali,” řekl.

“Nezbourali,” řekl jsem.

“Dáme ti vědět,” řekl.

“Budu se těšit,” řekl jsem já.

“Sám uvidíš, že pokud jde o materiální bohatství, nemáme nic; jenže my, pokud jde o materiální bohatství, nic nepotřebujeme,” řekl.

“To je moudré,” řekl jsem.

“Tohle ti ale prozradím:” řekl, “jídlo je dobré. Jak se možná

ještě pamatuješ,

Sára je vynikající kuchařka.”

“Pamatuju se,” řekl jsem.

A v té chvíli nabídla somračka první důkaz, že toho o mně ví

opravdu hodně. “To

mluvíte o Sáře Wyattové, viďte?” řekla.

Zavládlo hrobové ticho, přestože rachot metropole pokračoval v neztenčené míře.

Ani Clewes, ani já jsme nevyslovili Sářino dívčí jméno. Nakonec, celý zpitomělý nejrůznějšími obavami, jsem se jí

přiměl zeptat: “Odkud

to jméno znáte?”

Rázem z ní byla prohnaná koketa. “Snad si nemyslíš, že nevím, že jsi mně s ní

celou tu dobu zahýbal?” prohlásila.

Tohle mi úplně stačilo, abych už dál nemusel hádat. V

posledním ročníku na

Harvardu jsem s ní spal a zároveň dělal panoše panenské Sáře Wyattové na

večírcích, koncertech a sportovních akcích.

Byla jednou z žen, které jsem kdy opravdu miloval. Byla první

ženou, se kterou

jsem měl něco jako dospělou sexuální zkušenost.

Byly to pozůstatky Mary Kathleen O’Looneyové!

14.

“Byla jsem jeho distribučním náměstkem,” zahalekala Mary Kathleen na Lelanda Clewese. “Nebyla jsem snad dobrým distribučním náměstkem, Waltře?” “Jistě, samozřejmě že byla,” řekl jsem. Takhle jsme se také seznámili. Na

začátku mého posledního ročníku se objevila v titěrné redakci Pokrokového Massachusetts v Cambridgi a prohlásila, že udělá absolutně

všechno, co jí řeknu,

za předpokladu, že to povede ke zlepšení podmínek dělnické

třídy. Udělal jsem ji

distribučním náměstkem a dal jí na starosti rozdávání novin u továrních bran, front na polévku a tak dále. Tehdy byla takové vychrtlé nic, zato však houževnatá, veselá a díky svým jasně zrzavým vlasům víc než

nápadná. Strašně

nenáviděla kapitalismus, protože její matka byla jednou z oněch žen, které zemřely na otravu radiem při malování hodin pro společnost Wyatt Clock. Její otec oslepl z pití dřevného lihu, když pracoval jako noční hlídač v továrně na

krém na boty.

To, co zbylo z Mary Kathleen, teď sklonilo hlavu ve skromné

reakci na mé

potvrzení toho, že byla dobrým distribučním náměstkem, a předvedlo nám tak svou lebku. Měla na ní lysinku velikosti stříbrňáku. Porost kolem byl řídký a kůže bílá.

Později mi Leland Clewes řekl, že málem omdlel. Ještě nikdy neviděl lysinu na ženské hlavě.

Bylo to na něj moc. Zavřel své modré oči a odvrátil se. Když se vzmužil a opět se k nám otočil, vyhýbal se přímému pohledu na Mary Kathleen , stejně jako se

vyhýbal mýtický Perseus pohledu na hlavu Gorgony.

“Musíme se co nejdřív sejít,” řekl.

“To ano,” řekl jsem já.

“Brzy se ozvu,” řekl on.

“To doufám,” řekl jsem já.

“Už musím běžet,” řekl on.

“Chápu,” řekl jsem já.

“Dávej na sebe pozor,” řekl on.

“Budu,” řekl jsem já.

A byl pryč.

Stále jsem měl nohy obestavěné taškami Mary Kathleen. Byl jsem znehybněný a upoutaný jako Svatá Jana z Arcu u kůlu. Mary Kathleen mi nepřestávala ždímat zápěstí a nehodlala ztišit hlas.

“Teď, když jsem tě, Waltře, opět našla,” křičela, “nikdy tě už

nenechám odejít!”

Nikde na světě se tenhle druh divadla už nedělal. Tolik však můžu říct moderním impresáriům: z vlastní zkušenosti vím, že melodrama stále ještě dokáže přilákat

velké davy, za předpokladu, že žena v onom kuse mluví

dostatečně hlasitě a

zřetelně.

“Celou tu dobu jsi mi, Waltře, říkal, jak hrozně mě miluješ,” halekala. “Jenže pak jsi odešel a už jsem o tobě nikdy neslyšela. Byly to tedy jen lži?”

Není vyloučené, že jsem vydal nějaký zvuk. Možná “Eh,” nebo

“Beh.”

“Podívej se mi do očí, Waltře,” řekla.

Ze sociologického hlediska bylo pochopitelně tohle melodrama jímavé jako Chaloupka strýčka Toma před Občanskou válkou. Mary Kathleen O’Looneyová nebyla jediná somračka ve Spojených státech amerických. Ve všech větších městech po celé zemi jich byly desetitisíce. Zástupy otrhanců jako ona produkovala neúmyslně a naprosto k ničemu ohromná hospodářská

mašinérie. Jiná její část

chrlila nelítostné desetileté vrahy, feťáky, trapiče dětí a spousty dalších

zlořádů. Lidé tvrdili, že se tím zabývají. Někdy v budoucnu mělo dojít k blíže nespecifikovaným nápravám.

A lidé s dobrým srdcem zatím byli z těchto tragických vedlejších produktů

ekonomiky nešťastní, jak by byli nešťastní z lidského otroctví o něco více než před sto lety. Mary Kathleen a já jsme byli zázrakem, za který se naše

obecenstvo určitě opakovaně modlilo: za záchranu alespoň

jedné somračky

člověkem, který ji dobře znal.

Několik lidí plakalo. Já sám jsem k tomu neměl daleko.

“Obejměte ji,” ozval se z davu ženský hlas. Objal jsem ji.

A zjistil, že objímám otep chrastí zabalenou do cárů hadrů. A právě tehdy jsem se sám rozplakal. Plakal jsem poprvé od okamžiku, kdy jsem jednoho rána našel svou ženu v posteli mrtvou, v našem maličkém cihlovém bungalovku v Chevy Chase v Marylandu.

15.

Můj nos, mezitím, díkybohu, vysadil. V tomhle jsou nosy milosrdné. Zahlásí, že

něco strašně smrdí, a pokud vlastník nosu na místě přesto setrvá, dojdou k

závěru, že ten smrad není přece jenom až zas tak hrozný. Uposlechnou vyšší

moudrost a vypnou se. Proto je také možné jíst Limburský sýr, nebo obejmout

čpící trosky staré lásky na rohu Páté Avenue a Čtyřicáté druhé

ulice.

Na okamžik mi to připadalo, jako kdyby mi Mary Kathleen zemřela v náručí. Abych

byl doopravdy upřímný, přišlo by mi to docela vhod. Kam jsem ji, koneckonců mohl

vzít? Co pro ni mohlo být lepší, než nechat se obejmout mužem, kterého znala,

když byla ještě mladá a krásná, a pak odejít rovnou do nebe?

Bylo by to nádherné. Jenže pak bych se nikdy nestal viceprezidentem Gramofonové

sekce korporace RAMJAC. Právě teď bych možná vyspával někde v Bowery po vinném

tahu, zatímco by mě nějaký mladistvý netvor kropil benzínem a pak elektrickým

zapalovačem poslal k ďasu.

Náhle Mary Kathleen ztišila hlas. “Určitě tě poslal Bůh,” zašeptala.

“Ale no ták,” chlácholil jsem ji a nepřestával ji objímat.

“Už nemám nikoho, komu bych mohla d ůvěřovat,” svěřila se.

“Ale né,” uklidňoval jsem ji.

“Všichni po mně jdou,” řekla. “Chtějí mi uříznout ruce.”

“No ták,” chlácholil jsem ji.

“Myslela jsem, že jsi mrtvý,” zašeptala.

“Ne, ne,” řekl jsem.

“Myslela jsem, že jsou mrtví všichni kromě mě,” řekla.

“Ale no ták,” řekl jsem.

“Pořád ještě věřím v revoluci, Waltře,” řekla.

“To jsem rád,” řekl jsem.

“Všichni se zalekli,” řekla. “Já se nezalekla nikdy.”

“Výborně!” řekl jsem.

“Pracuju na revoluci každý den,” řekla.

“O tom nepochybuju,” řekl jsem.

“To bys koukal,” řekla.

“Sežeňte jí vanu s horkou vodou,” řekl někdo v davu.

“Nakrmte ji trochu,” řekl někdo jiný.

“Revoluce přichází, Waltře. Bude tu dřív, než se naděješ,” řekla Mary Kathleen.

“Mám pokoj v hotelu, můžeš si tam zatím odpočinout,” řekl jsem. “Mám i trochu

peněz. Ne moc, ale něco mám.”

“Peníze,” ušklíbla se. Její opovržlivý výsměch penězům se nezměnil. Byl úplně

stejný jako před čtyřiceti lety.

“Nepůjdeme?” zeptal jsem se. “Je to odtud kousek.”

“Vím o lepším místě,” řekla ona.

“Opatřte jí nějaký vitamíny,” ozval se z davu hlas.

“Pojď za mnou, Waltře,” řekla Mary Kathleen. Opět se jí vracela síla. To Mary Kathleen se ode mne odtrhla, ne já od ní. Už

byla zase v ráži. Zvedl jsem tři z jejích tašek a ona vzala zbývající tři. Cílem

naší cesty, jak se nakonec ukázalo, byl samotný vrcholek Chryslerova mrakodrapu,

klidná výstavní síň Americké harfenní společnosti, jež nahoře sídlila. Nejdřív

jsme ale museli přimět dav, aby se rozestoupil a ona cestou nazývala lidi

“kapitalistickými pošuky”, “nabubřelými plutokraty” a

“pijavicemi” a znovu tím

vším jako předtím.

Způsob, jakým se v těch svých gargantuovských

basketbalistických keckách

pohybovala, byl n ásledující: aniž je pořádně zvedla, vysunula dopředu jednu

kecku a za ní pak druhou, asi jako běžky, zatímco tělo nad nimi se spolu s

nákupními taškami divoce kolébalo ze strany na stranu. Ovšem tato oscilující

stařena dokázala letět jako vítr! Jakmile jsme se dostali ven z davu, supěl jsem

za ní ve snaze udržet tempo. Určitě se na nás upíraly zraky všech kolemjdoucích.

Bylo to poprvé, kdy někdo spatřil somračku s asistentem. Když jsme dorazili na Centrální nádraží, Mary Kathleen řekla, že se musíme

ujistit, že nás nikdo nesleduje. Vodila mě nahoru a dolu po eskalátorech,

rampách a schodištích a celou dobu se ohlížela po

pronásledovatelích. Třikrát

jsme proletěli barem Ústřice. Nakonec jsme se ocitli před železnými dveřmi na

konci šeré chodby. Nebylo pochyb, že jsem byli sami. Srdce nám prudce bušila.

Když jsem znovu nabrali dech, řekla mi: “Ukážu ti něco, o čem nikomu nesmíš

říct.”

“Slibuju,” řekl jsem.

“Je to naše tajemství,” řekla.

“Dobře,” řekl jsem.

Byl jsem přesvědčen, že hlouběji pod nádraží to už ani nešlo. Jak jsem se ale

mýlil! Mary Kathleen ty železné dveře otevřela a za nimi bylo železné schodiště

vedoucí hluboko dolů. Ležel tam tajný svět stejně nekonečný

jako karlovarské

jeskyně. Už se k ničemu nepoužíval. Možná to bývalo útočiště

dinosaurů. Ve

skutečnosti to bývala opravárna pro jiný druh vymřelých oblud, parní

lokomotivy.

Pustili jsme se po schodech dolů.

Bože, jaké majestátné mašiny musely tam dole kdysi být! A ti obdivuhodní

řemeslníci, co tam pracovali! Zřejmě v souladu s protipožárními předpisy svítila

tu a tam žárovka. A místy byly rozmístěné mističky s jedem na krysy. To však

byly jediné známky lidské přítomnosti za poslední roky.

“Tohle je můj domov, Waltře,” řekla Mary Kathleen.

“Cože je to tvoje?” řekl jsem nevěřícně.

“Určitě bys nechtěl, abych spala venku, nemám pravdu?” řekla.

“Máš pravdu,” připustil jsem.

“Tak buď rád, že mám takový hezký domov pěkně v ústraní,” prohlásila.

“Taky že jsem,” řekl jsem.

“Nejen, že jsi se mnou mluvil, ty jsi mě i objal,” řekla Mary Kathleen. “Z toho

jsem poznala, že ti můžu důvěřovat.”

“Hm,” řekl jsem.

“Tobě o mý ruce nejde,” prohlásila.

“Ne,” souhlasil jsem.

“Víš to, že tam venku jsou milióny ubožáků, kteří nemají kam jít na záchod?” zeptala se mě.

“To je nejspíš pravda,” připustil jsem.

“A teď se podívej sem,” řekla a zavedla mě do dlouhé

místnosti, kde byly, jedna

vedle druhé, dlouhé řady mís.

“To není špatné vědět, že tu jsou,” řekl jsem.

“Neřekneš to nikomu?” ujišťovala se.

“Ne,” ujistil jsem ji.

“Tím, že ti prozrazuju takovýhle tajemství, odevzdávám svůj život do tvých rukou,” prohlásila.

“Je to pro mě čest,” řekl jsem.

A pak jsme zase z těch katakomb vylezli ven. Vedla mě tunelem pod Lexington Avenue a vzhůru po schodech do vestibulu Chryslerova mrakodrapu. Přebruslila podlahu k čekajícímu výtahu a já klusal v závěsu za ní. Strážný na nás křikl,

jenže my zmizeli ve výtahu, ještě než nám v tom stačil zabránit. Dveře se mu zavřely před nosem v okamžiku, kdy Mary Kathleen stiskla tlačítko nejvyššího patra.

Letěli jsme vzhůru sami dva v celé kabině. A v příštím okamžiku se dveře výtahu otevřely do světa nadpozemské krásy, klidu a míru pod korunou budovy z nerezové oceli. Často jsem si říkal, co tu nahoře asi je. Teď jsem to poznal. Koruna nad námi se vypínala do výše sedmdesáti stop. Hleděl jsem užasle vzhůru, mezi námi a jejím vrcholem byla jen spleť z nosníků a vzduch, vzduch a zase vzduch. “Takový nádherný kus prázdného prostoru!” pomyslel jsem si. Pak jsem si ale všiml, že má přece jenom nájemníky. Na traverzách hřadovaly a v barevných paprscích rozloženého světla pronikajího dovnitř bizarními okny, těmi úžasnými skleněnými trojúhelníky, které protínají korunu, poletovaly myriády žlutých ptáčků.

Rozlehlá podlaha, na jejímž kraji jsme stáli, byla pokrytá

trávově zeleným

kobercem. Uprostřed šplouchal vodotrysk. Všude stály zahradní

lavičky a sochy a

tu a tam harfa.

Jak už jsem řekl, byla to výstavní síň Americké harfenní

společnosti, která se

nedávno stala součástí korporace RAMJAC. Společnost obývala tento prostor od chvíle, kdy byla budova v roce Devatenáct set Třicet jedna otevřena. Všichni ti ptáčci, byli to blízcí příbuzní tangar, pocházeli z jediného páru, který sem byl tehdy vypuštěn.

Poblíž výtahu byl viktoriánský altán s pracovními stoly obchodního zástupce a jeho sekretářky. Uvnitř vzlykala nějaká žena. Bylo to ráno pro slzy jak stvořené. I tato kniha je pro slzy jak stvořená.

Z altánu se vypotácel nejstarší člověk, jakého jsem kdy viděl. Na sobě měl dlouhý frak, kalhoty s lampasy a psí dečky. Byl to výhradní obchodní zástupce a

byl jím od roku Devatenáct set Třicet jedna. Právě on vypustil z horké klece

svých dlaní do tohoto kouzelného prostoru první dva ptáčky. Bylo mu devadesát

dva! Vypadal jako John D. Rockefeller těsně před smrtí nebo jeho mumie. Zdálo

se, že jediná tekutina, která v něm zbyla, bylo sotva patrná

vláha na povrchu

jeho očí. Úplně bezmocný však nebyl. Byl předsedou střeleckého klubu, který

každý víkend střílel na terče ve tvaru lidských postav, a na stole mu ležel

nabitý Luger velký jako dobrman. Na pokus o vloupání se těšil už nějaký ten

pátek.

“Jo to jste vy,” řekl Mary Kathleen a ona řekla, že ano, že to je ona.

Měla ve zvyku chodit sem téměř každý den a několik hodin tu posedět. Měli

dohodnuto, že v případě, že se objeví zákazník, zmizí z dohledu i se svými

nákupními taškami. Kromě toho platila ještě jedna dohoda, kterou Mary Kathleen

právě porušila.

“Myslel jsem,” řekl jí, “že jsem vám řekl, že sem sebou nikdy nesmíte přivést

nikoho jiného a dokonce ani nikomu říct, jaké to tady nahoře je.”

Vzhledem k tomu, že jsem nesl tři nákupní tašky, usoudil, že jsem další

zchátralec, další somrák.

“To není vagabund,” řekla Mary Kathleen. “To je harvarďan.” Ani na chvilku tomu neuvěřil. “To vidím,” řekl a prohlédl si mě

od hlavy k patě.

Mimochodem, on sám neměl ani gymnázium. Když byl ještě

chlapec, neexistovaly

žádné zákony zakazující práci dětí a on už v deseti letech pracoval v chicagské

továrně Americké harfenní společnosti. “Slyšel jsem, že harvarďan se vždycky

pozná,” řekl, “ale tenhle na něj zrovna nevypadá.”

“Nikdy jsem si nemyslel, že je na harvarďanech něco mimořádného,” řekl jsem.

“Tak to jsme dva,” řekl on. Byl velice nepříjemný a evidentně

chtěl, abych

odtamtud zmizel. “Tady nejsme žádná Armáda spásy,” řekl ještě. Byl to člověk

narozený za prezidenta Grovera Clevelanda. Představte si to!

Otočil se k Mary

Kathleen a řekl: “Neměla jste sem nikoho vodit, tím jste mě

opravdu velice

zklamala. Mám to chápat tak, že zítra můžeme očekávat tři a pozítří dvacet

dalších? Křesťanství má své meze, abyste věděla.” V té chvíli jsem se dopustil hrubé chyby, která mě dostala ještě

před polednem

toho, co mělo být mým prvním celým dnem svobody, do místního el calaboza. “Abych

řekl pravdu,” řekl jsem, “jsem tu obchodně.”

“Vy byste si rád zakoupil harfu?” zeptal se mě. “Jsou od sedmi tisíc dolarů výš,

víte? Co takhle kazoo místo toho?”

“Myslel jsem si, že byste mi mohl poradit v jedné věci,” řekl jsem, “a sice, kde

bych mohl koupit části klarinetů, ne celé klarinety, jenom části.” Nemyslel

jsem to vážně. Bylo to jen takové obchodnické fantazírování

inspirované obsahem

spodního šuplíku mého prádelníku v Arapahoe.

To toho starce skrytě elektrizovalo. Na nástěnce v altánu měl totiž připíchnutý

oběžník, který ho vyzýval, aby zavolal policii, projeví-li někdo zájem o prodej

či koupi částí klarinetů. Jak mi později řekl, připíchl ho tam už

před několika

měsíci, “jako lístek do loterie zakoupený z momentálního rozmaru.” Nikdy

nečekal, že vyhraje. Jmenoval se Delmar Peale.

Později byl Delmar natolik laskavý, že mi oběžník daroval, a já

si ho pověsil na

zeď ve své kanceláři v RAMJACu. Stal jsem se jeho nadřízeným v rodině RAMJACu,

neboť Americká harefní společnost podléhala mé sekci. Nicméně ve chvíli našeho prvního setkání jsem měl do jeho nadřízeného daleko.

Hrál si se mnou jako kočka s myší. “Hodně klarinetových částí

nebo jenom pár?”

zeptal se mazaně.

“Poměrně dost, abych řekl pravdu,” odpověděl jsem. “Teď si však uvědomuji, že vy

klarinety nevedete -“

“I tak jste se obrátil na správné místo,” pospíšil si s ujištěním.

“Znám v téhle

branži každého. Kdybyste si tady s madam X udělali pohodlí, rád vám pár míst

obvolám.”

“Jste příliš laskav,” řekl jsem.

“To nestojí za řeč,” řekl on.

Mimochodem, “madam X” bylo jediné jméno, které pro Mary Kathleen měl. Ta mu

totiž řekla, že se tak jmenuje. Jednoho dne tam jednoduše vrazila, ve snaze

uniknout lidem, o kterých si myslela, že po ní jdou. On se kvůli somračkám něco

nasoužil a navíc byl aktivním křesťanem, tudíž jí dovolil zůstat. Vzlykání v altánu mezitím trochu polevilo.

Delmar nás odvedl k lavičce daleko od altánu, abychom nemohli slyšet, že volá

policii. Přiměl nás posadit se. “Pohodlíčko?” zeptal se.

“Ano, děkuji vám,” odpověděl jsem.

Zamnul si ruce. “Co takhle trochu kávy?” zeptal se.

“Jsem z ní moc nervózní,” řekla Mary Kathleen.

“S cukrem a se šlehačkou, nebude-li vám to vadit,” řekl jsem já.

“Co se stalo Doris?” zeptala se Mary Kathleen. Tak se jmenovala sekretářka

plačící v altánu. Její celé jméno bylo Doris Krammová. I jí bylo už osmdesát

sedm.

Na můj podnět napsal nedávno časopis Lidé článek o Delmarovi a Doris jako o

téměř jistě nejstarším dvoučlenném pracovním tandemu šéfsekretářka na světě a možná i v celé historii lidstva. Byl to roztomilý příběh. Na jednom obrázku byl Delmar se svým Lugerem a pod ním citát v tom smyslu, že každý, kdo se pokusí

okrást Americkou harfenní společnost “…hodně rychle spláče nad výdělkem.”

Právě teď však Mary Kathleen řekl, že Doris pláče, protože ji postihly krátce po

sobě dvě těžké rány. Odpoledne den předtím jí bylo oznámeno, že teď, když podnik

přešel pod RAMJAC, bude muset odejít okamžitě do důchodu. Důchodový věk všech

zaměstnanců RAMJACu na všech pracovištích kromě dohlížecího personálu byl

šedesát pět let. A teď dopoledne, zatímco vyklízela svůj stůl, dostala telegram,

že se její prapraneteř zabila v Sarasotě na Floridě při čelní

srážce, když jela

z maturitního plesu. Doris neměla žádné vlastní potomky, jak nám Delmar Peale

vysvětlil, takže pro ni její příbuzní hodně znamenali. Mimochodem Delmar a Doris neměli tam nahoře téměř nic na práci a nemají tam

nahoře téměř nic na práci dál. Když jsem se stal jedním z funkcionářů RAMJACu,

byl jsem pyšný, že harfy Americké harfenní společnosti jsou nejlepší harfy na

světě. Člověk by si myslel, že nejlepší harfy budou z Itálie nebo Japonska nebo

Západního Německa a že americká řemeslná dovednost dneska prakticky zanikla.

Avšak ne, hudebníci i z těchto zemí, a dokonce i ze Sovětského svazu, souhlasí

s tím, že pouze Americká harfenní dokáže nemožné. Jenže výroba harf není a nikdy

nemůže být výrobou objemovou, snad jenom v nebi. Takže ziskovost, její dolní

hranice, je směšná. Je tak směšná, že jsem nedávno rozhodl vypátrat, proč vůbec

RAMJAC Americkou harfenní kupoval. Zjistil jsem, že důvodem byla neuvěřitelná

smlouva o pronájmu nejvyššího patra Chryslerova mrakodrapu. Smlouva platí do

roku Dva tisíce Třicet jedna a nájem dělá dvě stě dolarů

měsíčně! Arpád Leen z

toho chtěl udělat restauraci.

To, že společnost vlastnila také továrnu v Chicagu s pětašedesáti zaměstnanci,

byl pouhý detail. Pokud ji do jednoho nebo dvou let nebude možné přimět k tomu,

aby vykazovala značný zisk, RAMJAC ji zavře.

Pohoda.

16.

Mary Kathleen O’Looneyová byla, pochopitelně, onou legendární paní Jack Grahamovou, majoritní akcionářkou korporace RAMJAC. Razítkovací polštářek, pera a dopisní papíry si nosila v basketbalistických keckách. Kecky byly jejími bankovními sejfy. Nikdo by jí je nedokázal zout, aniž by ji vzbudil.

Později mi tvrdila, že mi řekla, kdo ve skutečnosti je, už ve výtahu.

Na to jsem mohl říct jen: “Kdybys mi to, Mary Kathleen, opravdu řekla, určitě bych si to pamatoval.”

Kdybych věděl, kým ve skutečnosti je, všechny ty řeči o lidech, co jí chtějí uříznout ruce, by hned dávaly mnohem větší smysl. Každý, kdo by se zmocnil jejích rukou, by si je totiž mohl naložit do lihu, zbytek zahodit a řídit korporaci RAMJAC jenom prostřednictvím jejích otisků. Není

divu, že neustále

prchala. Není divu, že se nikde neodvážila prozradit svou pravou totožnost. Není divu, že neměla odvahu komukoli důvěřovat. Na této konkrétní planetě, kde na penězích záleželo víc než na čemkoli jiném, mohl i ten nejslušnější člověk, jakého si lze představit, dostat najednou nápad, že jí zakroutí krkem, aby jeho

drazí mohli žít v komfortu. Trvalo by to jen okamžik, a s ubíhajícími lety by na to člověk snadno zapomněl. Čas totiž letí.

Byla tak drobounká a slabá. Zabít ji a uřezat jí ruce by bylo o málo děsivější než to, co se odehrávalo tisíckrát denně na mechanizované kuřecí farmě.

Samozřejmě, že RAMJAC vlastní Mražená kentucká kuřata plukovníka Sanderse. Jak

to celé probíhá, jsem viděl ze zákulisí.

A teď něco k tomu, že si nepamatuju, že by mi ve výtahu řekla, že je paní Jack Grahamova:

Zato si pamatuju, že jsem měl ke konci jízdy výtahem problémy s ušima následkem náhlé změny tlaku. Vystřelili jsme do výšky kolem tisíce stop bez jediné zastávky. A kromě toho: ať už mi dočasně zalehlo nebo ne, měl jsem zapnutého svého konverzačního autopilota. Nepřemýšlel jsem nad tím, co mi povídá, ani co povídám já jí. Domníval jsem se, že jsme natolik vzdáleni hlavnímu proudu lidského dění, že stačí, když se budeme vzájemně utěšovat zvířecími zvuky. Vzpomínám si, že v jedné chvíli řekla, že jí patří Hotel WaldorfAstoria a já byl přesvědčen, že jsem se přeslechl.

“To je dobře,” řekl jsem na to.

Takže jak jsem tak seděl vedle ní na lavičce ve výstavní síni s harfami,

domnívala se, že o ní mám nějakou klíčovou informaci, kterou jsem samozřejmě neměl. A Delmar Peale zatím zavolal policii a kromě toho poslal Doris Krammovou pryč, údajně pro kávu, ve skutečnosti však aby sehnala někde na ulici policistu. A jak už tomu náhoda chtěla, v parku přilehlém k OSN, pouze o tři bloky dál, právě došlo k hromadné výtržnosti. Přítomen byl každý dostupný policista. Bílí

nezaměstnaní mladíci, ozbrojení basebal ovými pálkami, mlátili hlava nehlava osoby, o kterých si mysleli, že to jsou homosexuálové. Jednoho z nich hodili do East River a jak se nakonec ukáže, byl to ministr financí Srí Lanky. Později

jsem se s některými těmito mladíky setkal na policejní stanici a oni došli k závěru, že i já jsem homosexuál. Jeden z nich na mě vystrčil svoje přirození a řekl: “Hele, fotříku, nechceš tohle? Pojď si dát. Ňam, ňam, ňam,” a tak dál. Měl jsem ale to štěstí, že policie nemohla přijet dřív než skoro za hodinu. Takže jsem si s Mary Kathleen pěkně a dlouze popovídali. Cítila se tam v bezpečí. Odvážila se být normální.

Bylo to velmi dojemné. Sešlé bylo pouze její tělo. Její hlas a duše, kterou prozrazoval, mohly klidně patřit stále té, kterou bývala, rozhněvaně optimistické osmnáctce.

“Brzy se bude mít dobře každý,” řekla mi ve výstavní síni Americké harfenní společnosti. “Něco mi vždycky říkalo, že to takhle nakonec dopadne. Konec dobrý, všechno dobré,” řekla.

Jak skvěle jí to myslelo! Jak skvěle to myslelo všem čtyřem ženám, které jsem kdy miloval! Během těch několika měsíců, kdy jsem s Mary Kathleen více méně žil, přečetla všechno, co jsem přečetl, nebo to jenom předstíral, za celý Harvard. Všechny ty svazky, co pro mě byly každodenní otravou, byly pro Mary Kathleen kanibalskými hody. Četla moje knihy způsobem, jakým by asi mladý kanibal pojídal srdce udatných odvěkých nepřátel. Jejich čarovná moc přešla do ní. Jednou o mé maličké knihovničce řekla tohle: “Nejskvělejší knihy na světě vyučované

nejmoudřejšími muži na světě na nejskvělejší univerzitě na světě s

nejchytřejšími studenty na světě.”

Pohoda.

A teď, chcete-li, srovnejte Mary Kathleen s mojí ženou Ruth, Ofélií táborů

smrti, která věřila, že dokonce i ty nejinteligentnější lidské

bytosti jsou

natolik stupidní, že dokážou všechno jenom zhoršit tím, že řeknou svoje mínění

nahlas. Koneckonců, tábory smrti mohly vymyslet jen chytré

hlavy. Navrhnout

tábor smrti i s jeho s železničními vlečkami a kremačními pecemi do kruhu by

žádný blb nedokázal. Stejně tak by žádný blb nedokázal vysvětlit, proč byl

takový tábor smrti maximálně humánní.

A opět: pohoda.

A tak jsme tam s Mary Kathleen seděli, uprostřed všech těch harf. Když se tak

nad nimi teď zamyslím, jsou to na pohled velice podivné

hudební nástroje a

nepříliš vzdálené představě ubohé Ruth o civilizaci, a to i v době

míru -

groteskní kříženci řeckých sloupů a létajících strojů Leonarda da Vinciho.

Mimochodem, harfy jsou sebedestruktivní nástroje. Když jsem se v RAMJACu dostal

do harfenní branže, doufal jsem, že Americká harfenní má mezi svými aktivy

nějaké nádherné staré harfy, které se ukážou být stejnými poklady jako housle od

Stradivariho nebo Amatiho. Nebyla ovšem žádná naděje, že se tenhle sen vyplní.

Napětí v harfě jsou tak obrovská a nepolevující, že se po padesáti letech stane

nepoužitelná, dobrá akorát tak na smetiště nebo do muzea. Kromě toho jsem objevil něco fascinujícího na těch příbuzných tangar. Jsou to jediní ptáci, kteří jsou v zajetí čistotní. Člověk by si myslel, že harfy bude

nutné chránit před ptačím trusem baldachýny, avšak vůbec ne!

Tihleti ptáčci

odkládají trus do hrnečků rozmístěných kolem. Ve volné přírodě

evidentně

odkládají trus do hnízd jiných ptáků. A za ně právě považují ty hrnečky.

Člověk se pořád učí.

Ale zpátky k Mary Kathleen a mně uprostřed všech těch harf, s poletujícími

příbuznými tangar nad hlavou a policií na cestě:

“Když můj manžel zemřel, Waltře,” řekla, “byla jsem tak nešťastná a ztracená, že

jsem se dala na pití.” Tím manželem byl Jack Graham, inženýr samotář, zakladatel

korporace RAMJAC. Nebudoval ovšem společnost z ničeho. Narodil se jako

multimilionář. Pokud šlo o mne, mohla samozřejmě mluvit o instalatérovi, řidiči

náklaďáku, univerzitním profesorovi či komkoli jiném. Mluvila o tom, jak byla v soukromém sanatoriu v Louisvil e v Kentucky, kde

prodělala šokovou terapi . Ta jí vymazala veškerou paměť od roku Devatenáct set

Třicet pět do roku Devatenáct set Padesát pět. To vysvětlovalo, proč si myslela,

že mi může stále ještě důvěřovat. Její vzpomínky na to, jak necitelně jsem ji

opustil, a na mou pozdější zradu Lelanda Clewese a všechno to ostatní shořely na

prach. Byla přesvědčená, že jsem dosud ten zapálený idealista, jakým jsem byl v

roce Devatenáct set Třicet pět. Moje role v aféře Watergate jí

unikla. Moje role

v aféře Watergate unikla každému.

“Spoustu vzpomínek jsem si musela vymyslet,” pokračovala,

“abych prostě vyplnila

všechny ty mezery. Už vím, že byla válka a vzpomněla jsem si, jak strašně jsi

nenáviděl fašismus. Viděla jsem tě na nějaký pláži, ležel jsi na zádech, v

uniformě, s puškou, a voda tě něžně omývala. Oči jsi měl široce otevřené,

protože jsi byl, Waltře, mrtvý. Hleděl jsi přímo do slunce.” Oba jsme chvíli mlčeli. Jeden ze žluťásků nad námi cvrlikal, že se mu div nerozskočilo srdce. Jak známo, hlas těchhle ptáčků je monotónní, což ani na

chvíli neváhám připustit. Nehodlám ohrozit věrohodnost celého svého vyprávění

tvrzením, že se tihle ptáci svým zpěvem vyrovnají Bostonskému orchestru

populárních písní. Přesto jsou schopni vyjádřit hluboký žal, samozřejmě ve

velmi omezené míře.

“Mně se o mně zdálo totéž,” řekl jsem po chvilce. “Častokrát si, Mary Kathleen,

přeju, aby to byla pravda.”

“Ale to přece né!” protestovala. “Díkybohu, že dosud žiješ!

Díkybohu, že dosud

žije někdo, komu není lhostejný osud téhle země. Už jsem si myslela, že jsem

jediná. Už řadu let se, Waltře, toulám po tomhle městě a v duchu si říkám: ‘Ty,

co nebyli lhostejný, už do jednoho vymřeli.’ A najednou jsi se objevil ty.”

“Mary Kathleen,” řekl jsem, “měla bys vědět, že mě právě

pustili z vězení.”

“Ale samozřejmě!” řekla. “Všichni dobrý lidi jsou v jednom kuse ve vězení. Ach,

díkybohu, že jsi dosud naživu! My tuhle zemi předěláme a po ní

celý svět. Sama

bych to nezvládla, Waltře.”

“To ne, to nejspíš ne,” připustil jsem.

“Zatím jsem se snažila udržet za každou cenu při životě,” řekla.

“Jediný, co

jsem dokázala, bylo přežít. Takhle opuštěná jsem byla. Nepotřebuju nějak moc

pomoct, trochu ale přece jenom.”

“Já vím, o co jde,” řekl jsem.

“Pořád ještě vidím na psaní, když píšu velkýma písmenama, ale z novin si už

nepřečtu jedinou zprávu. Oči mi…”. Řekla mi také, že se tajně

plíží do barů,

obchodních domů a vestibulů v motelech, aby si poslechla zprávy v televizi, ty

že jsou ale na zprávy málokdy puštěné. Občas zaslechne útržek zpráv z něčího

tranzistoráku, ale jeho majitel obvykle přeladí na hudbu, jakmile zprávy začnou.

V tu chvíli jsem si vzpomněl, jak jsem dopoledne slyšel o policejním psu, co

sežral nemluvně, a tak jsem jí řekl, že až zas tak o moc nepřichází.

“Jak můžu něco rozumně naplánovat,” řekla, “když ani nevím, co se děje?”

“To tedy nemůžeš,” připustil jsem.

“Copak můžu postavit revoluci na Lawrencovi Welkovi nebo Sezamový ulici nebo

Celý naší rodině?” řekla. Všechny tyhle zábavné pořady sponzoroval RAMJAC.

“To tedy nemůžeš,” řekl jsem.

“Potřebuju kloudnou informaci,” řekla.

“To určitě potřebuješ,” řekl jsem. “Všichni ji potřebujeme.”

“Všechno to jsou jen hrozn ý žvásty,” řekla. “Občas najdu v popelnicích časopis,

co se jmenuje Lidé, až na to, že není o lidech. Je o hovně.” Připadalo mi to tak dojemné: somračka, která doufá, že si naplánuje svoje šmejdění po městě a čenichání v popelnicích na základě toho, co jí tisk, rozhlas

a televize řeknou o skutečném dění.

I jí to připadalo dojemné. “Jackie Onassisová, Frank Sinatra, Cookie Monster a

Archie Bunker jednají po svým,” řekla, “a já pak studuju, co udělali, a podle

toho se rozhodnu, co by měla udělat Mary Kathleen

O’Looneyová.”

“Jenže teď mám tebe. Ty můžeš být mýma očima i mozkem!”

“Tvýma očima snad,” řekl jsem. “Ale s mozkem jsem se v poslední době zrovna

nevyznamenal.”

“Ach, kéž by tak žil i Kenneth Whistler,” povzdychla si. Zrovna tak mohla říct: “Kéž by tak žil i Kačer Donald.” Kenneth Whistler byl odborářský předák a za starých časů můj idol, teď už mi ale nic neříkal a už

dávno jsem si na něj ani nevzpomněl.

“Jaká bysme byli trojka,” pokračovala Mary Kathleen. “Ty, já a Kenneth

Whistler!”

Byl jsem přesvědčen, že tou dobou by byl vagabund i z Kennetha Whistlera, kdyby

byl nezahynul při důlním neštěstí v Kentucky v roce Devatenáct set Čtyřicet

jedna. Trval na tom, že bude dělníkem i odborářským předákem; představitele

moderních odborů s jejich měkkými, růžovými dlaněmi by shledal nesnesitelnými.

Jednou jsem si s ním potřásl rukou. Dlaň měl tvrdou jako krokodýlí hřbet. Vrásky

měl plné zažraného uhelného prachu, že vypadaly jako černé

tetování. A co je

zvláštní, byl to harvarďan, ročník Devatenáct set Dvacet jedna.

“No,” řekla Mary Kathleen, “aspoň, že jsme tu ještě my, teď se do toho můžeme

pomalu dát.”

“Návrhům jiných jsem vždycky přístupný,” poznamenal jsem.

“I když, třeba to ani nestojí za to,” řekla. Mluvila sice o záchraně obyvatel Spojených států před jejich ekonomikou, já měl

ale dojem, že mluví o životě obecně. Tak jsem řekl, že život obecně za to stojí,

že ale možná trochu moc dlouho. Moje žena, například, by bývala byla veledílem,

kdybych zemřel na pláži s fašistickou kulkou mezi očima.

“Možná, že lidi prostě už za nic nestojí,” prohlásila. “Všichni mi připadají

hrozně podlí. Už nejsou jako bývali za krize. Vůbec není vidět, aby k sobě byli

dva lidi laskaví. Nikdo na mě dokonce už ani nepromluví.” Zeptala se mě, jestli jsem si někde všiml nějakých projevů

laskavosti. Zamyslel

jsem se nad tím a uvědomil si, že od chvíle, kdy jsem opustil vězení, jsem se

nesetkal téměř s ničím jiným než s laskavostí. Tak jsem jí to řekl.

“Pak je to tedy tím, jak vypadám,” řekla. Bylo to určitě tak. Existovala

hranice, po kterou lidi dokázali snést pohled na vyčítající

škaredost, a Mary

Kathleen a všechny její sestry somračky tu hranici překročily. Dychtila slyšet, s jakými konkrétními projevy laskavosti jsem se setkal, aby měla jistotu, že Američani pořád ještě dokážou být dobrosrdeční. Tak jsem jí s

potěšením vyprávěl o svých prvních čtyřiadvaceti hodinách na svobodě, přičemž

jsem začal laskavostí, kterou mi prokázal Clyde Carter, dozorce, a po něm doktor

Robert Fender, skladník a spisovatel vědeckofantastické

literatury. Pak to byl

samozřejmě Cleveland Lawes, který mě odvezl do města. Mary Kathleen u každého jména hlasitě vykřikla a každé

zopakovala, aby se

ujistila, že je slyšela správně. “Jsou to světci!” zvolala. “Takže tu pořád

ještě máme světce!”

Takto povzbuzený, jsem se květnatě rozhovořil o přijetí, kterého se mi dostalo

od doktora Israela Edela, nočního recepčního v Arapahoe a pak, příštího rána, od

personálu restaurace hotelu Royalton. Jméno majitele restaurace jsem jí říct

nemohl, jenom tělesný detail, kterým se odlišoval od ostatní

populace. “Měl

fritovanou ruku,” řekl jsem.

“Světec s fritovanou rukou,” opakovala jako u vytržení.

“Přesně tak,” řekl jsem, “a ty sama jsi vid ěla člověka, o kterém jsem si myslel,

že je mým největším nepřítelem, jakého jsem kdy měl. Byl to ten vysoký, modrooký

se vzorkovnicí. Sama jsi slyšela, jak mi řekl, že mi všechno odpouští a že bych

s ním měl někdy brzy povečeřet.”

“Jakže se jmenoval?” zeptala se.

“Leland Clewes,” řekl jsem.

“Světec Leland Clewes,” pronesla s úctou. “Vidíš, jak hodně jsi mi už pomohl?

Sama bych se o těchhle lidech nikdy nedověděla.” Na to předvedla menší

mnemotechnický zázrak, neboť zopakovala všechna jména v chronologickém pořádku.

“Clyde Carter, doktor Robert Fender, Cleweland Lawes, Israel Edel, člověk s

fritovanou rukou a Leland Clewes.”

Mary Kathleen si zula jednu basketbalovou kecku. Ne tu s razítkovacím

polštářkem, pery, papírem, poslední vůlí a podobnými věcmi. Kecka, kterou si

zula, byla plná memorabilií. Byly v ní moje pokrytecké dopisy, jak už jsem řekl.

Obzvláště ale dychtila ukázat mi na vlastní oči momentku těch, kterým říkala

“…mý dva největší oblíbenci”.

Byla to fotka, na které si můj někdejší idol, Kenneth Whistler, odborový předák

s harvardským vzděláním, třese rukou s malým, přitrouble vypadajícím studentem.

Ten student jsem byl já. Uši jsem měl jako vítězný pohár. A právě v té chvíli konečně přidusala policie, aby mě zatkla.

“Já tě zachráním, Waltře,” řekla Mary Kathleen. “A spolu pak zachr áníme svět.”

Upřímně řečeno, byl jsem rád, že od ní mizím. Snažil jsem se ovšem tvářit, že mi

je našeho rozchodu líto. “Dávej na sebe pozor, Mary Kathleen,” řekl jsem. “Tohle

vypadá na sbohem.”

17.

Tu momentku, na níž jsem s Kennethem Whistlerem, která byla zachycena na podzim roku Devatenáct set Třicet pět, přesně uprostřed krize, jsem si pověsil na zeď v kanceláři v RAMJACu, vedle oběžníku o ukradených částech klarinetů. Zachytila ji Mary Kathleen mým fotoaparátem s měchem druhý den ráno, potom, co jsme poprvé slyšeli Whistlera mluvit. Přijel do Cambridge až z Harlanského okresu v Kentucky, kde pracoval jako horník a odborářský předák, aby oslovil shromáždění, jehož účelem bylo získat peníze a sympatie pro místní buňku Mezinárodního bratrstva dělníků v brusivech a lepidlech.

Tenkrát tuhle odborovou organizaci řídili komunisti. Dneska ji řídí gangsteři. Začátek mého trestu se, po pravdě řečeno, překrýval s koncem trestu, který si ve Finletteru odpykával doživotní předseda MBDBL. Zatímco byl pryč, řídila odborovou organizaci jeho třiadvacetiletá dcera z jejich vily na Bahamách. Celou dobu byli v telefonickém spojení. Řekl mi, že dnes tvoří členstvo téměř výhradně černoši nebo hispánci. Tehdy ve třicátých bylo bílé jak lilie, převažovali Skandinávci. Pochybuju, že by se za starých dobrých časů mohl stát členem černoch nebo hispánec.

Časy se mění.

Whistler mluvil večer. Odpoledne jsme se s Mary Kathleen O’Looneyovou poprvé milovali. Celé se nám to v našich mladých hlavách nějak popletlo s představou, že uslyšíme a možná se i dokonce dotkneme opravdového světce. Jak taky jinak před ním stanout, nebo před jakýmkoli jiným svatým, než jako Adam a Eva, ze kterých je ještě silně cítit jablečná šťáva?

Milovali jsme se v bytě jednoho profesora antropologie jménem Arthur von Strelitz. Jeho specializací byli lovci lebek ze Šalomounových ostrovů. Mluvil jejich jazykem a dodržoval jejich tabu. Důvěřovali mu. Nikdy se neoženil. Postel měl neustlanou. Byt měl ve třetím patře hrázděného domu na Brattle Street. Jedna doplňující poznámka: Nejen ten dům, ale přímo i ten byt později posloužily jako scéna pro velice populární film Love Story. Do kin byl uveden krátce poté, co jsem začal pracovat pro prezidenta Nixona. Když přišel do Chevy Chase, šli jsme se na něj s manželkou podívat. Byl to vymyšlený příběh o bohatém anglosaském studentovi, který se oženil s italskou studentkou navzdory silnému nesouhlasu svého otce. Toho aristokratického otce hrál skvěle Ray Milland. Byl nejlepší z celého filmu. Ruth celé představení proplakala. Seděli jsme v poslední řadě, a to ze dvou důvodů: abych já mohl kouřit a aby za Ruth nikdo neseděl a neužasl nad tím, jak je tlustá. Nedokázal jsem se však pořádně soustředit na děj, neboť jsem znal byt, kde se z něj tolik a tak pěkného

odehrávalo. Pořád jsem čekal, že se tam objeví Arthur von Strelitz nebo Mary Kathleen O’Looneyová nebo dokonce já.

Svět je malý.

Měli jsme ten byt na víkend. Von Strelitz mi dal klíče. Odjel na návštěvu svých přátel, jiných německých emigrantů, na Cape Ann. Tenkrát mu muselo být kolem třiceti. Mně připadal starý. Narodil se do aristokratické rodiny v Prusku. Když se na jaře Devatenáct set Třicet tři stal Hitler německým diktátorem, přednášel zrovna na Harvardu. Odmítl vrátit se domů. Místo toho si zažádal o americké občanství. Jeho otec, který s ním nikdy žádným způsobem nekomunikoval, později velel jednotkám SS a zemřel na zápal plic při obléhání Leningradu. Jak jeho otec

zemřel, vím, protože při procesech s válečnými zločinci v Norimberku, kde jsem měl na starosti hospodaření, o něm bylo podáno svědectví. A opět: Svět je malý. Jeho otec, jednající na základě písemných rozkazů Martina Bormanna, který byl v Norimberku souzen in absentia, učinil opatření, aby všechny osoby, civilní i vojenské, zajaté při obléhání, byly popraveny. Šlo o to demoralizovat obránce Leningradu. Mimochodem, Leningrad je mladší než New York City. Představte si to! Představte si slavné evropské město, plné úžasných pokladů z doby impéria a hodné obléhání, a přesto mnohem mladší než New York. Arthur von Strelitz se nikdy nedoví, jak jeho otec zemřel. On sám bude dopraven

člunem na břeh z americké ponorky na Šalomounových ostrovech jako špión, v době,

kdy stále ještě budou okupovány Japonci. Nikdy už o něm nikdo neuslyší.

Pohoda.

Vzpomínám si, že byl přesvědčen, že by se mužské a ženské

pokolení jako taková

měla přesně definovat. Jinak, domníval se, jsou odsouzena k tomu, aby byla

navěky definována potřebami institucí. Hlavně měl na mysli továrny a armády.

Byl to jediný člověk, kterého jsem znal, jenž nosil monokl. A teď ležela v jeho posteli osmnáctiletá Mary Kathleen O’Looneyová. Právě jsem se domilovali. Teď by bylo velice pěkné vypodobnit ji nahou, její drobné růžové

tělo. Až na to, že já ji nahou nikdy neviděl. Byla cudná. Nikdy se mi nepodařilo

přimět ji, aby si svlékla úplně všechno.

Já sám stál nahý, jak mě pánbůh stvořil, u okna a přirození

jsem měl těsně pod

parapetem. Připadal jsem si jako mocný bůh Thor.

“Máš mě rád, Waltře?” zeptala se Mary Kathleen mého holého zadku.

Co jiného jsem mohl říci než: “To víš, že mám.” Najednou se ozvalo zaklepání na dveře. Svému

spoluredaktorovi Pokrokového

Massachusetts jsem řekl, kde mě může v naléhavém případě

najít. “Kdo je to?”

zeptal jsem se.

Zpoza dveří se ozval zvuk připomínající malý benzínový

motůrek. Byl to Alexander

Hamilton McCone, můj učitel a rádce, který se rozhodl, že přijede do Cambridge

neohlášeně, aby viděl, jaký život vedu za jeho peníze. Motůrek připomínal díky

svému koktání. Koktal díky Cuyahogskému masakru v roce Osmnáct set Devadesát

čtyři. Pokoušel se říct své jméno.

18.

Z jakéhosi důvodu jsem mu zapomněl říct, že jsem komunista. Teď už to věděl. Nejdřív mě hledal na mém pokoji na chlapecké

koleji, kde mu

řekli, že jsem s největší pravděpodobností v redakci Pokrouše. Zašel tedy do

Pokrouše a tam se s konečnou platností přesvědčil, o jaké

noviny jde a že jsem

jejich spoluredaktor. Teď stál za dveřmi a v podpaždí měl přeložený jeden

výtisk.

Zůstal jsem klidný. Takovou zázračnou moc mělo čerstvé

vyprázdnění semenných

váčků.

Mary Kathleen, poslušná mé tiché gestikulace, se schovala v koupelně. Já na sebe

hodil von Strelitzův háv. Přivezl si ho ze Šalomounových ostrovů. Vypadal, že je

z plochých oblázků a kolem krku a manžet měl věnce z peří. Takhle jsem byl tedy oděn, když jsem otevřel a řekl starému panu McConovi, kterému bylo tehdy něco přes šedesát: “Jen pojďte dál.” Byl na mě tak rozzlobený, že ze

sebe nedostal nic jiného než to vrčení motůrku:

“Buf-buf-buf-buf-buf…” Zároveň však předváděl groteskní

pantomimu o tom, jak

je znechucen těmi novinami, na jejichž první stránce byl odulý

kapitalista

vypadající úplně jako on, mým kostýmem, neustlanou postelí a obrázkem Karla

Marxe na von Strelitzově stěně.

Odešel a práskl za sebou dveřmi. Skončil se mnou!

Takhle se tedy nakonec skončilo mé dětství. Stal se ze mne muž.

A jako muž jsem si také toho večera, s Mary Kathleen po boku, šel poslechnout

Kennetha Whistlera, hovořícího na manifestaci za mé soudruhy z Mezinárodního

bratrstva dělníků v brusivech a lepidlech.

Jak jsem mohl být tak klidný a tak sebevědomý? Školné na ten rok už bylo

zaplaceno, zbývalo jen absolvovat. Měl jsem dostat plné

stipendium na Oxford.

Měl jsem vynikající a pečlivě udržovaný šatník. Většinu kapesného jsem si

šetřil, takže v bance jsem měl menší jmění.

Kdybych musel, vždycky jsem si mohl půjčit peníze od matky, kéž je jí země

lehká.

Jaký troufalý mladík jsem to byl!

Jaký zrádný mladík jsem to byl! Věděl jsem už, že na konci školního roku Mary

Kathleen nechám. Napíšu jí pár milostných dopisů a potom se odmlčím. Neměla tu

správnou úroveň.

Tehdy večer měl Whistler mocně zabandážovaný jeden spánek a pravou ruku v sádře.

Nezapomeňte, že tohle byl absolvent Harvardu a že pocházel z dobré rodiny z

Cincinnati. Byl z Ohia, stejně jako já. Byli jsme s Mary Kathleen přesvědčeni,

že ho opět ztloukly síly zla, policie nebo národní garda, či buchán

organizátorů žluťáckých odborů.

Držel jsem Mary Kathleen za ruku.

Ještě nikdy jí nikdo neřekl, že ji má rád.

Měl jsem oblek a kravatu, stejně jako většina přítomných mužů. Chtěli jsme

ukázat, že jsme slušní a střízliví občané jako každý jiný. Kenneth Whistler mohl

být klidně nějaký úspěšným obchodníkem. Našel si dokonce čas vyleštit si

polobotky.

Vyleštěné polobotky tehdy bývaly důležitým symbolem sebeúcty.

Whistler zahájil řeč vtipnou poznámkou ke svému obvazu.

“Duch

Šestasedmdesátého,” řekl.

Všichni se tomu hrozně smáli, přestože to nebyla žádná

radostná událost. Členové

odborové organizace byli asi tak před měsícem do jednoho vyhozeni z práce, za

to, že vstoupili do odborů. Dělali brusné kotouče a v kraji byl pouze jeden

podnik, který mohl jejich kvalifikaci využít. Byly to Johannsenovy brusírny a ty

je právě vyhodily. Byli to v podstatě specializovaní hrnčíři, kteří

tvarovali

měkké materiály a pak je vypalovali v pecích. Otcové nebo dědové většiny z nich

byli ve skutečnosti hrnčíři ve Skandinávii, kteří sem přijeli, aby se tuhle

novou metodu naučili.

Manifestace se konala v jednom prázdném skladišti v Cambridgi. Skládací židle příhodně dodala pohřební síň. Mary Kathleen a já jsme seděli v první řadě. Jak se ukázalo, Whistler byl zraněn při běžné důlní nehodě. Řekl, že zrovna “raboval”, což znamená, že těžil podpěrné pilíře štoly, kde už jinak byla uhelná

sloj vyrubaná. Něco na něj spadlo.

Z povídání o takové nebezpečné práci na tak ponurém místě

přešel hladce ke

vzpomínce na taneční čaje v Ritzu před patnácti lety, kde byl jeden jeho spolužák z Harvardu jménem Nils Johannsen přistižen, jak hraje na pánských záchodcích s falešnými kostkami. Šlo o stejnou osobu, která byla nyní

prezidentem Johannsenových brusíren a která dala všem těm dělníkům padáka. Podnik založil Johannsenův dědeček. Johannsenovi prý vrazili v Ritzu hlavu do záchoda v naději, že s falešnými kostkami už nikdy hrát nebude.

“Jenže tady ho máte,” řekl Whistler, “zase hraje s falešnýma kostkama.” Řekl, že Harvard by mohl být činěn zodpovědným za mnohé

ukrutnosti včetně

popravy Sacca a Vanzettiho, ne však za zplození Nilse Johannsona. “Za celou dobu, co tam byl, se nezúčastnil jediné přednášky, nepopsal jediný arch papíru, nepřečetl jedinou knihu. Na konci prvního ročníku byl vyzván, aby odešel.” “Jistě, je mi ho líto,” pokračoval. “Dokonce ho i chápu. Jak jinak by to vůbec někam dotah, kdyby nehrál falešnýma kostkama? A jak použil falešné kostky ve vašem případě? Zákony, podle kterých může vyhodit každého, kdo se postaví za základní práva dělníků, to jsou falešné kostky. Policajti, kteří chrání jeho

vlastnická práva, ale už ne vaše lidská práva, to jsou falešné

kostky.”

Zeptal se propuštěných dělníků, co vůbec Johannsen ví nebo jak hodně se zajímá o brusné kotouče. Jak mazané! Způsob, jak si v té době naklonit dělníky a přimět je kritizovat vlastní společnost stejně brilantně jako nějaký filozof, bylo

přimět je hovořit o jediné věci, které rozumějí téměř až na hranici arogance: o jejich práci.

Slyšet něco takového stálo za to. Dělník za dělníkem dosvědčovali, že

Johannsenův otec i dědeček byli sice taky parchanti, že ale přinejmenším věděli, jak řídit továrnu. Za nich byly suroviny nejvyšší kvality vždy včas na místě, stroje byly řádně udržovány, výtopna a záchody fungovaly, špatná práce byla postihována a dobrá odměňována, žádnému zákazníkovi se nikdy nedostal do rukou vadný brusný kotouč, a tak pořád dál.

Whistler se jich zeptal, jestli by někdo z nich dokázal řídit továrnu lépe než Nils Johannsen. Odpověděl za ně za všechny jeden muž: “No jistě,” řekl, “všichni, co sou tady.”

Whistler se ho zeptal, jestli si mysl í, že je správné, aby člověk zdědil

továrnu.

Muž se zamyslel a odpověděl: “Ne, pokud z ní a ze všech, co v ní dělají, má

strach. Ne, pane.”

Tahle ukázka tápavé moudrosti na mě dělá dojem ještě dnes. Myslím si, že taková

rozumná modlitba, kterou by lidé mohli čas od času odříkat, by mohla znít nějak

takhle: “Milý bože, nikdy mě neudělej vedoucím ustrašené

lidské bytosti.”

Kenneth Whistler nás ujistil, že už brzy přijde čas, kdy dělníci převezmou

továrny do svých rukou a budou je řídit pro blaho lidstva. Zisky, které nyní

jdou příživníkům a zkorumpovaným politikům, dostanou ti, kdo pracují, staří,

nemocní a sirotci. Každý, kdo bude schopný pracovat, bude pracovat. Bude pouze

jedna společenská třída, pracující třída. Ve vykonávání té

nejnepříjemnější

práce se budou všichni střídat, takže například doktor bude třeba muset dělat

jeden týden v roce popeláře. Zastaví se výroba luxusního zboží, dokud nebudou

uspokojeny základní potřeby každého občana. Zdravotní péče bude zdarma. Jídlo

bude levné, výživné a bude ho hojnost. Panská sídla, hotely a kancelářské budovy

se předělají na malé byty tak, aby všichni slušně bydleli. Byty se budou

přidělovat na základě losování. Nebudou už války a nakonec ani státní hranice,

neboť všichni lidé světa budou patřit ke stejné společenské

třídě se stejnými

zájmy, zájmy pracující třídy.

A tak pořád dál.

Jak to uměl podat!

Mary Kathleen mi pošeptala do ucha. “Budeš jako on, Waltře.”

“Pokusím se,” odvětil jsem. Vůbec jsem nehodlal něco zkoušet. Co mě na této autobiografii nejvíc tíží, je samozřejmě

nepřetržitá řada důkazů,

že jsem nikdy nebyl seriózním člověkem. Za ty roky jsem se dostal do spousty

nepříjemností, vždycky ale za to mohla náhoda. Nikdy jsem pro lidstvo neriskoval

život, a dokonce ani svoje pohodlí. Měl bych se stydět. Ti, co slyšeli mluvit Kennetha Whistlera už dříve, ho poprosili, aby jim znovu vyprávěl o tom, jak vedl demonstraci před charlestownským vězením, když byli

popraveni Sacco a Vanzetti. A teď mi připadá divné, že musím vysvětlit, kdo byli

Sacco a Vanzetti. Nedávno jsem se totiž v RAMJACu zeptal mladého Israela Edela,

bývalého nočního recepčního v Arapahoe, co ví o Saccovi a Vanzettim, a on mi

sebejistě odpověděl, že to byli zazobaní, dokonalí zabijáci z Chicaga, vraždící

pro vzrušení. Spletl si je s Leopoldem a Loebem.

Proč by mě to mělo znepokojovat? Když jsem byl ještě mladík, myslel jsem si, že

se příběh Sacca a Vanzettiho bude vyprávět tak často a tak dojímavě, aby se

jednou stal stejně přesvědčivým a neodolatelným jako příběh Ježíše Krista. Copak

nemá moderní člověk právo, říkal jsem si, má-li se tvůrčím způsobem obdivovat

vlastní existenci, na Umučení, jakým bylo Saccovo a Vanzettiho, které skončilo

na elektrickém křesle?

A pokud jde o poslední dny Sacca a Vanzettiho jakožto moderního Umučení: Stejně

jako na Golgotě dal stát popravit najednou tři muže z nižší

společenské vrstvy.

Tentokrát však nebyl nevinný pouze jeden. Tentokrát byli z těch tří nevinní dva.

Ten vinný byl pověstný zloděj a vrah Celestino Madeiros, odsouzený za jiný

zločin. Jak se blížil konec, přiznal se i k vraždám, za které byli odsouzeni Sacco a Vanzetti.

Proč?

“Viděl jsem, jak sem přišla Saccova manželka s dětma a bylo mi těch dětí líto,” řekl.

Představte si, jak tyto věty říká nějaký dobrý herec v moderním Umučení. Madeiros zemřel jako první. Světla ve vězení třikrát zaskomírala.

Po něm zemřel Sacco. Ze všech tří měl jediný rodinu. Herec, který by ho představoval, by musel zahrát vysoce inteligentního muže, který, vzhledem k tomu, že angličtina byla jeho druhým jazykem a vzhledem k tomu, že na jazyky neměl buňky, by se neodvážil říct svědkům, zatímco byl upoutáván do křesla, něco komplikovaného.

“Ať žije anarchie,” řekl. “Sbohem, ženo, děti a všichni mí

přátelé,” řekl.

“Dobrý večer, pánové,” řekl. “Sbohem, matko,” řekl. Tohle byl švec. Světla ve vězení třikrát zaskomírala.

Vanzetti byl poslední. Posadil se do křesla, ve kterém zemřeli Madeiros se Saccem, dřív než ho k tomu někdo vyzval. Na svědky začal mluvit dřív, než mu někdo stačil říct, že může. I pro něj byla angličtina druhým jazykem, dokázal si s ní však dělat, co chtěl.

Poslechněte si tohle:

“Rád bych vám řekl,” začal, “že jsem nevinný člověk. Nikdy jsem nespáchal žádný zločin, občas jsem však hřešil. Nespáchal jsem žádný zločin, nejen tenhle, žádný. Jsem nevinný člověk.” V době zatčení byl pouličním prodavačem ryb. “Chtěl bych odpustit některým lidem za to, co mi teď dělají,” řekl. Světla ve vězení třikrát zaskomírala.

A tady je ten příběh ještě jednou:

Sacco a Vanzetti nikdy nikoho nezabili. Do Ameriky přijeli z Itálie v roce Devatenáct set Osm, aniž se znali. V tomtéž roce přijeli i moji rodiče.

Otci bylo devatenáct. Matce dvacet jedna.

Saccovi bylo sedmnáct. Vanzettimu dvacet. Tehdy si američtí

zaměstnavatelé

přáli, aby zemi zaplavila pracovní síla, která bude levná a dá se snadno

zastrašit, aby mohli držet platy dole.

Vanzetti později řekne: “Prvního překvapení se mi dostalo v kanceláři pro přistěhovalce. Viděl jsem, jak úředníci zachází s cestujícími nejlevnější třídy jako s dobytkem. Neslyšel jsem jediné laskavé slůvko, jediné povzbuzení, které

by zmírnily tu záplavu slz na tvářích lidí, kteří poprvé vkročili na americký břeh.”

Otec s matkou mi říkávali něco podobného. I oni byli dohnáni k tomu, aby se cítili jako hlupáci, kteří z jakéhosi důvodu udělali, co mohli, aby sami sebe dopravili na jatka.

Mé rodiče okamžitě naverboval agent Cuyahogských železáren a mostáren z Clevelandu. Jak mi jednou řekl pan McCone, dostal pokyny najímat pouze blonďaté Slovany, na základě teorie jeho otce, že blonďáci mají technickou vynalézavost a

robustnost Němců, ovšem zmírněné slovanskou pasivitou. Agent měl sehnat dělníky do továrny a také nějaké ucházející služebnictvo do jednotlivých domácností pana McCona. Tak se z mých rodičů stali sloužící.

Sacco a Vanzetti takové štěstí neměli. Neexistoval žádný

zprostředkovatel lidské

pracovní síly s žádankou na typy, jakými byli oni. “Kam jsem měl jít? Co jsem měl dělat?” napsal Vanzetti. “Tady byla zaslíbená země. Kolem prorachotila nadzemka a neodpověděla. Auta a tramvaje, míhající se kolem, mě vůbec nevzaly na vědomí.” A tak oba dva, stále ještě odděleně, museli, aby neumřeli hlady, začít chodit dům od domu a lámanou angličtinou prosit o jakoukoli práci za jakoukoli mzdu.

Čas plynul.

Sacca, který byl v Itálii ševcem, uvítali v továrně na boty v Milfordu v

Massachusetts, ve městě, kde, jak už tomu náhoda chtěla, se narodila matka Mary Kathleen O’Looneyové. Sacco sám si sehnal manželku a pořídil dům se zahradou. Měli syna Danta a dceru Inez. Sacco pracoval deset hodin denně, šest dní v týdnu. Kromě toho si našel čas promlouvat, dávat peníze a zúčastňovat se demonstrací za dělníky stávkující za vyšší mzdy a lidštější zacházení na

pracovišti a tak dále. Za takové aktivity byl v roce Devatenáct set Šestnáct zatčen.

Vanzetti nebyl vyučen ničím, a tak stále střídal místa, v restauracích, v lomu, v ocelárně, v továrně na výrobu lan. Byl to vášnivý čtenář. Zajímal se o Marxe, Darwina, Huga, Gorkého, Tolstoje, Zolu, Danta. V tomhle se nelišil od harvarďanů. V roce Devatenáct set Šestnáct vedl stávku v továrně na výrobu lan, což byla Plymouthská lanárna v Plymouthu v Massachusetts, nyní patřící RAMJACu. Nato se ocitl na černých listinách široko daleko a aby přežil, stal se samostatným pouličním prodavačem ryb.

A právě v roce Devatenáct set Šestnáct se Sacco a Vanzetti dobře poznali. Oba dva si jasně uvědomili, jelikož mysleli nezávisle, vždycky však na brutalitu obchodnických praktik, že válečná pole první světové války jsou jen dalšími odporně nebezpečnými pracovišti, kde si pár lidí dohlíží na plýtvání milióny životů v naději, že vydělají peníze. Bylo jim také jasné, že ani Amerika nezůstane dlouho mimo. Nechtěli být nuceni v takových továrnách pracovat, a tak oba vstoupili do stejné skupinky amerických anarchistů italského původu, která

odešla do Mexika do doby, než válka skončí.

Anarchisti jsou lidé, kteří jsou z celého srdce přesvědčeni, že vlády jsou

nepřátelé vlastního lidu.

Dokonce i dnes zjišťuju, že si stále myslím, že se příběh Sacca a Vanzettiho možná ještě dostane do vědomí budoucích generací. Třeba ho stačí jenom párkrát zopakovat. Pokud ano, bude se každý dívat na útěk do Mexika jako na další ukázku přímo posvátné odrůdy zdravého rozumu.

Ať tak nebo tak, po válce se Sacco a Vanzetti vrátili do Massachusetts jako nerozluční přátelé. Jejich odrůda zdravého rozumu, ať už

posvátná nebo ne,

založená na knihách, které běžně četli harvarďani, aniž to na ně

mělo škodlivé

účinky, vždycky připadala většině jejich sousedů zavrženíhodná. Ti samí sousedé

a ti, kdo rádi řídili jejich osud bez velkého odporu, se nyní

rozhodli, že budou

mít z tohoto zdravého rozumu hrůzu, zvlášť když ho vlastní

někdo, kdo je cizího

původu.

Ministerstvo spravedlnosti sestavilo tajné seznamy cizinců, kteří

nedělali vůbec

žádné tajnosti s tím, jak je podle nich spousta vedoucích představitelů v

“Zaslíbené zemi” nespravedlivá, jak klame sebe sama, jak je ignorantská a

nenasytná. Na seznamu byli i Sacco a Vanzetti. V patách jim chodili vládní

špiclové.

Na seznamu byl také tiskař Andrea Salsedo, Vanzettiho přítel. Na základě blíže

nespecifikovaných obvinění ho v New York City zatkli federální

agenti a osm

týdnů drželi v samovazbě. Třetího května Devatenáct set Dvacet vypadl Salsedo

nebo vyskočil nebo byl vystrčen z okna kanceláře ve čtrnáctém patře obývaném

ministerstvem spravedlnosti.

Sacco a Vanzetti připravovali shromáždění, které se mělo dožadovat vyšetření

důvodů zatčení a příčin Salsedovy smrti. Termín byl stanoven na devátého května

a mělo se konat v Brocktonu v Massachusetts, v rodném městě

Mary Kathleen

O’Looneyové. Mary Kathleen bylo tehdy šest. Mně sedm. Sacco a Vanzetti byli zatčeni pro nebezpečnou radikální činnost, ještě než se

shromáždění uskutečnilo. Zločin, kterého se dopustili, bylo držení letáků

vyzývajících k účasti na shromáždění. Mohli být potrestáni tvrdou pokutou a až

jedním rokem vězení.

Pak ale byli z ničeho nic obviněni také z jedné nevyřešené

dvojnásobné vraždy.

Asi měsíc předtím byl při loupeži peněz na výplaty v South Braintree v

Massachusetts zastřelen dvoučlenný ozbrojený doprovod. Trest za tohle byl poněkud tvrdší, byla to dvakrát bezbolestná

smrt v jednom a

tom samém elektrickém křesle.

19.

Vanzetti byl navíc obviněn z pokusu o loupež peněz na výplaty v Bridgewater v Massachusetts. Byl souzen a odsouzen. A tak, ještě než byl se Saccem souzen pro vraždu, abrakadabra, proměnil se pouliční prodavač ryb ve známého zločince. Jestli se Vanzetti tohoto méně závažného zločinu dopustil? Není to vyloučené,

ale tak moc zas na tom nezáleželo. A kdo řekl, že na tom zas tak moc nezáleží? Soudce, který ten případ dostal na starosti, řekl, že na tom zas tak moc nezáleží. Byl to Webster Thayer, absolvent Darthmouthské univerzity a potomek

celé řady skvělých novoanglických rodin. Porotě řekl: “Tenhle muž, i když se

možná zločinu, který je mu připisován ve skutečnosti, nedopustil, je přesto

morálně vinen, neboť je nepřítelem našich existujících institucí.” Čestné slovo, že tohle řekl soudce v americké soudní síni. Mám ten citát tady z jedné knížky, která se jmenuje Dělnictvo, jak o něm nikdo nemluví, a napsali ji

Richard O. Boyer a Herbert M. Moralis. (Vydal Unitě Front v San Francisku v roce

1955.)

A pak tentýž soudce, Thayer, soudil Sacca a známého zločince Vanzettiho pro

vraždu. Zhruba rok po zatčení byli shledáni vinnými, v červenci roku Devatenáct

set Dvacet jedna, kdy mně bylo osm.

Popraveni byli, když mi bylo patnáct. Pokud jsem o tom někdy slyšel v Clevelandu

někoho mluvit, zapomněl jsem už, co říkal.

Onehdy dopoledne jsem se dal ve výtahu v RAMJACu do řeči s poslíčkem. Bylo mu

asi tolik co mně. Zeptal jsem se ho, jestli si něco z té popravy ze svých

dětských let pamatuje. Řekl, že ano, že slyšel svého otce říkat, že už má lidí,

co v jednom kuse mluví o Saccovi a Vanzettim, po krk a že je rád, že je už

konečně po všem.

Zeptal jsem se ho, v jaké branži jeho otec pracoval.

“Byl prezident banky v Montpelieru ve Vermontu,” řekl. A tenhle člověk měl na

sobě kabát z válečných přebytků armády Spojených států. Al Capone, slavný chicagský gangster, se domníval, že by Sacco a Vanzetti měli být popraveni. I on byl přesvědčen, že to jsou nepřátelé

amerického chápaní

Ameriky. Uráželo ho, jak jsou tihle jeho dva krajani spolupřistěhovalci Americe

nevděční.

Podle Dělnictva, jak o něm nikdo nemluví, Al Capone řekl:

“Bolševismus nám klepe

na dveře… Musíme dělníka uchránit před rudou literaturou a rudými uskoky.”

Což mi připomíná příběh, který napsal doktor Robert Fender, můj přítel ve

vězení. Bylo to na planetě, kde nejhorším zločinem byl nevděk. Za nevděk tam

byli lidi popravováni v jednom kuse. Byli popravováni způsobem, jakým se

popravovali lidi v Československu. Defenestrací. Byli vyhazováni z vysokánských

oken.

Hrdina Fenderovy knihy byl nakonec za nevděk vyhozen z okna. Tohle byla jeho

poslední slova, když letěl z okna ve třicátém patře: “Tisíceré

dí í í í í í í kýýýýýýýýýý!”

Než však mohli být Sacco a Vanzetti popraveni za nevděk po massachusettsku, po

celém světě se shromáždily obrovské protestující davy. Pouliční

prodavač ryb a

švec se rázem stali planetárními celebritami.

“Ani za celý život,” řekl Vanzetti, “bysme nedostali šanci udělat tolik pro

spravedlnost, toleranci a vzájemné pochopení člověka člověkem, jako děláme

nechtěně teď.”

Kdyby se z tohohle udělala moderní verze Umučení, herci představující úřady,

Piláty Pontské, by museli stejně vyjádřit opovržení nad míněním lůzy. Tentokrát

by však byli spíš pro trest smrti než proti.

A nikdy by si nemyli ruce.

Úřady byly ve skutečnosti tak hrdé na to, co hodlají udělat, že požádaly komisi

složenou ze tří nejmoudřejších, nejváženějších,

nejspravedlivějších a

nejnestrannějších mužů, kteří se v zemi našli, aby světu oznámila, zdali to, co

má být vykonáno, je spravedlnost.

A právě tuhle část příběhu o Saccovi a Vanzettim se onen večer před mnoha lety,

rozhodl Kenneth Whistler vyprávět, zatímco jsme se s Mary Kathleen drželi za

ruce.

S maximálním opovržením se rozhovořil o zvučných

akademických hodnostech oněch

tří mudrců.

Jedním byl Robert Grant, pozůstalostní soudce na penzi, který

věděl, co to jsou

zákony a jak mají fungovat. Předsedou byl rektor Harvardu, který jím byl, ještě

když jsem nastoupil do prvního ročníku. Představte si to. Byl to Lawrence

Lowell. A třetí, který toho podle Whistlera “…když už nic, věděl hodně o

elektřině”, byl Samuel W. Stratton, rektor Vysoké školy technologické v

Massachusetts.

Během svého rokování obdrželi tisíce telegramů, některé

mluvily ve prospěch

popravy, většina však byla proti. Mezi jejich autory byli Romain Rolland, George

Bernard Shaw, Albert Einstein, John Galsworthy, Sinclair Lewis a H. G. Wells.

Nakonec triumvirát slavnostně prohlásil, že je evidentní, že budou-li Sacco a

Vanzetti popraveni, bude vykonána spravedlnost.

Tolik k moudrosti dokonce těch nejmoudřejších lidských bytostí. A nyní mi nezbývá než pochybovat, jestli moudrost vůbec někdy existovala či jestli vůbec existovat může. Není třeba moudrost v tomto konkrétním vesmíru

stejně nemožná jako perpetuum mobile?

Kdo byl, údajně, nejmoudřejší muž v Bibli, moudřejší dokonce, připusťme, i než

rektor Harvardu? Byl to král Šalomoun, jak jinak. K

Šalomounovi přišly dvě ženy

s žádostí, aby uplatnil svou legendární moudrost v jejich sporu. Obě tvrdily, že

jsou matkami stejného dítěte. Navrhl dítě rozpůlit. A nejmoudřejší muži z Massachusetts řekli, že Sacco a Vanzetti zemřou.

V době, kdy bylo rozhodnutí učiněno, stál můj hrdina Kenneth Whistler, podle

vlastního vyprávění, v čele demonstrace před legislativní

budovou státu

Massachusetts v Bostonu. Zrovna pršelo.

“Příroda sympatizovala,” řekl, pohled upřený přímo na Mary Kathleen a mě v první

řadě. Zasmál se.

Mary Kathleen a já jsme se k němu nepřidali. Ani nikdo z přítomných. Byl to

mrazivý smích nad tím, jak málo přírodu zajímá, co si lidské

bytosti myslí o

momentálním dění.

A Whistler a jeho demonstranti zůstali před legislativní budovou ještě dalších

deset dní, až do noci, kdy měla být vykonána poprava. Pak je vedl křivolakými

ulicemi a přes most do Charlestownu, kde bylo vězení. Mezi jeho demonstranty

byla Edna St. Vincent Mil ayová, John Dos Passos a Haytwood Brown.

Národní garda a policie už na ně čekaly. Na zdech stáli samopalníci, zbraně

namířené na lůzu, na lid, který chtěl, aby byl Pilát Pontský

milosrdný.

Kenneth Whistler s sebou nesl těžký balík. Byl to obrovský

transparent, dlouhý a

úzký a pevně sbalený. Nechal si ho udělat toho rána. Světla ve vězení zahájila svá skomírání.

Když zaskomírala podeváté, Whistler s jedním svým přítelem se rychle vydali k

pohřební síni, kde měla být těla Sacca a Vanzettiho vystavena. Státu už jejich

těla na nic nebyla. Opět se stala vlastnictvím příbuzných a přátel.

Whistler nám řekl, že před pohřební síň byly postaveny dvě

dvojice koz na řezání

dříví, na které měly přijít rakve. Se svým přítelem rozvinuli transparent a

přibili ho na zeď nad kozy.

Byla na něm napsaná slova, která řekl muž, jenž odsoudil Sacca a Vanzettiho k

smrti, Webster Thayer, jednomu svému příteli krátce po vynesení rozsudku:

VIDĚL JSI, JAK JSEM TUHLE ZATOČIL S TĚMA

ANARCHISTICKEJMA PARCHANTAMA?

20.

Sacco a Vanzetti nikdy neztratili svou důstojnost, nikdy se nese-sypali. Walter F. Starbuck nakonec ano. Když mě ve výstavní

síni Americké

harfenní společnosti zatkli, zdálo se, že obstojím docela dobře. Když Delmar

Peale ukázal dvěma policistům oběžník o ukradených částech klarinetů a když jim

vysvětlil, za co mám být zatčen, dokonce jsem se usmíval. Koneckonců, měl jsem

dokonalé alibi: poslední dva roky jsem seděl ve vězení. Jenže když jsem jim to řekl, neuvolnili se tolik, kolik jsem očekával. Došli k závěru, že jsem možná ještě větší desperát, než zprvu předpokládali.

Policejní stanice byla v době, kdy jsme tam dorazili, vzhůru nohama. Televizní

štáby a novináři se snažili dostat k mladíkům, kteří způsobili výtržnost v

zahradě OSN a hodili ministra financí Srí Lanky do East River. Ministr nebyl

dosud nalezen, takže se předpokládalo, že budou obviněni z vraždy.

Ministra financí, po pravdě řečeno, zachrání asi tak o dvě

hodiny později

policejní člun. Najdou ho, jak visí na zvonové bóji nedaleko Governor’s Island.

Noviny ho druhý den ráno vylíčí jako “neschopného souvislého projevu”. Tomu bych

i věřil.

Nenašel se nikdo, kdo by mě hned vyslechl. Na nějaký čas jsem musel zůstat pod

zámkem. Byl tam takový mumraj, že se pro mě nenašla ani obyčejná cela. Dali mi

židli na chodbě před celami. A právě tam mě výtržníci zpoza mříží uráželi v

domnění, že mě nic nepotěší tak jako pomilovat se s nimi. Nakonec mě dali do vypolštářované cely v suterénu. Byla určena pro maniaky, než si pro ně přijede sanitka. Nebyla tam záchodová mísa, protože maniak by se mohl

pokusit rozmlátit si hlavu o její okraj. Nebylo tam žádné lůžko ani židle. Musel

jsem sedět nebo ležet na vypolštářované podlaze. Jediným kusem nábytku byla

kupodivu veliká kuželkářská trofej, kterou si tam někdo uskladnil. Poznal jsem

ji blíž.

Tak jsem byl zase zpátky v tichém suterénu.

A jak se mi to už stalo, ještě když jsem byl prezidentův zvláštní

poradce pro

záležitosti mládeže, opět jsem byl zapomenut.

Omylem mě tam nechali od poledne do osmi hodin do večera bez jídla, bez vody, bez záchodu a bez sebemenšího zvuku zvenčí, v den, který měl být mým prvním

celým dnem svobody. Tak se začala zkouška mého charakteru, ve které jsem neuspěl.

Přemýšlel jsem o Mary Kathleen a o všem, co ji postihlo. Pořád jsem ještě nevěděl, že to je paní Jack Grahamova, zato mi však o sobě

řekla něco jiného

velice zajímavého: Když jsem odešel z Harvardu a přestal jí

odpovídat na dopisy

a skoro na ni už zapomněl, odjela stopem do Kentucky, kde Kenneth Whistler dál pracoval jako horník a odborářský předák. Za soumraku dorazila k chatrči, kde žil sám. Nebylo zamčeno, nebylo co ukrást. Whistler byl ještě v práci. Mary Kathleen s sebou přinesla jídlo. Když přišel Whistler domů, kouřilo se z komína. Uvnitř na něj čekalo teplé jídlo.

Takhle se tedy dostala do uhelných polí. A takhle také náhodou vběhla, když Kennethem Whistlerem začal uprostřed noci lomcovat alkohol, do náruče mladého důlního inženýra. Byl to Jack Graham, jak jinak.

Pak jsem se osvěžoval příběhem svého přítele z vězení doktora Roberta Fendera, který vydal pod pseudonymem “Kilgore Trout”. Jmenoval se “Tady jste zaspal”.

Bylo to o obrovském přijímacím středisku před Nebeskými branami, plném počítačů a obsluhujícího personálu, kterým byli bývalí kvalifikovaní státní účetní,

investiční poradci či obchodní manažeři.

Do nebe jste se nedostali, dokud jste se nepodrobili kompletní

revizi toho, jak

jste naložili s podnikatelskými příležitostmi, které vám na Zemi nabídl

prostřednictvím svých Andělů Bůh.

Po celý den jste mohli slyšet z každé kóje experty, jak říkají

naprosto

otráveným hlasem lidem, kteří zmeškali jednou tuhle příležitost a podruhé tamtu: “A tady jste opět zaspal.”

Jak dlouho už jsem byl tou dobou na samotce? Budu hádat: pět minut.

“Tady jste zaspal” byl doslova svatokrádežný příběh. Hrdinou byl duch Alberta Einsteina. On sám se tak málo zajímal o bohatství, že téměř nevnímal, co mu jeho

revizor říká. Byla to nesmyslná slátanina o tom, jak se mohl stát miliardářem, jen kdyby zatížil v roce Devatenáct set Pět svůj dům ve švýcarském Bernu druhou hypotékou a ještě než světu oznámil, že E = Mc2, investoval peníze do známých nalezišť uranu.

“Jenže tady jste opět zaspal,” řekl revizor.

“Ano,” odpověděl Einstein zdvořile, “skutečně se to zdá být dosti typické.”

“Takže vidíte,” řekl revizor, “že k vám byl život naprosto férový. Opravdu jste

měl pozoruhodně příležitostí, bez ohledu na to, jestli jste jich využil nebo

ne.”

“Ano, teď to vidím,” řekl Einstein.

“Vadilo by vám říct to naprosto otevřeně?” řekl revizor.

“Co bych měl říct otevřeně?” nechápal Einstein.

“že život byl férový,” řekl revizor.

“život byl férový,” řekl Einstein.

“Pokud si to ale ve skutečnosti nemyslíte,” řekl revizor, “mám tu spoustu

dalších příkladů, které vám mohu ukázat. Například, zapomeňme teď na atomovou

energi : Kdybyste jednoduše vzal peníze, které jste ukládal do spořitelny, když

jste byl v Princetonském institutu, a dával je, počínaje rokem Devatenáct set

Padesát, řekněme, do IBM, Polaroidu a Xeroxu, i když vám už

zbývalo jen pět let

života -” revizor zvedl významně obočí, čímž dal Einsteinovi najevo, aby ukázal,

jak umí být fikaný.

“Byl bych bohatý?” řekl Einstein.

“Řekněme ‘dobře zajištěný’,” řekl revizor samolibě. “Jenže tady jste opět-” a

jeho obočí opět vylétla vzhůru.

“Zaspal?” zeptal se Einstein s nadějí v hlase. Revizor vstal a podal mu ruku a Einstein ji bez valného nadšení

přijal. “Takže

vidíte, doktore Einsteine,” řekl, “nemůžeme ze všeho vinit Boha, viďte?” Dal

Einsteinovi propustku do nebe. “Dobře že vás máme na palubě.”

Takže Einstein prošel Nebeskými branami, v ruce své milované

housle. Na konečnou

revizi už nemyslel. V té době už byl veteránem hraničních přechodů. Nebylo to

poprvé, kdy musel odpovídat na slaboduché otázky, dělat prázdné sliby,

podepisovat nesmyslné dokumenty.

Jenže jakmile už byl jednou v nebi, potkával Einstein ducha za duchem zničené z

toho, co vyšlo při jejich konečné revizi najevo. Jedna manželská

dvojice, která

spáchala sebevraždu potom, co přišla o všechno v kuřecí farmě

v New Hampshiru,

se dověděla, že celou dobu žila na největším ložisku niklu na světě.

Čtrnáctiletý kluk z Harlemu, zabitý v bitce gangů, se dověděl o dvoukarátovém

diamantovém prstenu, který ležel celé týdny na dně strouhy, kolem které každý

den chodil. Nebyl na něm jediný kaz a nikdo nehlásil, že mu byl ukraden. Kdyby

ho prodal třeba jen za desetinu jeho skutečné ceny, řekněme za čtyři sta dolarů,

podle revizora, a spekuloval s termínovými komoditami, v té

době zvláště s

kakaem, mohl by se potom odstěhovat s matkou a sestrou do vlastního domu na Park

Avenue a sám sebe poslat na Andover a z něj na Harvard. Zase ten Harvard.

Všechny ty historky o konečných revizích slyšel Einstein od Američanů. Rozhodl

se totiž, že se usadí v americké části nebe. Jelikož byl žid, měl pochopitelně

vůči Evropanům smíšené pocity. Nebyli to však jenom Američani, koho čekala

konečná revize. Podrobit se jí museli i Pákistánci a Pygmejové z Filipín, a

dokonce i komunisté.

A nebyl by to Einstein, kdyby ho jako prvního neurazila matematika systému, za

který revizoři chtěli, aby jim byl každý kdovíjak vděčný. Spočítal, že kdyby

všichni lidé na Zemi plně využili všech příležitostí a stali se milionáři a pak

miliardáři, a tak dál, bohatství na papíře na této jediné maličké

planetě by asi

tak během tří měsíců překročilo hodnotu všech minerálů ve vesmíru. A kromě toho:

Nezbyl by nikdo, kdo by dělal nějakou užitečnou práci. Napsal tedy Bohu krátký lístek. Stálo v něm, že Bůh nemá

nejmenší představu,

jaké hovadiny Jeho revizoři říkají. Spíš než Boha, v něm obviňoval revizory z

krutého klamání nových příchozích řečmi o příležitostech, jaké

měli na Zemi.

Snažil se uhádnout, co k tomu revizory vede. Napadlo ho, jestli to nejsou

sadisti.

Příběh končí náhle a nečekaně. Einstein se k Bohu nedostane. Bůh však pošle

archanděla, který je vzteky bez sebe. Řekne Einsteinovi, že jestli nepřestane

podrývat autoritu revizorů před duchy, sebere mu na věky věků

housle. Takže

Einstein už o revizorech nikdy s nikým nepromluvil. Jeho housle mu byly nadevše.

Ten příběh je určitě fackou Bohu, naznačuje-li se v něm, že je schopen uchýlit

se k takovému lacinému triku, jakými jsou konečné revize, aby se vyhnul tomu, že

mu bude vyčítáno, v jakých těžkých ekonomických podmínkách se tady dole žije.

Přestal jsem na cokoli myslet.

Jenže pak jsem znovu zaslechl o Sally, jak sedí na zahradě. A zatím Mary Kathleen O’Looneyová uplatňovala své vesmírné

pravomoce jakožto

paní Jack Grahamova, neboť zavolala Arpádu Leenovi, nejdůležitějšímu muži v

RAMJACu. Přikázala mu, aby zjistil, co se mnou policie udělala, a poslal

nejnemilosrdnějšího právníka z New York City, aby mě

zachránil, bez ohledu na

to, co to bude stát.

Pak mě měl udělat viceprezidentem RAMJACu. A když už v tom byla, řekla, že má

seznam dalších dobrých lidí, které bude třeba poshánět a rovněž udělat

viceprezidenty. Byli to samozřejmě ti, o kterých jsem se jí zmínil

, neznámí,

kteří ke mně byli moc laskaví.

Také mu přikázala, aby vyřídil Doris Krammové, staré

sekretářce v Americké

harfenní společnosti, že může zůstat, bez ohledu na to, kolik jí

je.

Přesně tak, a v té vypolštářované cele jsem si řekl vtip, který

jsem ještě jako

prvoročák četl v Harvardském pamfletu. Tehdy mě to zarazilo, protože mi připadal

hrozně vulgární. Když jsem se stal prezidentovým zvláštním poradcem pro

záležitosti mládeže a znovu musel číst studentský humor, zjistil jsem, že se ten

vtip tiskne dál mnohokrát za rok, v nezměněné podobě. Tady je:

ONA: Jak se opovažuješ takhle mě líbat?

ON: Jen jsem se snažil zjistit, kdo sněd všechny ty makaróny. Takže jsem se tomu tam v té své samovazbě dobře zasmál. Jenže pak jsem se začal sesypávat. Nedokázal jsem si přestat opakovat, “Makaróny, makaróny, makaróny…”

A pak se to ještě daleko zhoršilo. Rozbrečel jsem se. Vrhal jsem se proti

stěnám. Vykadil jsem se do rohu. Popadl jsem kuželkářskou trofej a pustil ji

přímo do toho hovna.

Začal jsem vřískat básničku, kterou jsem se naučil na gymnáziu:

Je mi jedno, jestli chcípnu, chcípnu, chcípnu! Hlavně když vystříknu, stříknu, stříknu!

Není vyloučené, že jsem i masturboval. A proč ne? Sexuální

život nás stařešinů

je bohatší, než si většina mladých myslí.

Nakonec jsem se zhroutil.

V sedm hodin večer vstoupil na policejní stanici nade mnou nejnemilosrdnější

právník z New Yorku. Vystopoval mě až tam. Byla to slavná

osoba, pověstná

mimořádnou dravostí a nedostatkem humoru, s jakými soudně

stíhala nebo

obhajovala téměř kohokoli. Když se tam taková obávaná

celebrita objevila, do

policistů jako když hrom udeří.

Chtěl okamžitě vědět, co se se mnou stalo. Nikdo to nevěděl. Nikde neexistoval

žádný zápis, že jsem byl propuštěn nebo převezen někam jinam. Můj právník věděl,

že jsem se domů nevrátil, protože se tam už na mě ptal. Ze bydlím v Arapahoe, mu

řekla Mary Kathleen a Arpád Leen. Dokonce ani nemohli přijít na to, za co jsem

byl zatčen.

Zkontrolovali tedy všechny cely. Samozřejmě, že jsem v žádné

nebyl. Ti, co mě

přivedli, a ten, co mě zamkl, už měli po službě. žádného z nich nezastihli doma.

Pak si ale detektiv, který se snažil mého právníka uklidnit, vzpomněl na celu v

suterénu a rozhodl se, že se tam podívá, jen tak co kdyby. Když se v zámku otočil klíč, ležel jsem na břiše jako pes v kotci a koukal na dveře. Nohy v ponožkách jsem měl natažené ke kuželkářské

trofeji v hovně. Z

jakéhosi důvodu jsem se zul.

Když detektiv otevřel dveře, zděsil se, že mě tam vidí, neboť si uvědomil, jak

dlouho jsem tam musel být zavřený. Město New York se vůči mně neúmyslně

dopustilo velice vážného trestného činu.

“Pan Starbuck-?” zeptal se stísněně.

Neodpověděl jsem. Sedl jsem si však. Už mi bylo jedno, kde jsem i co bude možná

následovat. Byl jsem jako zaseknutá ryba, která už dobojovala. Ať už bylo na

druhém konci vlasce cokoli, klidně si mě to mohlo přitáhnout. Když detektiv řekl: “Je tu váš právník,” nenamítl jsem dokonce ani v duchu, že nikdo neví, že jsem ve vězení, že žádného právníka nemám, ani žádné přátele, ani

nic. Budiž: byl tam můj právník.

V tu chvíli se ukázal osobně. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby to byl jednorožec.

Byl, po pravdě řečeno, téměř stejně neskutečný, byl to člověk, který byl už ve

svých šestadvaceti hlavním právním poradcem Stálé vyšetřující

komise senátu,

jejímž předsedou byl senátor Joseph R. McCarthy,

nejvelkolepější lovec

neloajálních Američanů od druhé světové války.

Teď mu táhlo na padesát, stále byl však bez úsměvu, nervní a prohnaný. Za éry

McCarthyho, která přišla poté, co jsme ze sebe s Lelandem Clewesem udělali

takové pitomce, jsem tohohle člověka nenáviděl a zároveň se ho bál. Teď byl na

mé straně.

“Pane Starbucku,” řekl, “jsem tu, abych vás zastupoval, pokud si to budete přát.

Najala mě ve vašem zájmu korporace RAMJAC. Roy M. Cohn je mé jméno.”

Jaký to byl divotvůrce!

Z policejní stanice jsem byl venku a seděl v čekající limuzíně, než člověk

stačil vyslovit: “Habeas corpus!”

Když mě Cohn dopravil do limuzíny, sám do ní nenastoupil. Popřál mi, abych se

měl dobře, aniž mi podal ruku, a byl pryč. Ani na okamžik se mě nedotkl, ani na

okamžik nedal najevo, že ví, že i já hrál za starých časů značně

veřejnou roli v

americké historii.

Tak jsem zase seděl v limuzíně. A proč ne? Ve snu bylo možné

všechno. Copak mě

právě nedostal Roy M. Cohn z vězení a já tam nenechal svoje boty? Proč by tedy

neměl sen pokračovat, a na zadním sedadle neměli sedět Leland Clewes a Israel

Edel, noční recepční z Arapahoe a dělat mi mezi sebou místo?

Takhle totiž

pokračoval.

Celí nesví mi pokývli. I oni měli pocit, že právě teď se život tak trochu vymyká

zdravému rozumu.

Dělo se totiž to, že limuzína objížděla Manhattan jako školní

autobus a

nakládala lidi, které měl Arpád Leen přijmout podle instrukcí

Mary Kathleen

O’Looneyové za viceprezidenty RAMJACu. Byla to Leenova osobní limuzína. Od té

doby jsem zjistil, že byla tím, čemu se říká “pojízdná válenda”. Americká

harfenní by klidně mohla využít zadní sedadlo za svou výstavní

síň.

Clewese, Edela a toho dalšího člověka, kterého jsme měli naložit, obtelefonoval

osobně Arpád Leen, poté, co několik z jeho asistentů zjistilo víc o tom, co

jsou zač a kde bývají. Lelanda Clewese našli v telefonním seznamu. Edela našli

za přepážkou v Arapahoe. Jeden z asistentů zašel do restaurace hotelu Royalton

zeptat se na jméno člověka, který tam pracuje a má fritovanou ruku.

Další telefonáty šly do Georgie, jeden do oblastní kanceláře RAMJACu a jeho

účelem bylo informovat se, jestli tam nepracuje šofér jménem Cleveland Lawes, a

další do Federálního nápravného zařízení pro dospělé s minimální ostrahou na

vojenské letecké základně Finletter a jeho účelem bylo informovat se, jestli tam

nemají dozorce jménem Clyde Carter a vězně jménem doktor Robert Fender.

Clewes se mě zeptal, jestli tomu, co se děje, rozumím.

“Ne,” odpověděl jsem. “To je jen kriminálníkův sen. Na něm není čemu rozumět.”

Clewes se mě zeptal, kde mám boty.

“Nechal jsem je ve vypolštářované cele,” odpověděl jsem.

“Vypolštářované cele?” opakoval nechápavě.

“Je tam hrozně fajn,” řekl jsem. “Nemůžete si nijak ublížit.” V té chvíli se k nám otočil muž sedící vedle řidiče. I jeho jsem znal. Byl to jeden z právníků, kteří den předtím eskortovali Virgila Greathouse do vězení.

Byl také právníkem Arpáda Leena. Moje ztracené boty mu nedaly. Řekl, že se pro

ně na policejní stanici vrátíme.

“Ani za nic!” vykřikl jsem. “Teď už zjistili, že jsem tu kuželkářskou trofej

hodil do těch sraček a ještě mě znovu zavřou.” Edel a Clewes si ode mne kus odsedli.

“To musí být sen,” prohlásil Clewes.

“Jen račte dál,” řekl jsem. “Čím víc nás bude, tím bude větší

legrace.”

“Ale no tak, pánové -” řekl právník bodře. “Není proč se zneklidňovat. Za chvíli

vám bude nabídnuta životní příležitost.”

“Kdy mě to k čertu mohla vidět?” řekl Edel. “A co jsem zrovna mohl dělat tak

skvělýho?”

“To se možná nikdy nedovíme,” řekl právník. “Ona sama málokdy něco vysvětlí, a

navíc je mistryní převleku. Mohla být kýmkoli.”

“Třeba byla ten ohromný černý pasák, co přišel včera večer po vás,” řekl mi

Edel. “Byl jsem na něj milý. Měl osm stop.”

“Propás jsem ho,” řekl jsem.

“To máte tedy štěstí,” řekl Edel.

“Vy se znáte?” zeptal se Clewes.

“Už od dětství!” řekl jsem. Rozhodl jsem se, že ten sen pořádně

nafouknu tím, že

ho vůbec nebudu brát vážně. Až moc dobře jsem věděl, že skončím zpátky ve své

posteli v Arapahoe nebo na svém vězeňském lůžku. Bylo mi jedno kde.

Taky jsem se třeba mohl probudit v ložnici svého malého cihlového bungalovku v

Chevy Chase v Marylandu a moje žena mohla být stále naživu.

“Mohu vám zaručit, že nebyla tím vysokým pasákem,” řekl právník. “Tímhletím si

můžeme být naprosto jistí. Ať vypadá jakkoli, vysoká není.”

“Kdo není vysoký,” zeptal jsem se.

“Paní Jack Grahamova,” odvětil právník.

“Promiňte, že jsem se zeptal,” řekl jsem.

“I vy jste jí musel prokázat nějakou laskavost,” řekl právník mně, “nebo jste

musel udělat něco, čeho si všimla a co ji nadchlo.”

“Můj junácký výcvik,” řekl jsem.

Nakonec jsme zastavili před zchátralým činžákem na Upper West Side. Ven vyšel

Frank Ubriaco, majitel restaurace. Do snu si na sebe vzal bleděmodrý sametový

oblek a zelenobílé kovbojské boty s převysokými podpadky. Fritovanou ruku si

elegantně potáhl bílou kozinkovou rukavicí. Clewes mu sklopil sklápěcí sedadlo.

Přátelsky jsem ho pozdravil.

“Kdo jste?” zeptal jsem mě.

“Dneska ráno jsem od vás dostal snídani,” řekl jsem.

“Dneska ode mě dostal snídani každý,” řekl on.

“Vy znáte i jeho?” zeptal se Clewes.

“Tohle je moje město,” odpověděl jsem. Obrátil jsem se na právníka, víc než kdy

jindy přesvědčený, že se mi to zdá, a řekl: “Fajn, a teď

zajedeme pro matku.”

“Nejistě se otázal: “Vaši matku?”

“Jistě. A proč ne? Je tu kdekdo,” řekl jsem. Snažil se být vstřícný. “O tom, že bychom sebou neměli vzít ještě někoho

dalšího, pan Leen nic konkrétního neříkal. Vy byste s sebou rád vzal svou

matku?”

“Hrozně rád,” přiznal jsem.

“A kdepak bývá?” zeptal se.

“Na hřbitově v Clevelandu,” odpověděl jsem, “vás by to ale zdržet nemělo.”

Od té chvíle se přímé konverzaci se mnou vyhýbal.

Když jsme se znovu rozjeli, Ubriaco se nás na zadním sedadle zeptal, kdo jsme.

Clewes s Edelem se představili. Já jsem odmítl.

“Jsou to všechno lidé, kteří padli do oka paní Jack Grahamové, stejně jako vy,”

řekl právník.

“Hele, vy ji znáte?” zeptal se Ubriaco Clewese, Edela a mě. Všichni jsme pokrčili rameny.

“Kristepane,” řekl Ubriaco. “Doufám, že to je pořádnej kšeft, co mi chcete

nabídnout. Mě totiž baví, co dělám.”

“Však uvidíte,” prohlásil právník.

“Nepřijdu kvůli vám na rande, hlupouni,” řekl Ubriaco.

“Jistě, a pan Leen nepřijde na schůzku zase kvůli vám,” poznamenal právník.

“Dnes večer má jeho dcera ve Waldorfu společenský debut a on u toho nebude.

Místo toho si, pánové, bude povídat s vámi.”

“Pošukanej cvok,” řekl Ubriaco. Nikdo další neměl, co by řekl. Když jsme

přejížděli Central Park směrem k East Side, ozval se Ubriaco znovu. “Pošukanej

debut,” řekl.

Clewes mi řekl: “Jste jediný, kdo tu všechny zná. Musíte s tím mít něco

společnýho.”

“Proč bych taky neměl?” řekl jsem. “Vždyť je to můj sen.” Tím naše konverzace skončila a po chvilce jsme byli doručeni do penthauzu Arpáda Leena. Právník nás vyzval, abychom se ve vstupní hale zuli. Takový byl místní

zvyk. Já už v ponožkách samozřejmě byl.

Ubriaco se zeptal, jestli Leen není Japonec, neboť zouvat se venku je běžným

zvykem Japonců.

Právník ho ujistil, že Leen je běloch, že však vyrostl na Fidži, kde jeho rodiče

měli koloniál. Jak jsem zjistil později, Leenův otec byl maďarský

žid a jeho

matka řecká Kypřanka. Seznámili se na švédské vyhlídkové lodi, kde na konci

dvacátých let pracovali. Na Fidži zběhli ze služby a otevřeli si obchod.

Mně Leen připadal jako zidealizovaný prérijní Indián. Klidně by mohl být

filmovou hvězdou. A do haly za námi přišel v pruhovaném hedvábném županu a

černých ponožkách s podvazky. Pořád ještě doufal, že stihne debut své dcery.

Ještě než se nám představil, oznámil právníkovi neuvěřitelnou novinku. “Víte, za

co ten zkurvysyn sedí?” řekl. “Za vlastizradu! A my ho máme dostat ven a dát mu

práci. Za vlastizradu! Jak můžete dostat z vězení někoho, kdo se dopustil

vlastizrady? Jak mu můžeme dát i tu nejvšivější práci, aniž nám i ten

nejposlednější vlastenec v zemi ztropí kravál?” Právník nevěděl.

“Ále,” ušklíbl se Leen, “čert to vem. Sežeňte mi znovu Roye Cohna. Kéž bych tak

byl zpátky v Nashvil u.”

Touhle poslední poznámkou narážel na dobu, kdy býval největším nakladatelem

country hudby v Nashvil u v Tennessee, než jeho malé

království pohltil RAMJAC.

Jeho původní společnost byla de facto jádrem Gramofonové

sekce RAMJACu.

Na to si nás prohlédl a užasle zavrtěl hlavou. Byli jsme nevídaná

sebranka.

“Pánové,” řekl, “paní Jack Grahamova si vás všimla. Neřekla mi kdy ani kde.

Řekla jen, že jste čestní a laskaví.”

“Až na mě,” řekl Ubriaco.

“Vy o jejím úsudku pochybovat můžete, pokud chcete,” řekl Leen. “Já ne. Já vám

musím nabídnout dobrou práci. Mně to ale nevadí a hned vám řeknu proč: Nikdy mi

neřekla, abych udělal něco, co se nakonec neukázalo být v nejlepším zájmu

společnosti. Kdysi jsem prohlašoval, že nikdy nebudu pro nikoho pracovat, ale

pracovat pro paní Jack Grahamovou je největším privilegiem, jakého se mi v

životě dostalo.” Myslel to vážně.

Nevadilo mu udělat nás všechny viceprezidenty. Vždyť jenom na nejvyšší úrovni,

úrovni korporace, měla společnost sedm set viceprezidentů

tohohle či tamtoho.

Když jste se dostali do přidruženého podniku, celá ta záležitost s prezidenty a

viceprezidenty se samozřejmě celá opakovala.

“Vy víte jak vypadá?” chtěl vědět Ubriaco.

“V poslední době jsem ji neviděl,” řekl Leen. Byla to zdvořilá

lež. Nikdy ji

neviděl, což se všeobecně vědělo. Později se mi svěřil, že dokonce ani neví, jak

na něj paní Grahamova přišla. Myslel si, jestli třeba neviděla článek v časopisu

o smetánce Diners Club, který ho blíže představoval v rubrice

“Muž na cestě

vzhůru”.

Ať tak nebo tak, byl jí otrocky věrný. Miloval svou představu paní Grahamové a

zároveň se jí bál, jako Emil Larkin miloval a zároveň se bál své

představy

Ježíše Krista. Ve svém zbožňování měl však větší štěstí než

Larkin, neboť jeho

neviditelný nadřízený mu volal, psal dopisy a říkal, co má dělat. Jednou Leen dokonce řekl: “Pracovat pro paní Grahamovou je pro mě náboženský zážitek. Předtím to bylo jen takové bezcílné plácání se, bez ohledu na to, kolik

jsem vydělával. Dokud jsem se nestal prezidentem RAMJACu a nedal se jí plně k

službám, neměl můj život smysl.”

Každé štěstí pochází ze zbožnosti, říkám si občas. Leen nám oznámil, že si nás bude zvát po jednom do knihovny.

“O vaší minulosti a

o tom, co vás případně zajímá, se mi paní Grahamova nezmínila

, takže mi o sobě

budete muset říct něco sami.” Jako první měl jít do knihovny Ubriaco a nás

ostatní požádal, abychom počkali v obývacím pokoji. “Může vám můj majordom

přinést něco k pití?” zeptal se.

Clewes nechtěl nic. Edel si řekl o pivo. A já, který jsem stále doufal, že ten

sen pořádně nafouknu, jsem si poručil jedno pousse-café, duhový nápoj, který

jsem nikdy neviděl, o kterém jsem se však učil, když jsem pracoval na svém

doktorátu z mixologie. Do skleničky se na dno nalil hustý likér, na něj se pak,

opatrně, pomocí lžíce, nalil řidší likér jiné barvy, a na něj pak další, ještě

řidší a tak pořád dál, tak aby se žádná z těch pestrých vrstev nemísila se

sousední, ať už nad ní nebo pod ní.

Na Leena udělala moje objednávka dojem. Zopakoval ji, aby se ujistil, že slyšel

správně.

“Nebude-li vás to příliš obtěžovat,” dodal jsem. Nebylo to, samozřejmě o nic

obtížnější než, řekněme, postavit uvnitř láhve model plně

vystrojené

plachetnice.

“žádný problém!” řekl Leen. Bylo to, jak jsem časem poznal, jeho oblíbené rčení.

Majordomovi řekl, aby na nic nečekal a dal mi pousse-café. Odešel s Ubriacem do knihovny a my ostatní jsem se odebrali do obývacího pokoje, ve kterém byl plavecký bazén. Nikdy předtím jsem obývací

pokoj s plaveckým

bazénem neviděl. Samozřejmě, že jsem slyšel, že něco takového existuje, ale

slyšet o takové spoustě vody v obýváku a pak ji ve skutečnosti vidět, jsou dvě

velice rozdílné věci.

U bazénu jsem si klekl a zakroužil rukou ve vodě, zvědavý

jakou má teplotu. Byla

jako kafe. Když jsem ruku vyndal a zjistil, že je mokrá, musel jsem v duchu

připustit, že je mokrá realisticky. Bylo jasné, že moje ruka byla opravdu mokrá

a že mokrá ještě nějakou dobu zůstane, pokud s tím nic neudělám.

Tohle všechno se dělo doopravdy. Zatímco jsem stál, přišel majordom s mým

pousse-café.

Ostudné chování nebylo řešení. Nezbývalo než se zase začít chovat společensky.

“Děkuji vám,” řekl jsem majordomovi.

“Rádo se stalo, pane,” odpov ěděl majordom. Clewes s Edelem se usadili na jednom konci pohovky dlouhé

přibližně jako půl

domovního bloku. Přisedl jsem si k nim v naději, že ocení, jak jsem zeseriózněl.

Pokračovali v dohadech ohledně toho, kdy je paní Grahamova mohla zastihnout při

tak ctnostném vystupování.

Clewes litoval, že nemá moc příležitostí být ctnostný, chodí-li od domu k domu a

prodává reklamní zápalky a kalendáře. “To nejlepší, co můžu udělat, je nechat

vrátného, aby mi vyprávěl svoje zážitky z války,” řekl. Vzpomněl si na vrátného

ve Flatironu, který tvrdil, že je prvním Američanem, který za druhé světové

války přešel most přes Rýn u Remagenu. Dobytí toho mostu bylo nesmírně důležitým

momentem, protože to umožnilo armádám spojenců rychle se valit dál. “Chvílema si

stejně myslím, jestli ten vrátný nebyla paní Jack Grahamova, převlečená za

chlapa.”

Israel Edel připustil, že paní Grahamova by za chlapa převlečená být klidně

mohla. “Já si někdy myslím, že taková polovina našich zákazníků v Arapahoe jsou

transvestiti,” řekl.

Možnost, že by paní Grahamova mohla být transvestitou, přijde na pořad ještě o

něco později, a, kupodivu, z podnětu Arpáda Leena. Mezitím se však Clewes vrátil k tématu druhé světové války. Začal to brát

osobně. Řekl, že když jsme on a já byli válečnými byrokraty, jenom jsme si

namlouvali, že máme něco společného s porážkami a

vítězstvími. “Válku vyhráli

ti, co bojovali, Waltře. Všechno ostatní byly jen sny.” Podle jeho názoru byly všechny válečné memoáry, které napsali civilisti,

podvody, předstírání, že válku vyhráli žvanilové, pisálkové a prominenti,

zatímco jediný, kdo ji mohl opravdu vyhrát, byli ti, kdo skutečně

bojovali.

V hale zazvonil telefon. Vešel majordom a řekl, že to je hovor pro Clewese a že

si ho může vzít z přístroje na konferenčním stolku před námi. Byl to černobílý

telefon z umělé hmoty ve tvaru Snoopyho, slavného psa z humorného kresleného

seriálu “Drobásky”. Drobásky patřily tomu, co se už brzy mělo stát mojí sekcí

RAMJACu. Jak jsem brzy poznal, abyste se po tom telefonu mohli vůbec bavit,

museli jste mluvit do psího břicha a do ucha si strčit jeho čumák. A proč ne?

Byla to Clewesova manželka Sára, moje dávné děvče. Volala z jejich bytu. Právě

přišla domů ze soukromé ošetřovatelské návštěvy a našla jeho vzkaz, na kterém

stálo, kde je, co tam dělá a na jakém čísle ho zastihne. Řekl jí, že jsem tam i já, a ona tomu nemohla uvěřit. Chtěla se mnou mluvit.

Clewes mi tedy podal plastikového psa.

“Ahoj,” řekl jsem.

“To snad není pravda,” řekla. “Co tam děláš?”

“Sedím u bazénu a piju pousse-café,” odpověděl jsem.

“Nedokážu si tě představit, že piješ pousse-café,” řekla.

“Hm, ale je to tak,” řekl jsem.

Zeptala se, jak jsme se s Clewesem potkali. Řekl jsem jí to.

“Svět je malý,

Waltře,” řekla, a tak dál. Zeptala se mě, jestli mi Clewes řekl, že jsem jim

prokázal obrovskou službu, když jsem proti němu svědčil. “Řekl bych, že to je

diskutabilní.”

“Jaký že to je?” zeptala se.

“Diskutabilní,” řekl jsem. Bylo to slovo, které kupodivu nikdy neslyšela.

Vysvětlil jsem jí ho.

“Jsem hrozně zabedněná. Je toho tolik, co nevím, Waltře,” řekla. V telefonu mi

připadala úplně jako ta stará Sára. Mohl být klidně zase rok Devatenáct set

Třicet pět. O to bolestnější bylo to, co řekla vzápětí: “Ach, Bože, Waltře!

Vždyť už je nám oběma přes šedesát! Jak je to vůbec možný?”

“To by ses divila, Sáro,” odpověděl jsem. Řekla mi, abych přišel s Clewesem na večeři, a já řekl, že přijdu, bude-li to

možné, že vůbec nevím, co se bude dít za chvíli. Zeptal jsem se jí, kde bydlí.

Ukázalo se, že oba bydlí v suterénu stejného domu, ve kterém kdysi bydlela její

babička, v Tudor City. Zeptala se mě, jestli si pamatuju na byt její babičky,

na ty všehovšudy čtyři místnosti napěchované vším tím starým služebnictvem a

nábytkem.

Řekl jsem, že pamatuju, a společně jsme se tomu zasmáli. Neřekl jsem jí ale, že někde v Tudor City žije taky můj syn. Později zjistím, že vzdálenost, v jaké od sebe bydlí, on se svou muzikální

manželkou a adoptovanými

dětmi, lze velice přesně definovat. Stankiewicz z New York Timesů bydel v tom

samém domě, a že to bylo znát, díky nezvládnutelnosti jejich dětí, a navíc

jenom tři patra nad Lelandem a Sárou Clewesovými.

Řekla, že je dobře, že se ještě dokážeme smát, bez ohledu na to, co všechno nás

potkalo. “Aspoň že jsme neztratili smysl pro humor,” prohlásila. Něco podobného

řekla Julie Nixonová o svém otci, když dostal padáka z Bílého domu. Řekla: “Svůj

smysl pro humor neztratil.”

“Přesně tak, aspoň že to,” souhlasil jsem.

“Pane vrchní,” řekla, “co dělá v mé polévce ta moucha?”

“Cože?” nechápal jsem.

“Co dělá v mé polévce ta moucha?” trvala na sv ém. A pak mi to došlo: Takhle jsme zahajovali šňůru vtipů, které

jsme si říkávali po

telefonu. Zavřel jsem oči. Odpověděl jsem, jak se ode mne očekávalo, a telefon

se pro mě stal strojem času. Umožnil mi uniknout z roku Devatenáct set Sedmdesát

sedm do čtvrtého rozměru.

“Řekl bych, že plave znak, madam,” odpověděl jsem.

“Pane vrchní,” pokračovala, “v mé omáčce je knoflík.”

“Promiňte madam,” odpověděl jsem, “to je chyba tisku. To měl být knedlík.”

“Jak to, že si počítáte tolik za smetanu?” řekla Sára.

“Protože krávy se nerady trefují do těhletěch maličkých lahviček,” odpověděl

jsem.

“Pořád si myslím, že je úterý,” řekla Sára.

“Vždyť taky je úterý,” řekl jsem já.

“To je taky to, co si pořád myslím,” řekla ona. “Poslyšte máte také flanelové

pirožky?”

“Dnes v nabídce bohužel nejsou,” odpověděl jsem.

“Dneska v noci se mi zdálo, že jím flanelové pirožky,” řekla ona.

“To bylo jistě velice příjemné,” řekl jsem já.

“Bylo to hrozné,” řekla Sára. “Když jsem se probudila, zjistila jsem, že mi

zmizela přikrývka.”

I ona měl důvod zmizet do čtvrtého rozměru. Jak jsem později zjistil, tehdy

večer jí zemřela pacientka. Sára ji měla hrozně ráda. Bylo jí

teprve třicet

šest, měla však vrozenou srdeční vadu, její srdce bylo obrovské, ztučnělé a

slabé.

A představte si, dokážete-li to, jaký měl tenhle rozhovor účinek na Lelanda

Clewese, který seděl hned vedle mne. Jak už jsem řekl, oči jsem měl zavřené, a

byl jsem v takové mimočasové a mimoprostorové extázi, že to bylo totéž, jako

bych přímo před jeho očima měl s jeho manželkou sexuální

styk. Samozřejmě, že mi

odpustil. Odpouští každému všechno. Stejně ale na něj muselo zapůsobit, jak

lenivě jsme se Sárou dokázali mít po telefonu stále ještě rádi. Co je mnohostrannější než cizoložství? Nic na tomhle světě.

“Uvažuju o tom, jestli nezačnu s dietou,” řekla Sára.

“Vím, jak můžeš naráz shodit dvacet liber ošklivého sádla,” řekl jsem.

“Jak?” zeptala se.

“Nech si useknout hlavu,” řekl jsem.

Clewes slyšel samozřejmě jenom to, co jsem říkal já, slyšel tedy buďto narážku

nebo pointu vtipu, nikdy však obojí. Někdy bývalo jedno nebo druhé vysoce

podnětné.

Vzpomínám si, že jsem se Sáry zeptal, jestli po sexuálním styku kouří.

Clewes její odpověď nikdy neslyšel. Řekla tohle: “Nevím, nikdy jsem se

nedívala.” A pak pokračovala: “Co jste dělal, než jste se stal vrchním?”

“Uklízel jsem ptačince z kukaček,” odpověděl jsem. “Často jsem si říkala, co je

v ptačincích to bílé,” řekla Sára. “To je taky ptačinec,” odpověděl jsem. “A co

děláte vy?” “Dělám v kiksárně,” odpověděla. “Je to dobrá práce, v kiksárně?”

zeptal jsem se zchytrale.

21.

“Ále,” řekla. “Nemůžu si stěžovat. Hodí to nějakých deset tisíc ročně.” Sára

zakašlala a i to byla narážka, která mi málem ušla.

“No, to je pořádný kašel,” řekl jsem na poslední chvíli.

“Ne a ne se ho zbavit,” řekla ona.

“Vemte si tyhlety dvě tabletky,” řekl jsem. “Ty vám stoprocentně pomůžou.”

Na druhém konci to zažbluňkalo jako když je polyká: “žbluňk, žbluňk.” A pak se

zeptala, co to bylo za tabletky.

“Nejsilnější projímadlo, jaké lékařský svět zná,” odpověděl jsem.

“Projímadlo!” zhrozila se.

“Přesně tak,” řekl jsem, “teď už se zakašlat neopovážíte.” Také jsme řekli jeden vtip o nemocném koni, kterého jsem jako měl. Ve

skutečnosti jsem nikdy žádného koně neměl. Veterinář mi dal půl libry fialového

prášku, který jsem měl koni jako dát. Řekl mi, abych sruloval papír do trubičky,

ten prášek do ní nasypal, strčil jí koňovi do huby a foukl mu ho do krku.

“Jak je koňovi?” zeptala se Sára.

“Ále, koňovi je fajn,” odpověděl jsem.

“Zato vy nevypadáte moc dobře,” řekla ona.

“To ne,” řekl jsem já, “ten kůň totiž fouk dřív.”

“Dokážeš ještě napodobit, jak se smála tvoje matka?” zeptala se Sára.

Tohle nebyl začátek dalšího vtipu. Sára chtěla doopravdy slyšet, jak napodobuju

smích své matky, což jsem na její přání tehdy do telefonu často dělával. Už jsem

to spoustu let nezkoušel. Nejenže jsem musel napodobit vysoký

hlas, musel taky

krásně znít.

Bylo to totiž takhle: Matka se nikdy nesmála nahlas. Naučila se svůj smích

potlačovat, když byla ještě mladičkou služtičkou v Litvě. Šlo o to, aby si pán

či host nemysleli, pokud někdy v domě zaslechli smějící se služebou, že se směje

jemu.

Takže když se moje matka nedokázala ubránit smíchu, vydávala tenounké, průzračné

zvuky jako hrací skříňka, nebo možná jako vzdálené zvonky. To, že byly tak

krásné, byla náhoda.

Takže jsem se nadechl, stáhl hrdlo a abych potěšil své bývalé

děvče, oživil jsem

smějící se část své matky, na to, kde se právě nacházím, jsem úplně zapomněl.

A zrovna v té chvíli se Arpád Leen a Frank Ubriaco vrátili do obývacího pokoje.

Slyšeli konec mého trylku.

Řekl jsem Sáře, že už musím končit, což jsem taky udělal. Arpád Leen na mě nehybně civěl. Slyšel jsem ženy, jak mluví o tom, jak je muži v duchu svlékají. Teď jsem poznal, jaký je to pocit. Jak vyšlo nakonec najevo,

bylo to přesně to, co se mnou dělal Arpád Leen: představoval si, jak bych

vypadal, kdybych na sobě nic neměl.

Začínal mít totiž podezření, že jsem paní Jack Grahamova na kontrole, převlečená

za chlapa.

22.

Nemohl jsem to samozřejmě vědět, to, že si myslí, že jsem možná paní Grahamova. Takže jeho nadbíhání mé osobě, které vzápětí přišlo, bylo pro mě stejně nepochopitelné jako všechno ostatní, co se mi toho dne přihodilo.

Začínal jsem být přesvědčen, že je ke mně tak pozorný, aby zmírnil špatnou zprávu, kterou mi zanedlouho oznámí, a sice, že se zkrátka a dobře do RAMJACu nehodím a že dole čeká limuzína, aby mě odvezla, stále nezaměstnaného, do Arapahoe. Avšak signály v jeho očích byly mnohem vášnivější. Přímo dychtil po tom, abych schválil všechno, co dělá.

Oznámil mi, nikoli Lelandu Clewesovi či Israelu Edelovi, že právě učinil Franca Ubriaca viceprezidentem Sekce McDonaldových hamburgerů RAMJACu.

Přikývl jsem, že to je opravdu pěkné.

Leenovi mé přikývnutí nestačilo. “Myslím, že to je skvělá ukázka toho, kdy je na správné místo dosazen ten správný člověk,” prohlásil.

“Nemyslíte? Nemyslíte, že

právě to je pro RAMJAC charakteristické, dávat dobré lidi tam, kde mohou maximálně využít své schopnosti?”

Ta otázka patřila mně a nikomu jinému, tak jsem nakonec řekl:

“Ano.”

To samé jsem musel absolvovat po jeho pohovoru a přijetí

Clewese a Edela. Clewes

se stal viceprezidentem Sekce Diamant Safety Matches, zřejmě

proto, že prodával

reklamní papírové zápalky. Edel se stal viceprezidentem Sekce Sdruženého pohostinství, s.r.o., oddělení Hiltonů, zřejmě pro svou třítýdenní praxi nočního

recepčního v Arapahoe.

Pak přišla řada na mě, abych s ním šel do knihovny. “Poslední

na řadě, ne však v

řadě,” řekl s hranou upejpavostí. Když zavřel dveře a zůstali jsme sami, nabyla jeho koketnost ještě nechutnějších rozměrů. “Račte do mého salónku, řekl pavouk mouše,” zamumlal. Nezakrytě na mě mrkl.

Šlo mi to na nervy. V duchu mě napadlo, co se tu asi stalo těm přede mou. Byl tam stůl v Mussoliniho stylu s otáčecím křeslem. “Snad byste se tam měl posadit vy,” řekl a zahýbal významně obočím. “Není to snad vaše představa o křesle? Co? He? Co říkáte? Není?”

Napadlo mě, že to může být výsměch. Zareagoval jsem poníženě. Sebeúctu jsem za ty roky dávno ztratil. “Pane,” řekl jsem, “nechápu, co se to děje.”

“Eh,” řekl a zvedl prst, “to se někdy opravdu stává.”

“Nevím, jak jste na mě přišel, ani jestli jsem vůbec ten, za koho mě

považujete,” řekl jsem.

“Zatím jsem vám neřekl, za koho vás považuju,” řekl on.

“Walter F. Starbuck,” řekl jsem chabě.

“Když myslíte,” řekl on.

“No,” řekl jsem, “ať už jsem kdokoli, nejsem nic moc. Jestli opravdu nab ízíte práci, stačí mi něco úplně malého.”

“Dostal jsem příkaz udělat vás viceprezidentem,” prohlásil, “od osoby, které si velice vážím. Mám v úmyslu uposlechnout.”

“Chtěl bych být barman,” řekl jsem.

“Ach ták!” řekl. “A míchat pousse-café!”

“Dokážu to, pokud musím,” řekl jsem, “mám doktorát s mixologie.”

“Máte taky roztomile vysoký hlas, když chcete,” řekl on.

“Myslím, že bude nejlepší, když půjdu domů,” řekl jsem. “Můžu jít pěšky. Není to odtud daleko.” Bylo to asi jenom čtyřicet bloků. A neměl jsem boty; jenže kdo potřebuje boty? Nějak bych se bez nich domů dostal.

“Až bude čas jít domů,” řekl, “je tu moje limuzína.”

“Už je čas jít domů,” řekl jsem. “Je mi jedno, jak se tam dostanu. Byl to pro m ě velice vyčerpávající den. Moc mi to nemyslí. Jediné, co chci, je spát. Víte-li o někom, kdo hledá barmana, dokonce i na částečný úvazek, zastihne mě v Arapahoe.” “Skvělý herecký výkon!” poznamenal.

Svěsil jsem hlavu. Už jsem neměl chuť se na něj dívat, ani na nikoho jiného. “Vůbec ne,” řekl jsem. “Herec jsem nikdy nebyl.”

“Řeknu vám něco prazvláštního,” řekl.

“Já to nepochopím,” zahuhňal jsem.

“Všichni, co tu dnes byli,” za čal, “se pamatují, že vás už viděli, navzájem se však vidí poprvé. Jak tohle vysvětlíte?”

“Jsem bez práce,” řekl jsem.” Právě mě pustili z vězení. Chodím jen tak po městě a nemám co dělat.”

“Takový zamotaný příběh,” poznamenal. “Tak vy jste byl ve vězení, říkáte?”

“To se stává,” řekl jsem.

“Nebudu se vás ptát, za co jste tam byl,” řekl. Tím chtěl samozřejmě říct, že

já, jakožto paní Grahamova, převlečená za chlapa, nemusím vyprávět stále

horentnější lži, pokud mě to ovšem samotného netěší.

“Za Watergate,” řekl jsem.

“Za Watergate!” vykřikl. “Myslel jsem, že znám jména téměř

všech účastníků.” Jak

zjistím dodatečně, nejen že znal jejich jména, ale některé znal natolik dobře,

aby je podplácel nelegálními příspěvky na kampaň a později přispěl na jejich

obhajobu. “Jak je možné, že jsem v souvislosti s Watergate nikdy neslyšel jméno

Starbuck?”

“Nevím,” řekl jsem, hlavu stále sklopenou. “Bylo to jak v nějakém nádherném

muzikálu, kde kritici jmenují každého kromě mě. Když se vám podaří najít starý

program, ukážu vám svoje jméno.”

“To vězení je v Georgii, jestli se nemýlím,” řekl.

“Ano,” řekl jsem. Napadlo mě, že to ví, protože se Roy M. Cohn musel podívat do

mého rejstříku, když dostal za úkol vytáhnout mě z vězení.

“To vysvětluje tu Georgii,” poznamenal.

Nechápal jsem, proč by měl někdo potřebovat vysvětlovat Georgi .

“Odtamtud tedy znáte Clyda Cartera a Clevelanda Lawese a doktora Roberta

Fendera,” řekl.

“Ano,” řekl jsem. Začínal jsem dostávat strach. Proč by se měl tenhle člověk,

jeden z nejmocnějších podnikových šéfů na planetě, obtěžovat zjišťováním

takovýchhle věcí o dojemném, bezvýznamném kriminálníčkovi, jakým jsem byl já?

Existovalo snad podezření, že znám nějaké senzační tajemství o Watergate, které

dosud nebylo odhaleno? Hrál si se mnou jako kočka s myší, než

se rozhodne se

mnou nějakým způsobem skoncovat?

“A co Doris Krammová,” řekl, “Určitě znáte i ji.” Jak se mi ulevilo, že ji neznám! Přece jenom jsem byl nevinný!

Teď se všechno

to, co tu proti mě vybudoval, zhroutí. Vybral si špatného člověka a já to mohl

dokázat! Já Doris Krammovou vůbec neznal! “Ne, to ne,” řekl jsem. “Doris

Krammovou neznám.”

“Ta dáma, o kterou jste mě žádal, aby zůstala v Americké

harfenní,” řekl.

“Nikdy jsem vás o nic nežádal,” odpověděl jsem.

“Uklouzlo vám to,” řekl.

A pak jsem si ke své narůstající hrůze uvědomil, že Doris Krammovou opravdu

znám. Byla to ta stará vzlykající sekretářka, která vyklízela svůj pracovní stůl

ve výstavní síni s harfami. To, že ji znám, jsem mu však říct nehodlal.

Jenže on stejně věděl, že ji znám! On věděl všechno! “Určitě

vás potěší,” řekl,

“že jsem jí osobně zavolal a ujistil ji, že může klidně zůstat. Jak dlouho bude

chtít. No, není to milé?”

“Ne,” odpověděl jsem. Byla to stejně dobrá odpověď jako každá

jiná. Pomalu jsem

si však začínal výstavní síň s harfami vybavovat. Měl jsem pocit, jako by to už

bylo tisíc let, co jsem tam byl, možná v nějakém jiném životě, ještě před svým

narozením. Byla tam Mary Kathleen O’Looneyová. V příští chvíli se o ní Arpád

Leen, ve své vševědoucnosti, určitě zmíní.

A pak se ta noční můra z poslední hodiny ukázala od samého začátku logickou.

Věděl jsem něco, co nevěděl ani sám Arpád Leen, co nevěděl snad nikdo na světě,

kromě mě. Bylo to neskutečné, musela to však být pravda: Mary Kathleen

O’Looneyová a paní Jack Grahamova byla jedna a tatáž osoba. A v té chvíli zvedl Arpád Leen mou ruku ke svým rtům a políbil ji. “Odpusťte mi, že jsem prohlédl váš převlek, madam,” řekl, “jsem však přesvědčen, že jste mi to

úmyslně usnadnila. Vaše tajemství je u mě v bezpečí. Je mi ctí, že jsme se

konečně setkali tváří v tvář.”

Opět mi políbil ruku, tutéž ruku, kterou mi onoho rána pevně

svírala špinavá

pracička Mary Kathleen. “Nejvyšší čas, madam,” řekl. “Už spolu tak dlouho pěkně

spolupracujeme. Nejvyšší čas.”

Hnus, který se ve mě zvedl z toho, že mě líbá muž, byl natolik bezděčný, že se

ze mě stala pravá Královna Viktorie! Můj hněv byl královský, avšak můj jazyk

pocházel přímo ze hřišť mého clevelandského dospívání. “Co to krucinál děláte?

Já žádná podělaná ženská nejsem!” vykřikl jsem. Už jsem mluvil o tom, že jsem za ty roky ztratil sebeúctu. Arpád Leen ji teď

díky svému grotesknímu omylu ztratil během několika vteřin. Oněměl z toho a byl bílý jak stěna.

Pokusil se vzpamatovat, moc se mu to ale nedařilo. Omluva nepřicházela v úvahu,

byl příliš otřesen, aby se zmohl na jakýkoli projev šarmu či důvtipu. Mohl pouze

zatápat směrem, kde snad ležela pravda.

“Ale znáte ji,” řekl konečně. Z jeho hlasu zaznívala rezignace, neboť si začínal

uvědomovat, co v tu chvíli docházelo i mně: byl jsem mocnější

než on, pokud bych

chtěl.

Potvrdil jsem mu to. “Znám ji dobře,” řekl jsem. “Udělá

všechno, co jí řeknu,

tím jsem si jistý.” To poslední bylo zbytečné. Bylo to ze msty. Pořád vypadal velice špatně. Vstoupil jsem mezi něj a jeho Boha. Teď bylo na něm, aby svěsil hlavu. “Hm,” řekl a následovala dlouhá pauza,

“pokud můžete,

mluvte o mně dobře.”

Víc než cokoli jiného jsem si teď přál zachránit Mary Kathleen O’Looneyovou před

tím příšerným životem, který ji její děsy nutily vést. Kde ji najdu, jsem věděl.

“Tak mě napadá,” řekl jsem zdrcenému Leenovi, “jestli nevíte, kde bych takhle

večer sehnal boty, které by mi byly.”

Jeho hlas jako by ke mně přicházel z místa, kam jsem se právě

chystal vypravit -

z té obrovské jeskyně pod Centrálním nádražím. “žádný

problém,” řekl.

23.

Další věc, kterou jsem poznal, potom, co jsem se přesvědčil, že mě nikdo nesleduje a že jsem úplně sám široko daleko, bylo železné

schodiště vedoucí dolů

do jeskyně. Vždy po několika krocích jsem zpěvavým a chlácholivým polohlasem zavolal dolů. “To jsem já, Mary Kathleen, Waltr. To jsem já, Waltr.”

Jak jsem byl obut? Měl jsem černé kožené slupky s maličkými motýlky na nártu. Dostal jsem je od desetiletého syna Arpáda Leena, malého Dexterka. Padly mi akorát. Dexter je musel mít do taneční školy. Už je nepotřeboval. Dal svým rodičům své první úspěšné ultimátum: Řekl jim, že pokud budou dál trvat na tom, aby chodil na hodiny tancování, spáchá sebevraždu. Takhle hrozně taneční školu nenáviděl.

Byl to zlatý kluk, v pyžamu a županu potom, co si zaplaval v obýváku. Byl tak příjemný a tak se mnou cítil, s maličkým dědulou, který neměl, do čeho by obul své maličké nožky. Klidně jsem mohl být hodným skřítkem z pohádky a on princátkem, které právě skřítka podarovalo párem zázračných tanečních střevíců. A jaký krásný kluk to byl. Měl veliké hnědé oči. Na hlavě korunu z černých kučer. Dal bych hodně za to, abych měl takového syna. Na druhé straně si ale myslím, že můj syn by dal hodně za to, aby měl otce jako byl Arpád Leen. Člověk musí být spravedlivý.

“To jsem já, Mary Kathleen, Waltr,” zavolal jsem opět. “To jsem já, Waltr.” Na konci schodiště jsem narazil na první známku toho, že všechno možná není tak úplně v pořádku. Byla to nákupní taška od Bloomingdalů převrácená na bok a z ní

vyhřezlé hadry, hlava panenky a jedno číslo časopisu Vogue, publikace RAMJACu. Narovnal jsem ji a nacpal ty věci zpátky a přitom se tvářil, že právě to bylo třeba udělat, aby bylo všechno zase jak má být. A pak jsem uviděl na podlaze krvavou skvrnu. Bylo to něco, co jsem vrátit zpátky na své místo nemohl. Dál

jich bylo mnohem víc.

Nechci tady zbytečně vzbuzovat nejistotu, působit čtenářům mrazení v zádech, nechat je představovat si, že jsem našel Mary Kathleen s uřezanýma rukama, mávající na mě zkrvavenými pahýly. Ve skutečnosti ji na Vanderbilt Avenue porazil taxík a ona odmítla lékařské ošetření, se slovy, že je v pořádku, naprosto v pořádku.

Nebyla to však vůbec pravda.

Šlo možná o ironii osudu, kterou bohužel nedokážu nijak potvrdit. Bylo totiž velice pravděpodobné, že Mary Kathleen sebral některý z jejích vlastních taxíků. Měla přeražený nos, odkud také pocházela ta krev. Měla ještě horší věci.

Nedokážu je vyjmenovat. Nikdo neprovedl nikdy inventuru všeho, co bylo na Mary Kathleen polámané.

Ukryla se v jedné záchodové kabince. Kde mám hledat, mi ukázaly kapky krve. O tom, kdo je uvnitř, nebylo pochyb. Pode dveřmi byly vidět její basketbalistické

kecky.

Aspoň že tam neležela mrtvola. Když jsem opět zabroukal své

jméno a svou

neškodnost, odjistila dveře a strčila do nich. Seděla jen tak na míse, aniž ji

používala. A kdyby, nic by se tím nezměnilo, její ponížení

životem bylo i tak

úplné. Krvácení z nosu se už zastavilo, zbyl jí však po něm knírek a la Adolf

Hitler.

“Ty moje chuděro!” vykřikl jsem.

Její stav ji nechal lhostejnou. “Jo, to nejspíš budu,” řekla. “Tak jako moje

máma.” Její matka, samozřejmě, zemřela na otravu rádiem.

“Co se ti stalo?” chtěl jsem vědět.

Vyprávěla mi, jak ji srazil taxík. Právě poslala dopis Arpádu Leenovi, kterým

potvrzovala všechny příkazy, které mu dala po telefonu.

“Zavolám sanitku,” řekl jsem.

“Ne, ne. Zůstaň tady, nikam nechoď,” přikázala.

“Jenže ty potřebuješ pomoc!” trval jsem na svém.

“Na to už je pozdě,” řekla.

“Vždyť ty ani nevíš, co ti je,” namítl jsem.

“Umírám, Waltře,” řekla. “Stačí, že vím tohle.”

“Naděje umírá poslední,” odvětil jsem a chystal se, že vyběhnu po schodech

nahoru.

“Opovaž se nechat mě tu znovu samotnou!” zahrozila.

“Jdu ti zachránit život!” řekl jsem.

“Nejdřív si ale poslechni, co ti chci říct!” řekla ona. “Sedím tady a říkám si:

“Bože můj, po všem, co jsem prožila, po všem, o co jsem se snažila, tu nebude

nikdo, kdo by si poslechl, co musím ještě naposledy říct. Ty zavoláš sanitku a

on v ní nebude nikdo, kdo rozumí anglicky.”

“Nechceš si udělat větší pohodlí?” zeptal jsem se.

“Já mám pohodlí dost,” řekla. Na jejím tvrzení něco bylo. Její

nekonečné vrstvy

oblečení ji udržovaly v teple. Svou drobounkou hlavu měla opřenou v jednom rohu

plechové kabinky o polštář z hadrů.

V živoucí skále kolem nás se občas ozvalo zabručení. Nad námi umíralo ještě něco

jiného, a sice železnice Spojených států. Polorozbité lokomotivy vlekly do

nádraží a z nádraží úplně rozbité osobní vagóny.

“Znám tvoje tajemství,” řekl jsem.

“Který?” zeptala se. “Je jich teď tolik.” Čekal jsem, že až jí oznámím, že vím, že je majoritním akcionářem RAMJACu, bude

to okamžik vrcholného dramatu. Bylo to samozřejmě fiasko. Už

mi to řekla a já to

přeslechl.

“Nezačínáš hluchnout, Waltře?” zeptala se.

“Teď tě slyším normálně,” řekl jsem.

“To budu muset ještě k tomu všemu svoje poslední slova hulákat?” řekla.

“To ne,” odpověděl jsem. “Nechci už ale slyšet nic o nějakých posledních

slovech. Vždyť jsi tak bohatá, Mary Kathleen! Když budeš chtít, můžeš si koupit

celou nemocnici, a přimět je tam, aby tě dali zase do pořádku!”

“Nenávidím tenhle život,” řekla. “Udělala jsem, co jsem mohla, aby se v něm měl

každý líp. Tohle ale asi nedokáže nikdo. Už mám dost toho věčnýho snažení. Chci

usnout navěky.”

“Ale vždyť ty takhle přece žít nemusíš!” zvolal jsem. “A to jsem ti taky přišel

říct. Budu tě chránit, Mary Kathleen. Najmeme lidi, kterým můžeme stoprocentně

důvěřovat. Howard Hughes najal Mormony, to proto, že mají

takové vysoké morální

zásady. Tak najmeme Mormony i my.”

“Proboha, Waltře,” řekla Mary Kathleen, “myslíš, že jsem to s Mormonama

nezkoušela?”

“Zkoušela?” zeptal jsem se.

“Kdysi jsem se musela Mormonama pomalu prodírat,” řekla a začala mi vyprávět

nejděsivější příběh, jaký jsem kdy slyšel.

Stalo se to, když si ještě žila v blahobytu a snažila najít způsoby, jak si

alespoň trochu svého obrovského bohatství užívat. Byla úchylkou, jakou by

spousta lidí ráda fotografovala, chytila, nějakým způsobem mučila, nebo zabila.

Lidé by ji rádi zabili kvůli jejím rukám nebo kvůli penězům, ale také aby se

pomstili. RAMJAC si přisvojil nebo zruinoval mnoho jiných podniků a měl dokonce

prsty i ve svržení vlád států, které byly malé a slabé. Takže se neodvažovala prozradit svou pravou totožnost nikomu kromě svých věrných Mormonů, a po celý čas se musela stěhovat z místa na místo. A tak se také stalo,

že se ubytovala v horním patře hotelu RAMJACu, v Managui, hlavním městě

Nicaragui. Na patře bylo dvacet luxusních apartmá, které si všechna pronajala.

Dvě schodiště do patra byla zastavěna brutální zdí, podobně

jako dveře ve

vestibulu Arapahoe. Tlačítka ve výtazích byla upravena tak, aby se do horního

patra dalo vyjet pouze jedním výtahem, a ten obsluhoval Mormon.

Dokonce ani ředitel hotelu údajně nevěděl, kdo to tady ve skutečnosti je

ubytován. Určitě to však musel tušit každý v Managui. Ať tak nebo tak, jednoho dne se z ničeho nic rozhodla, že si vyrazí do města

sama, aby pocítila, jakkoli krátce, co už nepocítila celé roky, jaké to je, být

prostě jen dalším z mnoha lidských tvorů na tomhle světě. Vyrazila v paruce a

tmavých brýlích.

V parku si přisedla k Američance ve středním věku, kterou tam našla na lavičce

plačící. Byla ze St. Louis. Její manžel byl sladovnickým mistrem v Sekci

Anheuser-Busch korporace RAMJAC. Na radu cestovní kanceláře se vydali do

Nicaragui, aby tam prožili druhé líbánky. Její manžel zemřel toho rána na

úplavici.

Tak ji Mary Kathleen vzala s sebou do hotelu a ubytovala v jednom z mnoha

nepoužívaných apartmá, které měla k dispozici, a několika Mormonům řekla, aby

zařídili přepravu těla a návrat vdovy do St. Louis letadlem RAMJACu.

Když za ní pak zašla, aby jí oznámila, že je všechno zařízeno, našla tu ženu

uškrcenou šňůrou od záclon. Strašné však na tom bylo tohle: Ten, kdo to udělal,

byl přesvědčen, že to je Mary Kathleen. Měla uříznuté ruce. Nikdy se nenašly.

Krátce nato se Mary Kathleen vrátila do New York City. Ze svého apartmá ve

Waldorf Towers začala dalekohledem pozorovat somračky. Mimochodem, o patro výš

bydlel armádní generál Douglas MacArthur.

Nikdy nevycházela, neměla žádné návštěvy, nikomu

netelefonovala. Nikdo z

hotelového personálu nesměl dovnitř. Jídlo nosili nahoru Mormoni, stlali postele

a obstarávali veškerý úklid. Jednoho dne však stejně dostala výhružný dopis. Byl

v růžové, navoněné obálce přímo na vršku jejího

nejintimnějšího prádélka. Jeho

pisatel jí oznamoval, že ví, kdo je, a činil ji zodpovědnou za svržení zákonné

vlády Guatemaly. Chystal se vyhodit hotel do pov ětří. To už bylo na Mary Kathleen moc. Odešla od svých Mormonů, kteří byli jistě

věrní, avšak nedokázali ji chránit. Začala se chránit sama, a to nekonečnými

vrstvami oblečení, které našla v popelnicích.

“Když jsi byla ze svých peněz tak nešťastná,” řekl jsem, “proč

jsi se jich

nezbavila?”

“Však ano!” řekla. “Až umřu, Waltře, podívej se do mý pravý

kecky. Najdeš tam

mojí poslední vůli. Odkazuju korporaci RAMJAC jeho právoplatnému majiteli,

americkému lidu.” Usmála se. Byl to trýznivý pohled, vidět takové vesmírné

štěstí vyjádřené holými dásněmi a jedním či dvěma zkaženými zuby.

Už jsem si myslel, že zemřela. Ale nezemřela.

“Mary Kathleen-?” řekl jsem.

“Ještě jsem neumřela,” řekla.

“Teď už ale opravdu jdu pro pomoc,” řekl jsem.

“Když to uděláš, umřu,” řekla na to. “Teď už ti to můžu zaručit. Teď dokážu

umřít, kdy budu chtít. Sama si určím, kdy to bude.”

“To nedokáže nikdo,” řekl jsem.

“Somračky ano,” řekla. “Je to náš zvláštní dar. Nedokážeme říct, kdy začneme

umírat. Jakmile ale jednou začneme, můžeme si zvolit, kdy přesně to bude. Chceš,

Waltře, abych umřela hned teď, až napočítám do deseti?”

“Ani teď, ani jindy,” odpověděl jsem.

“V tom případě zůstaň,” řekla.

Tak jsem zůstal. Co jiného mi zbývalo?

“Chtěla bych ti poděkovat za to, žes mě objal,” řekla.

“Udělal bych to kdykoli,” ujistil jsem ji.

“Jednou denně to stačí,” řekla. “Dneska jsem už svoje objetí

dostala.”

“Byla jsi první žena, se kterou jsem se kdy opravdu miloval,” řekl jsem.

“Vzpomínáš?”

“Vzpomínám si na objetí,” řekla. “Vzpomínám si, jak jsi řekl, že mě miluješ.

Nikdy předtím mi to žádný muž neřekl. Moje matka mi to říkávala často, než

umřela.”

Cítil jsem, že zase začínám brečet.

“Vím, žes to nemyslel vážně,” řekla.

“Ale to víš, že jo, to víš, že jo,” protestoval jsem. “Bože můj, to víš, že

jo.”

“To nic,” řekla. “Nebyla to tvoje vina, že jsi se narodil bez srdce. Aspoň že

jsi se snažil uvěřit tomu, čemu věřili lidé se srdcem, takže jsi byl i tak

dobrý člověk.”

Přestala dýchat. Přestala mrkat. Byla mrtvá.

Epilog

To nebylo všechno. Nikdy to není všechno.

Bylo devět hodin večer mého prvního celého dne svobody. Pořád ještě mi zbývaly

tři hodiny. Vyšel jsem nahoru a řekl přítomnému policistovi, že dole v suterénu

je mrtvá somračka.

Jeho práce z něj udělala cynika. “To je všechno?” řekl na to. Tak jsem stál u těla svého bývalého děvčete a čekal na zřízence stejně, jako by to udělal každý jiný věrný živočich. Chvíli to trvalo, neboť se vědělo, že je

mrtvá. Když přijeli, začínala už tuhnout. Něco k tomu poznamenali. Musel jsem se

jich zeptat, co říkali, protože nemluvili anglicky. Ukázalo se, že jejich

mateřštinou je udrština. Oba byli z Pákistánu. Jejich angličtina byla

primitivní. Kdyby Mary Kathleen zemřela v jejich přítomnosti místo v mojí,

určitě by řekli, že ke konci plácala nesmysly.

Zeptal jsem se jich, abych zdusil vzlyky, které se mi začínaly drát vzhůru,

jestli by mi o urdštině něco neřekli. Tak jsem se dověděl, že urdština má

literaturu bohatou jako každý jiný jazyk na světě, že však začínala jako skrovný

a nehezký umělý jazyk, který vymysleli na dvoře Ghenghise Khána. Ze začátku

sloužil k vojenským účelům. Umožňoval Khánovým kapitánům dávat rozkazy, které

byly pochopeny ve všech koutech Mongolské říše. Později ho básníci vyšperkovali.

Člověk se pořád učí.

Polici jsem udal jméno Mary Kathleen za svobodna. Řekl jsem jim i svoje pravé

jméno. Nehodlal jsem na ně nic zkoušet. Zrovna tak jsem ale neměl v úmyslu

komukoli prozrazovat, že paní Jack Grahamova je mrtvá. Následky takového

oznámení by nepochybně byly jistým druhem laviny.

Byl jsem jediný člověk na světě, který ji mohl uvést do pohybu. Zatím jsem na to

nebyl připraven. Nebyla to z mé strany vychytralost, jak pár lidí

později řeklo.

Byla to moje přirozená hrůza z lavin.

Šel jsem domů, do Hotelu Arapahoe, malý neškodný skřítek v kouzelných tanečních

střevících. Mnoho listí se proměnilo ve zlato ten den a mnoho zlata v listí. A

to byl teprve začátek.

Byl tam pochopitelně nový noční recepční, neboť Israela Edela si pozval Arpád

Leen. Tenhle nový člověk tam byl okamžitě poslán, aby za něj zaskočil. Normálně

byl recepčním v hotelu Carlyle, který rovněž patřil RAMJACu. Byl jako ze

škatulky. Pokořovalo ho, že musí jednat se štětkami, lidmi právě propuštěnými z

vězení a blázinců a tak dále.

Honem mi potřeboval říct tohle: že normálně dělá v Carlyle a že tu jenom

zaskakuje. že tam vlastně ani není.

Když jsem mu řekl své jméno, oznámil mi, že tam mám nějaký

balíček a taky dopis.

Z policie mi přivezli polobotky a z prádelníku v mém pokoji si vzali části

klarinetů. Dopis byl od Arpáda Leena. Byl psaný vlastní rukou, stejně jako

poslední vůle Mary Kathleen, kterou jsem měl ve vnitřní kapse svého kufříku -

spolu s diplomem doktora mixologie. Kapsy převlečníku jsem měl napěchované

dalšími předměty z kecek Mary Kathleen. Byly vyboulené jako sedlové brašny.

Leen psal, že ten dopis je určen pouze mně. Psal, že se uprostřed toho všeho

zmatku u nich doma vůbec nedostal k tomu, aby mi nabídl nějakou konkrétní práci.

Domníval se, že bych mohl být spokojený v jeho bývalé sekci, což byla

Gramofonová sekce. Do té nyní, mimo jiné, spadaly i New York Timesy, Universal

Pictures, Ringling Bros., Barnum & Bailey a Dell Publishing. Patřil tam i podnik

vyrábějící žrádlo pro kočky, se kterým si však, stálo v dopise, nemusím dělat

starosti. Zakrátko měl být převeden do Sekce běžných potravin. Původně patřil

Timesům.

“Pokud to není podle vašeho gusta,” psal Arpád Leen, “najdeme něco, co bude.

Jsem naprosto uchvácen představou, že paní Grahamova mezi námi bude mít svého

pozorovatele. Vyřiďte jí, prosím vás, mé nejsrdečnější

pozdravy.”

Byla tam ještě douška. Stálo v ní, že si dovolil domluvit mi na devátou ráno

následujícího dne schůzku s někým, kdo se jmenoval Morty Stil s. Byla tam

adresa. Předpokládal jsem se, že onen Stil s bude personálním ředitelem nebo

něčím takovým. Ukázalo se, že to je krejčí.

Zase jeden multimilionář posílal Waltera F. Starbucka ke svému osobnímu

krejčímu, aby z něj udělal přesvědčivou imitaci dokonalého gentlemana.

*

Na druhý den ráno jsem byl stále ještě ochromený strachem z laviny. Byl jsem o

čtyři tisíce dolarů bohatší a prakticky vzato zloděj. Jako vložky do bot měla

Mary Kathleen ve svých basketbalistických keckách čtyři tisícidolarové bankovky.

V novinách nebyla o její smrti ani zmínka. A proč taky? Koho to zajímalo? Bylo

tam krátké smuteční oznámení týkající se pacientky, o kterou přišla Sára

Clewesová, té ženy se špatným srdcem. Zůstaly po ní tři děti. Její manžel

zahynul při automobilové nehodě měsíc předtím, takže z těch dětí teď byli

sirotci.

Zatímco mi Morty Stills bral míry na oblek, zjistil jsem, že představa, že se o

Mary Kathleen nikdo nehlásí, je pro mě nesnesitelná. Byl tam i Clyde Carter,

který přišel rovnou od letadla z Atlanty. I on dostával novou garderóbu, dokonce

dřív, než ho Arpád Leen viděl.

Byl vyplašený.

Řekl jsem mu, aby nebyl.

Tak jsem po obědě zašel do márnice a přihlásil se o ni. Nic na tom nebylo. Kdo

jiný by o takové drobné tílko také stál. Nemělo žádné příbuzné. Byl jsem jeho

jediný přítel.

Naposledy jsem se na něj podíval. Nebylo ničím. Nikdo ho už

neobýval. “Prázdná

budka.”

Pohřební ústav jsem našel hned za rohem. Dal jsem tělo vyzvednout, nabalzamovat

a uložit do solidní rakve. žádný pohřeb se nekonal. Dokonce jsem ho nedoprovodil

k hrobu, kterým byla hrobka v obrovské betonové voštině v Morristownu v New

Jersey. Toho rána měl ten hřbitov v Timesech reklamu. Každá z hrobek měla vkusná

bronzová dvířka, do nichž bylo vyryto jméno nájemníka. Ani ve snu by mě nenapadlo, že člověk, který ta jména vyrýval, bude asi za dva roky na to zavřen pro jízdu v opilosti, přičemž poznamená něco v tom smyslu,

jaké neobvyklé jméno má zatýkající důstojník. Setkal se s ním pouze jednou, a to

na svém truchlivém pracovišti. Ten důstojník, zástupce šerifa Morrisského

okresu, se jmenoval Francis X. O’Looney.

To v O’Looneyovi probudí zvědavost, jak je s ním ta žena v hrobce spřízněná. Na základě toho mála dokumentů vedených na hřbitově

vystopuje O’Looney Mary

Kathleen až do márnice v New York City. Tam dostane sadu otisků jejích prstů. Jen tak pro případ, že byla někdy zatčena nebo zavřena v psychiatrické léčebně, pošle její otisky FBI.

Takhle tedy dojde ke zhroucení RAMJACu.

*

Celý případ měl ještě jednu bizarní stránku. Než O’Looney nakonec zjistil, kdo byla ve skutečnosti Mary Kathleen, zamiloval se do svého snu o ní, kde byla mladou dívkou. Mimochodem, naprosto se mýlil. Zdálo se mu, že byla vysoká, baculatá a černovlasá, zatímco ona byla malá, vychrtlá a zrzavá. Zdálo se mu, že byla imigrantkou pracující pro výstředního milionáře ve strašidelném sídle a že ji tento muž přitahoval a zároveň odpuzoval a že ji utýral k smrti.

Tohle všechno vyšlo najevo při rozvodu, o který požádala jeho dvaatřicetiletá manželka. Celý jeden týden a možná i déle o tom psaly první stránky bulvárních

plátků. V té době už byl O’Looney slavný. V novinách ho nazývali “Mužem, který odzvonil RAMJACu”, nebo výrazy v podobném ladění. Jeho manželka tvrdila, že příčinou jeho odcizení je nějaký duch. Prý už s ní nechce spát. Přestal si čistit zuby. Do práce chodí neustále pozdě. Stal se dědečkem a vůbec ho to nezajímá. Dokonce se na to nemluvně ani nepodívá.

A nejmorbidnější na jeho chování bylo prý to, že dokonce i potom, co zjistil, jaká byla Mary Kathleen doopravdy, zůstal věrný svému původnímu snu. “Nikdo mi ho nikdy nevezme,” prohlásil. “Je to nejcennější, co mám.”

Slyšel jsem, že byl propuštěn ze zaměstnání. Jeho manželka se s ním opět soudí, tentokrát o svůj podíl na menším jmění, které dostal za filmová práva ke svému

snu. Film se má natáčet v nějakém starém strašidelném sídle v Morristownu. Pokud člověk může věřit společenským rubrikám, bude se hledat mladý talent pro roli irské imigrantky. Al Pacino už souhlasil, že bude hrát šerifa O’Looneye a Kevin McCarthy excentrického milionáře.

*

Takže jsem si příliš dlouho zahrával a teď prý půjdu znovu do vězení. Moje hrátky s pozůstatky Mary Kathleen samy o sobě trestným činem nebyly, neboť mrtvoly nemají žádná práva, podobně jako je nemají zbytky lehkého občerstvení z minulé noci. Moje činy nicméně vedly ke spáchání těžkého trestného činu kategorie E, což podle paragrafu 190.30 Trestního zákona státu New York znamená, že jsem nezákonně zatajoval poslední vůli.

Samotnou vůli jsem pohřbil v bezpečnostní schránce Depozitní

banky hanoverských

výrobců, přidružené společnosti RAMJACu.

Snažil jsem se vysvětlit své maličké fence, že její paniček musí

na nějaký čas

odejít, protože porušil paragraf 190.30. Řekl jsem jí, že zákony existují

proto, aby se dodržovaly. Zbožňuje můj hlas. Všechny zprávy ode mne jsou dobré

zprávy. Vrtí ocáskem.

*

žil jsem si na velice vysoké noze. Na podnikovou půjčku s nízkým úrokem jsem si

koupil dvoupodlažní byt. Na nábytek a oblečení jsem zpeněžil akciové opce. V

Metropolitní opeře a Baletu města New York, kam jsem přijížděl a zase odjížděl v

limuzíně, jsem se stal součástí inventáře.

Doma jsem pořádal intimní večírky pro spisovatele, hudebníky, filmové herce a

cirkusové artisty z RAMJACu, jako třeba Isaac Bashevis Singer, Mick Jagger,

Jane Fondová, Gunter Gebel Wil iams a další. Byla legrace. A když RAMJAC koupil

Galerii Marlborough a Sdružení amerických umělců, měl jsem na svých večírcích i

malíře a sochaře.

Jak dobře jsem si v RAMJACu vedl? Za mého působení ve funkci získala moje sekce

včetně jí podřízených přidružených podniků, utajených i známých, jedenáct

platinových desek, čtyřicet dva zlatých desek, dvacet dva Oscarů, jedenáct

Národních knižních ocenění, dvě vlaječky Americké ligy, dvě

vlaječky Národní

ligy, dvakrát baseballové finále World Series a třiapadesátkrát Grammy, a nikdy

jsme nevykázali méně než třiadvacetiprocentní zisk z vloženého kapitálu. Dokonce

jsem se pustil do nelítostného boje i v rámci samotné

korporace, abych zabránil

převedení podniku vyrábějícího žrádlo pro kočky z mé sekce do Sekce běžných

potravin. Bylo to vzrušující. Řádil jsem jak šílenec. Několikrát jsme jen tak tak propásli další Nobelovu cenu za literaturu. Jenže to už jsme měli dvě: Saula Bel owa a pana Singera.

Já sám se poprvé v životě dostal do Kdo je kdo. Je to triumf, které pochopitelně

pozbyl nepatrně lesku, neboť moje sekce řídí Gulf & Western, který zase řídí Kdo

je kdo. Dal jsem tam všechno, kromě svého pobytu ve vězení a jména svého syna:

místo narození, kde jsem studoval, různá zaměstnání, která

jsem vystřídal, jméno

své manželky za svobodna.

*

Jestli jsem pozval na své večírky svého vlastního syna, aby si popovídal s

takovou záplavou svých hrdinů a hrdinek? Nepozval. Jestli z Timesů odešel, když

jsem se stal jeho nadřízeným? Neodešel. Jestli někdy zatelefonoval nebo poslal

něco jako blahopřání? Ani to, ani to. Jestli jsem se s ním někdy pokusil spojit?

Jenom jednou. Byl jsem zrovna v suterénním bytě Lelanda a Sáry Clewesových. Pil

jsem, což je věc, ze které nemám žádné potěšení a kterou dělám jen zřídka. A

taky jsem byl synovi fyzicky tak blízko. Byl v bytě jenom třicet stop nade mnou.

To mě přinutila Sára, abych mu zatelefonoval.

Vytočil jsem tedy číslo svého syna. Bylo asi osm hodin večer. Zvedl to jeden z

mých vnoučků a já se ho zeptal, jak se jmenuje.

“Juan,” řekl.

“A dál?” zeptal jsem se.

“Stankiewicz,” odpověděl. Mimochodem, podle poslední vůle mé ženy, dostával Juan

a jeho bratr, Geraldo, ze Západního Německa reparace za konfiskaci knihkupectví

otce mé matky ve Vídni nacisty po Anschlussu, anexi Rakouska Německem v roce

Devatenáct set Třicet osm. Ta vůle byla už hodně stará, byla sepsaná, když byl

Waltr ještě malý kluk. Notář jí poradil, aby ty peníze odkázala svým vnoučatům,

a tak se vyhnula jedné generaci daní. V otázce peněz se snažila být fikaná.

Tehdy jsem byl bez práce.

“Je taťka doma?” zeptal jsem se ho.

“Je v kině,” odpověděl.

To se mi ulevilo. Neřekl jsem mu, jak se jmenuju. Řekl jsem, že zavolám později.

*

A co se týče podezření, která jsem v Arpádu Leenovi vzbuzoval: Jako každý, mohl

si podezírat, co hrdlo ráčí. Od paní Grahamové už žádné dopisy s otisky prstů

nepřišly. Poslední písemně potvrzoval, že Clewes, já, Ubriaco, Edel, Lawes,

Carter a Fender máme být učiněni viceprezidenty.

Potom následovalo hrobové ticho, jenže hrobová ticha byla i předtím. Jedno

trvalo dva roky. Leen se zatím řídil pokynem, který mu Mary Kathleen zaslala v

roce Devatenáct set Sedmdesát jedna a který říkal pouze toto:

“Získejte,

získejte, získejte.”

Určitě si pro to vybrala toho pravého člověka. Arpád Leen se pro to, aby

získával, získával, získával, narodil.

Kdy jsem mu nejvíc zalhal? Když jsem mu řekl, že paní

Grahamovou vídám jednou

týdně a že je v pořádku a šťastná a velice spokojená s tím, jak všechno probíhá.

Jak jsem vypovídal před velkou porotou: Z jeho chování jsem byl přesvědčen, že

mi věří, bez ohledu na to, co o paní Grahamové říkám. Byl jsem vůči tomuto člověku, teologicky vzato, v mimořádné

pozici. Znal jsem

odpovědi na spousty základních otázek jeho života, na které by se mohl chtít

zeptat.

Proč musel získávat a získávat a získávat pořád dál? Protože jeho božstvo chtělo

odevzdat bohatství Spojených států lidu Spojených států. Kde sídlilo jeho

božstvo? V Morristownu v New Jersey. Jestli bylo spokojené s tím, jak si v práci

vede? Nebylo ani spokojené, ani nespokojené, neboť bylo mrtvé, že mrtvější být

už nemohlo. Co má dělat teď? Najít si jiné božstvo, kterému bude sloužit.

Byl jsem samozřejmě, teologicky vzato, v mimořádné pozici také k miliónům jeho

zaměstnanců, neboť on byl zase božstvem pro ně a údajně

přesně věděl, co chce a

proč to chce.

Ovšem teď to všechno rozprodává federální vláda, která najala dvacet tisíc

nových byrokratů, polovinu z nich právníků, aby na všechno dohlíželi. Mnoho lidí

bylo přesvědčeno, že RAMJACu patřilo všechno v zemi. Když se tedy přišlo na to,

že mu z toho patřilo pouze 19 procent, dokonce ani ne jedna pětina, zdálo se,

že zavládlo jaksi všeobecné zklamání. I tak byl však RAMJAC

obrovský ve srovnání

s jinými konglomeráty. Druhý největší konglomerát ve Svobodném světě byl

poloviční. A dalších pět po něm, kdyby se spojily dohromady, by dosáhlo tak dvou

třetin velikosti RAMJACu.

Ukazuje se, že o dolary na nákup všech těch dobrot, které

vláda rozprodává, není

vůbec nouze. Sám prezident Spojených států užasl nad tím, kolik dolarů se po

celém světě za ty roky rozházelo. Budilo to dojem, jako kdyby každému na téhle

planetě řekl: “Shrabejte si, prosím vás, zahradu a listí pošlete mně.” Včera

byla na vnitřní straně Daily News fotografie doku v Brooklynu. Byl na n ěm asi

tak akr žoků, které vypadaly na bavlnu. Ve skutečnosti to byly žoky americké

měny ze Saudské Arábie, peníze na dřevo, abych tak řekl, za Sekci McDonaldových

hamburgerů RAMJACu.

V titulku stálo: KONEČNĚ DOMA!”

Kdo je ten šťastný majitel všech těch žoků? Lid Spojených států

podle poslední

vůle Mary Kathleen O’Looneyové.

*

Co bylo podle mého názoru vadné na představě mírumilovné

ekonomické revoluce

Mary Kathleen? Za prvé, federální vláda byla naprosto nepřipravená provozovat

všechny ty podniky RAMJACu jménem lidu. Za další: Většina těchto podniků,

uzpůsobených pouze k tomu, aby přinášely zisk, byla k potřebám lidí lhostejná

stejně asi jako, řekněme, bouřky. To mohla Mary Kathleen lidem zrovna tak

odkázat jednu pětinu počasí. Podniky RAMJACu byly, ve své

podstatě, stejně

nedotčené radostmi a strastmi lidských bytostí jako déšť, který

padal oné noci,

kdy Madeiros, Sacco a Vanzetti zemřeli na elektrickém křesle. Pršelo by i tak.

Ekonomika je nepřemýšlející počasí, nic víc.

Dát lidem něco takového je dobrý fór.

Minulý týden se na mou počest pořádala slavnostní večeře, řekněme jakýsi

“večírek na rozloučenou”. Byla to oslava na zakončení mého posledního dne ve

funkci. Hostiteli byli Leland Clewes a jeho roztomil á manželka Sára. Zůstali ve

svém suterénním bytě v Tudor City a Sára dál pracuje jako zdravotní sestra, i

když si Leland dneska v RAMJACu přijde na nějakých sto tisíc dolarů ročně. Hodně

peněz dávají na projekt Pěstouni, což je projekt, který jim umožňuje podporovat

konkrétní děti v mnohých částech světa, žijících v nešťastných poměrech. Myslím,

že říkali, že podporují padesát dětí. Od některých dostali dopisy a fotografie,

které nechali kolovat.

Pro jisté lidi jsem jakýmsi hrdinou, což je úplná novota. Bez cizí

pomoci jsem

totiž prodloužil život RAMJACu o dva roky a něco. Kdybych poslední vůli Mary

Kathleen nezatajil, nikdo z těch na večírku by se nikdy nestal viceprezidentem

RAMJACu. Já sám bych byl okamžitě propuštěn a stal bych se tím, čím stejně

čekám, že se stanu, jestli vězení přežiju, a to somrákem. Jestli jsem opět švorc? Ano. Moje obhajoba byla drahá. A kromě toho mě dohonili mí právníci z Watergate. Za všechno, co pro mě udělali, jim ještě hodně dlužím.

Byl tam Clyde Carter, můj bývalý dozorce v Georgii a nyní

viceprezident Sekce

Chryslerovy vzduchotechniky RAMJACu, se svou roztomilou ženou Claudií. V jednu

chvíli napodobil svého bratrance, prezidenta, řekl: “Nikdy vám nebudu lhát,” a

slíbil přestavbu Jižního Bronxu a tak dále. Bylo to k popukání. Byl tam Frank Ubriaco se

svou roztomilou novou ženou, Marilyn, které bylo teprve

sedmnáct. Frankovi je padesát tři. Seznámili se na diskotéce. Zdá se, že jsou

velice šťastní. První věcí, která ji na něm prý zaujala, bylo to, že měl bílou

rukavici jenom na jedné ruce. Musela prostě zjistit proč. Nejdříve jí namluvil,

že mu ji sežehl čínský komunistický plamenomet za Korejské

války, později se

však přiznal, že si to udělal sám ve fritovací nádobě. Založili si sbírku

tropických ryb. Mají konferenční stolek, ve kterém jsou tropické

rybky.

Frank vymyslel pro Sekci McDonaldových hamburgerů novou pokladnu. Jelikož bylo

stále těžší sehnat personál, který uměl dobře čísla, nahradil Frank číslice na

klávesách pokladny obrázky hamburgerů, mléčných koktejlů, smažených hranolků,

coca-col a tak dále. Stačilo, aby osoba sčítající účet jednoduše mačkala obrázky

jednotlivých věcí, které si zákazník objednal a pokladna je sčítala za ni.

Frank za to dostal pořádnou prémi .

Řekl bych, že si ho Saudíci nechají.

Přišel mi telegram od doktora Roberta Fendera, který byl stále ještě ve vězení v

Georgi . Mary Kathleen chtěla, aby RAMJAC udělal

viceprezidenta i z něj,

neexistoval ale způsob, jak ho dostat z vězení. Vlastizrada byl zkrátka příliš

těžký zločin. Clyde Carter mu napsal, že se do vězení vracím já

sám a že se na

moji počest chystá večírek a že by měl poslat telegram.

“Stálo v něm jen tohle: “Tink-a-link.” Bylo to samozřejmě z jeho vědeckofantastické povídky o soudci z planety Vikuňa,

který si musel najít nové tělo a který v Georgii vlétl uchem do mého a zjistil,

že je připoután k mým pocitům a mému osudu, dokud

nezemřu.

Podle soudce z té povídky se na Vikuně vítali i loučili takhle:

“Tink-a-link.”

“Tink-a-link” bylo jako havajské “aloha,” které také znamená

ahoj i sbohem.

“Ahoj i sbohem.” Jako by to nestačilo. Náš jazyk je rozsáhlejší

daleko víc, než

je třeba.

Zeptal jsem se Clyda Cartera, jestli neví, co píše Fender teď.

“Nějaký vědeckofantastický román o ekonomice,” řekl Clyde.

“Neřekl, jaký použije pseudonym?” zeptal jsem se.

“Kilgore Trout,” odpověděl Clyde.

*

Byla tam moje oddaná sekretářka Leora Bordersová se svým manželem Lancem. Laňce

se zrovna zotavoval z radikální mastekomie. Řekl mi, že každá

dvoustá mastekomie

se dělá na mužích. Člověk se pořád učí.

Mělo přijít ještě několik dalších přátel z RAMJACu, neodvážili se však. Obávali

se, že by jejich reputace, a tedy jejich budoucnost exekutivních šéfů mohla

utrpět, kdyby vešlo ve známost, že se mnou přátelí. Přišly telegramy i od dalších lidí, které

jsem měl na svých pověstných večírcích

, od Johna Kennetha Galbraitha, Salvátora Dalího, Eriky Jongové, Liv Ulmannové a

Létajících Farfanů.

Vzpomínám si, že v telegramu od Roberta Redforda stálo: “Buď

tvrdej.”

Do spontánnosti těm telegramům dost scházelo. Jak Sára Clewesová nakonec přizná,

celý týden se jich u lidí doprošovala.

Arpád Leen poslal po Sáře slovní vzkaz, určený jen pro mé uši:

“Velkolepé.”

To se dalo chápat na milión způsobů.

Mimochodem, čtvrcení RAMJACu už nepředsedal. Najala ho Americká telefonní a

telegrafní společnost, kterou právě koupila nějaká nová

společnost z Monaka

jménem BIBEC. Zatím nikomu se nepodařilo zjistit, kdo nebo co BIBEC je. Někdo si

myslí, že to jsou Rusové.

Tentokrát alespoň budu mít venku několik skutečných přátel. Ve středu stolu byla jako ozdoba široká váza s tulipány. Byl opět duben.

Venku pršelo. Příroda sympatizovala.

*

Posadili mě na čestné místo, vpravo od hostitelky, Sáry Clewesové, zdravotní

sestry. Z těch čtyř žen, které jsem kdy opravdu miloval, se s ní

nejlíp

povídalo. Možná proto, že jsem jí nikdy nic neslíbil, a tedy ji nikdy nezklamal.

Ach, Bože, co jsem všechno nenasliboval své matce, své

ubohé manželce a

chudince Mary Kathleen!

Byl tam mladý Israel Edel se svou ne tak roztomilou manželkou Normou. Ne tak

roztomilou říkám z jednoho prostého důvodu, a sice, protože mě vždycky

nenáviděla. Proč, to nevím. Nikdy jsem ji neurazil, a když se vezme, jaký obrat

nastal v kariéře jejího manžela, určitě musí být šťastná jako blecha. Nebýt mě,

byl by dodnes nočním recepčním. Za všechny peníze, co vydělá, renovují Edelovi

svůj palác z hnědého pískovce v Brooklyn Heights. Přesto, kdykoli se na mě

podívá, cítím se jak sežvejkaná onuce. Co se dá holt dělat. Myslím, že bude tak

trochu střelená. Asi tak před rokem potratila dvojčata. Možná to bude nějak

souviset. Možná následkem toho u ní došlo k nějakému porušení chemické

rovnováhy. Kdo ví?

Ať tak nebo tak, vedle mě neseděla, díkybohu. Zato jiná

černoška ano. Byla to

Eucharist Lawesová, roztomilá manželka Lelanda Lawese, bývalého šoféra RAMJACu.

Teď je prezidentem Sekce Transico. Takhle se jeho žena skutečně jmenuje -

Eucharist. Znamená to šťastná vděčnost a já nechápu, proč

takovéhle jméno nedává

svým dcerám víc lidí. Každý jí říká “Ukey.” Ukey se stýskalo po rodném Jihu. Lidi tam jsou prý přátelštější, uvolněnější a

přirozenější. Naléhala na Clevelanda, aby odešli do Atlanty nebo někam poblíž,

zvlášť teď, kdy Transico koupila společnost Mezinárodní hřiště, což, jak každý

ví, je jenom zástěrka pro mafii. Akorát, že se to nedá dokázat. Po mojí sekci skočily I. G.

Farben, západoněmecký koncern.

“To už nebude ten starý RAMJAC,” řekl jsem Ukey. “To je jistý.” Byly tam i dárky, některé hloupé, některé ne. Israel Edel mi dal gumový kornout zmrzliny, který, když se zmáčkl, vypískl, byla to hračka pro mou maličkou fenku

Lhasu, zlatavý smeták bez násady. Když jsem byl malý, nikdy jsem nemohl psa mít,

protože Alexander Hamilton McCone psy nenáviděl. Takže tohle je jediný pes,

kterého jsem kdy dobře poznal, spíme spolu. Chrápe. Stejně

jako kdysi moje

manželka.

Nikdy jsem ji nedal připustit, jenže teď, podle veterináře, doktora Howarda

Padwee, prodělává falešnou březost a považuje ten gumový

kornout zmrzliny za

štěně. Ukrývá ho do vestavěných skříní. Nosí ho po schodech mého dvoupodlažního

bytu nahoru a dolů. Dokonce pro něj vylučuje i mléko. Dostává

injekce, aby s tím

přestala.

Všímám si, jak to matka příroda zařídila, že bere ten gumový

kornout zmrzliny -

kornout je z hnědé gumy, zmrzlina z růžové gumy, nesmírně

vážně. Až se divím,

kolikrát sám projevím stejně směšnou oddanost vůči nejrůznějším krámům. Ne že by

na tom nějak záleželo. Pro naši přítomnost neexistuje žádný

konkrétní důvod,

ledaže si nějaký vymyslíme. Tím jsem si jistý. Postavení lidské

bytosti v

explodujícím vesmíru by se nezměnilo ani o mrť, kdybych, radši než žít, jak jsem

žil, nedělal nic jiného, než šedesát let přenášel gumový kornout zmrzliny ze

skříně do skříně.

Clyde Carter a Leland Clewes přispěli na daleko dražší dárek, kterým byl šachový

počítač. Je veliký asi jako krabice na doutníky, největší část z něj ale zabírá

prostor pro figurky. Samotný počítač není o moc větší než

balíček cigaret.

Jmenuje se “Boris”. Boris má dlouhé, úzké okénko, kde oznamuje svoje tahy.

Dokonce si umí dělat legraci z mých vlastních tahů. “To myslíš

vážně?” zeptá se

třeba; nebo “Hrál jsi to vůbec někdy?” nebo “To má být past?” nebo “Budeš hrát

bez dámy.”

Tohle jsou běžné šachové vtípky. S Alexanderem Hamiltonem McConem jsme si

donekonečna vyměňovali ty samé otřelé vtipy, když jsem kvůli svému budoucímu

harvardskému vzdělání souhlasil s tím, že budu jeho osobní

šachový automat.

Kdyby tenkrát existoval Boris, pravděpodobně bych šel na Western Reservě a stal

se daňovým odhadcem nebo vedoucím kanceláře ve skladišti dřeva nebo cestujícím

pojišťovákem nebo něčím takovým. Místo toho jsem ten nejostudnější absolvent

Harvardu od Putziho Hanfstaengla, což byl Hitlerův nejoblíbenější pianista.

Alespoň jsem dal Harvardu deset tisíc dolarů, ještě než přišli právníci a

všechny peníze mi zase vzali.

*

Byl čas, abych na všechny ty přípitky, které byly během večírku předneseny na

mou počest, odpověděl. Povstal jsem. Neměl jsem v sobě ani kapku alkoholu.

“Jsem recidivista,” řekl jsem. Definoval jsem to slovo jako typ člověka, který

se ze zvyku stále znovu dopouští trestných činů či protispolečenského chování.

“To není špatné vědět,” poznamenal Leland Clewes. Propukl všeobecný smích.

“Naše milá hostitelka slíbila na závěr večera ještě dvě

překvapení,” řekl jsem.

Bylo to, jak se pak ukázalo, napochodování mého syna a jeho lidské rodinky

shora, a poslech gramofonové nahrávky části mé výpovědi před kongresmanem

Richardem M. Nixonem z Kalifornie a ostatními. Jak dávno už to bylo. Muselo se

to pustit na sedmdesát osm otáček za minutu. Představte si to!

“Jako kdybych už

neměl těch překvapení dost!” řekl jsem.

“Ne těch příjemných, starý brachu,” řekl Cleveland Lawes.

“Řekni to čínsky,” vyzval jsem ho. Byl, samozřejmě, po nějakou dobu válečným

zajatcem Číňanů.

Lawes řekl něco, co určitě znělo jako čínština.

“Jak můžeme vědět, že si neobjednával vepřový na sladkokysele?” řekla Sára.

“To nemůžete,” řekl Lawes.

Hostinu jsme zahájili ústřicemi, a tak jsem prohlásil, že ústřice nejsou

afrodisiaka, jak si mnozí lidé myslí.

Ozvalo se nespokojené bučení a nato mě Sára Clewesová

trumfla tím samým vtipem.

“Waltr jich totiž včera večer snědl dvanáct,” řekla, “ale jenom čtyři zabraly!”

Den předtím přišla o dalšího pacienta.

Opět propukl všeobecný smích.

A mě se náhle zmocnila podrážděnost a deprese z toho, jak jsme hloupí. Zprávy,

koneckonců, nemohly být horší. Cizinci, zločinci a jiné

bezmezně chamtivé

konglomeráty pohlcovaly RAMJAC. Odkaz Mary Kathleen lidu se měnil v hory rychle

upadající měny, která se zase vyhazovala na obrovskou novou byrokracii a zákonné

poplatky a poradenské poplatky a tak pořád dál. Zbytek, řekli politikové, pomůže

splatit úroky z národního dluhu lidu, a zaplatí se z něj další

silnice, veřejné

budovy a moderní výzbroj, které si lidé tolik zaslouží. Kromě toho: Měl jsem jít znovu do vězení.

Rozhodl jsem se tedy, že naši lehkomyslnost odsoudím. “Víte, co nakonec zničí

tuhle planetu?” zeptal jsem se.

“Cholesterol!” vykřikl Frank Ubriaco.

“Naprostý nedostatek vážnosti,” řekl jsem. “Dneska každý kašle na to, co se

opravdu děje, na to, co se stane příště, nebo jak jsme se v první řadě do

takovýhle šlamastyky dostali.”

Israel Edel, se svým doktorátem z historie, si to vyložil jako názor, že

hloupneme čím dál víc, je-li to vůbec ještě možné. Začal tedy pípat a houkat.

Ostatní se k němu přidali s vlastním houkáním a pípáním. Všichni napodobovali

signály údajně inteligentních bytostí z vesmíru, které teprve před týdnem

zachytily radioteleskopy. Byla to nejčerstvější senzace, která, po pravdě

řečeno, vytlačila dění kolem RAMJACu z prvních stránek novin. Lidé pípali,

houkali a smáli se všude, nejen na večírku na mou počest. Nikdo se neodvažoval hádat, co ty signály znamenají. Pokud ty signály opravdu přicházejí odtamtud, odkud se zdá, že přicházejí, pak podle slov vědců musí být

staré milión i více let. Má-li Země odpovědět, bude to začátek opravdu vleklé

konverzace.

*

Tak jsem se vzdal snahy mluvit vážně. Řekl jsem ještě jeden vtip a posadil se.

Večírek skončil, jak už jsem řekl, příchodem mého syna, snachy a jejich dvou

dětí, a poslechem posledních minut mé výpovědi před komisí

kongresu v roce

Devatenáct set Čtyřicet devět.

Moje snacha a vnukové zřejmě považovali za přirozené a snadné složit mi poklonu,

náležící dědečkovi, který byl, koneckonců, čistým, upraveným a laskavým starým

mužem. Modelem pro to, co ty děti ve mně našly hodným lásky, byl, předpokládám,

Santa Claus.

Můj syn byl pro mě šok. Byl to takový praobyčejný, nezdravý a nešťastně

vypadající mladý člověk. Je malý jako já a skoro tak tlustý, jako byla jeho

ubohá matka ke konci. Já mám stále většinu svých vlasů, on je však plešatý. Tu

plešatost musel zdědit z židovské linie naší rodiny. Kouřil cigarety bez filtru, které si zapaloval jednu od druhé. Hodně kašlal.

Oblek měl propálený od cigaret jako řešeto. Koukl jsem na něj, zatímco hrála

deska a všiml si, že je tak nervózní, že má zapálené tři cigarety najednou.

Podal mi ruku s tím správným zoufalstvím německého generála vzdávajícího se u

Stalingradu. Stále ještě jsem byl pro něj netvor. Přišel proti své

vůli -

přemluvila ho vlastní manželka a Sára Clewesová.

To je špatné.

Deska nic nezměnila. Děti, které měly být už dávno v posteli, se vrtěly a

pospávaly.

Účelem té desky bylo složit mi poklonu, umožnit lidem, kteří to možná nevěděli,

aby si na vlastní uši poslechli, jaký jsem to byl mladý idealista. Ta část, ve

které jsem neúmyslně prozradil Lelanda Clewese jako bývalého komunistu, byla

zřejmě na jiné desce. Nepouštělo se to.

Teprve poslední věty vzbudily můj opravdový zájem. Za tu dobu jsem je zapomněl.

Kongresman Nixon se mě zeptal, proč jako syn přistěhovalců, ke kterým se

Američani tak dobře zachovali, proč jako člověk, ke kterému se jeden z

amerických kapitalistů choval jako k vlastnímu synovi a poslal ho na Harvard,

proč jsem projevil takový nevděk americkému hospodářskému systému.

Moje odpověď nebyla původní. Původní na mně nebylo nikdy nic. Zopakoval jsem, co

můj někdejší hrdina, Kenneth Whistler, odpověděl kdysi dávno na podobnou obecnou

otázku. Whistler jednou vystupoval jako svědek při procesu se stávkujícími,

obviněnými z násilí. Vzbudil zvědavost soudce, který se ho zeptal, proč takový

vzdělaný člověk a z tak dobré rodiny se tolik zaobírá dělnickou třídou.

Odpověď, kterou jsem si přisvojil a dal Nixonovi, zněla takhle:

“Proč? Kvůli

Kázání na hoře, pane.”

Když lidem na večírku došlo, že deska doběhla, ozval se zdvořilý potlesk. Sbohem.

, W.F.S., 168 -