Špičkou jazyka

Sarah Waters

(2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Román od autorky, jež bývá označována za novodobého Charlese Dickense, nás zavádí do viktoriánské Anglie a Londýna. V 80. letech 19. století se mladinká Nancy Astleyová, dcera venkovského obchodníčka s ústřicemi, zamiluje do hvězdy londýnského kabaretu Kitty Butlerové, jež se na svá vystoupení převléká za muže a zpívá mužské písně. Nancy nevynechá jediné představení, až si jí Kitty všimne, a Nan se stane její garderobiérkou. To jsou počátky jejich společného milostného života i společné kabaretní kariéry, ale jejich osudy propletené s mnoha sociálními prostředími, dobovými hnutími a dalšími postavami představují v podání Sarah Watersové, stejně jako v případě její Zlodějky (vyšlo v r. 2008), jízdu na horské dráze s ekvilibristickými výkony.

Z angličtiny přeložila Barbora Punge Puchalská

Argo, 2010

Tipping the Velvet

Copyright © Sarah Waters 1998

Translation © Barbora Punge Puchalská, 2010

Cover art © Pavel Růt, 2010

ISBN 978-80-257-0241-3

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji všem, kteří přečetli a opatřili poznámkami různé verze románu, zvlášť pak Sally O-J, ale také Margarettě Jollyové, Richardu Shimellovi a Sarah Hopkinsové. Díky Caroline Hallidayové, Monice Fortyové, Judith Skinnerové a Nicole Pohlové; všechny do jedné mě při psaní i po něm zahrnovaly slovy povzbuzení, radami a nadšením. Díky Sally Abbeyové, mojí redaktorce z nakladatelství Virago, a Judith Murrayové,

mojí agentce. A konečně děkuji i Lauře Gowingové,

která mě naučila mnoho báječných věcí

o dějinách, a o lásce.

Tato kniha

je pro

ni.

Kapitola 1

Už jste někdy ochutnali ústřice z Whitstablu? Pokud ano, ta chuť se nedá zapomenout. Díky zvláštní povaze kentského pobřeží jsou ústřice z domácích whitstableských farem – jak se jim správně říká – ty největší a nejšťavnatější, nejchutnější, byť nejdelikátnější ústřice z celé Anglie. Whitstableské ústřice jsou tedy – a to plným právem – proslulé. Francouzi, proslavení svými mlsnými jazýčky, kvůli nim pravidelně cestují přes kanál La Manche; v sudech s ledem jsou dopravovány lodí na stoly v Hamburku a Berlíně. Nu ano, prý i samotný král pořádá v doprovodu své milenky paní Keppelové zvláštní zajížďky do Whitstablu, aby v soukromí jednoho z hotelů povečeřel ústřice. A pokud jde o stařičkou královnu – až do své smrti si denně dopřávala onu místní ústřici k večeři (aspoň se to říká).

A už jste někdy byli ve Whitstablu a na vlastní oči viděli tamní rybí restaurace? Jednu z nich provozoval i můj otec a já jsem se v ní narodila. Vzpomínáte si na úzký, počasím ošlehaný dům, natřený modrou, oprýskanou barvou, napůl cesty mezi High Street a přístavem? Vybavujete si tu vypouklou ceduli, která visela nade dveřmi a lákala příchozí na Astleyho ústřice, ty nejlepší v Kentu? Nestrčili jste náhodou do těch dveří a nevstoupili do matně osvětleného, voňavého lokálu s nízkým stropem? Vybavujete si stoly s kostkovanými ubrusy – jídelní lístek vyvedený křídou na tabuli – lihové lampy a upocené kousky másla?

Neobsluhovala vás náhodou růžolící dívka s drzým chováním a loknami? Tak to byla moje sestra Alice. Nebo muž, poněkud vytáhlý a s kulatými zády, jenž byl od uzlu na kravatě až po smyčku na botách zahalený do sněhobílé zástěry? To byl můj otec. A nevšimli jste si náhodou za komíhajícími se kuchyňskými dveřmi ženy, která stála zamračená v oblacích páry stoupajících z hrnce s klokotající ústřicovou polévkou nebo ze syčícího grilu? To byla moje matka.

A nebyla vedle ní taková hubená, bledá, nevýrazná holka s rukávy od šatů vyhrnutými až k loktům, jíž v jednom kuse padala do oka kadeř zplihlých, bezbarvých vlasů a jejíž rty neustále opakovaly slova nějaké pouliční odrhovačky nebo kabaretního songu?

To jsem byla já.

Byla jsem jako Molly Malone z té staré balady, obchodnice s rybami, protože to bylo řemeslo mých rodičů. Provozovali restauraci a pronajímali nad ní pokoje: vychovali ze mě dívku od ústřic, nasáklou všemi chutěmi a vůněmi toho řemesla. Své první krůčky jsem udělala mezi káděmi s ústřicemi a sudy s ledem; ještě dřív než jsem dostala břidlicovou tabulku s křídou, dali mi do ruky speciální nůž na ústřice a naučili mě s ním zacházet; zatímco jsem na učitelově koleni odšišlávala abecedu, uměla jsem bravurně vyjmenovat všechno, co nesmí chybět v pořádné rybí kuchyni – uměla jsem se zavázanýma očima poznat jednotlivé druhy ryb. Whitstable byl celý můj svět, Astleyho rybí restaurace moje vlastní důvěrná domovina, ústřicová šťáva zas mou živnou půdou. Přestože už jsem dávno nevěřila báchorce, kterou mi vyprávěla matka – že mě jako mimino našli v lastuře a jeden nenasytný zákazník mě prý málem vysrkl k obědu –, za celých osmnáct let jsem o své náklonnosti k těm mořským mlžům ani jednou nezapochybovala, nikdy jsem se nepoohlížela po práci za dveřmi otcovy kuchyně. Ani po lásce.

Vedla jsem poněkud zvláštní život i na whitstableské poměry; ale nebylo na něm nic nepříjemného nebo dokonce příšerně tvrdého. Náš pracovní den začínal v sedm ráno a končil o dvanáct hodin později; a v průběhu těch dvanácti hodin jsem dělala pořád to samé. Zatímco matka vařila a Alice s otcem obsluhovali, já jsem seděla na vysoké stoličce u kádě s ústřicemi a drhla, oplachovala a oháněla se nožem na ústřice. Někteří lidé mají rádi ústřice za syrova; v jejich případě máte práci ulehčenou, stačí totiž jen vyndat z kádě tucet ústřic, slít z nich šťávu a rozložit je s kouskem petržele nebo řeřichy na talíř. Ale v případě zákazníků, kteří dávají přednost ústřicím dušeným nebo smaženým – pečeným nebo zapékaným v lastuře či těstě –, vyžadovala moje práce přece jen delikátnější postup. V takovém případě jsem musela každou ústřici otevřít, přetnout sval a všechno to lahodné masíčko přesunout do matčina kastrolu bez toho, aniž by se vylila nebo obarvila šťáva. Vzhledem k tomu, že na každý talíř přijde tucet ústřic, že ústřicový vývar je laciný a že v naší restauraci bylo pořád živo a najednou se do ní vešlo až padesát hostů, tak si určitě umíte spočítat ten obrovský počet ústřic, který mi dennodenně prošel pod páčicí kudlou; a taky si umíte představit, jak jsem každý večer po práci mívala zarudlé, rozbolavělé a slanou vodou rozmáčené prsty. Dokonce i dnes, po více než dvou desetiletích od chvíle, co jsem speciální nůž odložila a jednou provždy otcovu kuchyni opustila, cítím při pohledu na káď s rybami nebo když zaslechnu vyvolávání prodavače ústřic strašidelné, soucitné píchnutí v zápěstí a kloubech prstů; a pořád, tedy aspoň někdy, jsem přesvědčená, že pod nehtem na palci a v záhybech dlaně mi ulpívá vůně ústřicové šťávy a slané vody.

Řekla jsem, že v mládí se celý můj život točil jen kolem ústřic; ale není to tak úplně pravda. Měla jsem kolem sebe kamarády a bratrance a sestřenice tak jako každá dívka, která vyrůstá na malém městě v místní početné rodině. Měla jsem svou sestru Alici – nejdražší přítelkyni ze všech –, s níž jsem se dělila o pokojíček i o postel a se kterou jsme si vyměňovaly tajemství. Měla jsem dokonce i něco jako nápadníka: chlapce jménem Freddy, který po boku mého bratra Davyho a strýčka Joea brázdil na rybářské plachetnici Whitstableský záliv.

A v neposlední řadě jsem měla slabost – dalo by se to nazvat vášní – pro kabaret; zvláště pak pro kabaretní písničky a jejich zpívání. Jestli už jste ve Whitstablu někdy byli, je vám jasné, že to není vášeň zrovna nejpříhodnější, protože v městečku žádné varieté ani divadlo není – snad jen osamělý kandelábr před hotelem Vévoda z Cumberlandu, u něhož tu a tam vystupují potulní zpěváci a každý srpen postaví svůj stánek chlapík s loutkovým divadlem. Ale z Whitstablu je to jen patnáct minut vlakem do Canterbury; a tam jedno varieté přece jen měli – Canterburský estrádní palác –, v němž se odehrávala tříhodinová představení, lístky stály půlšilink a k vidění byla ta nejlepší čísla v celém Kentu, aspoň se to říkalo.

Palác byl malé a myslím, že i poněkud zchátralé divadlo, ale když se k němu ve svých vzpomínkách vracím, pořád ho vidím očima rybářské dcerky – vidím před sebou stěny lemované zrcadly, sedadla potažená krvavě rudým sametem, sádrové amorky natřené zlatou barvou, kteří se snášeli nad oponou. Mělo tak jako naše rybí restaurace svůj vlastní charakteristický zápach – dnes už vím, že stejně jsou cítit kabarety na celém světě – pach dřeva, líčidel a rozlitého piva mísící se s pachem svítiplynu, tabáku a pomády do vlasů. Jako malá jsem ho naprosto nekriticky zbožňovala; později jsem se od ředitelů divadel a umělců dozvěděla, že je to pach smíchu, vůně samotného potlesku. A ještě později jsem přišla na to, že v sobě neskrývá rozkoš, nýbrž smutek.

Ale to už předbíhám.

S barvami a pachy Canterburského paláce jsem byla obeznámená důvěrněji než většina dívek – tedy aspoň v období, které mám na mysli, to je poslední léto v otcově domě, kdy mi bylo osmnáct –, protože Alice chodila s mládencem jménem Tony Reeves, který tam pracoval a poskytoval nám lístky za snížené vstupné nebo úplně zadarmo. Tony byl synovcem ředitele divadla, proslulého Trickyho Reevese, takže pro naši Alici to byla partie. Moji rodiče mu zpočátku nedůvěřovali a kvůli tomu, že pracoval v divadle, nosil za uchem doutníky a mluvil jako by se nechumelilo o smlouvách, Londýnu a šampaňském, ho považovali za „nepříliš spolehlivého“. Ale Tony byl tak srdečný, přirozený a hodný, že si ho každý hned oblíbil; a stejně jako všichni, co se mojí sestře dvořili, i on ji vroucně miloval a byl kvůli ní připravený zahrnout laskavostí i celou naši rodinu.

A tak jsme s Alicí bývaly častými návštěvnicemi večerního sobotního představení, zakasávaly jsme si sukně pod sedadla a vykřikovaly refrény těch nejveselejších písní při těch nejlepších a nejoblíbenějších estrádách v Canterburském paláci. Tak jako ostatní diváci i my jsme měly své favority. Měly jsme svá oblíbená čísla – umělce, které jsme bedlivě sledovaly a hlasitě povzbuzovaly; písničky, o které jsme žadonily znova a znova a znova, až dotyčný, tedy spíš dotyčná – protože téměř pokaždé jsme s Alicí milovaly nějakou zpěvačku –, úplně ochraptěla, nemohla dál zpívat a musela se jen usmívat a uklánět.

A když představení skončilo a ze zdvořilosti jsme se zastavily u Tonyho v jeho maličkém, nevětraném kamrlíku za pokladnou, odnášely jsme si ty popěvky s sebou. Prozpěvovaly jsme si je ve vlaku do Whitstablu – a někdy se k nám přidávali druzí, kteří se vraceli domů z představení stejně veselí jako my. Špitaly jsme je do tmy, zatímco jsme ležely v posteli, i sny se nám zdávaly v jejich tempu, a druhý den ráno jsme se probouzely s písničkou na rtech. Servírovaly jsme špetku toho kabaretního pozlátka i našim hostům k večeři – Alice si pohvizdovala při roznášení talířů, a když to hosté slyšeli, usmívali se; já jsem zase vyzpěvovala ústřicím, zatímco jsem hřadovala na svojí vysoké stoličce vedle mísy se slanou vodou a drhla, páčila a otvírala lasturu za lasturou. Matka prohlásila, že bych klidně mohla sama vystupovat.

Ale sotva to dořekla, rozesmála se a já jsem se k ní přidala. Dívky, které jsem vídávala v záři reflektorů, ty, jejichž písničky jsem se tak ráda učila nazpaměť a prozpěvovala si, se mi moc nepodobaly. Byly spíš jako moje sestra: měly třešňově rudé rty a po ramenou jim poskakovaly lokny; hruď jim vystupovala, na loktech se jim dělaly jamky a kotníky – když je ukázaly – měly útlé a souměrné jako láhve od piva. Kdežto já jsem byla vysoká a dost hubená. Hrudník jsem měla plochý, nijaké vlasy a bezvýrazné oči nejasné modré barvy. Pleť jsem sice měla dokonale hladkou a jasnou a zuby čistě bílé, ale to se aspoň v naší rodině nepovažovalo za nic výjimečného, protože jsme byli všichni celé dny vystaveni nakažlivému vlivu vroucí slané vody, a tím pádem vycídění a bez poskvrnky jako sépie.

Kdepak, nablýskané pódium bylo předurčeno dívkám jako Alice, naparáděným v saténových sukýnkách pod zdravicí amorků; a takovým jako já bylo souzeno sedět na galerii, ponořeným do anonymní tmy, a jen se dívat.

Nebo jsem si to aspoň v té době myslela.

Ze svého dívčího dospívání si asi nejvíc pamatuju na tu každodenní rutinu, sestávající z páčení a otevírání ústřic, vaření a roznášení jídel a sobotních návštěv kabaretu; to samozřejmě platilo jen pro zimu. Od května do srpna, kdy je konzumace ústřic kvůli jejich rozmnožování zakázaná, spouštějí rybářské lodě plachty nebo vyplouvají na moře za jinou kořistí; a rybí restaurace po celé Anglii jsou proto nuceny pozměnit jídelníček nebo prostě zavřít. Přestože podnik mého otce měl od podzimu do jara vynikající obrat, nestačilo to na to, aby mohl přes léto zavřít a mít prázdniny; ale tak jako u mnoha whitstableských rodin, jejichž osud byl odvislý od moře a jeho štědrých darů, docházelo v teplých měsících i u nás ke znatelnému zvolnění práce – k celkovému zpomalení, odlehčení a veselí. V restauraci nebylo tak rušno. Namísto ústřic jsme nabízeli krabí maso, platýze, kambaly a herinky a porcování a krájení ryb na plátky bylo rozhodně příjemnější než nekonečné drhnutí a páčení za zimních měsíců. Nechávali jsme vytažená okna a otevřené dveře od kuchyně; nebývali jsme uvaření zaživa párou stoupající z hrnců ani zmrtvělí a promrzlí ze sudů s ústřicemi naloženými v ledu tak jako v zimě, ale spíš vystavení příjemně chladivým brízám a konejšivým zvukům třepotajících se plachet a cinkotu kladek, které k nám doléhaly ze zálivu.

To léto, kdy jsem oslavila osmnáctiny, bylo teplé a s přibývajícími týdny stále dusnější. Otec přenechával i na několik dní v kuse restauraci matce a rozkládal si na pláži stánek se srdcovkami a surmovkami. My s Alicí jsme mohly klidně jezdit do Canterburského paláce každý večer. Ale stejně jako se tehdy v červenci nikomu nechtělo v naší dusné restauraci pojídat smažené ryby nebo humří polévku, při pouhé představě toho, že se budeme dvě hodiny pařit v rukavičkách a klobouku pod plápolajícími plynovými lustry nevětraného kabaretu Trickyho Reevese, jsme lapaly po dechu, klesaly v kolenou a ošívaly se.

Majitel rybí restaurace a ředitel kabaretu toho mají společného víc, než si umíte představit. Aby otec vyhověl znuděným a rozmlsaným jazýčkům svých hostů, musel obměňovat nabídku stejně jako Tricky. Ten vyplatil a propustil polovinu účinkujících, jen aby přivezl houf nových estrádních umělců z Chathamu, Margate a Doveru; nejmazanějším tahem však bylo týdenní angažmá skutečné hvězdy z Londýna: Gullyho Sutherlanda – jednoho z nejlepších zpívajících komiků v branži, čímž si Tricky zajistil dokonce i v tom nejžhavějším kentském létě zpola zaplněné hlediště.

Nenechaly jsme si s Alicí ujít hned jeho první představení. V té době už jsme měly dohodu s pokladní: po příchodu jsme jí jen s úsměvem kývly na pozdrav, proklouzly kolem a mohly se posadit na kterékoliv místo v sále. Většinou jsme si vybraly místo na galerii. Nikdy jsem nechápala, v čem spočívá kouzlo prvních řad v přízemí; přišlo mi nepřirozené sedět pod úrovní jeviště a muset na účinkující vykukovat zpod jejich kotníků skrz dusný, tetelící se opar stoupající ze světel ramp. O něco lepší výhled byl z balkonu, ale nejlíp bylo podle mě vidět z galerie, i když to bylo nejdál; a v první řadě, v samotném středu byla dvě místa, která jsme měly s Alicí zvlášť v oblibě. Tady se člověk totiž cítil nejen jako na představení, ale rovnou jako v divadle: byl odtud vidět tvar pódia i řady sedadel. A člověk mohl žasnout nad tvářemi svých sousedů a vědět, že vypadá úplně stejně jako oni – všechny byly podivně osvětlené září reflektorů, měly zvlhlé rty a na nich úsměv, jenž jako by patřil nějakému ďáblovi z jakési pekelné šou.

Ten zahajovací večer Gullyho Sutherlanda v Canterburském paláci rozhodně panovalo vedro jak v pekle – takové vedro, že když jsme se s Alicí naklonily přes zábradlí, abychom si prohlédly obecenstvo pod námi, ovanul nás závan tabákového zápachu smíseného s potem, z něhož se nám zatočila hlava a chtělo se nám kašlat. Divadlo, jak Tonyho strýc počítal, bylo takřka plné; přesto v něm panovalo podivné ticho. Lidé si povídali šeptem, nebo byli prostě zticha. Když se člověk podíval z galerie na balkon a na řady křesel, viděl jen ovívání klobouky a programy. Ten pravidelný pohyb neustal ani tehdy, když orchestr vyloudil první takty předehry a světla v sále zhasla; ale o něco se zpomalil a lidé na sedadlech se poněkud napřímili. Z unaveného ticha se stalo ticho plné očekávání.

Palác patřil mezi staromódní kabarety a jako mnohá zábavní zařízení tohoto druhu stále kolem roku 1880 zaměstnával konferenciéra. Nebyl jím nikdo jiný než samotný Tricky, který seděl u stolku mezi hledištěm a orchestřištěm, uváděl jednotlivá čísla, zjednával pořádek, když obecenstvo příliš zhrublo, a řídil přípitky na počest královny. Měl cylindr a kladívko – v životě jsem neviděla konferenciéra bez kladívka – a půllitr tmavého ležáku. Na stolku mu stála svíčka: po celou dobu, co byli na jevišti účinkující, hořela, ale na přestávku a po skončení představení se zhasínala.

Tricky byl nepohledný muž s velice pěkným hlasem, jenž připomínal zvuk klarinetu, byl melodický a pronikavý zároveň a lahodil sluchu. Ten večer před Sutherlandovým prvním vystoupením publikum přivítal a slíbil mu zábavu, na jakou nikdy nezapomene. Máme plíce? zeptal se. Pak se nesmíme bát je použít! Máme nohy a ruce? Musíme dupat a tleskat! Máme břicha? Pak puknou smíchy! A co slzy? Na ty budeme potřebovat kýble a kýble! A co oči?

„Tak ty teď mějte na stopkách! Prosím orchestr. Prosím osvětlovače.“ Tricky uhodil kladívkem do stolku – klep! –, až se plamínek svíčky zamihotal. „Představuji vám báječné, muzikální a ty nej, nej, nejveselejší,“ znovu bouchl do stolku – „Randallovy!“

Opona se zachvěla a pomalu se zvedla. Pozadí na jevišti znázorňovalo mořské pobřeží a na prknech ležel skutečný písek. A po něm se promenádovaly čtyři rozpustilé postavy ve vycházkovém oblečení: dvě dámy – jedna tmavovláska, druhá blondýna – se slunečníky, a dva vysocí pánové; jeden z nich měl kolem krku pověšené ukulele. Velice hezky zazpívali „U moře jsou všechny dívky krásné“; pak hráč na ukulele spustil sólo, dámy si nadzvedly sukně a lehce zastepovaly na písku. Na první výstup to nebylo špatné. Publikum je vyprovodilo bouřlivým potleskem a Tricky nám uctivě poděkoval za naše uznání.

Dalším číslem na programu byl komik, po něm přišlo čtení myšlenek – na jevišti stála dáma ve večerní róbě a rukavičkách se zavázanýma očima, zatímco její manžel procházel mezi diváky s břidlicovou tabulkou a ponoukal je, aby na ni křídou psali čísla a jména, která ta dáma musela uhádnout.

„Představte si, jak se ono číslo nese vzduchem v jasně červených plamenech,“ pronášel muž působivě, „a propaluje se do hlavy mé ženy, razí si cestu jejím čelem.“ Hleděli jsme zachmuřeně s přimhouřenýma očima na jeviště; dáma nepatrně zavrávorala a pozvedla ruce ke spánkům.

„Síla je dnes večer velice mocná,“ pronesla. „Už cítím, jak to žhne!“

Po ní přišli akrobaté – trojice mužů posetých flitry, kteří metali salta skrz obruče a stáli jeden druhému na ramenou. Vrcholem jejich vystoupení byl okamžik, kdy vytvořili něco jako lidskou smyčku a kouleli se v ní do rytmu jakési melodie po jevišti. Vysloužili si za to náš potlesk; ale na akrobacii bylo příliš horko a v průběhu jejich vystoupení postrkování a špitání v publiku jen zesílilo: chlapci mizeli v baru a vzápětí se vraceli obtěžkáni lahvemi, sklenkami a džbánky a halasně je posílali řadou dál, kolem hlav a klínů a natahujících se prstů. Zalétla jsem pohledem k Alici: sundala si klobouk a ovívala se, tváře jí jen hořely. Posunula jsem si svůj čepec dozadu, opřela si bradu spočívající na prstech o zábradlí před sebou a zavřela oči. Slyšela jsem, jak Tricky vstává a kladívkem si žádá ticho.

„Dámy a pánové,“ zvolal, „teď vás čeká takové maličké překvapení. Krapet elegáns ve stylu horních deseti tisíc. Pokud máte ve sklenicích šampaňské“ – ta slova vyvolala ironické veselí –, „tak je prosím pozvedněte. Pokud máte pivo – vždyť i v něm jsou bublinky, nebo ne? I to pozvedněte! Ale především pozvedněte hlasivky na uvítanou našemu místnímu kentskému svůdci žen, našemu drobounkému sukničkáři z Favershamu, který k nám přijel rovnou z Phoenix Theatre v Doveru… slečně Kitty,“ – buch! – „Butlerové!“

Zvedl se potlesk a pár neslaných nemastných výkřiků. Orchestr spustil na veselou notu a já jsem zaslechla, jak se skřípáním a šustěním stoupá opona. Neochotně jsem otevřela oči, pak jsem je doširoka otevřela a zvedla hlavu. Vedro i únava byly v tu ránu ty tam. Na potemnělé jeviště dopadal jediný paprsek narůžovělého světla z reflektoru a v jeho středu stála dívka: ta nejbáječnější – to jsem poznala okamžitě! – dívka, kterou jsem v životě spatřila.

Ovšem že jsme v Paláci už pár žen převlečených za muže viděly; ale v roce 1888 nebyla v provinčních divadlech podobná čísla běžná jako dnes. Když nám Nelly Powerová před půl rokem zazpívala „Posledního frajera“, byla oblečená v trikotu se zlatavými třásněmi jako baletka – ke zvýraznění chlapeckého vzhledu použila hůl a buřinku. Kitty Butlerová na sobě žádný trikot ani flitry neměla. Vypadala přesně, jak ji Tricky uvedl, jako svůdce žen z West Endu. Měla na sobě oblek – vkusný pánský oblek, střižený na svou velikost a kolem manžet a patek olemovaný křiklavým hedvábím. V klopě měla zastrčenou růži a v kapsičce rukavičky levandulové barvy. Zpod vestičky jí zářila sněhově bílá košile s tuhou náprsenkou a pěticentimetrovým stojáčkem. Kolem límce měla uvázaný bílý motýlek a na hlavě jí seděl cylindr. Když ho smekla a pozdravila diváky veselým „Zdravíčko!“, bylo vidět, že vlasy má zastřižené úplně nakrátko.

Myslím, že nejvíc mě zaujaly právě její vlasy. Pokud jsem už někdy viděla ženy s tak krátkými vlasy, pak jedině takové, co nějaký čas pobývaly v nemocnici nebo ve vězení; nebo protože byly bláznivé. Ale nikdy nemohly vypadat jako Kitty Butlerová. Ten účes jí padl jako čepička, kterou jen a jen pro ni spíchl nějaký kloboučník s hbitými prsty. Podle mého měly hnědou barvu; i když toto označení odstín jejích vlasů příliš nevystihuje. Měly spíš hnědou barvu, o které se často zpívá – oříškově hnědou nebo červenohnědou. Možná byly skoro čokoládové, jenže čokoláda sama o sobě žádný lesk nemá, kdežto její vlasy svítily v záři reflektorů jako taft. Na spáncích a kolem uší se jí nepatrně kroutily; a když natočila hlavu, aby si znovu nasadila cylindr, zahlédla jsem v místě, kde končí límeček a začínají vlasy, proužek bleděrůžové kůže na její šíji, a při tom – přestože v dusném sále bylo horko k zalknutí – mi přeběhl mráz po zádech.

Vypadala, aspoň mám ten pocit, jako moc hezký chlapec, neboť měla dokonale oválnou tvář a veliké oči s tmavými řasami a plné, červené rty. I postavu měla chlapecky hubenou – byť matně, ale přece jen zakulacenou na hrudi, na bříšku a na bocích tak, jak to u kluka neuvidíte. Po chvíli jsem si všimla, že na nohou má boty na pěticentimetrových podpatcích. Vykračovala si však jako chlapec a postávala na samém kraji jeviště se široce rozkročenýma nohama a rukama lajdácky vraženýma do kapes u kalhot, hlavu domýšlivě na stranu. A když zazpívala, i hlas jí zněl chlapecky – byl tak líbezný a děsivě věrný.

Bylo úžasné, jak si ten rozhicovaný sál podmanila. Všichni moji sousedé se stejně jako já narovnali a hleděli na ni s rozzářenýma očima. Měla dobře zvolený repertoár – kusy jako „Až do dna, hoši!“ a „Milenky a manželky“, které už stačili proslavit takoví jako G. H. Macdermott a k nimž jsme se nakonec mohli všichni přidat, i když bylo zvláštně vzrušující slyšet je z úst dívky v motýlku a kalhotách, a ne muže. Mezi jednotlivými písněmi se Kitty Butlerová obracela k obecenstvu holedbavým, důvěrným tónem a sem tam jen tak plácala s Trickym Reevesem, který seděl za svým šéfovským stolkem. Její hlas zněl v řeči stejně jako ve zpěvu – silně, zdravě a báječně lahodil uším. Pokud šlo o přízvuk, střídaly se v něm kabaretní londýnština s nabubřelou divadelní hantýrkou a čistým kentským nářečím.

Její vystoupení sice netrvalo déle než oněch obvyklých patnáct minut, ale diváci si po jejich uplynutí vytleskali ještě dva přídavky. Posledním byla poklidná balada o růžích a ztracené lásce. Zatímco Kitty zpívala, sňala z hlavy cylindr a přitiskla si jej na prsa; pak si vytáhla z klopy kytku a přitiskla si ji na tvář, jako by tiše plakala. Z publika se svorně vydral jeden obrovský společný vzdech, lidé se kousali do rtu, když slyšeli tu něhu, která najednou prodchla její chlapecké tóny.

Zničehonic však Kitty zvedla oči a zadívala se na nás přes kotníky prstů: poznali jsme, že vůbec nepláče, ale že se usmívá – a pak zčistajasna mohutně a šibalsky zamrkala. Znovu briskně přistoupila ke kraji jeviště a snažila se mezi řadami sedadel najít nejkrásnější dívku. Když si ji vyhlédla, napřáhla se, růže prolétla mihotajícím se světlem reflektorů a nad hlavami hudebníků v orchestřišti a přistála té krásce v klíně.

V tu chvíli jí celý sál ležel u nohou. Hulákali jsme a dupali a ona, galantnost sama, nám pokynula cylindrem a s máváním se měla k odchodu z jeviště. Vyvolávali jsme ji, ale dalšího přídavku jsme se nedočkali. Opona spadla, orchestr ještě chvíli hrál; pak Tricky bouchl kladívkem do stolku, sfoukl svíčku a vyhlásil přestávku.

Zamžourala jsem oslepenýma očima do řad sedadel dole pod sebou ve snaze zahlédnout dívku, která dostala tu květinu. V tu chvíli mě nenapadalo nic báječnějšího, než když vám z ruky Kitty Butlerové přistane do klína růže.

Ten večer jsem stejně jako všichni ostatní přišla do Paláce na Gullyho Sutherlanda; ale když se konečně objevil na jevišti – otíral si čelo obrovským puntíkovaným kapesníkem, remcal na canterburský hic a přiváděl svými komickými písněmi a grimasami diváky k záchvatům upoceného smíchu –, zjistila jsem, že na něj vůbec nemám náladu. Jen jsem si přála, aby na jeviště znovu napochodovala slečna Butlerová, zapíchla do nás svůj švihácký, vyzývavý pohled a zazpívala nám o šampaňském a výkřicích Hurá! na dostizích. Při tom pomyšlení se mě zmocnil neklid. Nakonec mi Alice – která se Gullyho grimasám smála stejně hlasitě jako všichni ostatní – přistrčila ústa k uchu: „Co je s tebou?“

„Je mi horko,“ opáčila jsem a dodala, „jdu dolů.“ A zatímco moje sestra zhlédla zbytek Gullyho vystoupení, já jsem pomalu sešla do vyprázdněného předsálí, přitiskla jsem tvář k chladnému sklu ve dveřích a znovu si pro sebe přezpívala hit slečny Butlerové „Milenky a manželky“.

Brzy se ozvaly výkřiky a dupot oznamující konec Gullyho vystoupení; a zakrátko se objevila Alice – nepřestávala se ovívat kloboukem a odfoukávat provlhlé kadeře vlasů, které se jí lepily k růžovým tvářím. „Skočíme za Tonym,“ mrkla na mě. Šla jsem za ní do jeho kamrlíku, kde jsem se posadila a líně se točila na židli u stolu, zatímco Tony vzal mou sestru kolem pasu. Chvilku si povídali o panu Sutherlandovi a jeho puntíkovaném kapesníku, a pak se Tony zeptal: „Co říkáte na tu Kitty Butlerovou, hm? Není to bomba? Jestli bude obecenstvo dál škádlit tak jako dnes večer, vsadím se, že strýček jí prodlouží smlouvu až do Vánoc.“

Po těch slovech jsem se přestala točit. „Nic lepšího jsem v životě neviděla,“ vyhrkla jsem, „tady ani nikde jinde! Řekni Trickymu, že by byl blázen, kdyby ji nechal plavat.“ Tony se zasmál a slíbil, že to strýčkovi vyřídí; ale všimla jsem si, že při tom mrká na Alici a laškovně, zamilovaně klouže pohledem po její pěkné tvářičce.

Odvrátila jsem se, povzdechla si a naprosto bezelstně prohlásila: „Kéž bych tak mohla slečnu Butlerovou vidět ještě jednou!“

„Taky že uvidíš,“ přikývla Alice, „v sobotu.“ V sobotu večer měla podle plánu přijet do Paláce celá naše rodina – otec, matka, Davy, Fred, prostě všichni. Zatahala jsem se za rukavičku.

„Já vím,“ uznala jsem, „ale když sobota je ještě tak daleko…“

Tony se znovu zasmál. „Ale, Nance, kdo říká, že musíš čekat tak dlouho? Jestli chceš, můžeš přijít zítra večer – a kdykoliv se ti zachce. A když se pro tebe nenajde místo na galerii, tak tě posadíme do lóže po straně jeviště, odkud si budeš moct vychutnávat pohled na slečnu Butlerovou až do aleluja!“

Určitě to řekl hlavně proto, aby udělal dojem na mou sestru, ale při jeho slovech se mi zvláštně stáhlo srdce. „Ach, Tony, to myslíš opravdu vážně?“ zaradovala jsem se.

„Ovšem.“

„A vážně můžu do lóže?“

„Proč ne? Mezi námi ten plyš stejně jen v jednom kuse zahálí. Člověk se do něj, všem na očích, naloží a hned si o sobě něco myslí.“

„Jen aby to Nancy nestouplo do hlavy,“ ohradila se Alice. „To bychom přece nechtěli.“ Když si ji Tony k sobě přitiskl a naklonil se k polibku, rozesmála se.

Myslím, že pro městské dívky by nebylo jít do kabaretu bez doprovodu, ale lidé ve Whitstablu nebyli v těchto otázkách nijak upjatí. Když jsem se druhý den zmínila o tom, že zase půjdu do Paláce, matka se jen zamračila a utrousila tiché tsts; Alice se rozesmála a prohlásila, že jsem blázen: ani za nic by nechtěla strávit celý večer v kouři a vedru jen kvůli chvilkovému pohledu na dívku v kalhotách, jejíž vystoupení jsme navíc viděly a slyšely před necelými čtyřiadvaceti hodinami.

Její lhostejnost mě sice šokovala, ale ve skrytu duše jsem byla za pomyšlení, že se budu znovu na slečnu Butlerovou dívat úplně sama, ráda. Tonyho příslibem, že se můžu posadit do lóže, jsem totiž byla rozechvělejší víc, než jsem vůbec byla ochotna připustit. Předešlý večer jsem si vzala na představení dost obyčejné šaty; dnes – v restauraci bylo prázdno a otec svolil, abychom zavřeli už v šest – jsem si však oblékla své nedělní šaty, v nichž většinou chodím na procházku s Freddym. Když jsem sešla nastrojená dolů, Davy překvapeně hvízdl; a cestou do Canterbury se o mou pozornost ucházel nejeden mladík. Ale – aspoň pro tento jeden večer! – jsem dobře věděla, kam patřím. Když jsem vešla do Paláce, jako obvykle jsem dívce v pokladně kývla na pozdrav; ale pak jsem své oblíbené místo na galerii přenechala k pocení někomu jinému a rovnou zamířila z boku jeviště k pozlacenému křeslu se šarlatovým plyšem. A tady poněkud nepříjemně na očích, jak se ukázalo, před jalovými, zvídavými či závistivými zraky celého nedočkavého sálu – jsem sledovala, jak veselí Randallové stepují na stejné písničky jako předešlého večera, komik vykládá vtipy, čtenářka myšlenek vrávorá a akrobaté skáčou dolů po hlavě.

Pak nás Tricky znovu vybídl, ať přivítáme našeho místního kentského svůdce žen… a já jsem zadržela dech.

Když Kitty tentokrát zvolala „Zdravíčko!“, obecenstvo odpovědělo mohutným, žoviálním řevem: zvěst o ní už se roznesla. Dívala jsem se na ni teď sice ze strany a z trochu divného úhlu, ale když jako den předtím nakráčela ke kraji jeviště, připadalo mi, že kráčí jaksi lehčeji – jako by jí obdiv publika nasadil křídla. Naklonila jsem se dopředu, prsty zaryté do sametu neznámého sedadla. Lóže v Paláci jsou velice blízko jeviště: po celou dobu vystoupení nás s Kitty dělilo necelých sedm metrů. Viděla jsem všechny kouzelné detaily jejího kostýmu – řetízek k hodinkám zajištěný kolem knoflíků na vestě, stříbrné manžetové knoflíčky –, které mi z mého starého místa na galerii unikly.

Viděla jsem jasněji i rysy v jejím obličeji. Prohlédla jsem si její uši, jež byly poněkud malé a nepropíchnuté. Viděla jsem i její rty – teď jsem poznala, že neměly přirozeně červenou barvu, ale byly pochopitelně namalované kvůli reflektorům. Všimla jsem si, že má smetanově bílé zuby a oči, stejně jako vlasy, čokoládově hnědé.

Jelikož jsem znala složení jejího čísla – a protože jsem tolik času věnovala spíš jejímu vzhledu než zpěvu –, její vystoupení bylo natotata u konce. Publikum si znovu vytleskalo dva přídavky a Kitty, stejně jako včera, zakončila vystoupení sentimentální baladou a házením růže. Tentokrát jsem viděla, kdo ji chytil; nějaká dívka ve třetí řadě se slamákem zdobeným pery na hlavě a ve žlutých saténových šatech s velkým výstřihem a holými pažemi. Moc pěkná dívka, kterou jsem nikdy předtím neviděla, ale v tu chvíli jsem ji z hloubi duše nenáviděla!

Vrátila jsem se pohledem ke Kitty Butlerové. Držela v ruce cylindr a posledním, rozmáchlým gestem se loučila s obecenstvem. Podívej se na mě, vybídla jsem ji v duchu. Podívej se na mě! Napsala jsem ta slova ve své hlavě šarlatovými písmeny, jak radil manžel té čtenářky myšlenek, a vyslala je směrem k jejímu čelu jako rozžhavené želízko. Podívej se na mě!

Kitty se otočila a rychle zalétla očima mým směrem, jako by si všimla, že lóže, jež ještě včera zela prázdnotou, je dnes obsazená. Pak rychle sehnula hlavu pod spouštějící se karmínovou oponou a zmizela.

Tricky sfoukl svíčku.

„Tak co,“ zeptala se Alice, když jsem o něco později vešla do salonu – našeho domácího, ne toho dole v restauraci – „jaká byla Kitty Butlerová dnes večer?“

„Podle mě úplně stejná jako včera večer,“ poznamenal otec.

„Kdepak,“ namítla jsem, zatímco jsem si stahovala rukavičky. „Byla ještě lepší.“

„Prý ještě lepší! Jestli to takhle půjde dál, jen si představte, jak dobrá bude v sobotu!“

Alice do mě zapíchla pohled. „Myslíš, že to do té doby vydržíš, Nancy?“ zeptala se a přitom jí cukal ret.

„Vydržím,“ odvětila jsem co možná nejlhostejněji, „ale nejsem si jistá, že chci.“ Obrátila jsem se k matce, která seděla u prázdného krbu a zašívala. „Viď, že by ti nevadilo,“ spustila jsem zlehka, „kdybych tam šla zítra večer znova?“

„Znova?“ opáčili všichni pobaveně, ale já jsem se dívala jen na matku. Zvedla hlavu a pohlédla na mě s malinko zmatenou nelibostí.

„Nevidím důvod proč ne,“ odpověděla pomalu. „Ale Nancy, vážně chceš jet tak daleko jen kvůli jednomu jedinému číslu… A navíc úplně sama. Nemohl by tě doprovodit Fred?“

Fred byl ten poslední, koho jsem toužila mít po svém boku, až se příště budu koukat na Kitty Butlerovou. „Kdepak, toho něco takového vůbec nezajímá! Ne, pojedu sama.“ Pronesla jsem to dost odhodlaně, jako kdyby každovečerní návštěvy kabaretu byly nějaká nepříjemná povinnost, kterou mi uložili, a já jsem se ji rozhodla šlechetně splnit a při tom obtěžovat co nejmenší počet lidí.

Na okamžik se rozhostilo až trapné ticho. „Ty jsi ale číslo, Nancy,“ řekl pak otec. „Klidně se v tom upoceném vedru vydáš až do Canterbury a ani si nepočkáš na Gullyho Sutherlanda!“ A po těch slovech se všichni rozesmáli, chvilkové rozpaky byly ty tam a hovor se stočil k jiným věcem.

Když jsem se však vrátila domů ze své třetí návštěvy Paláce a nesměle oznámila, že mám v úmyslu jet i počtvrté a popáté, nevěřícných výkřiků a úsměvů přibylo. Zrovna u nás byl na návštěvě strýček Joe: opatrně si naléval z láhve pivo do nakloněné sklenice, ale když zaslechl smích, vzhlédl.

„Co se děje?“ zajímalo ho.

„Nancy je blázen do Kitty Butlerové, co zpívá v Paláci,“ vysvětlil Davy. „Jen si to představ, strýčku Joe – bejt blázen do bláznivýho sukničkáře!“

„Sklapni,“ okřikla jsem ho.

Matka mě zpražila pohledem. „Sklapnout byste měla vy, madam.“

Strýček Joe si dal hlt piva, pak si setřel z kníru pěnu. „Kitty Butlerová?“ zeptal se. „To je to děvče, co se voblíká jako kluk, ne?“ Načež protáhl obličej. „Teda, Nancy, to už ti vopravdický chlapi nestačí?“

Otec se k němu naklonil. „No, údajně jde o Kitty Butlerovou,“ špitl. „Ale moc bych nedal za to,“ načež mrkl a promnul si nos, „že Nancy má v merku nějakého mladíka v orchestřišti…“

„Ach tak,“ pronesl Joe významně. „Doufejme, že se to nedomákne chudák Frederick…“

Po těch slovech se všichni podívali mým směrem a já jsem zrudla – čímž jsem, aspoň jsem si to myslela, otcovu domněnku potvrdila. Davy si odfrkl; matka, až doposud zamračená, se usmívala. Nechala jsem ji – všechny jsem je nechala, ať si myslí, co chtějí – a nic jsem neřekla. Hovor se brzy, stejně jako předtím, stočil jiným směrem.

Svoje rodiče a bratra jsem svým mlčením sice oklamala, ale před Alicí jsem nic neutajila.

„Fakt je v Paláci nějaký mladík, kterého máš v merku?“ udeřila na mě později, když už šel celý dům na kutě.

„Ovšem že není,“ odvětila jsem tiše.

„Takže tam jezdíš jen kvůli slečně Butlerové?“

„Ano.“

Nastalo ticho, které přerušoval jen vzdálený rachot kol a chabé dunění kopyt z High Street a o něco slabší mlaskavé šplouch-šplouch moře dorážejícího na oblázkový břeh v zálivu. Sfoukly jsme svíčku, ale okno zůstalo doširoka otevřené. V záři svitu hvězd jsem viděla, že Alice má oči otevřené. Pozorovala mě s dvojznačným výrazem, v němž se zpola zračilo pobavení a zpola odpor.

„Máš jí plnou hlavu, viď?“ zeptala se.

Odvrátila jsem pohled a chvíli neodpovídala. Když jsem konečně otevřela ústa, nepromluvila jsem ani tak ke své sestře, jako spíš do hluboké noci.

„Když ji vidím,“ spustila jsem, „je to jako – nevím, jako co. Je to jako bych nikdy dřív nic neviděla. Je to jako bych byla najednou plná jako sklenička na víno, když ji dolejí. Dívám se na vystoupení účinkujících před ní a přijde mi to jako nic – jsou jako prach. Pak ale vejde na jeviště ona a – je tak hezká a má tak pěkný kostým a tak krásný hlas… Slyším ho a chce se mi smát se a plakat zároveň. Bolí mě při tom tady.“ Položila jsem si ruku na hrudní kost na prsou. „Nikdy jsem žádnou takovou dívku neviděla. Ani jsem netušila, že takové dívky jako ona vůbec existují…“ Můj hlas už se proměnil v rozechvělý šepot a zjistila jsem, že dál ze sebe nedostanu ani slovo.

Znovu nastalo ticho. Otevřela jsem oči a podívala se na Alici – a hned mi bylo jasné, že jsem měla držet jazyk za zuby; že jsem před ní měla být stejně němá a stejně mazaná jako před všemi ostatními. V obličeji totiž měla výraz – už zdaleka ne dvojznačný –, v němž se mísily šok, nervozita a rozpaky či stud. Promluvila jsem příliš otevřeně. Měla jsem pocit, jako by můj obdiv ke Kitty Butlerové zažehl v mém nitru maják, a tím, že jsem si pustila pusu na špacír, vyslala jsem do ztemnělého pokoje paprsek světla, který to všechno ukázal.

Promluvila jsem příliš otevřeně, ale stejně jsem neměla na vybranou – mohla jsem buď říct všechno, anebo nic.

Alice se mi o trochu déle dívala do očí, pak se jí zachvěly řasy a oči zavřela. Neřekla už ani slovo; jen se ode mě odvalila a obrátila se ke stěně.

Až do konce týdne panovalo nesnesitelné horko. Slunce sice přitáhlo do Whitstablu i do naší restaurace zástupy výletníků, ale vedro jim úplně otupilo chuťové pohárky. Častěji než platýze a makrely žádali jen čaj a limonádu, a tak jsem i na několik hodin v kuse nechávala matku s Alicí v restauraci samotné a vyrážela na pláž, kde jsem v otcově stánku nabízela mušle, krabí maso a Stromovky spolu s chlebem s máslem. Podávání vývaru na pláži byla sice novinka, ale to slunce se skoro nedalo vydržet; od zápěstí až po lokty vám stékal ocet a z těch výparů vás pálily oči. Otec mi za každé odpracované odpoledne vyplácel dvaapůlšilink navíc. Koupila jsem si klobouk a na ozdobu kousek levandulové stuhy, ale zbytek peněz jsem si dala stranou: až si našetřím, koupím si sezónní jízdenku do Canterbury.

Celý týden jsem totiž večer co večer nasedla na vlak a „naložená v plyši“ – jak to nazval Tony – jsem upřeně pozorovala vystoupení Kitty Butlerové; a ani jednou se mi neomrzela. Pokaždé, když jsem znovu usedala do své maličké šarlatové lóže, bylo to znovu a znovu nádherné; když jsem se zadívala na ty řady tváří a zlatý oblouk nad jevištěm a sametové závěsy a střapce a pás zaprášených podlahových prken s řadami reflektorů – vždycky mi připadaly jako otevřené lastury srdcovky – ještě předtím, než jsem spatřila, jak Kitty chvastounsky nakráčela na jeviště a zamávala kloboukem… Ach! a když konečně vstoupila na jeviště, zaplavila mě tak prudká a ostrá vlna radosti, že jsem zatajila dech a málem omdlela.

Tak to aspoň bylo při mých osamělých návštěvách varieté. Jenomže v sobotu samozřejmě dorazila podle plánu moje rodina – a všechno bylo poněkud jinak.

Dohromady nás byl skoro tucet – po příchodu do sálu ještě víc, protože ve vlaku a u pokladny jsme potkali přátele a sousedy, kteří se k naší veselé společnosti přilepili jako klíšťata. Dokonce jsme se všichni ani nevešli do jedné řady: rozdělili jsme se do skupinek po třech nebo po čtyřech, takže když se někdo zeptal Nedáte si třešně? nebo Nemá matka kolínskou? nebo Proč Millicent nevzala Jima?, vzkaz se musel předat přes celou galerii, nahlas nebo šeptem, z bratrance na sestřenici, z tetičky sestře, strýčkovi a příteli, což všechny okolo rušilo.

Aspoň tak mi to připadalo. Seděla jsem mezi Fredem a Alicí, která měla po levici Davyho a jeho dívku Rhodu; otec s matkou seděli za námi. Sál se zaplnil a stále v něm bylo velice horko, i když o něco méně než to předešlé parné pondělí. Ale já, která jsem měla celý týden lóži sama pro sebe a tam mě ovíval průvan z jeviště, jsem to vedro vnímala víc než druzí. Příčilo se mi, když jsem na ruce ucítila Fredovu dlaň nebo jeho rty na tváři, jako výbuchy páry spíš než něžnosti; škubala jsem sebou, potila se a ošívala, dokonce i když jsem na své paži ucítila tlak Alicina rukávu a na krku zas teplo sálající z otcovy tváře, když se naklonil a zeptal se, jak se bavíme.

Přišlo mi to, jako bych musela celý večer strávit mezi cizími lidmi. Potěšení, které jim přinášely nejrůznější maličkosti z představení – které jsem tak netrpělivě už tolikrát protrpěla –, mi připadalo nepochopitelné a hloupé. Když zpívali refrén spolu s nesnesitelnými Veselými Randallovými a pištěli smíchy při komikových vtipech; když s vykulenýma očima hleděli na vrávorající ženu čtoucí myšlenky a přivolali lidskou smyčku zpátky na jeviště na přídavek, okusovala jsem si nehty. S blížícím se vystoupením Kitty Butlerové jsem byla stále nervóznější a nešťastnější. Už jsem se nemohla dočkat, až zase vstoupí na jeviště; ale zároveň jsem si přála, abych při tom mohla být sama – sama ve své maličké lóži za pevně zavřenými dveřmi –, a ne uprostřed davu lidí, pro které Kitty nic neznamená a kterým moje zvláštní vášeň pro ni připadá jen divná nebo bizarní.

Snad tisíckrát slyšeli, jak si prozpěvuju „Milenky a manželky“; jak detailně popisuju její kostým, vlasy a hlas; celý týden jsem hořela touhou, aby ji mohli vidět a prohlásit, jaká že je báječná. Ale teď, když tady byli všichni pohromadě, veselí, bezstarostní, rozparádění a hluční, jsem jimi opovrhovala. Nemohla jsem vystát, aby se na ni byť jen podívali; horší však bylo, že jsem nesnesla pomyšlení, že se budou dívat na mě a uvidí, jak se na ni dívám. Znovu jsem měla ten pocit, že se mi v nitru rozsvítila lucerna nebo maják. Byla jsem si jistá, že jen co Kitty vkročí na jeviště, jako byste podrželi zápalku u knotu, já celá vzplanu, zlatavá a doběla rozžhavená, ale budu zářit tak nějak trapně a hanebně; a moje rodina a můj milý se ode mě zděšeně odtáhnou.

Ovšem že pak, když se Kitty konečně postavila do záře reflektorů, nic takového se nestalo. Všimla jsem si, že se Davy podíval mým směrem a mrkl, a slyšela jsem, jak otec šeptá: „Tak konečně ji tady máme“; ale když jsem vzplanula a rozhořela se, zjevně za to mohl nějaký tmavý a tajný plamen, který nikdo – snad jen s výjimkou Alice – nehledal ani neviděl.

Jenomže přesně, jak jsem se obávala, připadala jsem si ten večer od slečny Butlerové na hony vzdálená. Hlas měla sice stejně silný, tvář stejně pěknou jako dřív, ale já jsem byla zvyklá na její nádechy mezi jednotlivými slokami, na záblesky reflektorů na jejích rtech, na stíny, které její řasy vrhaly na její napudrovanou tvář. Teď jsem si připadala, jako bych ji sledovala přes skleněný panel nebo s ušima zacpanýma voskem. Když její vystoupení skončilo, moje rodina nadšeně skandovala a Freddy zadupal a hvízdl. „Ať se propadnu, jestli není tak báječná, jak ji Nancy vykreslila!“ zvolal Davy, pak se naklonil přes Alicin klín a s mrknutím dodal: „Ale zase ne tak, abych utratil celý šilink za jízdenku na vlak a mohl ji vidět každý večer!“ Nic jsem na to neřekla. Kitty Butlerová se vrátila na přídavek a už si stačila vyndat z klopy růži; jenže vědomí, že se mojí rodině líbí, mě vůbec neuklidňovalo – vážně, spíš mě to ještě víc skličovalo. Znovu jsem se zadívala na tu postavu v paprsku světla a poněkud hořce si pomyslela: Byla bys báječná, i kdybych tady nebyla. Byla bys báječná i bez mého obdivu. Pro mě za mě bych klidně mohla sedět doma a strkat krabí maso do papírového kornoutu, a vyšlo by to nastejno!

Ale zatímco se mi ta slova honila hlavou, stalo se něco dost zvláštního. Kitty dozpívala baladu, vybrala si dívku a hodila jí růži, a když bylo po všem, otočila se k zákulisí. A při tom jsem viděla, jak zvedá hlavu – a dívá se – dívá, přísahám – směrem k prázdnému křeslu, v němž jsem celý týden sedávala; pak hlavu zase svěsila a zmizela v zákulisí. Kdybych tak dnes večer seděla v lóži, podívala by se na mě! Kdybych tak byla ve své lóži, a ne tady-!

Vrhla jsem rychlý pohled po Davym a otci: oba byli na nohou a dožadovali se dalšího přídavku, ale vzápětí už ztišovali hlas a protahovali si nohy. Freddy se vedle mě nepřestával dívat s úsměvem na jeviště. Vlasy měl přilepené k čelu, nad horním rtem mu rašil nepatrný knír, tváře měl zarudlé a měl na nich pupínek. „Není to šťabajzna?“ obrátil se ke mně. Pak si promnul oči a zavolal na Davyho, ať mu pošle pivo. Slyšela jsem, jak vzadu za mnou matka nemůže pochopit, jak ta dáma ve večerních šatech dokázala přečíst všechna ta čísla se zavázanýma očima?

Jásot pomalu utichal. Tricky sfoukl svíčku a plamen plynových lustrů se zatřepotal, až jsme přivřeli oči. Kitty Butlerová mě hledala – zvedla hlavu a hledala mě, ale já jsem byla ztracená a usazená mezi cizími lidmi.

Následující den, neděli, jsme strávila ve stánku na pláži; a když mě Freddy večer přišel pozvat na procházku, vymluvila jsem se na únavu. Vedro ten den polevilo a v pondělí jako by se počasí konečně umoudřilo. Otec se vrátil na plný úvazek do restaurace a já jsem celý den dřela v kuchyni: kuchala ryby a krájela je na filety. Zavírali jsme až těsně před sedmou: do odjezdu vlaku jsem měla akorát tak čas převléknout se do šatů, nazout si perka a dát si s otcem a matkou, Alicí, Davym a Rhodou rychlou večeři. Dobře jsem věděla, že už jim přijde víc než divné, že mám chuť znovu se vracet do Paláce; zvlášť Rhodu historka o mém „sukničkáři“ nesmírně pobavila. „Vám nevadí, že pojede, paní Astleyová?“ zeptala se. „Moje matka by mě nikdy samotnou tak daleko nepustila, a to jsem o dva roky starší. Ale myslím, že na Nancy je dost spoleh.“ To tedy byl; moji rodiče se většinou strachovali o Alici s pěknou tvářičkou. Ale všimla jsem si, že po Rhodiných slovech si mě matka změřila pohledem a nasadila zamyšlený výraz. Měla jsem na sobě sváteční šaty a svůj nový klobouk lemovaný levandulovou stuhou; vlasy jsem si svázala mašlí stejné barvy a na každou z bílých plátěných rukaviček přišila stejnobarevné mašličky. Na nohou jsem měla černé, báječně naleštěné boty. Za každé ucho jsem si navíc ďobla Alicin parfém – eau de rose – a řasy nabarvila ricinovým olejem z kuchyně.

„Nancy, opravdu chceš-?“ spustila matka, ale v tu chvíli odbily hodiny na krbové římse – cink! Bylo čtvrt na osm, musím vyrazit, jinak propásnu vlak.

„Nashle! Nashle!“ vyhrkla jsem a vyběhla dřív, než mě stačila zdržet.

Stejně jsem ten vlak nestihla a musela na stanici počkat na další. Když jsem dorazila do Paláce, už bylo po začátku představení; když jsem se posadila na své místo, akrobaté právě vytvořili na jevišti smyčku, flitry se jim jen třpytily, bílé kostýmy měli na kolenou umazané. Zazněl potlesk; Tricky se postavil, aby zopakoval to co každý večer, takže půlka obecenstva to s úsměvem odříkala s ním –, že Za libru moc takových neuvidíte! Pak – jako kdyby to byla součást předehry k jejímu vystoupení a ona se bez něj neobešla – Tricky zvedl kladívko a oznámil jméno Kitty Butlerové, a já jsem sevřela sedadlo a zadržela dech.

Ten večer zpívala jako – nemůžu říct jako anděl, protože všechny její písničky pojednávaly o večeřích se šampaňským a návštěvách Burlingtonské pasáže; takže spíš jako padlý anděl – nebo ještě raději jako anděl, co právě padá: zpívala jako anděl, co padá a za ním mizí nebeská brána, a peklo je ještě stále vzdálené a netušené. A zatímco zpívala, já jsem pěla s ní – ne však hlasitě a lajdácky jako zbytek obecenstva, ale tiše, jen tak pro sebe, jako kdyby mě slyšela líp, když budu šeptat, a ne hulákat.

A možná že mě přece jen slyšela. Měla jsem dojem, že když nastoupila na scénu, letmo zalétla pohledem k lóži, jen aby se ujistila, že je zase obsazená. Ale když se zatočila před reflektory, zdálo se mi, že se na mě podívala znovu. Ta představa byla příliš fantastická, a přece pokaždé, když Kitty přejela pohledem zaplněný sál, jako by se otřela o ten můj a pohrála si s ním o trochu déle, než se sluší a patří. Zanechala jsem svého polozpěvu a jen jsem zírala a naprázdno polykala. Dívala jsem se, jak Kitty opouští jeviště – naše pohledy se znovu setkaly – a vrací se na přídavek. Odzpívala baladu, vytáhla si z klopy kytku a přidržela si ji na tváři, jak jsme všichni čekali. Ale když její zpěv utichl, nezadívala se jako obvykle dolů mezi řady sedadel, aby si vyhlédla tu nejhezčí z nás. Místo toho vykročila doleva směrem k lóži, v níž jsem seděla. A pak ještě kousek. Kitty vmžiku stála v rohu jeviště a dívala se mi do tváře; byla tak blízko, že jsem viděla, jak se jí leskne knoflíček od límce, jak jí pulzuje žíla na krku i růžovou barvu v koutku jejích očí. Přišlo mi, že tam stojí celou věčnost; pak zvedla paži, růže se na okamžik zableskla v paprsku světel – a moje vlastní rozechvělá ruka se zvedla a zachytila ji. Obecenstvem v tu ránu projela bouřlivá vlna shovívavého jásotu a smíchu. Kitty nespouštěla svůj o poznání jistější pohled z mojí nervózní tváře a vysekla mi maličké pukrle. Pak zničehonic ustoupila zpátky, zamávala divákům a odešla.

Chvilku jsem seděla jako opařená, oči zabodnuté do růže, která se ještě před chvílí dotýkala tváře Kitty Butlerové. Chtěla jsem si k ní přivonět – a málem jsem to udělala, když tu mi hlavou konečně projel rachot v sále, rozhlédla jsem se a spatřila zvídavé pohledy plné pochopení, ale i přikyvování, úsměvy a pomrkávání, s nimiž se po mně lidé dívali. Zrudla jsem a stáhla se do přítmí lóže. Se zády otočenými k hradbě slídivých očí jsem si zastrčila růži za pásek u šatů a natáhla si rukavičky. Srdce, jež se mi rozbušilo, když se ke mně slečna Butlerová na jevišti obrátila, mi stále nepříjemně tlouklo; ale jen jsem opustila lóži a zamířila do zaplněného předsálí a ven na ulici, najednou se mi ulevilo, srdce mi zaplavila radost a bylo mi do zpěvu. Musela jsem si zakrýt rukou ústa, abych nevypadala jako trouba, co se směje pro nic za nic.

Právě když jsem se chystala vyjít na ulici, zaslechla jsem, jak na mě někdo volá jménem. Otočila jsem se a viděla, že přes foyer ke mně míří se zdviženou paží Tony. Byla úleva mít před sebou konečně známého, na kterého se mohu smát. Odtáhla jsem ruku a zaculila se jako měsíček.

„Heleme se,“ vyhrkl, sotva dechu popadaje, když se prodral až ke mně, „tady má ale někdo radost a já vím proč! Proč dívky nikdy nemají takovou radost, když dostanou kytku ode mě?“ Znovu jsem se zarděla a zakryla si ústa dlaní, ale nic jsem neřekla. Tony se zaculil.

„Mám pro tebe vzkaz,“ oznámil mi. „Někdo tě chce vidět.“ Povytáhla jsem obočí; napadlo mě, že pro mě přijela Alice nebo Freddy. Tonyho úsměv se ještě víc roztáhl. „Slečna Butlerová tě prosí na slovíčko,“ dodal.

Můj vlastní úsměv byl rázem ten tam. „Na slovíčko?“ nechápala jsem. „Slečna Butlerová? Se mnou?“

„Přesně tak. Ptala se Ika, toho kulisáka, co je to za dívku, co každý večer sedá sama v lóži, a Ike jí řekl, že jsi moje známá a ať se radši zeptá mě. A tak se zeptala a já jsem jí všechno řekl. A teď by tě ráda poznala.“

„Ale proč? Ježiš, Tony, proboha proč? Cos jí navykládal?“ Popadla jsem ho za paži a pevně ji stiskla.

„Jenom pravdu…“ Zkroutila jsem mu paži. Pravda byla příšerná. Nechtěla jsem, aby věděla o tom chvění a šeptání, o tom žáru a tryskajícím světle. Tony se vysmekl z mého sevření a vzal mě za ruku. „Jen že se ti líbí,“ odvětil jednoduše. „Tak půjdeš, nebo co?“

Nevěděla jsem, co mám říct. A tak jsem zůstala zticha a nechala se odvést pryč od těch velkých prosklených dveří, za nimiž číhala modravá, chladná canterburská noc, kolem klenutých dveří vedoucích do hlediště a na schodiště na galerii až k výklenku v opačném rohu předsálí, před nímž visel závěs a bylo natažené lano. A na něm byla pověšená cedulka s nápisem Jen pro personál.

Kapitola 2

Jednou nebo dvakrát už jsem s Tonym v zákulisí byla, ale jen ve dne, když bylo na chodbě šero a v zákulisí ani noha. Teď chodby, jimiž jsme spolu kráčeli, prostupovalo světlo a zvuky. Prošli jsme kolem jedněch dveří, které, jak jsem věděla, vedly na samotnou scénu: zahlédla jsem žebříky a lana a změť plynového potrubí; a taky mládence v čapkách a pracovních zástěrách postrkující koše a manévrující se světly. Rázem jsem měla pocit – a v následujících letech se mi vracel pokaždé, když jsem se ocitla na stejném místě –, že jsem pronikla do nitra obřích hodin, skrz elegantní pouzdro vstoupila do zaprášeného, umaštěného a neposedného soukolí, které leží, zcela ukryté před zraky obyčejných lidí, uvnitř.

Tony mě provedl chodbou, která končila u kovového schodiště, a tady zastavil a nechal projít trojici mužů. Měli na hlavách klobouky a nesli kabáty a tašky; ve tvářích byli poněkud sinalí a vypadali uboze s patinou okázalosti – připadali mi jako obchodní cestující nesoucí vzorkovnice. Teprve až kousek poodešli a zaslechla jsem, jak vtipkují s dozorem u jeviště, uvědomila jsem si, že je to ta trojice akrobatů, že odcházejí domů a v taškách si nesou kostýmy. Zničehonic jsem dostala strach, že Kitty Butlerová bude jako oni: obyčejná, nehezká, ničím pozoruhodná, že tu krásnou dívku, která si tak pyšně vykračovala v záři reflektorů, v ní ani nepoznám. Už už jsem na Tonyho chtěla zavolat, aby mě odvedl zpátky; ale on už stačil sestoupit po schodišti, a když jsem ho dohnala, stál u jedněch dveří a bral za kliku.

Ty dveře byly jen jedny z dlouhé řady dveří, k nerozeznání od těch sousedních až na prastarou a poškrábanou mosaznou sedmičku, která byla přišroubovaná v úrovni očí a pod níž byla přilepená rukou psaná cedulka: Slečna Kitty Butlerová.

Kitty seděla u malého stolku před zrcadlem. Když zaslechla Tonyho klepání, o něco se pootočila, ale při pohledu na mě se zvedla a podala mi ruku. Byla o něco málo menší než já, dokonce i na podpatcích, a mladší, než jsem se domnívala – zhruba stejně stará jako moje sestra, mohlo jí být takových dvaadvacet.

„Aha,“ řekla, když Tony odešel – tón jejího hlasu stále zaváněl jevištními manýry – „moje záhadná obdivovatelka! Byla jsem přesvědčena, že chodíte na Gullyho; ale pak se někdo zmínil, že po přestávce vždycky zmizíte. Vážně chodíte na mě? Ještě nikdy jsem žádného fanouška neměla!“ Při těch slovech se pohodlně opřela o stolek – byl přecpaný, jak jsem si stačila všimnout, kelímky od krému, tyčinkami líčidel, hracími kartami, nedokouřenými cigaretami a špinavými hrníčky od čaje –, překřížila si nohy v kotnících a založila ruce. Stále měla silně napudrovanou tvář a rudé rty od rtěnky; řasy a víčka měla černá od líčidel. Byla oblečená v kalhotách a botách, v nichž vystupovala, ale sáčko, vestu a samozřejmě i cylindr už si stačila svléknout. Naškrobená košile jí díky šlím těsně obepínala křivku ňader, ale u krku v místě, kde si odepnula motýlka, se rozevírala. Pod košilí jsem zahlédla okraj krémové krajky.

Odvrátila jsem pohled. „Moc se mi líbí vaše vystoupení,“ odpověděla jsem.

„To asi ano, když na něj chodíte tak často!“

Usmála jsem se. „No, Tony, mě pouští dovnitř zadarmo, víte…“ To ji pobavilo: vedle namalovaných rtů vypadal její jazyk velice růžově a zuby zas nezvykle bíle. Cítila jsem, že se červenám. „Chci říct,“ pokračovala jsem, „že mě Tony pouští do lóže. Ale kdybych musela, zaplatila bych a posadila se na galerii. Protože vaše vystoupení se mi strašně moc líbí, slečno Butlerová.“

Teď už se nesmála, jen mírně naklonila hlavu. „Vážně?“ opáčila jemně.

„No ovšem.“

„Pak mi povězte, co se vám na něm tolik líbí.“

Zaváhala jsem. „Líbí se mi váš kostým,“ spustila jsem nakonec. „Líbí se mi vaše písničky i způsob, jak je zpíváte. Líbí se mi, jak mluvíte s Trickym. Líbí se mi vaše… vlasy.“ Po tom slově jsem se zadrhla; teď se zdálo, že má ve tváři ruměnec ona. Chvilku nastalo rozpačité ticho – pak se zničehonic, jako by odněkud z bezprostřední blízkosti ozvaly zvuky hudby – troubení trumpety a rytmický úder bubnu a jásot připomínající řev větru v nějaké rozlehlé mořské mušli. Úlekem jsem nadskočila a rozhlédla se kolem sebe, a Kitty se rozesmála. „Začíná druhá půlka,“ řekla na vysvětlenou. Jásot po chvíli ustal; hudba však dál rytmicky pulzovala a duněla jako obrovské srdce.

Kitty se přestala opírat o stolek a zeptala se, jestli by mi nevadilo, kdyby si zakouřila? Zavrtěla jsem hlavou a pak ještě jednou, když mezi špinavými hrníčky a hracími kartami sebrala balíček cigaret a nabídla mi. Na zdi byl v drátěné kleci syčící plynový hořák a ona k němu přistrčila tvář, aby si zapálila. S cigaretou v koutku a očima přimhouřenýma před kouřem znovu vypadala jako chlapec; ale když cigaretu vytáhla z úst, na korku zůstala rudá čmouha. „Jen se podívejte, jak jsem pořád zmalovaná!“ vyhrkla, když to uviděla, a s hraným odporem si mlaskla. „Posadíte se, než se odlíčím? Já vím, že to není moc slušné, ale musím se rychle odstrojit; moji šatnu bude za chvíli potřebovat další dívka…“

Poslušně jsem si sedla a dívala se, jak si Kitty na tváře nanáší vrstvičku krému a pak ho kouskem ručníku stírá. Pracovala rychle a opatrně, ale roztěkaně; a zatímco si stírala tvář, nepřestávala se mi v zrcadle dívat do očí. Podívala se na můj nový klobouk a řekla: „Máte pěkný klobouk!“ Pak se mě zeptala, odkud se znám s Tonym – je to můj milý? Byla jsem z toho v šoku a hned jsem opáčila: „Ale kdepak! Chodí s mojí sestrou,“ čemuž se Kitty zasmála. Pak chtěla vědět, kde bydlím a pracuju.

„Pracuju v rybí restauraci,“ řekla jsem.

„V rybí restauraci!“ Ta představa jako by ji pobavila. Zatímco si nepřestávala utírat tváře, začala si pobrukovat a pak velice tiše pro sebe prozpěvovat.

„Vezmi mě, rybáři, na svoji lodičku,

chci býti u toho, až chytíš rybičku…“

Její ruka rychle stírá rudou barvu ze rtů, čerň z řas.

„Rybička je malá, vrať ji raděj zpátky,

vždyť i ta rybička, ta má život krátký…“

Kitty si dál prozpěvovala; pak hodně doširoka otevřela jedno oko a naklonila se k zrcadlu, aby si z něj vytáhla nějaké nepoddajné smítko – při tom, jako by ze soucitu s očními víčky, roztáhla doširoka ústa a zamlžila zrcadlo svým dechem. Na okamžik jako by na mě úplně zapomněla. Pozorně jsem si prohlížela její kůži na tváři a na krku. Konečně vykoukla zpod masky z pudru a líčidel a byla celá krémová – v barvě krajky na její košilce, ale na nose a na tvářích – a jak jsem si všimla dokonce i kolem rtů – byla posetá tmavými pihami, hnědými jak její vlasy. O jejich existenci jsem neměla sebemenší tušení. Připadaly mi úžasně a nevysvětlitelně dojemné.

Kitty setřela zamlžené sklo, mrkla na mě a dál se vyptávala; a protože bylo jaksi snazší povídat si s jejím odrazem než s ní samotnou, nakonec jsme si vykládaly naprosto otevřeně. Zpočátku odpovídala tak, jak to podle mého herečky dělají – ležérně, poněkud škádlivě, když jsem se zarděla nebo řekla nějakou hloupost, tak se rozesmála. Avšak postupně – jako by si barvu nestírala jen z tváře, ale i z hlasu – zmírnila jeho tón, už nebyl tak drzý a naléhavý. A nakonec, když si protřela se zívnutím oči, zůstal jí hlas patřící dívce: melodický, silný a zvučný a stejně jako ten můj okořeněný kentským přízvukem.

Díky němu i těm pihám byla – nikoli nepozoruhodná, jak jsem se obávala, ale úžasně, bolestně skutečná. Když jsem ho uslyšela, konečně jsem pochopila, odkud pramení má nespoutanost uplynulých sedmi dní. A v duchu jsem si pomyslela, zní to tak uhozeně, přesto naprosto normálně: jsem do tebe zamilovaná.

Kitty byla brzy odlíčená a cigaretu měla vykouřenou až na filtr; pak se zvedla a zajela si prsty do vlasů. „Měla bych se převléknout,“ řekla málem stydlivě. Dovtípila jsem se a řekla, že už stejně musím jít, a ona mě vyprovodila těch pár kroků ke dveřím.

„Děkuji vám, slečno Astleyová,“ řekla – mé jméno už znala od Tonyho, „že jste se za mnou zastavila.“ Podala mi ruku a já jsem jí nabídla tu svou – pak jsem si vzpomněla na svou rukavičku, ozdobenou levandulovou mašličkou – a rychle jsem si ji stáhla a podala jí holé prsty. Najednou z ní zase byl ten galantní mladík z jeviště. Napřímila se, mírně se mi uklonila a přistrčila si moje prsty ke rtům.

Rděla jsem se potěšením, dokud jsem nezpozorovala, jak se jí zachvělo chřípí, a hned jsem poznala, co cítí: ty odporné pachy moře, zápach šťávy a masa ústřic, krabího masa a surmovek, jež mým prstům a prstům celé naší rodiny dávají příchuť už tolik let, že jsme si jich úplně přestali všímat. A já je teď klidně vrazím pod nos Kitty Butlerové! Málem jsem umřela studem.

Okamžitě jsem se chystala svou ruku odtáhnout, ale ona ji pevně držela v dlani, stále přitisknutou ke svým rtům a usmívala se na mě přes kotníky prstů. V očích měla pohled, jenž jsem si neuměla pořádně vysvětlit.

„Voníte,“ začala pomalu a váhavě, „jako –“

„Jako sleď!“ dořekla jsem hořce. Zrudlé tváře mi jen hořely; měla jsem na krajíčku. Myslím, že Kitty moje zmatení postřehla a zalitovala toho.

„Vůbec ne jako sleď,“ opáčila něžně. „Ale spíš jako mořská panna…“ a vtiskla mi na prsty jaksepatří polibek, a tentokrát jsem se nebránila. Nakonec se mi z tváře vytratil ruměnec a usmála jsem se.

Natáhla jsem si zpátky rukavičku, ale zdálo se mi, že mě ta látka řeže do prstů. „Přijdete se na mě zase někdy podívat, Mořská panno?“ zeptala se. Pronesla to sice lehkovážně, ale podle všeho – neuvěřitelné! – to myslela vážně. Ale jistě, moc ráda, odpověděla jsem a ona s jistým uspokojením přitakala. Pak se mi znovu mírně uklonila a rozloučily jsme se. Kitty zavřela dveře a byla pryč.

Stála jsem jak přikovaná a civěla na tu malou sedmičku a rukou psanou cedulku Slečna Kitty Butlerová. Přistihla jsem se, že se z toho místa nemohu pohnout – nemůžu se odtrhnout, jako bych byla skutečná mořská panna a místo nohou měla ocas. Překvapeně jsem zamrkala. Byla jsem zpocená; z potu a kouře její cigarety jsem měla podrážděná víčka. Položila jsem si na ně ruku – tu, kterou políbila; pak jsem si přistrčila prsty k nosu a přes látku ucítila to co ona a znovu jsem se začervenala.

V šatně panovalo naprosté ticho. Nakonec se z ní ozval tichounký zvuk jejího hlasu. Kitty si znovu prozpěvovala tu písničku o rybáři a rybičce. Ale její zpěv ke mně doléhal poněkud trhaně – uvědomila jsem si, že se při něm shýbá, aby si rozšněrovala boty, a zase napřimuje, aby ze sebe setřásla šle, a možná i shodila kalhoty…

Tam se dějí takové věci a její tělo a moje palčivé oči od sebe dělí jen tloušťka jedněch tenkých dveří!

A právě při tom pomyšlení se moje nohy konečně probraly k životu a odnesly mě pryč.

Sledovat vystoupení slečny Butlerové na jevišti poté, co jsem s ní mluvila, co se na mě usmívala a co mi políbila ruku, byl zvláštní zážitek, víc a zároveň i méně vzrušující než dřív. Její líbezný hlas, její elegance, její pyšná chůze: měla jsem pocit, jako bych na nich měla nějaký tajný podíl, a samolibě jsem zrůžověla pokaždé, když dav zahřímal na uvítanou nebo si vytleskal přídavek. Dalších růží už jsem se ale nedočkala; všechny tak jako dřív zamířily k těm nejpěknějším dívkám v hledišti. Ale vím, že o mně Kitty věděla, protože někdy, když zpívala, cítila jsem na sobě její pohled; a vždycky, když se loučila, mávnutí cylindrem bylo adresováno publiku a kývnutí, mrknutí nebo náznak úsměvu jen a jen mně.

Ale i když mi to přinášelo uspokojení, zároveň jsem v sobě měla jistou nenaplněnost. Nakoukla jsem pod ten pudr a holedbání; bylo šíleně těžké sedět při jejím vystoupení s ostatními a mít k dispozici jen to co oni. Hořela jsem touhou znovu ji navštívit, ale zároveň jsem z toho měla strach. Pozvala mě, ale už neřekla, kdy mám přijít; a já jsem v té době byla příšerně úzkostlivá a stydlivá. Takže přestože jsem do lóže v Paláci usedala tak často, jak jen to šlo, a dívala se na ni, tleskala jejímu zpěvu a přijímala ty tajné pohledy a znamení, uběhl celý týden, než jsem znovu zamířila do zákulisí a celá bledá, zpocená a nejistá se ohlásila u dveří do její šatny.

Přijala mě s takovou vlídností a tak upřímně mi vyčinila, že jsem si s tou návštěvou dala načas; a znovu jsme se snadno zapovídaly o jejím životě v divadle a tom mém v rybí restauraci ve Whitstablu, že mě všechny moje staré pochybnosti nadobro opustily. Nakonec jsem se nechala přesvědčit, že jsem jí padla do oka, a navštívila jsem ji znovu – a pak znovu a znovu. Celý měsíc jsem nedělala nic jiného než chodila do Paláce; nestýkala jsem se s nikým jiným – ani s Freddym, ani se svými bratranci a sestřenicemi, dokonce málem ani s Alicí – jen s Kitty Butlerovou. Matce se to přestávalo líbit, ale když jsem přišla domů a oznámila, že jsem byla v zákulisí na pozvání slečny Butlerové a že se ke mně chová jako k přítelkyni, udělalo to na ni dojem. Své kuchyňské povinnosti jsem plnila ještě s větší pílí než dřív; porcovala jsem ryby na plátky, umývala brambory, sekala petržel, házela kraby a humry do hrnců s vařící vodou – a všechno s takovou rychlostí, že jsem se ani nestačila nadechnout a zazpívat, abych přehlušila jejich vřískot. Alice poněkud rozmrzele prohlašovala, že moje vášeň pro jistou osobu z Paláce mě úplně ohloupila; ale v té době už jsem s ní moc nemluvila. Na konci každého pracovního dne jsem se bleskurychle převlékla, spěšně povečeřela a utíkala na vlak do Canterbury; a každý výlet do Canterbury končil v šatně Kitty Butlerové. V její společnosti jsem trávila stále víc času než sledováním jejího vystoupení na jevišti a častěji než s mejkapem, v kostýmu a její roli jsem ji vídávala bez nich.

Čím jsme si totiž byly bližší, tím ke mně byla otevřenější a důvěřivější.

„Musíš mi říkat ‚Kitty‘,“ navrhla hned v počátku, „a já ti budu říkat – ale jak? ‚Nancy‘ ne, tak ti říkají všichni. Jak ti říkají doma? ‚Nance‘, že? Nebo ‚Nan‘?“

„‚Nance‘,“ přikývla jsem.

„Pak – jestli můžu – ti budu říkat Nan?“ Prý jestli může! Přikývla jsem a usmála se jako jouda: ze samého vzrušení, že mi říká jménem, bych se s radostí vzdala svého starého jména a vzala si nové, nebo bych třeba zůstala dočista bezejmenná.

Takže zanedlouho to bylo samé „Hele, Nan…!“ toto a „Páni, Nan…!“ tamto, ale stále častěji také „Buď té lásky, Nan, a podej mi punčochy…“ Pořád se sice přede mnou styděla převlékat, ale když jsem za ní jednou večer přišla, zjistila jsem, že si v šatně nechala postavit malý paraván, a od té doby se za něj během našeho povídání postavila a podávala mi vysvlečené kousky kostýmu a já jsem jí zas na oplátku podávala její ženské svršky, které si před vystoupením pověsila na háček. Strašně ráda jsem ji takhle obsluhovala. Chvějícími se prsty jsem jí vykartáčovala kostým, poskládala a tajně si tiskla k tváři jednotlivé kousky – naškrobenou plátěnou košili, hedvábnou vestičku a punčochy, vlněné sako a kalhoty. Každý z nich v sobě měl stále špetku tepla jejího těla a svou vlastní ojedinělou vůni; každý z nich jako by byl nabitý jakousi zvláštní silou a vibroval nebo mě svědil v ruce (nebo aspoň jsem si to tak představovala).

Spodničky a šaty sice byly studené a nevibrovaly, ale stejně jsem se ještě pořád červenala, když jsem je měla vzít do ruky, neboť jsem si musela představit všechna ta měkká a tajná místečka, která již brzy, hned jak si je Kitty oblékne, zahalí nebo o něž se jen otřou, nebo která se zahřejí či zvlhnou. Pokaždé, když zpoza paravánu vyšla oblečená jako dívka, malá, drobná a pěkně tvarovaná, hezké, střapaté kraje krátkého sestřihu jí zakrýval umělý cop, zmocnil se mě stejný pocit: sevřelo mě zklamání a lítost, jež se okamžitě proměnily v radost a toužebnou lásku; obrovskou touhu dotýkat se, objímat a laskat, tak silnou, že jsem se musela odvrátit nebo si založit ruce ze strachu, že vystřelí a vší silou ji popadnou.

Nakonec jsem to s jejím kostýmem uměla tak dobře, že mi Kitty navrhla, abych za ní přišla ještě před nástupem na jeviště a pomohla jí připravit se na představení jako opravdová garderobiérka. Pronesla to s jistou vědomou nedbalostí, jako by se trochu bála, že nebudu chtít. Nemohla přece vědět, jak chmurné pro mne byly hodiny, které jsem musela strávit bez ní… Brzy jsem do hlediště již vůbec neusedala, ale každý večer půl hodiny před jejím vystoupením jsem zamířila do zákulisí, abych jí znovu pomohla obléknout košili, vestu a kalhoty, které mi předešlého večera při svlékání podala; abych jí podržela pudřenku, zatímco si zakrývala pihy, navlhčila kartáče, s nimiž si uhlazovala kadeře ve vlasech, nebo abych jí do klopy zapíchla růži.

Když jsem tohle všechno absolvovala poprvé, zamířila jsem s ní k jevišti a celé její číslo sledovala ze zákulisí, v úžasu zírala na osvětlovače, kteří se svižně jako akrobaté procházeli po provazišti; z dění za oponou jsem neviděla nic než úzký pruh zaprášeného jeviště, po jehož obou stranách stál chlapec a v ruce svíral kliku, s níž se spouští opona. Kitty bývala nervózní stejně jako všichni umělci a svou nervozitou nakazila i mě; ale když po poslední písničce vpadla do zákulisí pronásledovaná dupáním, výkřiky a radostným „Bravo!“, byla rozpálená, nadšená a vítězná. Abych řekla pravdu, v tu chvíli se mi zase tak moc nelíbila. Popadla mě za paži, ale vůbec mě nevnímala. Byla jako v drogovém opojení nebo v prvotním opojení lásky, a já jsem si vedle ní připadala jako hlupák, klidná a střízlivá, a žárlila jsem na ten dav, který v tu chvíli byl jejím milencem.

Od té doby jsem těch zhruba dvacet minut, na které každý večer sama zmizela za oponou, trávila raději v její šatně, naslouchala rytmu jejího zpěvu přes strop a stěny a byla jsem ráda, že ke mně jásot publika doznívá z takové dálky. Vždycky jsem jí uvařila čaj – měla ho ráda svařený s kondenzovaným mlékem, černý jako dehet a hustý jako sirup; z pouhé změny tempa jejího vystoupení jsem poznala, kdy mám postavit konvici s vodou, aby na ni po příchodu do šatny hrneček s čajem čekal. Zatímco v rendlíku probublával čaj, utřela jsem jí stolek, vysypala popelníky a vyleštila zrcadlo; taky jsem jí uklidila starou vybledlou, naprasklou krabici od doutníků, v níž měla uložená líčidla. Ty prosté, drobné službičky byly akty lásky a radosti – snad i jakéhosi sebeuspokojení, protože jsem se při nich cítila zvláštně nažhavená a málem jsem pociťovala stud. Zatímco Kitty uchvátil obdiv davu, já jsem přecházela sem a tam po její šatně a prohlížela si její majetek nebo se s ním mazlila, tedy ne tak doslova – nechávala jsem prsty jen několik centimetrů od těch věcí, jako by kromě povrchu, po němž se dalo přejet prstem, měly i svou auru. Milovala jsem všechno, co po ní zůstávalo – spodničky, parfémy i perličky, které si připínala k ušním lalůčkům, ale také její vlasy v kartáčích, řasy, které uvízly v tyčince s černí, dokonce i důlky, které zůstávaly po jejích prstech a rtech na nedopalcích cigaret. Od chvíle, co do něho vstoupila Kitty Butlerová, byl můj svět jako proměněný. Před jejím příchodem byl obyčejný; teď byl plný podivných prázdných mezer nabitých elektřinou, které Kitty vyplňovala hudbou nebo zářivým světlem.

Než se vrátila do šatny, měla jsem naklizeno. Na Kitty čekal připravený čaj; někdy dokonce i zapálená cigareta. „To je ale publikum!“ prohlásila, když zahodila ten divoký, téměř šílený výraz, a zůstala prostě veselá a milá. „Vůbec mě nechtěli pustit!“ Nebo „Dneska jim to ale trvalo, Nan. Podle mě jim došlo, že jsem děvče, až jsem odzpívala dobrou půlku Zdrávi buďte, hoši, jen zdrávi!“

Odepnula si motýlka, pověsila sako a cylindr, pak popíjela čaj, pokuřovala a povídala si se mnou, protože po vystoupení jí pusa vždycky jen jela, a já jsem bedlivě poslouchala. A tak jsem se aspoň dozvěděla něco z její minulosti.

Podle vlastních slov se narodila v Rochesteru v rodině estrádních umělců. Její matka (o otci se vůbec nezmínila) umřela, když Kitty byla ještě dítě, a tak vyrůstala s babičkou; na žádné bratry, sestry ani bratrance či sestřenice si nepamatuje. Poprvé se ocitla na jevišti ve věku dvanácti let jako „Kate Strawová, zázračné zpívající dítě“, a poměrně úspěšně vystupovala po putykách a hospodách a v menších sálech a divadlech. Ale sama přiznala, že to byl mizerný život – „a než jsem se stačila nadechnout, dětství bylo v tahu. Na každé další štaci se u pódia tlačila další a další děvčata, všechna vesměs stejná jako já nebo hezčí nebo drzejší – nebo prostě jen hladovější, a tím pádem ochotnější vtisknout řediteli hubičku za slib sezónního, týdenního nebo jen jednodenního výdělku.“ Pak jí babička umřela; Kitty se přidala k taneční herecké společnosti a sjezdila s ní přímořská letoviska v hrabství Kent a celé jižní pobřeží; vystupovali třikrát za večer na konci mola. Když o těch časech mluvila, mračila se a v hlase měla hořkost nebo možná jen únavu. Vždycky si položila ruku pod bradu, opřela si hlavu a zavřela oči.

„Ježiš, bylo to těžké,“ říkala, „hrozně těžké… Člověk ani neměl kamaráda, protože nikde nebyl dost dlouho na to, aby si nějakého našel. A všechny ty hvězdy si o sobě myslely bůhvíco, stranily se tě nebo se prostě bály, abys jim neokoukala jejich triky. A diváci byli krutí a dokázali člověka dohnat až k slzám…“ Představa plačící Kitty mi vehnala do očí slzy; a když viděla, jak mě to vzalo, usmála se, mrkla, protáhla se a svým nejfajnovějším jevištním stylem pronesla: „Ale ty časy už jsou dávno za mnou, víš, teď mě čeká jen sláva a bohatství. Od té doby, co jsem si změnila jméno a začala se převlékat za muže, tak mě všichni milují; a ze všech nejvíc Tricky Reeves a na důkaz své oddanosti mi dává královský plat!“ A pak jsme se na sebe usmály, protože jsme obě dobře věděly, že kdyby byla skutečná kabaretní hvězda, Trickyho plat by jí na šampaňské sotva stačil. Ale do mého úsměvu se vkradly obavy, protože jsem věděla, že ke konci srpna jí vyprší smlouva, a pak se bude muset přesunout do dalšího divadla – možná do Margate, říkala Kitty, nebo Broadstairs, jestli ji tam budou chtít. Neuměla jsem si vůbec představit, co si bez ní počnu.

Mám takový pocit, že moje rodina z mých výletů do zákulisí a mojí nové skvělé role přítelkyně a neoficiální garderobiérky slečny Butlerové nebyla moc moudrá. Už jsem sice řekla, že to na ně udělalo dojem; ale zároveň si dělali starosti. Mohli být klidní, že za tím, proč tak často jezdím do Paláce a utrácím všechny svoje úspory za jízdné na vlak, stojí pravé přátelství, a ne žádné holčičí flirtování; a přesto jsem měla za to, že vlastně nechápou, jak mezi hezkou, chytrou kabaretní umělkyní a děvčetem z publika, které ji obdivuje, vlastně může vzniknout přátelství? Když jsem se zmínila o tom, že Kitty nemá chlapce (což jsem hned na počátku zjistila z jejího vyprávění), Davy navrhl, abych ji přivedla domů a představila svému fešáckému bratrovi – i když to řekl, jen aby pozlobil Rhodu. Když jsem vykládala o tom, jak jí vařím čaj a poklízím stolek, matka přimhouřila oči: „Ona to podle všeho zvládne i bez tebe. Pomoct s čajem a poklízením stolů bychom potřebovali spíš tady doma…“

Asi byla pravda, že jsem kvůli návštěvám kabaretu poněkud zanedbávala svoje domácí povinnosti. Připadly tak mojí sestře, třebaže Alice si jen zřídka stěžovala. Věřím, že moji rodiče ji považovali za velkorysou, když mi na svůj úkor dovolila takovou svobodu. Pravdou však bylo, že Alice teď nedokázala Kittyino jméno ani zmínit – a podle toho jsem poznala, že nejvíc je z toho všeho v rozpacích právě ona. O své vášni už jsem se jí ani slovem nezmínila. O své nové, zvláštní, náruživé touze jsem nemluvila s živou duší. Ale Alice samozřejmě byla u toho, když jsem ležela v posteli; a jak vám každý, kdo byl někdy tajně zamilovaný, potvrdí, snění se oddáváte hlavně v posteli – v posteli, ve tmě, kde nemůžete vidět vlastní zrůžovělé tváře, kde člověk povolí plášť zdrženlivosti, který jeho vášeň tlumí během dne, a nechá ji maličko rozhořet.

Jak by se Kitty asi červenala, kdyby věděla, jakou roli hraje v mých divokých snech – kdyby věděla, jak nestydatě jsem se zmocnila svých vzpomínek na ni a jak necudně jsem je zneužívala! Každý večer v Paláci mě na rozloučenou políbila; v mých snech její rty na mojí tváři prodlévaly – rozpálené a něžné – a pomalu se přesouvaly na čelo, ucho, hrdlo, ústa… Byla jsem zvyklá stát těsně vedle ní, zapínat jí knoflíčky límce nebo kartáčovat klopy; ve svých bujných fantaziích jsem dělala to, po čem jsem v těch chvílích jen toužila – nakláněla jsem se, abych se rty dotýkala konečků jejích vlasů; zajížděla jsem jí rukama pod sako, kde se pod naškrobenou pánskou košilí choulila její ňadra a dmula se vstříc mým vroucím dotekům…

A tohle všechno – což mě prostupovalo dokonalým zmatením a rozkoší – jsem prožívala se svou sestrou po boku! Cítila jsem při tom na tváři její dech, na svém těle tlak jejího rozpáleného těla; nebo jsem viděla, jak se v jejích chladných a nechápavých očích odráží svit hvězd a podezření.

Ale Alice neřekla ani slovo; na nic se mě neptala a pro zbytek rodiny se tak aspoň moje pokračující přátelství s Kitty časem stalo zdrojem nikoli údivu, nýbrž pýchy. Zaslechla jsem, jak se otec zákazníků ptá, když sbíral ze stolu špinavé talíře: „Nebyli jste v poslední době v Paláci v Canterbury? Naše nejmladší dcerka se velice sblížila s Kitty Butlerovou, hvězdou celé estrády…“ Ke konci srpna, kdy znovu začala ústřicová sezóna a restaurace byla opět v plném provozu, na mě začali naléhat, ať Kitty přivedu domů a oni ji můžou poznat osobně.

„Pořád jen vykládáš, jaké jste kamarádky,“ řekl jednou ráno u snídaně otec. „A navíc – nebyla by škoda, kdyby byla tak blízko Whitstablu a ani neochutnala pořádnou ústřicovou polévku? Přiveď ji dřív, než bude pryč.“ Představa, že zvu Kitty na rodinnou večeři, mi připadala příšerná, a kvůli tomu, že otec tak ledabyle mluvil o změně Kittyina angažmá, odpověděla jsem příkře. O chvilku později si mě matka vzala stranou. Copak dům mého otce není pro slečnu Butlerovou dost dobrý, zajímalo ji, že ji k nám nemůžu pozvat? Stydím se snad za svoje rodiče a jejich podnik? Z jejích slov jsem byla skleslá; ten večer jsem byla zamlklá a smutná, a když se mě Kitty po představení zeptala proč, kousla jsem se do rtu.

„Moji rodiče si přejí, abych tě k nám zítra pozvala na večeři,“ vysvětlila jsem. „Nemusíš chodit, klidně můžu říct, že už něco máš nebo že ti není dobře. Ale slíbila jsem jim, že tě pozvu, a to jsem taky udělala,“ dořekla jsem nešťastně.

Kitty mě vzala za ruku. „Ale, Nan, přijdu moc ráda!“ vyhrkla užasle. „Vždyť víš, jaká je v Canterbury nuda, když si ani nemůžu popovídat s paní Pughovou a Sandym!“ Paní Pughová byla majitelka Kittyina penzionu; Sandy byl zas chlapec, s nímž bydlela na patře: hrál v orchestru v Paláci, ale dost pil, dělal hlouposti a byl protivný. „Už se těším,“ pokračovala, „že budu zase sedět v pořádném salonu s pořádnou rodinou – a ne jen v pokoji, v němž je postel, špinavý koberec a na stolku místo ubrusu kus novin! A moc ráda bych se podívala, kde bydlíš a pracuješ a jela s tebou vlakem a poznala ty, co tě mají rádi a celý den jsou s tebou…“

Když jsem slyšela, jak nesobecky mluví o tom, jak mě má ráda, zavrtěla jsem se a polkla; ale dnes večer jsem ani neměla čas na ruměnec, protože zatímco Kitty mluvila, ozvalo se zaklepání na dveře – ostré, radostné, panovačné zaklepání, při němž Kitty zamrkala, ztuhla a překvapeně zvedla oči.

I já jsem sebou trhla. Za celou dobu, co jsem s ní byla po večerech v šatně, nikdy neměla žádnou návštěvu s výjimkou poslíčka, který pro ni chodil, když měla jít na jeviště, a Tonyho, který občas strčil hlavu do dveří a oběma nám popřál dobrou noc. Kitty neměla milého, jak jsem řekla, ani žádné další „fanoušky“ – podle všeho ani žádné další přátele kromě mě, což mě vždycky dost těšilo. Teď jsem se dívala, jak přistupuje ke dveřím, a kousla jsem se do rtu. Ráda bych řekla, že se mě zmocnilo neblahé tušení, ale nic takového. Jen se mě dotklo, že náš společný čas – který byl podle mě i tak dost krátký! –, by měl být ještě kratší.

Za dveřmi stál nějaký džentlmen: Kitty ho podle všeho neznala, protože ho přivítala uctivě, ale s jistou opatrností. Na hlavě mu seděl hedvábný klobouk; když spatřil Kitty a pak i mě, jak se za ní krčím v kamrlíku, smekl a přitiskl si ho na prsa. „Vy budete slečna Butlerová,“ řekl, a když přikývla, uklonil se: „Walter Bliss, madam, k vašim službám.“ Hovořil stejně hlubokým, příjemným a zvučným hlasem jako Tricky. Zatímco mluvil, vytáhl z kapsy navštívenku a nastavil nám ji. Kitty se na ni na okamžik upřeně zadívala a pak překvapeně vzdechla „Ach!“; já jsem si ho zatím prohlížela. I bez klobouku byl velice vysoký a oblečený podle poslední módy v kostkovaných kalhotách a přepychové vestě. Kolem pasu měl zlatý řetízek k hodinkám široký jak krysí ocas; a všimla jsem si, že další zlato se mu třpytí na prstech. Měl velikánskou hlavu a matně ryšavé vlasy; stejně ryšavý odstín měl i jeho knír – strhující a komický zároveň –, který mu sahal od horního rtu až k uším, i obočí a chloupky v nose. Pleť měl stejně čistou a vyhlazenou jako chlapec. Jeho oči měly modrou barvu.

Když mu Kitty navštívenku vrátila, zeptal se, jestli by pro něj měla chvilku, a ona ho v tu ránu pustila dovnitř. Jakmile vstoupil do šatny, bylo v ní najednou plno a horko. Zdráhavě jsem se zvedla, navlékla jsem si rukavičky a nasadila klobouk a řekla, že už musím jít; a pak nás Kitty představila – „Moje přítelkyně, slečna Astleyová,“ nazvala mě, což mi aspoň trochu zvedlo náladu – a pan Bliss mi podal ruku.

„Vyřiď matce,“ řekla Kitty, zatímco mě vyprovázela ke dveřím, „že zítra přijedu, kdykoli si bude přát.“

„Přijeď ve čtyři,“ opáčila jsem.

„Tak dobře, ve čtyři, domluveno!“ Krátce mi stiskla ruku a políbila mě na tvář.

Přes její rameno jsem viděla, jak si ten nóbl pán pohrává se svým knírem, ale zdvořile se dívá stranou.

Ani neumím popsat tu podivnou směsici pocitů, které mě zachvátily to nedělní odpoledne, kdy k nám Kitty přijela do Whitstablu. Znamenala pro mě víc než celý svět a radost z toho, že mě má navštívit u nás doma a povečeřet s mou rodinou, mi připadala příliš krásná, leč nesnesitelná jako nějaké obrovské, strašlivé břímě. Milovala jsem ji a nepřála si nic jiného, než aby přijela; ale nesměla o tom vědět živá duše – a dokonce ani ona. Myslela jsem si, že sedět vedle ní u otcova stolu a chovat v sobě tu lásku, němou a neposednou jako hlodající červ, budou muka. Budu se muset usmívat, zatímco bude matka vyzvídat Proč nemá Kitty milého? anebo až Davy vezme Rhodu za ruku nebo až Tony štípne mou sestru pod stolem do kolena – a moje milovaná bude po celou tu dobu vedle mě, nedotknutelná.

Naproti tomu štvala mě stísněnost a omšelost a hlavně ten nezaměnitelný rybí zápach, jimiž byla naše domácnost prostoupená. Nebude to Kitty připadat uhozené? Všimne si těch trhlinek v drožetu, fleků na zdi; všimne si, že křesla jsou prosezená, koberce jsou vybledlé a přehoz, který matka připíchla ke krbové římse, aby se třepetal v průvanu, je zaprášený, potrhaný a rozpáraný kolem třásní? Já jsem s těmi věcmi vyrostla a za celých svých osmnáct let jsem jim stěží věnovala pozornost, ale teď jsem dobře – jako by jejíma očima – viděla, jak ve skutečnosti vypadají.

I na svou rodinu jsem najednou pohlížela jinak. Viděla jsem svého otce – muže čestného, ale náchylného k těžkopádnosti. Bude snad Kitty připadat nudný? A Davy: ten zas umí být dost neomalený; a Rhoda – příšerná Rhoda – ta bude určitě drzá až běda. Jak se na ně Kitty bude dívat? Co si pomyslí o Alici, jež byla až do minulého měsíce mou nejdražší přítelkyní? Bude si myslet, že je studená jako psí čumák, a bude ji to mást? Nebo se jí bude – a tahle představa mě doslova děsila – zdát krásná a líbit víc než já? Nebude si přát, aby v té lóži byla seděla Alice, jíž by mohla hodit růži, pozvat do zákulisí a nazvat mořskou pannou…?

Zatímco jsem na Kitty to odpoledne čekala, byla jsem střídavě úzkostlivá, veselá a nevrlá – hned jsem protestovala kvůli prostřenému stolu, hned zas vyštěkla na Davyho a bručela na Rhodu, hned zas dostala vyhubováno od všech za to, že se jen užírám a stěžuju si, takže celkem vzato jsem den, jenž pro mě měl být radostný, proměnila v noční můru pro všechny. Umyla jsem si vlasy, ale uschly mi v divném tvaru; své nejlepší šaty jsem si ozdobila novým kanýrem, ale přišila jsem ho nakřivo, takže v jednom kuse odstával. Stála jsem nahoře na schodišti, pachtila se s tím hedvábím spínacím špendlíkem, slzy na krajíčku, protože Kittyin vlak měl každou chvíli přijet a já musím běžet, abych ji přivítala, když tu se z naší malé kuchyně vynořil Tony a nesl láhve piva na stůl. Zůstal stát a pozoroval moje zápolení. „Jdi pryč,“ okřikla jsem ho, ale on se dál tvářil nafoukaně.

„Takže ty nechceš slyšet tu novinku?“

„Jakou novinku?“ Kanýr konečně poslušně ležel. Natáhla jsem se na věšák na zdi pro klobouk. Tony se jen zaculil a dál mlčel. „Tony, o co jde?“ Dupla jsem nohou. „Už tak jdu pozdě, tak mě nezdržuj.“

„Tak to tě nesmím zdržovat. Slečna Butlerová ti to nejspíš řekne sama…“

„A co?“ V jedné ruce jsem držela klobouk a ve druhé jehlici. „Co mi má říct, Tony?“

Rychle se podíval přes rameno a ztišil hlas. „Hlavně to nikomu neříkej, protože to ještě není řádně dojednáno. Ale tvoje kamarádka Kitty má asi za týden změnit angažmá, viď?“ Přikývla jsem. „Tak nikam nepůjde – tedy aspoň nějaký čas. Strýček jí nabídl zbrusu novou skvělou smlouvu až do Nového roku. Říkal, že na to, aby ji přenechal kabaretu v Broadstairs, je příliš dobrá.“

Do Nového roku! To jsou celé měsíce a týdny; už jsem viděla, jak se přede mnou rozprostírá nekonečná řada večerů v Kittyině šatně a polibků na dobrou noc a snění.

Mám pocit, že jsem vykřikla, a Tony si spokojeně přihnul piva. Pak se objevila Alice a chtěla vědět, kvůli čemu si to tady na schodišti špitáme a ječíme…? Nečekala jsem na Tonyho odpověď, vyřítila jsem se ke dveřím a ven na ulici a doběhla na stanici jako divoška, klobouk mi plácal kolem uší, protože jsem si ho nakonec úplně zapomněla připnout.

Sotva jsem čekala, že Kitty pyšně nakráčí do Whitstablu ve svém obleku a s cylindrem a levandulovými rukavičkami; ale i přesto, když vystoupila z vlaku a já jsem uviděla, že je oblečená jako děvče a jako děvče i kráčí, vzadu má k vlasům připnutý cop a přes ruku přehozený slunečník, zmocnilo se mě mírné zklamání. Jako vždy se však rychle proměnilo v touhu a pak v pýchu, protože na tom zaprášeném whitstableském nástupišti vypadala i přesto elegantně a krásně. Když jsem jí vyšla vstříc, políbila mě na tvář, zavěsila se do mě a nechala se odvést do našeho domu na druhé straně nábřeží. „Páni! Tak tady ses narodila a vyrostla?“ vydechla.

„Ovšem! Podívej: tamta budova, hned vedle kostela, je naše stará škola. A támhle – vidíš ten dům s kolem opřeným o branku –, tak tam bydlí moje teta s rodinou. Pozor tady na ten schod, jednou jsem tu spadla a rozbila si bradu a moje sestra mi celou cestu domů držela na bradě kapesník…“ A tak jsem se rozpovídala a ukazovala a Kitty jen přikyvovala a kousala se do rtu. „Ty máš ale štěstí!“ poznamenala na konec a při tom, jako by si povzdechla.

Obávala jsem se, že to odpoledne bude skličující a těžké, ale ve skutečnosti bylo moc veselé. Kitty si s každým potřásla rukou a zdvořile poznamenala: „Ty musíš být Davy a pracuješ na rybářské plachetnici,“ a „Ty musíš být Alice, Nancy o tobě tak často vykládá a je na tebe tolik pyšná. Teď už chápu proč,“ na což Alice zareagovala ruměncem a zmateně sklopila oči k podlaze.

S otcem hovořila uctivě. „Ale, ale, slečno Butlerová,“ řekl, vzal ji za ruku a kývl hlavou k jejím sukním, „to je ale změna oproti vašemu obvyklému oblečení!“ Kitty se usmála a řekla, že to tedy je; a když s mrknutím oka dodal: „A vypadáte mnohem lépe, mohu-li si jako džentlmen dovolit tvrdit,“ rozesmála se a dodala, že toho názoru je většinou každý džentlmen, takže je na to zvyklá a ani v nejmenším jí to nevadí.

Celkem vzato se chovala tak mile a odpovídala tak vlídně a chytře na všechny jejich otázky o sobě a o varieté, že k ní nikdo – dokonce ani Alice nebo škodolibá Rhoda – nemohl pociťovat zášť. A já, zatímco jsem se dívala, jak Kitty vyhlíží oknem na Whitstableský záliv nebo naklání hlavu, aby si poslechla nějakou otcovu historku, nebo matce chválí nějakou ozdobu nebo obrázek (obdivovala ten přehoz nad krbem!), jsem se do ní znovu zamilovala. A moje láska byla samozřejmě díky té tajné novince o Trickym, smlouvě a dalších čtyřech měsících o to vřelejší.

Pozvali jsme Kitty na večeři, a tak jsme se zanedlouho posadili k prostřenému stolu. Kitty ho nepřestávala obdivovat. Byl totiž prostřený na opravdové ústřicové hody s plátěným ubrusem a maličkým lihovým kahanem, na němž stál talířek s máslem a čekal na rozpuštění. Po obou jeho stranách stály ošatky s chlebem a čtvrtky citronu a stojánky s octem a pepřem – aspoň dva nebo tři. U každého talíře ležela vidlička, lžíce, ubrousek a nanejvýš důležitý nůž na otevírání ústřic; a uprostřed stolu pak trůnil samotný soudek s ústřicemi, kolem nejvyšší obruče měl uvázanou bílou utěrku a víko pootevřené na tloušťku palce – „Dost na to,“ jak by řekl můj otec, „aby se ústřice trošku protáhly,“ ale na to, aby se otevřely a zkazily, to nestačilo. Byli jsme kolem stolu dost namačkaní, protože celkem nás bylo osm, a dokonce jsme museli z restaurace dole přinést pár židlí navíc.

Seděly jsme s Kitty blízko sebe, lokty jsme se skoro dotýkaly, naše boty stály pod stolem těsně vedle sebe. Když matka zvolala: „Tak se přece trošku posuň, Nancy, a udělej slečně Butlerové trochu místa!“, Kitty namítla, že jí to opravdu vůbec nevadí, paní Astleyová; a já jsem se šoupla o kousek doprava, ale nohu jsem nechala v těsné blízkosti té její a cítila teplo, které z ní sálá.

Otec servíroval ústřice a matka nabízela pivo nebo limonádu. Kitty vzala do jedné ruky ústřici a do druhé nůž a neúspěšně se ji pokusila otevřít. Když to otec viděl, vyrazil ze sebe tlumený výkřik.

„Ale, ale, slečno Butlerová, to jsou mi ale způsoby! Davy, popadni nůž a ukaž tady dámě, jak se to dělá – nebo si ho zapíchne do ruky a ošklivě se pořeže.“

„Já to udělám,“ vyhrkla jsem rychle dřív, než můj bratr stačil zareagovat, a sebrala jsem Kitty ústřici i s nožem.

„Dělá se to takhle,“ ukázala jsem jí. „Musíš uchopit ústřici tak, abys špičatou část – zámek – měla k sobě – takhle.“ Ukázala jsem jí to v ruce a ona mě poněkud zasmušile pozorovala. „Pak vezmeš nůž a vložíš ho přímo do zámku, semhle, a ne mezi lastury. A pak musíš páčivým pohybem proniknout dovnitř a provést krátký řez.“ Jemně jsem zabrala nožem a lastura se otevřela. „Musíš ji pevně držet,“ pokračovala jsem, „protože lastura je plná tekutiny a nesmíš ani kapku vylít, protože to je ta největší lahůdka.“ V dlani mi seděl maličký mlž a koupal se nahý a kluzký ve vlastní šťávě. „Toto,“ ukázala jsem nožem, „se jmenuje sval a musí se odříznout.“ Rozmáchla jsem se a vyřízla nožem sval. „Pak už jen stačí vyříznout ústřici… a můžeš jíst.“ Opatrně jsem jí vložila lasturu do dlaně, a když ji stočila do misky, ucítila jsem její teplé a jemné prsty. Naše hlavy byly velice blízko. Kitty zvedla ústřici ke rtům, chvilku si ji tam podržela a bez hnutí brvou se mi dívala do očí.

Vůbec jsem si nebyla vědoma toho, že jsem ztišila hlas a že i ostatní jsou zticha a poslouchají. Takže u stolu teď panovalo ticho a klid. Když jsem sklouzla pohledem z Kitty, spatřila jsem kruh tváří obrácených mým směrem, a v tu ránu jsem zrudla.

„Ne abyste ji hned celou zhltla, slečno Butlerová,“ zaburácel konečně otec hlasem jako zvon, „tak jak to dělají gurmáni. To u tohoto stolu nestrpíme. Musíte si ji pořádně vychutnat.“ Pronesl svá slova vlídně a Kitty se zasmála. Pak zvědavě nakoukla do lastury, kterou svírala v ruce.

„A je opravdu živá?“ chtěla vědět.

„Živijó, živijó…“ zanotoval Davy. „Když nastražíte uši, uslyšíte, jak vám bude vřískat v břiše.“

Rhoda a Alice se proti jeho slovům okamžitě ohradily. „Vždyť se tomu ubohému děvčeti udělá zle,“ okřikla ho matka. „Nevšímejte si ho, slečno Butlerová. Jen si to maso hezky snězte a vychutnejte.“

A tak Kitty poslechla. Už se na mě ani jednou nepodívala, vyklopila si obsah lastury do pusy, pořádně ho rozžvýkala a polkla. Pak si otřela ústa ubrouskem a usmála se na otce.

„A teď,“ obrátil se na ni důvěrně, „mi povězte pravdu: už jste někdy ochutnala lepší ústřici?“

Kitty přiznala, že neochutnala, a Davy zahalekal. Kolem stolu zavládlo ticho přerušované jen delikátními, tichounkými zvuky, které zpravidla doprovázejí ústřičné hody: vrzání zámků, pleskání odložených lastur, kapání šťávy, másla a piva.

Žádnou další ústřici už jsem Kitty otevírat nemusela, protože to zvládla sama. „Jen se podívejte na tuhle!“ zvolala, když už jich zdolala asi půl tuctu. „To je ale chlapák!“ Pak se podívala z větší blízkosti. „Je to on? Řekla bych, že jsou to samí samečci, když mají vousy, ne?“

Přežvykující otec jen zavrtěl hlavou. „Ale kdepak, slečno Butlerová, kdepak. Nenechte se těmi vousy zmást. Víte, ústřice je totiž typická oboupohlavná ryba – chvíli on, chvíli zase ona, jak se jí zlíbí. Ve skutečnosti je to pravý hermafrodit.“

„Vážně?“

Tony zlehka zaťukal na svůj talíř. „Takže vy jste vlastně taky trochu ústřice, Kitty,“ usmál se pobaveně.

Kitty se na okamžik zatvářila poněkud nejistě, ale pak se usmála. „To je pravda,“ připustila. „Jen si to představte! K rybě mě ještě nikdy nikdo nepřirovnal.“

„Nevysvětlujte si to špatně, slečno Butlerová,“ dodala matka, „protože v tomto domě je to něco jako kompliment.“

Tony otevřel pusu od ucha k uchu a otec přitakal: „To tedy ano, to ano!“

Kitty se nepřestávala usmívat. Pak se trošku nadzvedla a natáhla se pro pepřenku; a když se zase posadila, zasunula si nohy pod židli a moje stehno zalil chlad.

Když už byl soudek s ústřicemi prázdný, limonáda s pivem vypité a Kitty prohlásila, že v životě nic fajnovějšího nejedla, odsunuli jsme židle od stolu, muži si zapálili a Alice s Rhodou připravily šálky na čaj. Brzy se rozproudil hovor a Kitty musela odpovídat na další otázky. Už se někdy setkala s Nelly Powerovou? Nezná náhodou Bessii Bellwoodovou nebo Jenny Hillovou nebo Jollyho Johna Nashe? A pak z jiného soudku: je pravda, že nemá žádného mládence? Kitty odvětila, že na to nemá čas. A má v Kentu rodinu a kdy ji viděla naposledy? Odpověděla, že žádnou nemá, protože její babička zemřela. Matka nad tím s nepředstíraným smutkem zamlaskala a řekla, že je jí to líto; Davy jí zas nabídl, že si klidně může vzít pár našich příbuzných, jestli chce, protože jich máme tolik, že nevíme, co s nimi.

„Opravdu?“ podivila se Kitty.

„Ano,“ přikývl Davy. „Určitě znáte tuhle písničku:

Má strýčka a bratra a sestru a matku,

a taky tetičku a pak další, ta je sestřenka matky…“

Ještě ani nedokončil sloku, dole se rozletěly domovní dveře, na schodech se ozval dusot a ve vteřině se ve dveřích objevili tři z našich bratranců a sestřenic a za nimi strýček Joe a tetička Rosina – všichni nastrojení ve svých nedělních šatech a prý se jen zaskočili „juknout“ na slečnu Butlerovou, jestli nemá nic proti tomu.

Musely se přinést další židle a další šálky, následovalo nové kolečko představování a z tepla, kouře a smíchu bylo v maličkém pokoji najednou nedýchatelno. Někdo zalitoval, jaká škoda, že nemáme klavír, aby nám slečna Butlerová mohla zazpívat; pak George – můj nejstarší bratranec – navrhl: „Nestačila by foukací harmonika?“ a pohotově ji vytáhl z kapsy u saka. Kitty se zarděla a namítla, že to nejde, ale všichni ji přemlouvali: „Ach prosím, slečno Butlerová, zazpívejte!“

„Co říkáš, Nan,“ obrátila se ke mně, „mám si trhnout ostudu?“

„Vždyť víš, že netrhneš,“ uklidnila jsem ji; byla jsem ráda, že se na mě konečně obrátila a přede všemi mě oslovila mým zvláštním jménem.

„Tak tedy dobře,“ přikývla. Udělali jsme jí místo a Rhoda zaběhla domů, aby přivedla svoje sestry.

Kitty zazpívala „Ten kluk, co ho mám ráda, je na galerii“ a „Děvče z kavárny“ a pak ještě jednou „Toho kluka…“ pro Rhodiny sestry, co přišly pozdě. Pak se šeptem domluvila s Georgem a se mnou a já jsem jí přinesla otcův klobouk a vycházkovou hůl a ona nám zazpívala pár písní v mužském převleku a nakonec i tu baladu, s níž končí svá vystoupení v Paláci o holce milované a růži.

Zahrnuli jsme ji ovacemi a potřásání rukou a pochvalná poplácávání po ramenou nebraly konce. Kitty po všem tom veselí vypadala velice rozpálená, rozehřátá a poněkud unavená. „Co kdybys nám teď zazpívala ty, Nance?“ navrhl Davy. Sekla jsem po něm pohledem.

„Ne,“ odmítla jsem. Ani za nic jim nebudu zpívat a ještě ke všemu před Kitty.

Kitty se na mě zvědavě podívala. „Takže ty umíš zpívat?“ zeptala se.

„Nancy má ten nejhezčí hlas, slečno Butlerová,“ řekla na to jedna ze sestřenic, „co jste kdy slyšela.“

„Ano, zazpívej, Nance, nebuď labuť!“ přidal se další.

„Ne, ne, ne!“ vykřikla jsem znovu – tak zarputile, až se matka zamračila a ostatní rozesmáli.

„Tak to je škoda,“ poznamenal strýček Joe. „Měla byste ji slyšet v kuchyni, slečno Butlerová. Je jako skutečný ptáček zpěváček, vážně, úplný skřivánek. Když člověk slyší její zpěv, úplně ho to bere u srdce.“ V celém pokoji to souhlasně zamručelo a všimla jsem si, že Kitty se na mě dívá a při tom překvapeně mrká. Pak George poněkud nahlas zašeptal, že si určitě šetřím hlasivky na večerní dostaveníčko s Freddym, a znovu se zvedla vlna smíchu, po níž jsem zapíchla, celá zardělá, pohled do klína. Kitty se tvářila zmateně.

„Kdo je Freddy?“ zeptala se.

„Freddy je Nancyin mládenec,“ odpověděl Davy. „Moc pohledný mladík. Určitě se vám s ním pochlubila.“

„Ne,“ opáčila Kitty, „nepochlubila.“ Pronesla to sice zvesela, ale já jsem zvedla hlavu a viděla, že má v očích zvláštní, posmutnělý výraz. Byla pravda, že jsem se před ní o Fredovi nikdy nezmínila. Jenže ve skutečnosti jsem ho v poslední době jen stěží považovala za svého milého, neboť od jejího příjezdu do Canterbury jsem na něj vůbec neměla čas. Nedávno mi dokonce poslal psaníčko a ptal se, jestli mám pořád zájem? – a já jsem ho strčila do zásuvky a zapomněla na něj odpovědět.

Ještě chvíli se vtipkovalo na Freddyho účet, ale byla jsem ráda, když se strhl poprask kvůli jedné z Rhodiných sester: vytrhla totiž Georgovi harmoniku, foukla do ní a vydala tak strašný zvuk, že všichni chlapci na ni začali křičet a tahat ji za vlasy, ať přestane.

Zatímco se dohadovali a nadávali si, Kitty se ke mně naklonila a tiše řekla: „Můžeme jít na chvilku do tvého pokoje, Nan, nebo někam, kde můžeme být samy?“ Najednou se tvářila tak vážně, že jsem se bála, že omdlí. Rychle jsem vstala, prorazila jí cestu přeplněným pokojem a matce jsem oznámila, že beru Kitty nahoru. Ta se starostlivě dívala po Rhodině sestře a nevěděla, jestli se jí má smát nebo jí má vyhubovat; tak jen roztržitě přikývla a my jsme vyklouzly ven.

V ložnici panovala větší zima a šero než v salonu – a i když k nám stále doléhaly výkřiky, dupot a houkání harmoniky –, hlavně tu byl ve srovnání s místností, kterou jsme právě opustily, báječný klid. Okno bylo zvednuté a Kitty k němu okamžitě zamířila a položila si paže na parapet. Zavřela oči před brízou, která vanula ze zálivu, a párkrát se zhluboka, vděčně nadechla.

„Není ti dobře?“ zeptala jsem se. Obrátila se ke mně a s úsměvem zavrtěla hlavou; ale její úsměv znovu vypadal smutně.

„Jsem jen unavená.“

U stěny stál džbán s vodou a lavor. Nalila jsem do něj trochu vody a odnesla ji Kitty, aby si umyla ruce a opláchla obličej. Kapičky vody jí postříkaly šaty a smáčely ofinu, až se stočila do malých tmavých špiček.

U pasu se jí houpala kabelka a Kitty do ní teď zasunula prsty a vytáhla cigaretu a krabičku zápalek. „Tvoje matka by určitě protestovala,“ řekla, „ale já mám šílenou chuť na cigaretu.“ Zapálila si a silně potáhla.

Mlčky jsme hleděly jedna na druhou. Pak, protože jsme byly unavené a neměly si kam sednout, posadily jsme se vedle sebe na postel, docela blizoučko. Bylo strašně divné být s ní právě v tom pokoji – přesně na tom samém místě! –, kde jsem strávila tolik hodin tím, že jsem o ní tak neslušně snila. „Není to divné…“ spustila jsem, ale v tu chvíli promluvila i Kitty, a tak jsme se rozesmály. „Ty první,“ řekla Kitty a znovu potáhla z cigarety.

„Chtěla jsem jen říct, že je zvláštní, že jsi najednou prostě tady.“

„A já,“ řekla hned, „jsem chtěla říct, že je zvláštní, že jsem tady. Tohle je skutečně váš pokoj, tvůj a Alicin? A vaše postel?“ Jako by v úžasu se kolem sebe rozhlédla – jako kdybych ji byla zavedla do ložnice někoho jiného a snažila se ji vydávat za svou – a já jsem přikývla.

Pak se Kitty znovu odmlčela a já s ní; a přesto jsem měla pocit, že ještě neřekla všechno a chystá se znovu promluvit. S malým rozechvěním mě napadlo, že vím, co mi chce říct; ale když Kitty znovu promluvila, netýkalo se to její smlouvy, ale mojí rodiny – toho, jak jsou milí a jak moc mě mají rádi a jaké mám štěstí, že je mám. Vybavila jsem si, že sama je svým způsobem sirotek, svoje námitky jsem skousla a nechala ji vypovídat. Jenomže moje mlčení podle všeho ještě víc zmrazilo její náladu.

Nakonec, když dokouřila a zahodila nedopalek do krbu, se nadechla a řekla to, nač jsem celou dobu čekala. „Nan, musím ti něco říct – je to dobrá zpráva a musíš mi slíbit, že z ní budeš mít radost.“

Už jsem se nemohla déle udržet. Celé odpoledne jsem v sobě potlačovala úsměv, ale teď jsem se rozesmála a vyhrkla: „Ach, Kitty, ale já už to vím!“ Zdálo se, že se mračí, a tak jsem rychle dodala: „Nesmíš se na Tonyho zlobit, ale on už mi to řekl – zrovna dneska.“

„Co ti řekl?“

„Že Tricky chce, abys zůstala v Paláci; že tady zůstaneš určitě aspoň do Vánoc!“

Pohlédla na mě poněkud zvláštně, pak svěsila zrak a trapně se zasmála. „To jsem ti ale říct nechtěla,“ hlesla. „Tohle neví nikdo kromě mě. To je pravda, že Tricky chce, abych zůstala – ale já jsem ho odmítla.“

„Odmítla?“ Vytřeštila jsem na ni oči. Ale Kitty se na mě pořád nedívala, jen se postavila a založila si ruce kolem pasu.

„Vzpomínáš si na toho pána, který mě včera večer navštívil – na pana Blisse?“ Přitakala jsem. Dnes se o něm ještě nezmínila a já jsem se na něj při všem tom zmatku kolem její návštěvy úplně zapomněla zeptat. „Pan Bliss je divadelní agent,“ pokračovala, „ne ředitel jako Tricky, ale divadelní agent, který se stará o jednotlivé umělce. Viděl moje představení a – ach, Nan!“ nedokázala svoje vzrušení dál potlačovat – „viděl moje představení a tolik se mu líbilo, že mi nabídl smlouvu v jednom kabaretu v Londýně!“

„V Londýně!“ zopakovala jsem jen nevěřícně jako ozvěna. Nic jiného jsem ze sebe dostat nedokázala. Kdyby odjela do Margate nebo Broadstairs, mohla bych se za ní občas podívat. Jestli odjede do Londýna, už nikdy ji neuvidím; to by rovnou mohla odletět na Měsíc nebo třeba do Afriky.

Kitty nepřestávala básnit o tom, že pan Bliss má v londýnských varieté přátele a slíbil jí, že v každém z nich vystoupí; že tvrdí, že na provinční scénu je jí škoda; že v hlavním městě, kde pracují všechna velká jména a točí se všechny peníze, na ni čeká sláva… Moc jsem ji neposlouchala, ale bylo mi čím dál tím víc pod psa. Nakonec jsem si zakryla rukou oči, sklopila hlavu a Kitty zmlkla.

„Takže nakonec z toho nemáš radost,“ řekla tiše.

„Mám,“ pípla jsem zastřeným hlasem, „ale jen kvůli tobě.“

Nastalo ticho přerušované jen zvuky smíchu a šoupání židlí ze salonu dole a křikem racků venku za oknem. Zdálo se, že od chvíle, co jsme vešly do pokoje, ještě potemněl a já jsem zničehonic pocítila chlad, jaký jsem za celé léto nepoznala.

Slyšela jsem, jak Kitty udělala krok. Vmžiku znovu seděla vedle mě a sundala mi ruku z čela. „Poslouchej,“ vybídla mě, „musím se tě na něco zeptat.“ Podívala jsem se na ni; až na to mračno pih měla bledou tvář a v ní jí svítily obrovské oči. „Myslíš si, že mi to dneska sluší?“ chtěla vědět. „Myslíš si, že jsem byla milá, příjemná a hodná? Myslíš si, že se tvým rodičům líbím?“ Její slova zněla tak nespoutaně. Nepromluvila jsem, jen jsem užasle přikývla. „Proto jsem sem taky přišla,“ řekla. „Oblékla jsem si své nejpřepychovější šaty, abych se dělala důležitější, než jsem. Řekla jsem si, i kdyby to byla ta nejprotivnější rodina a ti největší ubožáci z celého Kentu, budu se ze všech sil snažit být milá, jen aby mi věřili jako svojí dceři.

Ale, Nan, oni vůbec nejsou protivní ani žádní ubožáci a já jsem vůbec nemusela nic předstírat! Je to ta nejmilejší rodina, kterou jsem kdy potkala, a ty jsi pro ně vším. Nemůžu po tobě přece chtít, abys je opustila…“

Srdce v hrudi jako by se mi zastavilo – a pak se rozpumpovalo jako píst.

„Co tím chceš říct?“ nechápala jsem. Kitty odvrátila pohled.

„Chtěla jsem tě požádat, abys jela se mnou. Do Londýna.“

Překvapeně jsem zamrkala. „Abych jela s tebou? Jako co?“

„Jako moje garderobiérka,“ dodala na vysvětlenou, „tedy jestli chceš. Jako moje – cokoliv, já nevím. S panem Blissem jsem už mluvila: říká, že zpočátku sice moc peněz mít nebudeš – ale jestli se se mnou podělíš o podnájem, bude to stačit.“

„Proč?“ chtěla jsem vědět. Kitty ke mně pozvedla oči.

„Protože tě mám ráda. Protože jsi na mě hodná a nosíš mi štěstí. A protože to v Londýně neznám a z pana Blisse se nakonec může vyklubat úplně někdo jiný a já nebudu mít nikoho…“

„A ty sis vážně myslela,“ vysoukala jsem ze sebe, „že bych řekla ne?“

„Dnes odpoledne – ano. Včera večer a dnes ráno jsem věřila – víš, v šatně bylo všechno tak jiné, když jsme tam byly jen my dvě! To jsem ještě nevěděla, jaký máš domov. Netušila jsem, že máš – že máš milého.“

Po těch slovech jsem ztuhla. Vymanila jsem se jí ze sevření a postavila se. Přešla jsem k čelu postele, kde stála malá skříňka s jednou zásuvkou. Tu jsem teď otevřela, něco z ní vytáhla a ukázala to Kitty. „Poznáváš ji?“ zeptala jsem se a Kitty se usmála.

„To je ta kytka, kterou jsem ti hodila.“ Vzala si ji ode mě a podržela ji v ruce. Růže už byla suchá a zvadlá, okvětní lístky jí kolem krajů zhnědly a začaly opadávat; a navíc byla dost placatá, protože jsem si ji mockrát uložila na noc pod polštář.

„Když jsi ji po mně tehdy hodila,“ řekla jsem, „můj život se změnil. Mám pocit, jako bych až do toho okamžiku – spala: spala, anebo byla mrtvá. Od chvíle, co tě znám, jsem vzhůru – a žiju! Myslíš si, že bych se toho teď tak snadno vzdala?“

Moje slova jí vyrazila dech – aby ne, když jsem nikdy tak otevřeně s nikým, ani s ní nemluvila. Kitty ode mě odvrátila pohled, rozhlédla se po pokoji a přejela si jazykem po rtech. „A co ti všichni dole?“ zeptala se a kývla směrem ke dveřím. „Tvoje matka a otec, tvůj bratr, Alice, Freddy?“ Při těch slovech se ozval výkřik a hlasy zvýšené v přátelské hádce.

Nic pro mě neznamenají, chtělo se mi říct, ve srovnání s tebou… Ale jen jsem pokrčila rameny a usmála se.

Nato se usmála i Kitty. „Takže se mnou opravdu pojedeš? Víš, musíme odjet už v neděli – ode dneška za týden. Nemáš moc času.“

Ujistila jsem ji, že to bude stačit, a Kitty položila zvadlou růži na postel, vzala mě za ruce a silně je stiskla.

„Ach bože Nan! Moje milá Nan! Slibuju ti, že si to spolu užijeme!“ Při těch slovech mi pustila ruce, náruživě mě objala a radostně se rozesmála, takže jsem ucítila její chvějící se tělo.

Pak, příliš brzy, ustoupila a v náručí mi po ní zůstalo jen vzduchoprázdno.

Zezdola se ozval další hluk, pak se otevřely dveře, po nich zaduněly na schodech kroky a přišlo volání: „Nancy!“ To byla Alice. U dveří do ložnice zůstala stát, ale na to, aby vzala za kliku, byla příliš slušná – nebo vyjukaná. „Všichni už odcházejí,“ zavolala. „Matka prosí, jestli by slečna Butlerová mohla jít na chvilku dolů a rozloučit se s nimi.“

Pohlédla jsem na Kitty. „Jen běž beze mě,“ vybídla jsem ji, „já hned přijdu. Ale neříkej jim nic o našich plánech,“ dodala jsem ztišeným hlasem. „Promluvím si o tom s nimi později.“

Kitty přikývla a znovu mi stiskla ruku; pak otevřela dveře a připojila se na podestě k Alici. Slyšela jsem, jak společně scházejí dolů.

Stála jsem v houstnoucím šeru a třesoucími se prsty jsem si zakrývala tvář. Od chvíle, co jsem poznala Kitty Butlerovou, jsem si začala velice pečlivě drhnout ruce; a jestli teď vůbec byly v rýhách něčím potřísněné, pak nejen octem, ale i líčidly, černí a blanc-de perle. Přesto na nich stále ulpíval pach ústřic a pod jedním z nehtů uvízla tenká nitka – mohla to být štětina z hřbetu humra nebo garnátí tykadlo. Jaké to asi bude, napadlo mě, vzdát se vlastní rodiny, svého domova, všeho, co se týká ústřic?

A jaké to bude žít po Kittyině boku a překypovat láskou tak prudkou, byť tak utajovanou, že z ní mám zimnici?

Kapitola 3

Kdybych tak mohla říct – aspoň kvůli uspokojení senzacechtivých čtenářů –, že sotva moji rodiče uslyšeli o Kittyině návrhu, zakázali mi jednou provždy o něm mluvit; že když jsem naléhala, zatracovali mě a křičeli; že moje matka plakala a otec mě uhodil; že jsem nakonec byla nucená utéct v slzách za úsvitu oknem, svršky zabalené v ranečku na konci hole a na polštáři nechat položený vzkaz Nesnažte se mě najít… Jenomže v takovém případě bych lhala. Moji rodiče se řídili rozumem, a ne vášněmi. Milovali mě a měli o mě strach; věděli, že představa, že svou nejmladší dceru nechají odcestovat ve společnosti herečky a divadelního agenta do toho nejponuřejšího, nejzpustlejšího města Anglie, je šílená a žádný rozumný rodič by o ní neuvažoval déle než vteřinu. Ale právě proto, že mě tolik milovali, nesnesli, abych se trápila. Každému bylo na první pohled jasné, že moje srdce patří jen a jen Kitty Butlerové; každý si uměl představit, že jakmile mi jednou byla nabídnuta budoucnost po jejím boku, a někdo by mi ji zase vzal, už nikdy bych se nemohla vrátit do otcovy kuchyně a být tam šťastná jako dřív. Takže když jsem asi hodinu po Kittyině odjezdu nervózně předestřela náš plán svým rodičům, přemlouvala je a úpěnlivě prosila o požehnání, vyslechli mě s údivem, ale pozorně; a když mě druhý den otec zastavil cestou do kuchyně a odvedl mě do salonu, kde bylo ticho a klid, jeho tvář byla sice smutná a vážná, ale laskavá. Nejprve se mě zeptal, jestli jsem si to nerozmyslela. Zavrtěla jsem hlavou a on si povzdechl. Pak mi oznámil, že jestli jsem plně rozhodnutá, pak mi s matkou nemohou bránit; že už jsem téměř dospělá žena a mohu se rozhodovat podle svého. Doufali sice, že si vezmu chlapce z Whitstablu a usadím se někde poblíž a oni mi tak budou v dobrém i zlém nablízku – ale s takovou, prohlásil, si nejspíš namluvím nějakého floutka z Londýna, který jim nebude ani za mák rozumět.

Ale děti, usoudil na závěr, nejsou stvořeny k tomu, aby byly svým rodičům po vůli; a žádný otec nemůže čekat, že si svou dceru podrží navždy u sebe… „Stručně řečeno, Nance, i kdybys jela za samotným ďáblem, tvoje matka a já bychom tě raději viděli odjíždět s radostí, než abys u nás zůstala celá smutná – a časem nás třeba začala nenávidět za to, že jsme ti zabránili naplnit svůj osud.“ V životě jsem otce neviděla tak vážného ani výmluvného. Nikdy jsem ho neviděla plakat; ale teď, zatímco hovořil, se mu v očích zaleskly slzy a musel dvakrát nebo třikrát zamrkat, aby je potlačil. I hlas mu selhal. Položila jsem mu hlavu na rameno a dala průchod vlastnímu dojetí. Otec mě objal a chlácholivě mě pohladil. „Pouštíme tě se zlomeným srdcem, zlatíčko,“ pokračoval. „Však víš, že ano. Jen nám slib, že na nás úplně nezapomeneš. Že nám budeš psát a budeš nás navštěvovat. A že, kdyby ti to nevyšlo zrovna podle tvých představ, nebudeš příliš hrdá a přijedeš domů za těmi, co tě milují…“ Po těch slovech mu úplně vypověděl hlas a on se roztřásl; a já jsem jen přikývla s hlavou zabořenou do jeho krku a řekla: „Přijedu, přijedu, slibuju, že přijedu.“

Avšak já nevděčnice; jen otec odešel, moje slzy ihned vyschly a já jsem cítila, jak mě znovu zaplavuje radost z předchozího večera. Radostně jsem se objala a zatančila si kolem salonu gigu – ale tichounce, po špičkách, aby mě dole v jídelně neslyšeli. Pak jsem rychle, dřív než mě budou postrádat, zaběhla na poštu a poslala Kitty do divadla pohlednici – byl na ní obrázek whitstableské rybářské plachetnice a já jsem jí na plachtu připsala „Do Londýna“ a na palubu přikreslila dvě děvčata s taškami a kufry a nezvykle velkými, rozesmátými tvářemi. „Můžu jet!!!“ napsala jsem na rubu a připsala, že se bude muset pár večerů obejít bez svojí garderobiérky, protože si musím všechno zařídit… a nakonec jsem se podepsala „S láskou, tvoje Nan“.

Ten den jsem si svou radost vychutnávala jen po troškách, protože výstup, který jsem měla po snídani s otcem, se musel zopakovat ještě s matkou – tiskla mě k sobě a plakala, že musejí být blázni, když mě pouštějí; a s Davym – který s dokonalou absurditou prohlásil, že jsem moc malá, než abych jela do Londýna, a že ve chvíli, kdy vkročím do města, zajede mě na Trafalgarském náměstí tramvaj; i s Alicí – která sice neřekla ani ň, když si tu novinku poslechla, ale utekla s pláčem z kuchyně a vrátila se po dlouhém přemlouvání až kolem oběda. Jediní, kdo mi to přáli, byli podle všeho moji bratranci a sestřenice, ale mluvila z nich spíš závist než přejícnost; říkali, že mám z pekla štěstí, a přísahali, že si ve městě přijdu na velké peníze a na všechny zapomenu; nebo spíš že skončím na mizině a přilezu, až budu mít z ostudy kabát.

Ten týden uběhl rychle. Po večerech jsem obcházela přátele a příbuzné a postupně se s nimi loučila; prala jsem, zašívala a balila si šaty a vybírala, co si s sebou vezmu a co ne. Do Paláce jsem zavítala jen jednou a to ve společnosti svých rodičů, kteří se přišli ujistit, že slečna Butlerová je stále při smyslech a má dobré srdce, a vyzvědět další detaily ohledně záhadného Waltera Blisse.

Měly jsme na sebe s Kitty pouhou minutku, zatímco si otec po představení povídal s Tonym a Trickym. Celý týden mě pronásledoval strach, že slova, která mi v neděli večer řekla, jsou jen výplodem mojí fantazie, nebo že jsem je špatně pochopila. Skoro každou noc jsem se probouzela zpocená ze sna, v němž jsem se objevila u jejích dveří se sbalenými taškami a kloboukem na hlavě, a Kitty na mě užasle pohlédla a zamračila se nebo se jen posměšně ušklíbla; nebo že jsem dorazila příliš pozdě na nádraží a musela jsem po kolejích utíkat za vlakem, zatímco Kitty a pan Bliss se na mě dívali z okýnka vagonu a vůbec se mi nesnažili podat ruku… Avšak ten večer v Paláci si mě Kitty vzala stranou, stiskla mi ruku a byla stejně laskavá a vzrušená jako předtím.

„Dostala jsem dopis od pana Blisse,“ oznámila mi. „Našel nám bydlení v jednom domě ve čtvrti zvané Brixton – píše, že v té ulici žije tolik kabaretních umělců a herců, že se jí přezdívá ‚Šminková‘ třída.“

Šminková třída! Hned jsem tu báječnou ulici měla před očima, byla vystavěná jako krabice s líčidly, s úzkými, pozlacenými domy, které se od sebe liší pouze barvou střechy; a ten náš bude mít číslo 3 a jeho komín bude mít stejně jako Kittyiny rty karmínově rudou barvu!

„Máme odjet v neděli vlakem ve tři,“ pokračovala, „a na nádraží nás bude čekat sám pan Bliss s kočárem. A já mám hned druhý den první vystoupení v kabaretu Hvězda v Bermondsey.“

„Hvězda,“ řekla jsem. „To je šťastné jméno.“

Kitty se usmála. „Doufejme. Ach bože, Nan, doufejme!“

Moje poslední ráno doma poznamenal smutek – stejně jako každé poslední ráno v dějinách, aspoň myslím. Naše pětičlenná rodina zasedla ke společné snídani a ta byla plná veselí; ale v domě se vznášelo příšerné očekávání, kvůli kterému jsem nemohla dělat nic než vzdychat a bezcílně bloumat od ničeho k ničemu. V jedenáct už jsem si připadala stejně sevřená a přidušená jako krysa v kleci, a tak jsem poprosila Alici, aby se mnou šla na pláž a podržela mi boty a punčochy, než si naposledy smočím nohy v moři. Ale nakonec mě zklamal dokonce i tento malý rituál. Položila jsem si ruku na čelo a zadívala se na třpytící se záliv, vzdálená pole a živé ploty v Sheppey, na nízké, černě natřené domy ve městě a na stěžně a jeřáby v přístavu a loděnicích. Všechny jsem je důvěrně znala jako rýhy ve svojí tváři a připadaly mi – stejně jako něčí obličej v zrcadle – nádherné a poněkud nudné zároveň. Ať jsem si je prohlížela sebedůkladněji, ať jsem si sebezaníceněji v duchu říkala: Měsíce a měsíce vás znovu neuvidím, vypadaly stejně jako vždycky; a tak jsem nakonec svěsila pohled a smutně se vrátila domů.

Ale tam to bylo nachlup stejné: nic z toho, nač jsem se dívala nebo čeho jsem se dotýkala, nebylo mým odjezdem nijak poznamenané ani změněné, jak jsem si prve myslela. Nic až na tváře členů mojí rodiny; a ty byly tak zasmušilé nebo předstíraně veselé či škrobené, že jsem na ně málem nemohla ani pohlédnout.

Takže nakonec jsem byla ráda, když nadešel čas loučení. Otec nedovolil, abych do Canterbury odjela lokálkou, a pronajal od podkoního v hotelu Vévoda z Cumberlandu lehký kočár a sám mě odvezl. Políbila jsem matku i Alici a podala ruku svému bratrovi, který mě usadil vedle otce a k nohám mi uložil zavazadla. Bylo jich zoufale málo: starý kožený kufr opásaný řemenem, v němž jsem měla oblečení; krabice na klobouky a maličký černý plechový kufřík na zbývající drobnosti. Byl to dárek na rozloučenou od Davyho. Koupil ho nový a na víko nechal slabými žlutými tiskacími písmeny napsat moje iniciály; dovnitř vlepil mapu Kentu a Whitstable na ní označil šipkou, abych podle něj nezapomněla, kde mám domov.

Cestou do Canterbury jsme toho s otcem moc nenamluvili. Po příjezdu na stanici jsme zjistili, že vlak už čeká na peróně a vypouští páru, a Kitty postává vedle svých tašek a košů a zamračeně sleduje hodinky. Vůbec to nevypadalo jako v mých zlých snech; když nás uviděla, mohutně zamávala a usmála se.

„Už jsem si myslela, že sis to na poslední chvíli rozmyslela,“ zvolala. A já jsem zavrtěla hlavou – v úžasu, že ji něco takového může vůbec napadnout i poté, co všechno jsem jí řekla!

Otec byl moc milý. Vlídně se s Kitty přivítal, a když mě políbil na rozloučenou, vtiskl polibek i jí a popřál jí hodně štěstí a úspěchů. Když jsem se v poslední chvíli vyklonila z vagonu, abych ho objala, vytáhl z kapsy malý jelenicový váček, vložil mi ho do dlaně a sevřel mi kolem něj prsty. Byly v něm zlaté mince – celkem šest jednolibrovek – a já jsem věděla, že mi dává víc, než si může dovolit. Ale než jsem rozevřela hrdlo váčku a spatřila to třpytící se zlato uvnitř, vlak se dal do pohybu a na to, abych mu jej vrátila, bylo příliš pozdě. Místo toho jsem jen mohla zakřičet, že děkuju, a poslat mu letmý polibek a jen se dívat, jak smeká klobouk a mává s ním; když mi zmizel z dohledu, přilepila jsem tvář na sklo a přemítala, kdy ho zase uvidím.

Dlouho jsem si však hlavu nelámala, neboť můj žal brzy přehlušilo nadšení z toho, že jsem s Kitty a poslouchám, jak mluví o pokojích, v nichž spolu budeme bydlet, a o tom, jaký spolu v hlavním městě, kde na ni čeká bohatství, povedeme život. Vím, že by si o mně moje rodina pomyslela, že jsem nevděčná, když se směju, zatímco oni beze mě doma smutní; jenomže to odpoledne byl pro mě smích stejně přirozený jako dýchání nebo pocení.

Za necelou hodinu jsme dorazily na nádraží Charing Cross a já jsem mohla užasnout i nad krásami Londýna. Kitty našla nosiče, který nám pomohl s krabicemi a taškami, a zatímco je nakládal na vozík, dychtivě jsme vyhlížely pana Blisse. „Tamhle je!“ zvolala konečně Kitty a ukázala prstem na postavu kráčející po nástupišti s rozevlátými kníry a šosy a zarudlou tváří.

„Slečno Butlerová!“ zvolal pan Bliss, když došel až k nám. „Moc rád vás vidím! Moc rád! Už jsem se bál, že přijdu pozdě, a vy jste tady přesně, jak jsme se domluvili, a ještě půvabnější než dřív.“ Obrátil se ke mně, smekl klobouk – znovu hedvábný – a hluboce, okázale se mi poklonil. „‚Smekám před dívkou od ústřic!‘“ zahlaholil dost nahlas. „Slečna Astleyová – původem z Whitstablu, není-liž pravda?“ Vzal mě za ruku a krátce ji stiskl. Pak luskl prsty na nosiče a oběma nám nabídl rámě.

Na ulici Strand na nás čekal kočár; kočí se na pozdrav dotkl špičkou biče čepice a seskočil z kozlíku, aby nám uložil zavazadla na střechu. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Byla neděle a na ulici panoval poměrně klid – ale já jsem nic z toho neznala; pro mě to klidně mohl být dostihový den v Derby, neboť rachot dopravy byl tak ohlušující a závratný a klusot koní tak rychlý. V kočáře jsem si připadala bezpečnější, i když trochu divně, když sedím tak blízko džentlmena, jehož neznám a jenž mě odváží bůhvíkam ve městě rozlehlejším, začouzenějším a děsivějším, než jsem si vůbec uměla představit.

Ovšem že bylo na co koukat. Pan Bliss navrhl, abychom se dřív, než zamíříme do Brixtonu, podívali po památkách, a tak jsme zamířili na Trafalgarské náměstí – k Nelsonovi stojícímu na pilíři a ke kašnám a překrásnému, popelavě šedému průčelí Národní galerie a výhledu na Whitehall směrem k budově Parlamentu.

„Můj bratr prohlásil, že jestli někdy přijedu do Londýna, přejede mě na Trafalgaru tramvaj,“ řekla jsem, když jsem přitiskla obličej na okýnko, abych si to všechno prohlédla.

Pan Bliss nasadil vážný výraz. „To bylo od vašeho bratra rozumné, že vás varoval, slečno Astleyová, avšak je to mylná informace. Na Trafalgaru žádné tramvaje nejezdí – jen autobusy, drožky a kočáry, jako je ten náš. Tramvaje jsou pro prostý lid; kvůli srážce s tramvají byste bohužel musela až do Kilburnu nebo Camden Townu.“

Nejistě jsem se usmála. Pořád jsem nevěděla, co si mám o panu Blissovi, do jehož rukou jsem tak nedávno a nečekaně svěřila svou budoucnost i štěstí, myslet. Zatímco se obracel ke Kitty nebo nám každou chvíli ukazoval nějaký výjev nebo člověka na ulici, bedlivě jsem ho sledovala. Poznala jsem, že je o něco mladší, než jsem se prve domnívala. Ten večer v Kittyině šatně jsem ho zařadila ke střednímu věku; teď jsem hádala, že je mu nanejvýš dvaatřicet. Byl působivý, spíš než pohledný, ale kvůli všemu tomu naparování a vychloubání poněkud ordinérní: pomyslela jsem si, že má jistě doma milující ženušku a dítě; a i kdyby ne – což byla ve skutečnosti pravda –, měl by je mít. V tu chvíli jsem nic z jeho minulosti neznala, ale později jsem se dozvěděla, že pochází ze staré a vážené herecké rodiny (jeho příjmení Bliss bylo samozřejmě stejně falešné jako Kittyino Butlerová); že ještě jako mladík opustil kamenné jeviště a nastoupil dráhu kabaretního komika a že v současné době je agentem asi tuctu estrádních umělců, ale stále příležitostně, z čisté lásky k řemeslu vystupuje – jako „Walter Waters, charakterní baryton“. Ten den v kočáře jsem nic z toho nevěděla, ale něco málo jsem začínala tušit. Protože, když jsme dorazili na Pall Mall a zabočili na Haymarket, kde začínají divadla a kabarety, pan Bliss zvedl ruku a jako by na pozdrav si posunul krempu svého klobouku. Jednou jsem viděla, jak cestou kolem kostela něco podobného udělala stará Irka.

„Divadlo Jejího Veličenstva,“ řekl a ukázal hlavou na krásnou budovu po své levici, „můj otec tam viděl debutovat švédského slavíka Jenny Lindovou. Divadlo Haymarket, v jehož čele stojí pan Beerbohm Tree. Criterion alias Cri: zázrak mezi divadly, postavené zcela pod zemí.“ Divadlo vedle divadla, sál vedle sálu a on u každého znal jeho historii. „Přímo před námi stojí Londýnský Pavilon. A o kus dál támhle,“ zašilhaly jsme do Great Windmill Street, „palác Trocadero. Po pravici zase máme Princovo divadlo.“ Dojeli jsme na Leicesterské náměstí a tady se pan Bliss zhluboka nadechl. „A konečně,“ spustil, nadobro smekl a položil si klobouk do klína, „konečně tady máme Empire a Alhambru, ty nejkrásnější kabarety v Anglii, v nichž je každý umělec hvězdou a publikum tak elegantní, že dokonce i lehké děvy na galerii – když omluvíte moje výrazivo, slečno Butlerová, slečno Astleyová – jsou ověšené kožešinami, perlami a diamanty.“

Zaťukal na střechu kočáru a kočí zastavil v rohu maličké zahrádky uprostřed náměstí. Pan Bliss otevřel dvířka kočáru a zavedl nás do jejího středu. Tady s Williamem Shakespearem na mramorovém piedestalu za zády jsme se všichni tři zadívali na překrásné fasády kabaretů Empire a Alhambra – ten první zdobilo sloupoví, pableskující lucerny, barevné sklo a tlumená elektrická záře; dominantou druhého zas byly kupole, minarety a kašna. Netušila jsem, že taková divadla vůbec existují. Netušila jsem, že vůbec může existovat takovéhle místo – místo tak zaneřáděné i okázalé, tak ošklivé i skvostné, na němž bok po boku stojí nebo se procházejí nebo jen tak postávají všemožné typy lidí.

Byli tam urozené dámy a urození pánové vystupující z kočárů.

Byli tam dívky s tácy plnými květin a ovoce; prodavači kávy a zmrzliny a polévek.

Byli tam vojáci v nachových uniformách; příručí v buřince, slamáku a pepitu mimo službu. Byly tam ženy v šálách a ženy v kravatách a dokonce i ženy v krátkých sukních s odhalenými kotníky.

Byli tam černoši a Číňani a Italové a Řekové. Byli tam nově příchozí, kteří se kolem sebe rozhlíželi stejně omámeně a zmateně jako já; a pak tam byli ti, co se choulili na schodech a lavičkách v pomačkaných a ušpiněných šatech a vypadali, jako by tady strávili většinu dne – a taky noci, když na to přijde.

Upřela jsem pohled na Kitty a ve tváři se mi musel zračit úžas, protože se rozesmála, pohladila mě po tváři a vzala za ruku.

„Nacházíme se v srdci Londýna,“ pokračoval pan Bliss, „v samotném srdci města. A díky támhletomu,“ kývl hlavou směrem k Alhambře – „a všemu tady kolem nás,“ a po těch slovech se rozmáchl rukou přes celé náměstí „to srdce tluče: díky varieté! Varieté, slečno Astleyová, jež časem neokorá a s věkem nevyčpí.“ Po těch slovech se obrátil ke Kitty. „Právě stojíme před tím největším varietním chrámem v celé zemi,“ oznámil jí. „Zítra, slečno Butlerová – zítra nebo za týden nebo snad za měsíc, ale již brzy, brzy, to vám slibuji – se ocitnete uvnitř a stanete na jeho jevišti. Pak to budete vy, kdo to srdce Londýna rozbuší! To kvůli vám se bude z hrdel celého města linout jásavé ‚Bravo!‘“

Při tom si nadzvihl klobouk a máchl s ním vzduchem; jeden nebo dva kolemjdoucí k nám obrátili pohled, ale pak ho zase naprosto lhostejně stočili zpět. Pomyslela jsem si, že to zní báječně – a poznala jsem, že i Kitty si to myslí, protože mi při těch slovech stiskla ruku a radostně se zachvěla; a měla zardělé tváře stejně jako já a její oči, stejně jako moje, jen zářily a byly doširoka otevřené.

Pak už jsme se na Leicesterském náměstí dlouho nezdrželi. Pan Bliss přivolal jednoho chlapce a dal mu šilink, aby nám od prodavače zmrzliny přinesl ledovou tříšť; na chvilku jsme se posadili do Shakespearova stínu, popíjeli a dívali se na kolemjdoucí a na plakáty před Empire a byli jsme si jistí, že již brzy na nich bude metrovým písmem vyvedeno Kittyino jméno. Ale sotva jsme vyprázdnili skleničky, pan Bliss si promnul ruce a prohlásil, že musíme jet dál, protože Brixton a paní Dendyová – naše nová bytná – už na nás čekají. A tak nás zavedl zpátky ke kočáru a usadil na místa. Cítila jsem, jak se mi v přítmí, které panovalo uvnitř, zase zmenšují zorničky, před chvíli ještě tak vytřeštěné a omámené, a místo nadšení jsem začala pociťovat nervozitu. Byla jsem zvědavá, jaké nám našel ubytování a co to bude za dámu ta paní Dendyová. Doufala jsem, že ani jedno nebude příliš vznešené.

Nemusela jsem se strachovat. Sotva jsme opustili West End a přejeli přes řeku, ulice zešedly a ztratily lesk. Domy i lidé tady sice byli elegantní, ale působili poněkud jednotvárně, jako by je všechny spíchla stejná suchopárná jehla: z té zvláštní kouzelné atmosféry, z té krásné, podivné rozmanitosti Leicesterského náměstí tady nebylo zhola nic. Brzy se však z ulic vytratila i veškerá elegance a začaly vypadat trošku sešle; každý roh, kolem něhož jsme projeli, každý hostinec, každá řada obchodů a domů, vypadala ošuntěleji než ta předchozí. Kitty s panem Blissem se dali do hovoru; povídali si o divadlech a smlouvách, kostýmech a repertoáru. Nechala jsem obličej přitisknutý na okýnko a přemítala, kdy už necháme za sebou ty pošmourné čtvrti a dorazíme na Šminkovou třídu, do našeho domova.

Konečně jsme zahnuli do ulice s vysokými domy s rovnými střechami, řadou měděného zábradlí a začazenými žaluziemi a záclonami v oknech; pan Bliss přerušil hovor, vykoukl ven a oznámil nám, že už tam budeme. Musela jsem se od jeho laskavé a usměvavé tváře odvrátit, jen abych skryla své zklamání. Věděla jsem, že moje první, vzrušená představa Brixtonu – té řady zlatavých tyčinek s mejkapem, našeho domu s karmínově rudou střechou – byla hloupá; ale když ta ulice vypadala tak šedě a uboze. Ve skutečnosti se ničím nelišila od obyčejných ulic, které jsem za sebou nechala ve Whitstablu; byla jen cizí, a tím pádem mírně zlověstná.

Při vystupování z kočáru jsem se letmo podívala na Kitty, abych se přesvědčila, jestli je stejně jako já strachy bez sebe. Ale ona měla v obličeji stejně jasnou barvu a oči stejně zvlhlé a rozzářené jako předtím; jen pohlédla na dům, k němuž nás náš průvodce odváděl, a nepatrně, tajnůstkářsky se s uspokojením usmála. Najednou jsem pochopila – to, co jsem si dřív uvědomovala jen napůl –, že Kitty celý svůj život prožila v nenápadných, anonymních domech, jako jen tento, a nic lepšího vlastně nezná. To mi dodalo trochu odvahy a zalilo jako obvykle soucitem a láskou.

Aspoň že uvnitř domu to vypadalo poněkud veseleji. U dveří nás přivítala samotná paní Dendyová – bělovlasá, poněkud korpulentní dáma, která se s panem Blissem vítala jako s přítelem, říkala mu „Wale“ a nastavila mu tvář k polibku – a hned nás zavedla do salonu. Tady nás usadila a vybídla, ať si sundáme klobouky a uděláme si pohodlí; a pak zavolala jedno děvče a to zase rychle odběhlo, aby nám připravilo čaj.

Když se za dívkou zavřely dveře, paní Dendyová se na nás usmála. „Vítejte, zlatíčka,“ řekla hlasem šťavnatým a sladce medovým jako kus vánočního koláče – „vítejte na Ginevra Road. Srdečně doufám, že vám zdejší pobyt přinese radost a štěstí.“ Po těch slovech kývla na Kitty. „Pan Bliss říkal, že mi pod střechou brzy zazáří vycházející hvězda, slečno Butlerová.“

Kitty skromně odpověděla, že o tom nic neví, načež paní Dendyová se spokojeně uchichtla a vzápětí chraplavě rozkašlala. Poměrně dlouho to vypadalo, že ji kašel úplně ovládl, a my s Kitty jsme se napřímily a vyměňovaly si vystrašené a polekané pohledy. Když však záchvat pominul, naše bytná byla podle všeho stejně klidná a veselá jako předtím. Vytáhla si z rukávu kapesník a otřela si s ním rty a oči; pak se na stolek vedle svého loktu natáhla pro krabičku woodbinek, nabídla nám každé po cigaretě a sama si jednu připálila. V tu chvíli jsem si všimla, že má prsty úplně zažloutlé od tabáku.

Za okamžik se objevilo děvče s čajem, a zatímco se Kitty s paní Dendyovou pustily do servírování, rozhlédla jsem se kolem sebe. Bylo na co koukat, protože salon paní Dendyové byl vskutku pozoruhodný. Koberce a nábytek byly dost obyčejné, avšak stěny byly úchvatné – do posledního místa zaplněné portréty a fotografiemi, rámeček vedle rámečku, že mezi nimi skoro nebylo poznat, jakou barvu mají tapety.

„Vidím, že vás zaujala moje skromná sbírka,“ poznamenala paní Dendyová, když mi podávala šálek čaje, a když jsem si všimla, že se na mě najednou všichni dívají, zrudla jsem. Bytná se na mě usmála, zvedla své zažloutlé prsty a začala si pohrávat s křišťálovou kapkou, která jí visela na bronzové nitce v uchu. „Všechno to jsou moji staří nájemníci, drahoušku,“ řekla, „a někteří z nich, jak samy uvidíte, velice slavní.“

Znovu jsem se na ty obrázky zadívala. Konečně jsem si všimla, že jsou to portréty – většinou podepsané – estrádních umělců z divadel a kabaretů. Bylo mezi nimi, jak paní Dendyová tvrdila, pár známých tváří – nad komínovou příložkou měl například fotku Velký Vance a po jeho boku visel snímek Jollyho Johna Nashe v póze „Jelimana Jacka“ a nad pohovkou pak zarámovaný arch notového papíru s roztaženým, kostrbatým věnováním: „Pro milou mamá Dendyovou. S přáním všeho nejlepšího a vřelou vzpomínkou Bessie Bellwoodová.“ Ale byla tam spousta dalších, které jsem nepoznávala, muži i ženy s rozesmátými tvářemi, v rozmařilých profesionálních pózách a s kostýmy a jmény tak nijakými, exotickými či záhadnými – Jennie Westová, Kapitán Largo, Shinkaboo Lee –, že mi povaha jejich vystoupení zůstávala utajena. Žasla jsem při pomyšlení, že všichni bydleli tady na Ginevra Road v podnájmu u příjemné paní Dendyové.

Povídali jsme se, dokud nebyl čaj vypitý a naše bytná nevykouřila další dvě nebo tři cigarety; pak se plácla do kolen a pomalu se postavila.

„Nejspíš se budete chtít podívat do svých pokojů a trošku opláchnout,“ navrhla přívětivě a obrátila se k panu Blissovi, který, když vstala, se zdvořile postavil. „Kdyby ses, prosím, mohl chopit krabic a věcí mladých dam, Wale…“ Následovali jsme ji ze salonu a nahoru po schodech. Vystoupali jsme tři patra, schodiště se postupně nořilo do šera, ale najednou je zalilo světlo: poslední rameno schodů bylo úzké a nepokryté kobercem a nad ním byl maličký světlík, tabulka skla rozdělená na čtyři díly, postříkaná od sazí a holubího trusu, v níž se nečekaně živě a jasně modralo zářijové nebe – jako kdyby samotná obloha byla strop a my jsme vystoupali až k němu.

Nahoře byly dveře vedoucí do malého pokojíčku – nebyla to obývací ložnice, jak jsem čekala, ale spíš takový salonek se dvěma starodávnými prověšenými křesly, která stála před krbem, a mělkým, staromódním prádelníkem. Vedle něj byly další dveře a vedly do druhé ložnice, jež byla kvůli šikmé střeše ještě menší než ta první. Zůstaly jsme s Kitty stát na prahu a bok po boku jsme si prohlížely vybavení pokoje: skříňku s umyvadlem, židli s opěradlem ve tvaru lyry, výklenek zakrytý závěsem a postel. Byla opatřená vysokou, tlustou matrací a kovovou kostrou, pod níž byl nočník, a poněkud užší než ta, na které jsem doma spávala se svou sestrou.

„Jistě že vám nebude vadit dělit se o jednu postel,“ řekla paní Dendyová, když za námi vešla do ložničky. „Budete tady po sobě bohužel šlapat, i když to máte pořád o něco větší než moji chlapci dole, ti mají jen jeden pokoj. Ale pan Bliss pro vás dvě vyžadoval slušné bydlení.“ Usmála se na mě, a já jsem se odvrátila. „Je to perfektní, paní Dendyová,“ poznamenala zvesela Kitty. „Budeme se tady se slečnou Astleyovou mít jako v domečku pro panenky – viď, Nan?“

Přišlo mi, že jí trošku zrůžověly tváře, ale možná za to jen mohl ten výstup po schodech. „Jistě,“ špitla jsem a znovu svěsila oči; pak jsem šla pomoct panu Blissovi s krabicí.

Sám pan Bliss se brzy poroučel, jako kdyby mu připadalo neslušné zdržovat se v dámské ložnici, i když za ni sám platí. Vyměnil si pár slov s Kitty ohledně jejího zítřejšího vystoupení v bermondseyské Hvězdě – dopoledne se totiž kvůli svému prvnímu vystoupení musí sejít s ředitelem a zkoušet s orchestrem –, pak jí podal ruku, stiskl ruku i mně a rozloučil se s námi. Najednou jsem při pomyšlení, že nás opustí, byla stejně nervózní jako před pár hodinami při pouhém pomyšlení, že se s ním mám vůbec setkat.

Ale když konečně odešel – a i paní Dendyová za sebou zavřela dveře a zamířila se sípáním a kašlem dolů po schodech –, zabořila jsem se do křesla, zavřela oči a pocítila, jak mě zalévá radost a úleva z toho, že jsem konečně sama s někým, kdo je pro mě víc než jen cizí člověk. Slyšela jsem, jak Kitty překračuje zavazadla, a když jsem zase otevřela oči, stála vedle mě a chystala se mi upravit kadeř vlasů, která mi vyklouzla z copu a padala mi do čela. Při jejím dotyku jsem znovu ztuhla: na ty nenucené něžnosti, držení rukou a hlazení po tváři vyplývající z našeho přátelství jsem si ještě pořád nezvykla, a při každém z nich jsem sebou mírně cukla a nepatrně se zarděla touhou a zmatením.

Kitty se usmála, pak se sklonila a rozvázala řemínky na koši u svých nohou. Chvilku jsem jen tak lenošila v křesle a dívala se, jak třídí šaty, knihy a klobouky, pak jsem se zvedla, abych jí pomohla.

Trvalo nám hodinu, než jsme všechno vybalily. Mých pár ubohých svršků – šatů, bot a spodního prádla – moc místa nezabralo a vmžiku zmizelo v prádelníku; ale Kitty samozřejmě musela vedle svých dámských šatů a bot vybalit, vykartáčovat a urovnat i svoje pánské obleky a cylindry. Sotva se do toho pustila, vytrhla jsem jí je z ruky. „Víš, teď už musíš přenechat starost o kostýmy mně. Jen se podívej na ty límečky! Všechny do jednoho potřebují vybělit. Podívej se na ty punčochy! Ty vyprané musíme dávat do jedné zásuvky a ty, co potřebují zalátat, zas do druhé. Manžetové knoflíčky musíme schovávat do krabičky, nebo se nám poztrácejí…“

Kitty ustoupila a nechala péči o ozdobné knoflíčky, rukavice a náprsenky na mně; chvilku jsem pracovala v naprostém tichu a soustředění. Když jsem nakonec zvedla hlavu, viděla jsem, že mě pozoruje; a když jsem se jí zadívala do očí, hned zamrkala a zarděla se. „Ani nevíš,“ spustila, „jak si připadám nafoukaně. Po vlastní garderobiérce touží každá druhořadá subreta, Nan. Každá slibná, ztrhaná nicotná herečka, která kdy vkročila na prkna provinčního formátu, touží hrát v Londýně – mít dva pěkné pokojíčky místo jednoho ubohého –, mít vlastní kočár, který by ji večer vozil na představení a po něm zase domů, zatímco jíní, ubožejší estrádní umělci musí jet tramvají.“ Kitty stála pod zkoseným stropem, tvář měla ve stínu a oči tmavé a doširoka otevřené. „A teď mám zčistajasna všechno, o čem jsem tak dlouho snila! Umíš si představit, Nan, jaké to je, když se člověku vyplní toužebné přání?“

Uměla jsem. Byl to báječný pocit, ale také děsivý, protože vám neustále připadá, že si takové štěstí ani nezasloužíte; že jste ho dostali omylem místo někoho jiného a že, sotva se podíváte na chvilku jinam, zase o ně přijdete. A byla jsem přesvědčená, že člověk udělá cokoliv, obětuje všechno na světě, jen aby mu to splněné přání zůstalo. Věděla jsem, že to s Kitty cítíme stejně – jen samozřejmě každá v jiném ohledu.

Právě tohle jsem měla mít o něco později na paměti.

Vybalování nám zabralo asi hodinu, jak už jsem řekla, a při něm jsem zachytila nejrůznější výkřiky a pohyb přicházející ze zbývajících částí domu. Asi tak kolem šesté hodiny zavrzaly na podestě o patro níž něčí kroky a někdo zavolal: „Slečno Butlerová, slečno Astleyová!“ Byla to paní Dendyová a přišla nám oznámit, že v salonu v přízemí je pro nás připravena malá večeře, jestli máme chuť, a – „navíc taky kupa lidí, co by se s vámi rádi seznámili.“

Byla jsem vyhládlá, ale taky utahaná a vůbec jsem neměla chuť potřásat rukama cizím lidem a usmívat se na ně; ale Kitty špitla, že bychom raději měly jít, aby nás ostatní nepovažovali za náfuky. A tak jsme na paní Dendyovou zavolaly, že za chviličku jsme dole, a zatímco se Kitty převlékala, pročesala jsem si vlasy a znovu je spletla do copu, oprášila jsem si lem sukně a umyla si ruce. Pak jsme sešly dolů.

V salonu to teď vypadalo úplně jinak, než když jsme tam po svém příjezdu popíjely čaj. Stůl byl roztažený, přesunutý do středu místnosti a prostřený k večeři; kolem dokola seděly tváře, a když jsme se objevily, všechny do jedné se zvedly a roztáhly se do úsměvu – do stejně pohotového, nacvičeného úsměvu, který zářil ze všech fotek na stěnách. Vypadalo to tam, jako by půl tuctu portrétů obživlo a sestoupilo ze svých zaprášených rámů, aby mohlo povečeřet s paní Dendyovou.

Bylo prostřeno osm míst – dvě z nich byla volná a podle všeho čekala na mě a Kitty, ale zbytek byl obsazený. Samotná paní Dendyová seděla v čele a právě servírovala z tácu nářez, ale když nás uviděla, nadzvedla se a vybídla nás, ať si uděláme pohodlí, a vidličkou začala představovat ostatní stolovníky – první, na koho ukázala, byl postarší džentlmen v sametové vestě, který seděl naproti ní.

„Profesor Emery,“ představila ho bez jediného náznaku rozpaků. „Excelentní jasnovidec.“

Po těch slovech profesor povstal a malinko se nám uklonil.

„Excelentní jasnovidec, to ano, ale v důchodu,“ podotkl s letmým pohledem na naši bytnou. „Paní Dendyová je příliš laskavá. Už je to dávno, co jsem naposledy stanul před ztichlým a vyjukaným publikem a hádal, co se skrývá v dámských kabelkách.“ Usmál se a poněkud ztěžka se posadil. Kitty řekla, že ji moc těší, že ho poznává. Paní Dendyová dále ukázala na hubeného, zrzavého chlapce po profesorově pravici.

„Sims Willis,“ řekla, „člen minstrelů –“

„Excelentní člen, samosebou,“ dodal rychle a naklonil se, aby nám podal ruku. „A stále aktivní. A toto,“ kývl hlavou k dalšímu chlapci, který seděl naproti němu – „toto je Percy, můj bratr, který hraje na kastaněty a je rovněž excelentní.“ Při těch slovech Percy mrkl a na důkaz bratrových slov popadl dvojici lžic ležících vedle svého talíře a rozezněl je v překrásném klapotu.

Paní Dendyová si odkašlala, pak ukázala na pěknou dívku s růžovými rty, která seděla hned vedle Simse. „A nesmíme zapomenout na slečnu Flyteovou, naši balerínu.“

Dívka se afektovaně zaculila. „Musíte mi říkat Lydie,“ řekla a natáhla k nám ruku, „což je jméno, pod nímž jsem známá v – nechej toho, Percy! – pod nímž jsem známá v Pavilonu. Nebo Moniko, jestli chcete, což je moje pravé jméno.“

„Nebo Tootsie,“ dodal Sims, „jak jí říkají všichni její kamarádi – a jestli znáte kreslený seriál Allyho Slopera, určitě vám dojde proč. Dovolte mi jen dodat, slečno Butlerová, že když nám Walter oznámil, že vás sem nastěhuje, zpanikařila ze strachu, že se z vás vyklube nějaká nóbl sboristka s vosím pasem. Když se však dozvěděla, že vystupujete v mužském převleku, náramně se jí ulevilo.“

Tootsie do něj šťouchla. „Vůbec si ho nevšímejte,“ dodala, „pořád si někoho dobírá. Jsem hlavně ráda, že nám do domu přibyla další dívka – nebo spíš dvě dívky, ať už nóbl nebo ne.“ Při těch slovech mě přelétla rychlým, uspokojivým pohledem, v němž se zcela jasně zračilo, do které skupiny řadí mě. Když se vedle ní posadila Kitty a místo vedle Percyho přenechala mně, pokračovala: „Walter tvrdí, že z vás bude hvězda, slečno Butlerová. Prý zítra večer začínáte ve Hvězdě. Vzpomínám si, že to býval moc pěkný kabaret.“

„Taky jsem slyšela. Říkejte mi prosím Kitty…“

„A co vy, slečno Astleyová?“ zeptal se Percy, zatímco si ty dvě povídaly. „Děláte garderobiérku dlouho? Připadáte mi na to strašně mladá.“

„Vlastně ještě žádná garderobiérka nejsem. Kitty mě dosud zaučuje –“

„Zaučuje?“ To se znovu ozvala Tootsie. „Dejte na mě a s tím zaučováním to nepřehánějte, Kitty, nebo vám ji vyfoukne nějaká jiná umělkyně. Sama jsem toho byla svědkem.“

„Vyfoukne?“ otázala se Kitty s úsměvem. „No, to bych nedovolila. Vždyť Nan mi nosí štěstí…“

Zapíchla jsem pohled do svého talíře a ucítila, jak rudnu, než mi paní Dendyová, jež stále držela v ruce tác, nabídla s odkašláním plátek roztřeseného masa: „Dáte si kousek jazyka, slečno Astleyová?“

Hovor u večeře byly samozřejmě samé kabaretní žvásty, kterým jsem vůbec nerozuměla. Zdálo se, že v tom domě není nikdo, kdo by nějak nepatřil do kumštu. Dokonce i nevýrazná, milá Minnie – osmá členka naší skupiny, dívka, která nám po příchodu přinesla čaj a teď se vrátila, aby paní Dendyové pomohla naservírovat večeři a uklidit talíře –, dokonce i ona patřila do jednoho baletního souboru a měla smlouvu v jednom sále v Lambethu. Vždyť i pes Bransby, jenž se brzy přišoural do salonu, aby si vyžebral zbytky a opřel uslintanou tlamu o kolena profesora Emeryho –, dokonce i ta němá tvář dřív vystupovala pod jménem Archie a kdysi dokonce sjezdila jižní pobřeží s psím tanečním číslem.

Byla neděle večer a nikdo nemusel po večeři pospíchat na vystoupení; nikdo podle všeho neměl na práci nic jiného než sedět, kouřit a klábosit. V sedm hodin kdosi zaklepal na dveře a dovnitř vtrhla s hlasitým pozdravem dívka s šaty z tylu, saténu a pozlacenou tiárou: byla to Tootsiina kamarádka ze souboru v Pavilonu a přišla se paní Dendyové zeptat, co říká na ten kostým. Zatímco rozložily šaty na koberec, ostatní sklidili ze stolu; a když byl prázdný, profesor se k němu posadil a rozložil si karty. Percy se k němu s hvízdáním přidal; brzy se jeho melodie chopil Sims, zvedl víko od klavíru paní Dendyové a začal na něj hrát. To piáno za moc nestálo – „K čertu s tím křápem!“ vykřikl Sims a udeřil do kláves. „Člověk by na něm mohl zahrát Wagnera a přísahám, že by to znělo jako námořnická odrhovačka!“ –, ale ta melodie byla veselá a vyloudila na Kittyině tváři úsměv.

„Tu znám,“ svěřila se mi, a jelikož znala slova, neudržela se, dala se do zpěvu a brzy již překročila ty oslnivé šaty na podlaze a přidala se po Simsově boku k refrénu.

Usadila jsem se s Bransbym na pohovku a napsala pohlednici svým blízkým domů. „Právě sedím v tom nejprapodivnějším salonu, který jste kdy viděli,“ napsala jsem, „a všichni jsou tady moc milí. Je tady pes, a má umělecké jméno! Naše bytná vám moc děkuje za ty ústřice…“

Na pohovce sice bylo uprostřed všeho toho veselí velice útulno, ale kolem půl jedenácté si Kitty zívla – a v tu chvíli jsem vyskočila a prohlásila, že je čas jít na kutě. Kvapem jsem si odskočila na záchod, pak jsem dvakrát tak rychle vyběhla nahoru a převlékla se do noční košile – člověk by si málem myslel, že už jsem týden nespala a padám únavou. Ale mně se spát vůbec nechtělo; chtěla jsem jen být bezpečně zachumlaná v posteli, než se objeví Kitty – bezpečně připravená na okamžik, který měl zakrátko přijít, kdy se vedle mě ve tmě položí a naše rozpálená těla od sebe nebude dělit nic než dvě tenoučké bavlněné noční košile.

Kitty přišla nahoru asi za půl hodiny. Nepodívala jsem se na ni ani na ni nezavolala a ona se pohybovala po pokoji mlčky a tiše – nejspíš se domnívala, že už spím, protože jsem ležela rovně na boku a měla pevně zavřené oči. Ze zbytku domu se ozýval nepatrný hluk – smích a zavírání dveří a tekoucí voda ve vzdálených trubkách –, ale po chvíli se všude rozhostilo ticho. Brzy už jsem slyšela jen tlumené zvuky Kittyina vysvlékání: příval tichounkého cvakání, když si rozepínala knoflíčky na živůtku; šustění sukně a pak i spodničky; vzdychání, s nímž krajka klouzala očky korzetu. Nakonec na podlaze zaplácaly její nohy, a tak jsem vytušila, že teď už musí být úplně nahá.

Před spaním jsem vypnula plyn a nechala jen zapálenou svíčku. Dobře jsem věděla, že kdybych teď otevřela oči a naklonila hlavu, spatřila bych ji zahalenou jen přítmím a jantarově žlutou září od plamínku svíčky.

Ale zůstala jsem bez hnutí ležet a brzy se ozvalo další šustění, což znamenalo, že Kitty si obléká noční košili. Sfoukla svíčku, postel zavrzala a klesla a ona ležela vedle mě, celá rozpálená a neskutečně opravdová.

Když si vzdychla, ucítila jsem na krku její dech a poznala, že se na mě dívá. Pak přišel druhý závan dechu a po něm třetí a pak Kitty špitla: „Spíš?“

„Ne,“ přiznala jsem, protože už jsem dál nedokázala nic předstírat, a překulila jsem se na záda. Po tom manévru jsme se ocitly ještě blíž – ta postel byla fakticky nesmírně úzká –, a tak jsem se poněkud spěšně posunula co nejvíc doleva, až to dál nešlo, pokud jsem nechtěla přistát na zemi. Její dech, který jsem cítila na tváři, byl ještě hřejivější než předtím.

„Stýská se ti po domově a po Alici?“ vyzvídala Kitty. Zavrtěla jsem hlavou. „Ani trošku?“

„No…“

Cítila jsem, jak se usmívá. Kitty mě velice jemně – ale naprosto věcně – vzala za zápěstí, vysoukala mi paži zpod peřiny a strčila si pod ni hlavu tak, že spánkem spočívala na mojí klíční kosti a mou paži si položila kolem krku. Ruku, která jí zůstala volně viset před hrdlem, mi pevně stiskla v dlani. Cítila jsem na svých malých ňadrech její tvář, jež byla rozpálenější než žehlička.

„Tobě ale tluče srdce!“ poznamenala Kitty a po těch slovech se mi samozřejmě rozbušilo ještě rychleji. Kitty znovu vzdychla – tentokrát měla ústa u výstřihu mojí noční košile a já jsem na nahé kůži pod látkou ucítila její dech – a řekla: „Tolikrát jsem ležela v tom nudném pokojíku u paní Pughové a myslela na tebe a na Alici v té vaší posteli u moře. Bylo to s ní takové jako teď?“

Neodpověděla jsem. I já jsem vzpomínala na tu naši malou postýlku. Jak bylo těžké ležet vedle podřimující Alice a mít srdce i hlavu plnou Kitty. Mnohem těžší ale bude mít vedle sebe Kitty, tak blízko a tak nevědoucí! To budou muka. Zítra si sbalím kufry, pomyslela jsem si, vstanu brzo a nastoupím do prvního vlaku zpátky domů…

Kitty mluvila dál bez ohledu na moje mlčení. „Ty a Alice,“ říkala znovu. „Víš, Nan, jak jsem žárlila…?“

Polkla jsem. „Žárlila?“ V té tmě to slovo znělo příšerně.

„Ano, já –“ Kitty jako by zaváhala a pak pokračovala: „Víš, nikdy jsem neměla sestru jako ostatní děvčata…“ Pustila mou ruku, položila mi paži kolem pasu a stočenými prsty mi přikryla pupík. „Ale teď jsme jako sestry, viď, Nan? Budeš mou sestrou, viď že ano?“

Prkenně jsem ji pohladila po rameni. Pak jsem odvrátila obličej – naprosto oblouzněný napůl úlevou, napůl zklamáním. „Ale jistě, Kitty,“ ujistila jsem ji a ona mě k sobě přitiskla.

Pak usnula a hlava a paže jí ochably a ztěžkly.

Já jsem ale zůstala vzhůru – zrovna tak, jak jsem lehávala vedle Alice. Ale tentokrát jsem nesnila; jen jsem k sobě poněkud příkře promlouvala.

Věděla jsem, že se ráno stejně nesbalím a s Kitty nerozloučím; věděla jsem, že poté, co jsem došla až sem, prostě nemůžu. Ale pokud s ní zůstanu, musí to být tak, jak řekla; musím se naučit svůj zvrácený a nevhodný chtíč potlačit a říkat jí „sestro“. Neboť být Kitty sestrou je lepší než být pro ni nic nebo nikdo. A jestli moje hlava a srdce – i ten rozpálený, svíjející se bod v mém nitru – budou křičet, že to není možné, musím je umlčet. Musím se naučit Kitty milovat tak, jako ona miluje mě; nebo ji raději nemilovat vůbec.

A bylo mi jasné, že to bude příšerné.

Kapitola 4

Když jsme druhý den v poledne dorazily ke Hvězdě, ukázalo se sice, že není ani z desetiny tak honosná jako ty báječné sály ve West Endu, před nimiž jsme se s panem Blissem oddávali snění o Kittyině triumfu, ale i tak byla naprosto znepokojivě krásná a impozantní. Její současný ředitel pan Ling nás přivítal u zadního vchodu a zavedl nás do svojí kanceláře, kde nám přečetl znění smlouvy a Kitty se pod ni podepsala; pak vstal, potřásl nám rukou a zavolal poslíčka, který nás poněkud spěšně odvedl na jeviště. Tady jsem, celá rozpačitá a neohrabaná čekala, než si Kitty promluví s dirigentem a projde s orchestrem svůj repertoár. V jednu chvíli ke mně přistoupil muž s koštětem přehozeným přes rameno a poněkud neotesaně se mě zeptal, co jsem zač a co tam pohledávám.

„Čekám na slečnu Butlerovou,“ opáčila jsem hláskem tenkým jako píšťalka.

„Tak tedy čekáš,“ opáčil. „Tak, milá zlatá, budeš muset počkat někde jinde, protože to tady musím zamíst a ty mi tu zacláníš. Tak už běž.“ A tak jsem s hlubokým ruměncem v tváři vycouvala a zůstala stát na chodbě, zatímco se kolem mě vláčeli chlapci s koši, žebříky a vědry s pískem, prohlíželi si mě nebo nadávali, že se jim pletu do cesty.

Když jsme se však do divadla vrátily večer, měla jsem ulehčenou práci, protože jsme zamířily rovnou do šatny. I přesto moje nálada prudce klesla, protože to tam ani zdaleka nebylo tak útulné jako v tom kamrlíku v Canterburském paláci, který měla Kitty celý pro sebe a který jsem byla zvyklá udržovat v takovém pořádku a čistotě. Šatna byla potemnělá a zaprášená, lavičky a háčky sloužily tuctu účinkujících, jedna umaštěná výlevka pro všechny a dveře se buď musely něčím zapřít, nebo nechat pootevřené, a tak nabídnout každému kulisákovi a návštěvníkovi, který by se zatoulal chodbou až sem, pohled dovnitř. Přijely jsme pozdě a většina věšáků už byla zabraná a na několika lavičkách posedávaly dívky a ženy v nejrůznějším stupni nahoty. Když jsme vešly dovnitř, zvedly hlavu a většinou se usmály; a když Kitty vytáhla svůj balíček cigaret a zápalku, někdo vykřikl: „Díky bohu, konečně tady někdo má cigaretu! Věnuješ mi, drahoušku, jednu? Až do vejplaty jsem švorc.“

Ten večer měla Kitty vystupovat někdy uprostřed první části představení. Zatímco jsem jí pomáhala s límečkem, motýlkem a růží, připadala jsem si poměrně klidná; ale když jsme došly do zákulisí, abychom počkaly, než na ni přijde řada, a prohlédly si z přítmí neznámý sál a jeho početné roztěkané publikum, ucítila jsem, jak se začínám třást. Pohlédla jsem na Kitty. Její tvář pod vrstvou líčidel byla bílá, i když jsem nepoznala, jestli je to ze strachu nebo z přemíry ctižádosti. A tak jsem ji vzala za ruku a stiskla ji; přísahám, že za tím nebylo nic víc než touha dodat jí odvahu – měla jsem totiž dobře na paměti své předsevzetí, že jí budu sestrou a ničím jiným.

Když jí však inspicient dal nakonec hlavou znamení, radši jsem se ani nedívala. V tomhle kabaretu nebyl žádný konferenciér, který by sjednal pořádek, a Kitty musela na jeviště po jednom oblíbeném komikovi, kterého si obecenstvo vytleskalo hned čtyřikrát a nakonec ho pustilo jen přes veliké žadonění. Publikum to přijalo s nechutí; když tedy orchestr spustil první tóny Kittyiny úvodní písničky, bylo zklamané a nesoustředěné. A když Kitty vstoupila do záře světel a zamávala cylindrem a zvolala „Zdravíčko!“, z galerie nezaznělo žádné burácení, jen z lóže a z hlediště zašuměl nesmělý potlesk – a to stejně kvůli jejímu kostýmu, napadlo mě. Když jsem se konečně odvážila podívat se do sálu, zjistila jsem, že diváci jsou neposední – že někteří jsou na nohou a mají namířeno k baru nebo na toaletu; že na zábradlí galerie posedávají chlapci a jsou k nám otočení zády; že děvčata volají na kamarádky o tři řady níž nebo klábosí se sousedkou, dívají se prostě všude možně, jen ne na jeviště, kde si se zpěvem vykračuje a potí se – překrásná a chytrá – Kitty.

Ale nálada v sále se pomalu, pomaličku změnila – nijak valně, ale stačilo to. Když Kitty dozpívala první písničku, vyklonil se z balkonu nějaký muž a zařval: „Teď přiveďte zpátky Nibse!“ – čímž myslel Nibse Fullera, toho komika, jehož Kitty vystřídala. Kitty nehnula brvou, a než orchestr spustil předehru k jejímu dalšímu číslu, smekla tomu muži na pozdrav cylindr a zavolala: „Proč, dluží vám snad peníze?“ Publikum zaburácelo smíchy, její další píseň vyslechlo pozorněji a odměnilo ji o poznání živějším potleskem. Když se o chvilku později dožadoval Nibse další muž, jeho sousedé ho umlčeli; a než se Kitty dostala ke své závěrečné baladě a číslu s růží, měla už pozorné a vděčné publikum na své straně.

Pozorovala jsem ji ze svého místa po straně jeviště s naprostým úžasem. Když vpadla unavená a zardělá do zákulisí a na její místo nastoupil jeden zpívající komik, položila jsem ji ruku na paži a silně ji stiskla. Pak se objevil pan Bliss s ředitelem, panem Lingem. Sledovali ji z hlediště a tvářili se spokojeně; první z nich vzal do dlaní Kittyinu ruku a zatřásl s ní s voláním: „Naprostý triumf, slečno Butlerová! Takový triumf se hned tak nevidí.“

Pan Ling zůstal zdrženlivější. „Dobrá práce, moje milá,“ řekl a uznale pokýval hlavou. „Neměla jste to s nimi jednoduché, ale zvládla jste to obdivuhodně. Až se orchestr naladí na tempo vašeho vystoupení a kroky – budete úžasná.“

Kitty se dál jen mračila. Popadla ručník, který jsem pro ni měla nachystaný, a přitiskla si ho na tvář. Pak si svlékla sako, podala mi ho a rozvázala si u krku motýlka. „Nebylo to zas tak dobré,“ řekla nakonec, „jak bych si představovala. Chyběla tomu – šťáva, jiskra.“

Pan Bliss si odfrkl a rozpřáhl ruce. „Milá zlatá, váš první večer v hlavním městě! Divadlo větší, než v jakém jste kdy vystupovala! Publikum si vás oblíbí, roznese se to. Musíte být trpělivá. Brzy si budou kupovat vstupenky jen na vás!“ Při těch slovech jsem si všimla, jak po něm ředitel sekl pohledem; ale Kitty se aspoň usmála. „Hned je to lepší,“ pochválil ji pan Bliss. „A nyní, když dovolíte, dámy, přijde vhod lehká večeře. Lehká večeře a snad i sklenka něčeho, co má tu šťávu, jak říkáte, slečno Butlerová.“

Restaurace, do níž nás zavedl, nebyla daleko, navštěvovali ji lidé z branže a byla plná džentlmenů v nóbl vestách, jako měl on, a děvčat a chlapců jako Kitty, s manžetami umazanými od líčidel a drobečky černi v koutcích očí. Zdálo se, že pan Bliss má přátele u každého stolu a se všemi se cestou kolem pozdravil; ale nezastavil se, jen jim mávl kloboukem na pozdrav, zavedl nás do prázdné kóje a zavolal číšníka, aby přinesl jídelní lístek. Když jsme měli vybráno, dal číšníkovi znamení a něco mu pošeptal do ucha; muž odešel a za chviličku se vrátil s lahví šampaňského, již se pan Bliss jal okázale otevírat. Na to se u ostatních stolů ozval jásot a nějaká žena se uprostřed dalšího smíchu a potlesku dala do zpěvu, že si nedá sherry a že si nedá ani pivo a že si nedá šampus, protože ví, že se jí z něj udělá šoufl…

V duchu už jsem si představovala, co napíšu našim, až se vrátím domů: „Povečeřeli jsme v divadelní restauraci. Kitty má za sebou první vystoupení ve Hvězdě a všichni říkají, že to byl triumf…“

Pan Bliss a Kitty se dali do řeči, a když jsem se znovu zaměřila na to, o čem mluví, uvědomila jsem si, že je to dost vážné.

„Teď,“ říkal pan Bliss právě, „vás požádám o něco, oč bych se vás nebýt divadelním agentem styděl požádat. Chci po vás, abyste se prošla městem – a vy jí v tom musíte být nápomocna, slečno Astleyová,“ dodal, když si všiml, že ho sleduju, „obě se musíte projít městem a pozorně sledovat muže!“

Pohlédla jsem na Kitty a překvapeně zamrkala a ona mi oplatila nejistým úsměvem. „Pozorně sledovat muže?“ zopakovala nechápavě.

„Zkoumat je!“ zvolal pan Bliss a uřízl si kousek kotlety. „Pochytit jejich chování, jejich návyky, jejich manýry i držení těla. Jakou mají minulost? Jaká mají tajemství? Mají v sobě ctižádost? Mají naděje a sny? Mají milé, které ztratili? Nebo mají jen bolavé nohy a prázdná panděra?“ Po těch slovech zamával vidličkou. „To všechno musíte poznat, dokázat napodobit a pěkně jedno po druhém naservírovat publiku.“

„Takže vy chcete,“ zeptala jsem se nechápavě, „aby Kitty změnila svoje vystoupení?“

„Já jen chci, slečno Astleyová, rozšířit její repertoár. Ten její hejsek je sice moc milý mládenec, ale nemůže se přece procházet po Burlingtonské pasáži v levandulových rukavičkách donekonečna.“ Znovu se podíval na Kitty, pak si ubrouskem utřel ústa a nasadil důvěrnější tón. „Co byste řekla policejní uniformě? Nebo námořnické haleně? Co byste řekla mrkváčům nebo kabátu s perleťovými knoflíky?“ Po těch slovech se obrátil ke mně. „Jen si představte, slečno Astleyová, všechen ten pánský mundúr, který právě v tuto chvíli leží ladem na dně koše nějaké švadleny a čeká, jednoduše čeká, až si ho na sebe Kitty Butlerová oblékne a vdechne mu život! Jen si představte všechny ty překrásné látky – tu česanou přízi slonovinové barvy, to zvlněné hedvábí, ty šarlatové samety a jasně červené podšívkoviny; jen slyšte to cvakání krejčovských nůžek, píchání švadleniny jehly; jen si představte ten úspěch, který sklidí v převleku za vojáka nebo pouličního obchodníka či prince…“

Konečně se odmlčel. „Pane Blissi,“ řekla mu Kitty s úsměvem, „když vás tak poslouchám, jsem přesvědčená, že byste dokázal přemluvit jednorukého, aby se z něj stal žonglér.“

Pan Bliss se rozesmál a udeřil rukou do stolu tak, až zacinkaly příbory; ukázalo se, že k jeho klientům opravdu patří jednoruký žonglér a že ho – s velkým úspěchem – uvádí v programu jako „Druhého Cinquevalliho: poloviční schopnosti, dvojnásobná šikovnost!“

A tak všechno bylo přesně tak, jak slíbil a zrežíroval. Poslal nás ke švadleně a krejčímu, kde Kitty naparádili do tuctu mužských převleků; a když byly kostýmy hotové, poslal nás k fotografům, kteří Kitty vyhotovili portréty s policejní píšťalkou u rtů, puškou přehozenou přes rameno nebo námořnickým lanem v ruce. Pan Bliss vyhledal písničky, které by se k těm kostýmům hodily, a sám s nimi přišel na Ginevra Road, aby si je za doprovodu toho příšerného starého břinkostroje paní Dendyové mohla Kitty vyzkoušet a my ostatní poslechnout a zhodnotit. Ze všeho nejdůležitější však bylo, že jí obstaral smlouvy ve varieté v Hoxtonu, Poplaru, Kilburnu a Bow. Během čtrnácti dní tak Kitty mohla řádně odstartovat svou londýnskou kariéru. Teď už se po vystoupení ve Hvězdě nepřevlékala do svých dívčích šatů; místo toho jsem na ni čekala s pláštěm a košem, a hned jak vklouzla do zákulisí, pospíchaly jsme k zadnímu vchodu, kde už na nás čekal kočár, aby s námi odkodrcal na další štaci. Teď už Kitty měla na celé vystoupení místo jednoho kostýmu hned tři nebo čtyři kousky a ze mě se stala skutečná garderobiérka, která jí pomáhala s manžetovými knoflíčky, zatímco orchestr vyplňoval mezeru mezi jednotlivými výstupy hudbou a publikum čekalo, někde napůl cesty mezi očekáváním a netrpělivostí, až se znovu objeví na scéně.

Náš denní režim byl teď samozřejmě poněkud zvláštní, protože vzhledem k tomu, že Kitty dál vystupovala ve dvou, třech nebo čtyřech kabaretech za večer, vracely jsme se domů na Ginevra Road kolem půl jedné nebo jedné v noci, utahané a rozbolavělé, ale přesto rozehřáté a opojené tím, jak jsme při měsíčku křižovaly celé město nebo nervózně přešlapovaly v šatnách a v zákulisí. Doma už na nás čekali Sims, Percy a Tootsie a její přítelkyně a přátelé, všichni svěží, zardělí a rozjásaní jako my, a vařili si v kuchyni paní Dendyové čaj nebo kakao a připravovali topinky se sýrem nebo palačinky. Pak se objevila samotná paní domu – ubytovávala u sebe lidi od divadla tak dlouho, že pochytila i jejich denní režim – a navrhla, že si dáme partičku karet nebo zazpíváme a zatančíme. Fakt, že ráda zpívám a mám hezký hlas, se v tom domě dlouho neutajil, a tak jsem někdy zazpívala jeden dva refrény společně s Kitty. Do postele jsem se tedy dostala nejdřív ve tři ráno a nevstávala před devátou nebo desátou ráno – svůj starý život mezi ústřicemi jsem pěkně rychle a nadobro pustila z hlavy.

Na svou rodinu a domov jsem samozřejmě nezapomněla. Psala jsem jim, jak jsem řekla; posílala jsem jim recenze na Kittyina představení a divadelní drby. Oni mi zas posílali dopisy a balíčky – a samozřejmě soudky s ústřicemi, které jsem předávala naší bytné a ta nám je servírovala k večeři. A přesto byly moje dopisy domů čím dál vzácnější a řidší, moje odpovědi na jejich pohledy a dárky čím dál liknavější a stručnější. „Kdy se na nás přijedeš podívat?“ ptali se mě na konci každého dopisu. „Kdy přijedeš domů do Whitstablu?“ A já jsem odpovídala: „Brzy, už brzy…“ nebo „Až mě Kitty nebude potřebovat…“

Jenomže Kitty mě potřebovala pořád. Uběhly týdny, vystřídala se roční období; noci se prodloužily, byla větší tma i zima. Whitstable v mojí mysli nepotemněl, ale spíš byl upozaděn. Ne že bych na otce a matku, na Alici, Davyho a svoje bratrance a sestřenice nemyslela – jen jsem prostě víc myslela na Kitty a svůj nový život…

Stále bylo totiž o čem přemýšlet a co dělat. Byla jsem sice Kittyina garderobiérka, ale zároveň i její přítelkyně, rádkyně a společnice v dobrém i zlém. Když nacvičovala novou písničku, držela jsem v ruce notový zápis, abych jí napověděla, když zaváhala. Když jí krejčí brali míru, dívala jsem se a souhlasně přikyvovala, nebo vrtěla hlavou, když jí střih neseděl. Když poslechla důmyslného pana Blisse – nebo spíš „Waltera“, jak jsem mu začala říkat, protože v té době už pro nás byl Walterem stejně jako my pro něj „Kitty“ a „Nan“ –, když ho poslechla a celé hodiny podle jeho rady zasvětila studiu mužů v obchodech, na tržištích a nádražích, šla jsem s ní. A tak jsme společně obkoukaly loudavou chůzi strážníka, fanfaronství pouličního obchodníka nebo švihácky rychlé tempo vojáka mimo službu.

A při tom jako bychom se naučily způsobům a chování celého bouřlivého města; a já jsem se s Londýnem konečně sžila tak jako se samotnou Kitty – sžila a byla jím nekonečně fascinovaná a okouzlená. Chodily jsme do parků – těch velkých, překrásných parků a zahrad, jež sice uprostřed hromad prachu působí trochu divně a příliš svěže, ale přesto v sobě mají i krapet pouličního shonu. Prochodily jsme křížem krážem West End; usadily jsme se a koukaly na všechny ty báječné památky – nejen na ty honosné, oslavované londýnské pamětihodnosti, paláce, památníky a obrazové galerie, ale i na ta menší, akčnější dramata: převrhnutý kočár, úhoře, co vyklouzl z rybářova dvoukoláku; kapesního zloděje na lovu; ukradenou kabelku.

Došly jsme až k řece a postávaly na London Bridge a Battersea Bridge a na všech mostech ležících mezi nimi, jen abychom se mohly s úžasem pokochat její mohutnou páchnoucí šíří. Věděla jsem, že je to tatáž Temže, která se při svém ústí rozšiřuje do vlídného, průzračného moře plodícího ústřice, na jehož břehu jsem vyrostla. Zatímco jsem pozorovala výletní čluny pod Lambeth Bridge, pociťovala jsem při pomyšlení, že jsem připlula proti proudu, zvláštní nepatrné rozechvění – že jsem místo z tepajícího velkoměsta do klidného, spořádaného Whitstablu plula opačným směrem. Když jsem spatřila říční čluny převážející ryby z Kentu, jen jsem se pousmála – nikdy se mi při tom pohledu nezastesklo po domově. A když lodníci čluny obrátili a vraceli se po řece zpět, neprobouzeli ve mně ani špetku závisti.

A zatímco jsme se procházely, dívaly se kolem a naše sesterské pouto i spokojenost narůstaly, přiblížil se konec roku. Dál jsme pilně nacvičovaly a Kitty slavila první úspěchy. Tou dobou už každá smlouva, kterou jí Walter nově obstaral, byla delší a štědřejší než ta poslední; Kitty měla brzy nabitý diář a musela nabídky odmítat. Získala si obdivovatele – džentlmeny, kteří jí posílali květiny a pozvánky na večeři (jimž se – k mé tajné úlevě – jen smála a odkládala je stranou); chlapce, kteří chtěli její fotku; děvčata, která na ni čekala u zadního vchodu, jen aby jí řekla, jak moc jí to sluší – nevěděla jsem, zda je mám litovat, povyšovat se nad ně nebo z nich mít strach, tolik se mi podobaly, tak snadno se naše role daly vyměnit.

A přesto přese všechno se Kitty nestala tím, čím toužila odjakživa být, tím, čím se podle Walterova slibu stát měla: hvězdou. Kitty i nadále vystupovala v kabaretech na předměstí a v tom lepším z East Endu (a jednou nebo dvakrát v méně přívětivé atmosféře ve Foresters a Sebright, kde publikum háže po těch, které nemá v oblibě, boty a kosti z vepřových nožiček). Tloušťka ani výška písma, jímž bylo její jméno vyvedeno na vývěsních štítech sálů, se neměnily, nikdo si na ulicích nepobrukoval ani nehvízdal její písničky. Walter tvrdil, že potíž není v Kitty, ale v samotné povaze jejího vystoupení. Měla příliš mnoho sokyň; z žen převlečených za muže – praxe kdysi stejně vzácné jako žonglování s talíři na hůlce – se najednou, nevysvětlitelně stala běžná a hojná záležitost.

„Proč se dnes musí každá mladá dáma, která touží proniknout do divadelní branže, převlékat do kalhot?“ ptal se nás navztekaně, když se na londýnské scéně objevila další umělkyně stejného ražení. „Proč chce každá obstojná komediální a tragikomická herečka najednou změnit roli, navléknout si zvonové kalhoty a tančit námořnický tanec? Kitty, každý hlupák přece pozná, že ty ses pro mužské role narodila; kdybys byla herečka na kamenné scéně, hrála bys Rosalindu, Violu nebo Portii. Kdežto ty mizerné představitelky mužských rolí – Fannie Leslieová, Fanny Robinová, Bessie Bonehillová, Millie Hyltonová – ty všechny vypadají ve smokingu asi tak stejně přirozeně jako já vymóděný v krinolíně nebo honzíkovi. Jsem vzteky bez sebe,“ Walter seděl v našem malém salonku a bouchl přitom do opěradla křesla, až se z těch prastarých švů zvedla vlna prachu a vlasů – „jsem vzteky bez sebe, když vidím, jak tě děvčata s desetinou tvého talentu připravují o všechna představení, která měla být tvoje –, a co je ještě horší! o všechnu slávu.“ Postavil se a položil ruce Kitty na ramena. „Stojíš na prahu hvězdné slávy,“ řekl a mírně do ní strčil, takže se musela chytit jeho paží, aby nespadla. „Musí přece existovat něco, něco, čím bychom tě mohli postrčit dál – něco, co by se k tvému vystoupení dalo přidat a co by tě odlišilo od všech těch ostatních hopsajících školaček!“

Ale ať jsme dřeli sebevíc, pořád jsme na to nemohli přijít; a Kitty dál setrvávala na menších scénách, ve skromnějších čtvrtích – Islingtonu, Marylebonu, Battersea, Peckhamu, Hackney – kroužila kolem Leicesterského náměstí, večer co večer křižovala West End z jednoho sálu do druhého, ale do oněch paláců, o nichž s Walterem snili – Alhambry a Empire –, zatím nevstoupila.

Abych byla upřímná, mně to zase tolik nevadilo. Kvůli Kitty mi bylo líto, že její velká nová londýnská kariéra se nevyvíjí tak skvěle, jak doufala; ale zároveň se mi ve skrytu duše ulevilo. Dobře jsem věděla, jak je bystrá, okouzlující a milá, a i když část mého já se o tuto skutečnost chtěla stejně jako Walter podělit s celým světem, z větší části jsem toužila uchovat to jen ve svém srdci, držet to v tajnosti a bezpečí. Byla jsem si totiž jistá, že kdyby byla skutečně slavná, ztratila bych ji. Nelíbilo se mi, když jí fanoušci posílali květiny nebo se u zadního vchodu hlasitě dožadovali fotografií a polibků; víc slávy by přineslo víc květin, víc polibků – a nevěřila jsem, že by se těm pozvánkám od džentlmenů dál smála, nevěřila jsem, že jednoho dne by se mezi všemi těmi obdivovatelkami nenašla jedna, která by se jí líbila víc než já…

A s její slávou by vzrostlo i její bohatství. Mohla by si koupit dům – musely bychom opustit Ginevra Road a všechny naše nové přátele; musely bychom opustit naši maličkou obytnou ložnici i postel a přestěhovat se každá do svého pokoje. To pomyšlení jsem prostě nesnesla. Konečně jsem si zvykla s Kitty spát po svém boku. Už jsem se nechvěla, nedřevěněla ani neupadala do rozpaků, když se mě dotýkala; naučila jsem se cudně, lhostejně přijímat její objetí i polibky – a někdy je dokonce i vracet. Zvykla jsem si na pohled na její podřimující nebo nahé tělo. Už jsem nezadržovala užasle dech, když jsem za úsvitu otevřela oči a spatřila její tvář zalitou slabým šedým světlem. Tolikrát jsem viděla, jak se svléká před mytím nebo převléká šaty. Teď už jsem byla s jejím tělem obeznámená stejně jako s tím svým – ve skutečnosti ještě víc, protože její hlava, krk, zápěstí, záda, nohy i ruce (stejně hladké a baculaté a stejně pihovaté jako její tváře), její pokožka (kterou nosila s báječným, nenuceným šarmem, jako by to byl jen další krásný kostým, dokonalého střihu a příjemný k nošení) byly, aspoň jsem si to myslela, o mnoho hezčí a oslnivější než ty moje.

Ne, nechtěla jsem změnit jedinou věc – ani když jsem se dozvěděla o Walterovi něco, co mě poněkud zneklidňovalo.

Nevyhnutelně jsme s Walterem trávily tolik času – při nácviku písniček u klavíru paní Dendyové nebo u večeře po představení –, že jsme ho postupně přestaly brát jako Kittyina agenta, a považovaly jsme ho spíš za přítele, a to obě. Časem jsme s ním netrávily jen pracovní dny, ale i neděle; z nedělí s Walterem se ve skutečnosti spíš než výjimka stalo pravidlo, už jsme samy začaly poslouchat, až na Ginevra Road uslyšíme kodrcání jeho kočáru, dusot jeho bot po schodech do podkroví, jeho klepání na dveře i legrační, extravagantní pozdravy. Vždycky nám přinesl něco novinek a drbů; vyjeli jsme do města nebo za jeho hranice; vyrazili na společnou procházku – Kitty s rukou zaháknutou za ohbí jedné jeho mohutné paže, já s rukou zaháknutou za ohbí té druhé; samotný Walter se tvářil jako chvastounský strýček, halasný, temperamentní a milý.

Nic jsem v tom neviděla až na to, že je to příjemné, dokud jsem jednou ráno neseděla s Kitty, Simsem, Percym a Tootsie u snídaně. Byla neděle a měly jsme s Kitty mírné zpoždění; když Sims uslyšel, kvůli komu máme tak naspěch, vykřikl: „Božínku, Kitty, Walter si od tebe ale musí slibovat věci! Nikdy jsem neviděl, že by s nějakým umělcem trávil tolik času. Každý by řekl, že se do tebe zakoukal!“ Podle všeho to myslel naprosto bezelstně, ale všimla jsem si, jak se Tootsie usmívá a vrhá pohled stranou na Percyho – a co bylo horší! Kitty se červená a klopí oči –, a tak jsem zčistajasna pochopila, co už všichni dávno věděli, a zlobila se na sebe, že mi to nedošlo dřív. Když se za půl hodiny objevil u dveří do salonu Walter, nastavoval Kitty lesklou tvář a volal „Polib mě, Kate!“, neusmála jsem se, ale jen jsem se kousla do rtu a dál jsem si lámala hlavu.

Byl do ní trošku zamilovaný; možná vlastně poněkud víc než jen trošku. Teď už mi to bylo jasné – viděla jsem mlsné pohledy, které k ní obracel, a rozpaky, s nimiž je zase ještě rychleji stáčel stranou. Viděla jsem, že si nenechá ujít žádnou sebehloupější příležitost, aby jí políbil ruku, nebo zatahal za rukáv nebo položil svou těžkou a vášní zmítanou paži kolem útlých ramen; slyšela jsem, jak se mu někdy zadrhává nebo zastře hlas, když se k ní obrací. Teď už jsem to všechno viděla a slyšela, protože – a to byl ten jediný důvod, kvůli němuž jsem byla až doposud slepá a hluchá – protože jeho vášeň byla i mou vášní a už dávno jsem ji považovala za nepozoruhodnou, vlastně oprávněnou.

Málem mi Waltera bylo líto; málem jsem ho milovala. Nepociťovala jsem k němu nenávist – nebo pokud ano, tak jen jako když nesnášíte zrcadlo za to, že ve strohé a strašlivé jasnosti zachycuje vaše nedokonalé tvary. Ani jsem mu nezačala zazlívat jeho přítomnost na procházkách a výletech, které jsem jinak mohla podnikat s Kitty sama. Svým způsobem byl mým sokem; ale v jistém prazvláštním ohledu bylo téměř jednodušší milovat ji v jeho přítomnosti než bez ní. Jeho existence mě opravňovala k tomu být stejně jako on troufalá, veselá a sentimentální; být schopná předstírat, že se jí dvořím – což bylo skoro stejně příjemné jako moci se jí dvořit doopravdy.

A jestli jsem stále toužila ji držet, třebaže jsem z toho měla strach – tak, jak už jsem řekla, skutečnost, že Walter cítil to samé, jen dokazovala, že moje zdrženlivost i láska jsou přirozené a správné. Kitty byla hvězda – moje soukromá hvězda – a já bych byla spokojená, říkala jsem si, kdybych kolem ní mohla jako Walter bez přestání kroužit na své nepoddajné a vzdálené oběžné dráze navždycky.

Nemohla jsem vědět, jak brzy ani jak dramaticky mezi námi dojde ke kolizi.

Prozatím byl prosinec – chladný měsíc ve srovnání s horkým srpnem, tak ledový, že maličký světlík nad schodištěm u mamá Dendyové byl i několik dní v kuse pokrytý tlustou vrstvou ledu; tak ledový, že když jsme se ráno probudily, od úst nám stoupaly šedivé obláčky páry a musely jsme si přitáhnout spodničky do postele a obléknout si je pod peřinou.

Doma ve Whitstablu jsme zimu nesnášeli, protože rybářům na trauleru jen ztěžovala práci. Pamatuju si, jak můj bratr Davy sedával v lednu po večerech před krbem v salonu a plakal, jednoduše plakal bolestí z toho, jak se mu do rozpraskaných a promrzlých rukou a omrzlých nohou vracel život. Pamatuju si bolest ve svých vlastních prstech, když jsem zpracovávala jedno ledové vědro s ústřicemi za druhým a donekonečna přemisťovala ryby z ledové mořské vody do vařící polévky.

U paní Dendyové však zimu všichni milovali a tvrdili, že čím je chladněji, tím líp. Protože mrazy a ledový vítr ženou lidi do divadel a kabaretů. Pro mnohé Londýňany je lístek do kabaretu levnější než plný uhlák – anebo, pokud ne zrovna levnější, pak je to určitě větší zábava: nač tvrdnout v té zatracené zimě doma a podupávat a plácat rukama, abyste zahnali zimu, když můžete zaskočit do Hvězdy nebo Paragonu a podupávat a tleskat spolu se svými sousedy v přítomnosti samotné Marii Lloydové? Za těch nejchladnějších nocí byla varieté plná pofňukávajících kojenců: jejich matky je raději braly s sebou, než aby je nechaly spinkat – možná i umrznout – ve vlhkých postýlkách a v průvanu.

Ale tu zimu jsme si u paní Dendyové kvůli umrzlým miminům příliš hlavu nelámali; byli jsme jen rádi a bez starostí, protože prodej lístků byl vysoký a všichni jsme měli práci a byli o něco bohatší. Kitty získala na začátku prosince angažmá v kabaretu v Marylebone a celý měsíc tam vystupovala dvakrát za večer. Bylo moc příjemné sedět a klábosit ve společné místnosti s vědomím, že nemusíme nikam přebíhat zasněženým Londýnem; a ostatní účinkující – skupina žonglérů, kouzelník, dva nebo tři zpívající komici a trpasličí manželský pár, „Pidilidi“ – byli všichni stejně spokojení jako my a tuze zábavná společnost.

Představení končilo před Vánocemi. Asi jsem měla odjet na svátky do Whitstablu, protože jsem věděla, že naši budou zklamaní, když nepřijedu. Jenomže jsem taky dobře věděla, jak to bude doma na Štědrý večer vypadat. Kolem stolu se bude tísnit dvacet bratranců a sestřenic, budou mluvit jeden přes druhého a krást jeden druhému z talíře krocana. Byla jsem si jistá, že v tom zmatku a rozruchu jim přece nebudu chybět, zato jsem věděla, že Kitty by mě postrádala zcela určitě; a navíc mi bylo jasné, že by se mi po ní šíleně stýskalo a ještě bych všem pokazila svátky. A tak jsme je prožily společně – a jako vždy v doprovodu Waltera – u stolu paní Dendyové, pojídaly jsme husu a připíjely jednou sklenkou šampaňského a světlého piva za druhou na nadcházející rok.

Ovšemže se to neobešlo bez dárků: dárky z Whitstablu, k nimž matka připojila škrobený krátký vzkaz, který jsem si raději nepřipouštěla; dárky od Waltera (brož pro Kitty, jehlice do klobouku pro mě). Já jsem poslala dárky do Whitstablu a další rozdala u mamá Dendyové; a Kitty jsem koupila to nejkrásnější, co jsem sehnala: perlu – jedinou dokonalou perlu, jež byla vsazená do stříbra a visela na řetízku. Utratila jsem za ni desetkrát víc než za jakýkoliv jiný dárek, a když jsem ji držela v ruce, celá jsem se chvěla. Když jsem ji ukázala paní Dendyové, zamračila se. „Perly přinášejí slzy,“ utrousila a zavrtěla hlavou; byla totiž velice pověrčivá. Kitty však připadala překrásná a hned si ji nechala připnout kolem krku a popadla zrcadlo, aby se podívala, jak se jí pohupuje asi dva a půl centimetru pod jejím krásným hrdlem. „Už nikdy si ji nesundám,“ slíbila a svoje slovo dodržela, protože ji nosila dokonce i na jevišti pod motýlkem nebo kravatou.

Samozřejmě mi taky koupila dárek. Byl zabalený v krabici převázané mašlí a schovaný pod vrstvou hedvábného papíru, a jak se ukázalo, byly to šaty: ty nejkrásnější šaty, které jsem kdy měla, dlouhá, úzká večerní róba tmavěmodré barvy s krémovou saténovou stuhou kolem pasu a bohatou krajkou ve výstřihu a kolem lemů. Věděla jsem, že jsou pro mě příliš nóbl. Když jsem je vybalila a přidržela si je na sobě před zrcadlem, zavrtěla jsem hlavou, dočista zničená. „Jsou překrásné,“ řekla jsem Kitty, „ale copak si je můžu nechat? Jsou moc nóbl. Musíš je vrátit, Kitty. Jsou příliš drahé.“

Ale Kitty, jež moje počínání sledovala s rozzářenýma tmavýma očima, se jen zasmála, když viděla moje rozpaky. „Nesmysl!“ namítla. „Je načase, abys místo těch příšerných staromódních školáckých modelů, co sis přivezla z domu, začala nosit pořádné šaty. Já mám slušný šatník – a ty bys ho měla mít taky. Bůh ví, že si to můžeme dovolit. A navíc už se nedají vrátit: byly ušité přesně pro tebe jako Popelčin střevíček a takovou velikost stejně nikdo jiný nemá.“

Ušité na míru? O to to bylo horší! „Kitty, to opravdu nemůžu,“ namítla jsem. „Nikdy se v nich nebudu cítit…“

„Musíš,“ ohradila se. „A navíc“ – při těch slovech vzala do prstů perlu, kterou jsem jí teprve nedávno pověsila kolem krku, a odvrátila pohled – „se mi teď tolik daří. Nemůžu přece dovolit, aby moje garderobiérka věčně nosila šaty po svojí sestře. To už přece dávno není pravda, viď že ne?“ Řekla to sice lehkovážně, ale hned mi došlo, že to, co říká, je pravda. Teď už jsem měla svůj vlastní příjem – za tu perlu s řetízkem jsem dala dva týdenní platy; ale pokud šlo o utrácení peněz za vlastní parádu, stále jsem se chovala jako šetřílek z Whitstablu. Teď jsem se zarděla při pomyšlení, že mě Kitty považuje za staromódní.

A tak jsem si ty šaty nechala kvůli Kitty a poprvé jsem si je oblékla hned o několik dní později. V Maryleboneském kabaretu, kde jsme prožily tak šťastný měsíc, se totiž konal večírek na zakončení sezóny. Měla to být velkolepá událost. Kitty si na ni pořídila nové šaty, půvabnou róbu s hlubokým výstřihem a krátkým rukávem z čínského saténu, růžového jako hřejivé srdíčko poupátka. Podržela jsem jí je, aby si je mohla obléknout, a pomohla jí i se zapínáním; pak jsem se dívala, jak si navléká rukavičky – celou dobu mě svírala úzkost z její krásy, neboť vedle té růžové byly její rty ještě červenější, hrdlo krémovější, její oči a vlasy ještě hnědší a hustší. Neměla na sobě žádné šperky kromě té perly ode mě a brože, což byl dárek od Waltera. Moc se k sobě nehodily – ta brož byla jantarová. Ale Kitty si na sebe mohla navěšet cokoliv – třeba pověsit kolem krku šňůrku s vršky od lahví – a stejně by vypadala jako královna, pomyslela jsem si.

Kvůli tomu, že jsem Kitty pomáhala se zapínáním knoflíčků, byla jsem teď trochu pozadu s vlastní přípravou, a tak jsem ji vybídla, ať jde dolů beze mě. Když odešla, oblékla jsem si ty krásné šaty, které mi dala, a přistoupila k zrcadlu, abych se pořádně prohlédla – a když jsem se uviděla, zamračila jsem se. Byla to taková proměna, že jsem si připadala málem jako v přestrojení. V šeru pokoje byly ty šaty temné jako půlnoc; moje oči vedle nich vypadaly modřejší, než ve skutečnosti byly, a moje vlasy zas blonďatější, a díky dlouhé sukni a šerpě jsem vypadala ještě vyšší a štíhlejší než předtím. Vůbec jsem se nepodobala Kitty v její růžové róbě; vypadala jsem spíš jako chlapec, který si z legrace navlékl sestřiny plesové šaty. Rozpustila jsem si vlasy a pořádně je vykartáčovala – a pak, protože už jsem neměla čas si je znovu zaplést a sepnout, zamotala jsem si je na temeni hlavy do uzlu a zapíchla do něj hřebínek. Vždyť ten drdol ještě zvýrazňuje moje hrubé rysy – bradu a lícní kosti – a rozšiřuje mi už tak dost široká ramena, pomyslela jsem si, znovu jsem se zamračila a odvrátila pohled. Víc s tím neudělám, usoudila jsem, Kitty aspoň bude po mém boku vypadat ještě rozkošněji.

Sešla jsem dolů do salonu. Když jsem strčila do dveří, viděla jsem, že Kitty pořád ještě sedí u večeře a povídá si s ostatními. První mě spatřila Tootsie – a musela šťouchnout do Percyho, který seděl vedle ní, protože zvedl hlavu od talíře, a když mě uviděl, pochvalně si hvízdl. V tu chvíli ke mně stočil pohled Sims a díval se na mě, jako by mě v životě neviděl, sousto na vidličce mu uvízlo napůl cesty před otevřenými ústy. Jeho pohled následovala i paní Dendyová a příšerně se rozkašlala. „Páni, Nancy!“ prohlásila, „no to se podívejme! Stala se z tebe mladá dáma – a rovnou nám před nosem!“

A pak se ke mně otočila sama Kitty a obdařila mě pohledem tak užaslým a zmateným, že to na kratičký okamžik vypadalo, jako by mě nikdy neviděla ani ona. Vážně nevím, komu v tu chvíli víc zrůžověly tváře – jestli mně, nebo jí.

„Moc hezké,“ podotkla, jednou se krátce, upjatě zasmála a podívala se stranou. A tak jsem si nešťastně pomyslela, že mi ty šaty sluší ještě míň, než jsem doufala, a vůbec jsem se na ten mizerný večírek netěšila.

Ale nakonec vůbec nebyl mizerný; byl bujarý, žoviální a hlučný a hlavně plný lidí. Ředitel divadla musel nechat přistavět od konce jeviště až k sedadlům v přízemí pódium, abychom se tam všichni vešli, a najal orchestr, který vyhrával rejdováky a valčíky, a v zákulisí rozestavěl stolky se zákusky, želé, barely piva, mísami s punčem a nekonečnými řadami lahví s vínem.

V nových šatech jsme si s Kitty vysloužily četné pochvaly; a zvlášť mně se dostalo úsměvů a radostných výkřiků – „Moc vám to sluší!“ chválili mě lidé neslyšně přes hlučný sál. Jedna žena – asistentka kouzelníka – mě dokonce vzala za ruku a řekla: „Moje milá, vy jste dnes večer dospělá žena, vůbec jsem vás nepoznala!“; přesně to, co před pouhou hodinkou řekla už paní Dendyová. Její slova na mě udělala dojem. Celý večer jsme se od sebe s Kitty nehnuly, ale když se někdy po půlnoci přesunula k další skupince u stolů se šampaňským, držela jsem se poněkud zamyšleně zpátky. Nikdy jsem o sobě nepřemýšlela jako o dospělé ženě, ale teď, oblečená v překrásných modro-krémových saténových šatech zdobených krajkou, jsem se konečně začala cítit dospěle – a skutečně jsem si uvědomila, že dospělá jsem: že je mi osmnáct a možná navždy jsem odešla z otcova domu, sama se živím a platím si nájem v Londýně. Dívala jsem se na sebe jako by z odstupu – sledovala jsem, jak usrkávám víno, jako by to bylo zázvorové pivo, a klábosím a žertuju s osvětlovači, kteří mi dřív tolik naháněli strach; sledovala jsem, jak si od známého z orchestru beru cigaretu, zapaluju si ji a s uspokojivým povzdechem z ní potahuju. Kdy jsem vlastně začala kouřit? Už jsem si ani nevzpomněla. Tak dlouho jsem Kitty při převlékání držela cigaretu, až jsem tomu zlozvyku sama propadla. Teď už jsem kouřila tak často, že polovina mých prstů – které byly ještě před čtyřmi měsíci růžové a zkrabatělé z věčného namáčení do vědra s ústřicemi – byla na konečcích zažloutlá jako od hořčice.

Jeden hudebník – tuším, že hrál na roh – udělal nepatrný, nenápadný krok směrem ke mně. „Vy se znáte s ředitelem, nebo co?“ zeptal se. „Ještě jsem vás tady neviděl.“

Rozesmála jsem se. „Ale viděl. Já jsem Nancy, garderobiérka Kitty Butlerové.“

Povytáhl obočí a poodstoupil, aby si mě pořádně prohlédl. „Páni, no jo, jste to vy. Měl jsem za to, že jste ještě malá holka. A teď jsem si vás málem spletl s nějakou herečkou nebo tanečnicí.“

Usmála jsem se a zavrtěla hlavou. Nastala pauza, během níž se napil ze skleničky a otřel si knír. „Ale vsadím se, že jste parádní tanečnice?“ řekl a dodal: „Tak co, skočíme si?“ Kývl hlavou k tlačenici párů tančících valčík vzadu na jevišti.

„Kdepak,“ odpověděla jsem. „To nejde. Příliš jsem toho vypila.“

„Tím líp!“ rozesmál se. Pak odložil sklenku stranou, strčil si cigaretu mezi rty, vzal mě kolem pasu a zvedl. Zaječela jsem; muž se začal otáčet a pohupovat jako klaun napodobující valčíkové krokové variace. Čím hlasitěji jsem se smála a ječela, tím rychleji se točil. Asi tucet lidí se podíval naším směrem a s úsměvem nám zatleskal.

Nakonec klopýtl, málem spadl a postavil mě s žuchnutím na zem. „Teď,“ vyhrkl udýchaně, „řekněte, že nejsem báječnej tanečník.“

„To tedy nejste,“ opáčila jsem. „Točí se mi hlava“ a rukou jsem si sáhla zepředu na svoje šaty – „a ještě ke všemu jste mi zničil šerpu!“

„Tu vám klidně spravím,“ řekl a už už se po mně znovu sápal. Vyjekla jsem a uskočila.

„To teda nespravíte! Můžete si dát odchod a nechat mě na pokoji.“ Po těch slovech mě popadl a polechtal tak, až jsem se zahihňala. Odmalička jsem lechtivá, ať si mě lechtá, kdo chce; ale po několika minutách toho tyjátru mi dal konečně pokoj a vrátil se ke kumpánům z kapely.

Znovu jsem si rukama uhladila šerpu. Bála jsem se, že mi ji opravdu zničil, ale nemohla jsem se pořádně přesvědčit. Obrátila jsem do sebe zbytek sklenky – tuším, že to byla už moje šestá nebo sedmá sklenička – a vytratila jsem se z jeviště. Nejprve jsem zamířila na záchod a pak dolů do šatny. Dnes večer zůstala otevřená, aby si dámy měly kam pověsit kabáty, a panoval v ní chlad, prázdnota a poněkud šero; ale aspoň v ní bylo zrcadlo. A tak jsem k němu přistoupila a s přimhouřenýma očima jsem si potahovala šaty, abych si je upravila.

Nebyla jsem tam ani minutu, když se v chodbě za dveřmi ozvaly kroky a po nich nastalo ticho. Otočila jsem hlavu, abych zjistila, kdo to je, a uviděla jsem Kitty. Opírala se ramenem o zárubně dveří a měla založené paže. Její postoj však neodpovídal tomu, co měla na sobě, tedy večerní róbě. Kitty stála tak, jak to dělávala na jevišti, když na sobě měla kalhoty – dost nafoukaně. Obličej měla natočený ke mně, takže jsem neviděla její spletené vlasy ani plnou křivku jejích ňader. V obličeji byla bílá jak stěna; na sukni měla flíček, asi od šampaňského, co vystříklo z nějaké sklenky.

„Tady je teda veselo, Kitty,“ řekla jsem. Ale ona mi úsměv neoplatila, jen mě dál chladně pozorovala. Zajela jsem nejistě pohledem zpátky k zrcadlu a pokračovala v úpravě šerpy. Když Kitty konečně promluvila, poznala jsem, že je namazaná.

„Padlo ti něco do oka?“ zeptala se. Překvapeně jsem se k ní znovu otočila a ona udělala krok do místnosti.

„Cože?“

„Ptám se, jestli ti něco padlo do oka, Nancy? Zdá se, že všem ostatním se to tady dneska stalo. Zdá se, že zahlídli něco, co jim padlo do oka.“

Polkla jsem naprázdno, netušíc, co jí mám na to říct. Kitty přišla blíž a zůstala stát pár kroků ode mě; dál mě propichovala tím chladným, arogantním pohledem.

„S tím hornistou jste se k sobě měli, co?“ vyhrkla.

Překvapeně jsem zamrkala. „Jen jsme si užili trochu legrace.“

„Trochu legrace? Vždyť tě celou osahával.“

„Ale Kitty, to není pravda!“ bránila jsem se rozechvělým hlasem. Bylo strašné vidět, jak je rozlícená; mám pocit, že za všechny ty týdny, které jsme spolu strávily, na mě snad ani jednou nezvýšila hlas.

„Ale osahával,“ odsekla. „Pozorovala jsem vás – já a půlka večírku. Víš, jak ti budou brzy říkat? Slečna Koketa.“

Slečna Koketa! To už jsem nevěděla, jestli mám plakat nebo se smát.

„Jak můžeš něco takového říct?“ nechápala jsem.

„Protože je to pravda.“ Najednou zněla poněkud zatrpkle. „Nikdy bych ti tak krásné šaty nekoupila, kdybych věděla, že se v nich z tebe stane koketa.“

„No tohle!“ Dupla jsem si nohou, i když nejistě – mám za to, že jsem byla stejně jako ona opilá. „No tohle!“ Zajela jsem prsty do výstřihu šatů a začala zápolit se zapínáním. „Klidně si ty pitomé šaty sundám a můžeš si je vzít zpátky,“ řekla jsem, „jestli ti to udělá dobře!“

Nato ke mně Kitty znovu vykročila a chytila mě za paži. „Neblázni,“ namítla o něco mírnějším tónem. Setřásla jsem ji a dál bojovala s knoflíčky u šatů – naprosto marně, neboť víno spolu s mým vztekem a překvapením mě proměnily v příšernou nemotoru. Kitty mě znovu popadla a brzy už jsme se skoro praly.

„Nenechám si od tebe nadávat do koket!“ vyhrkla jsem, když se mnou škubla. „Jak se vůbec opovažuješ mi tak říkat? Jak můžeš? No tohle! Kdybys tak věděla –“ Zajela jsem si rukou k límečku na krku; její prsty vklouzly za ní, její tvář byla najednou tak blízko. Když jsem si to uvědomila, připadala jsem si najednou jako omámená. Myslela jsem si, že jsem se stala její sestrou, jak si přála. Myslela jsem si, že mám svoje podivínské choutky pod zámkem, u ledu a utlumené. Jenže teď jsem cítila jen její paži, její dlaň na svojí ruce, její dech na svojí tváři. Pevně jsem ji sevřela – ne abych ji od sebe mohla odstrčit, ale abych si ji podržela blíž u těla. Náš zápas pomalu ustal, obě jsme znehybněly, ale zrychlený dech a bušící srdce nám zůstalo. Kittyiny oči byly kulaté a tmavé jako jantarová čerň; ucítila jsem, jak její prsty pouští mou dlaň a kloužou mi po krku.

Pak se znenadání na chodbě za dveřmi strhl nějaký hluk a zaduněly něčí kroky. Kitty sebou v mém náručí trhla, jako by vystřelili z pistole, a velice rychle o několik kroků ustoupila. V otevřených dveřích se objevila Esther, asistentka kouzelníka. Byla bílá jak stěna a tvářila se smrtelně vážně. „Kitty, Nan, tomu nebudete věřit,“ vyhrkla, sáhla si pro kapesník a přiložila si ho na ústa. „Zrovna pár hochů přiběhlo z nemocnice v Charing Cross. Říkají, že je tam Gully Sutherland –“ to byl ten zpívající komik, co vystupoval s Kitty v Canterburském paláci – „říkají, že je tam Gully – že se opil a zastřelil!“

Bylo to tak – a na druhý den ta strašlivá pravda vyšla najevo. V životě by mě to nenapadlo, ale po příjezdu do Londýna jsem zjistila, že se o Gullym povídá, že pije jak duha. Po každém představení skončil v hospodě; a tu noc, kdy jsme byly na večírku, popíjel ve Fulhamu. Tam, ukrytý v rohové kóji, vyslechl, jak jeden chlapík u baru vykládá, že Gully Sutherland má to nejlepší za sebou a měl by uvolnit jeviště zábavnějším komikům; že viděl poslední Gullyho představení a všechny gagy už jsou otřepané. Barman dosvědčil, že jakmile to Gully uslyšel, přistoupil k tomu muži, podal mu ruku, koupil mu pivo a pak i všem ostatním. Odešel domů, vzal pistoli a vystřelil si přímo do srdce…

Nic z toho jsme sice tu noc v Marylebone nevěděli, jen to, že Gullyho něco popadlo a že si vzal život. Ale po té zprávě byl večírek u konce a my všichni jsme stejně jako Esther zůstali nervózní a vážní. Sotva jsme to s Kitty uslyšely, vyšly jsme na jeviště – když jsme klopýtaly nahoru po schodech, vzala mě za ruku, ale myslím, že spíš ze zármutku než z nějakého vřelejšího citu. Ředitel nechal rozsvítit všechna světla v sále a kapela odložila nástroje; někteří lidé plakali, hornista, který mě lechtal, držel kolem ramen roztřesenou dívku. „Ach, to je strašné, úplně příšerné,“ štkala Esther – mám takový pocit, že ovínění ten šok všichni vnímali ještě hůř.

Já jsem však tak úplně nevěděla, jak si to přebrat. Vůbec jsem nemohla myslet na Gullyho: v duchu jsem byla stále s Kitty a u toho okamžiku v šatně, kdy jsem na sobě cítila dotek její ruky i to, jak mezi námi přeskakuje jiskra jistého porozumění. Od té chvíle se na mě Kitty nepodívala, a teď šla za jedním z hochů, kteří přinesli tu zprávu o Gullyho sebevraždě. Ale po chvilce jsem si všimla, že zavrtěla hlavou, ustoupila a jako by mě hledala. Když uviděla, že na ni čekám v přítmí zákulisí, přišla za mnou a vzdychla si. „Chudák Gully. Říká se, že se střelil rovnou do srdce…“

„A když pomyslím,“ dodala jsem, „že jsem tehdy poprvé jela do Canterbury kvůli Gullymu, a spatřila tebe…“

Po těch slovech na mě pohlédla, zachvěla se a položila si ruku na tvář, jako by z ní ten smutek vysál všechnu sílu. Ale neodvažovala jsem se pohnout a utěšit ji – jen jsem tam celá nešťastná a nejistá stála.

Když jsem navrhla, že bychom měly jít – jelikož teď už odcházeli i ostatní –, Kitty přikývla. Vrátily jsme se do šatny pro kabáty: bylo v ní plno světla a spousta žen s bílými tvářemi a kapesníky před očima. Pak jsme vyšly zadním vchodem a počkaly, až nám portýr najde drožku. Připadalo nám to celou věčnost. Když jsme se vydaly na cestu domů, byly dvě hodiny ráno pryč; seděly jsme každá na jiném sedadle a v tichosti. Kitty jen tu a tam zopakovala: „Chudák Gully! Jak jen něco takového mohl udělat!“, a já – stále opilá, omámená a zoufale rozrušená – jsem nadále tonula v nejistotě.

Tu překrásnou noc panovala třeskutá zima – sotva jsme nechaly ruch večírku za sebou, rozhostilo se naprosté ticho a klid. Ulice byly pokryté mlhou a silnou vrstvou ledu; každou chvíli jsem ucítila, jak nám podkluzují kola kočáru, a zaslechla kluzký, nejistý krok koně a tiché nadávky kočího. Na chodnících se třpytila jinovatka a světlo pouličních lamp připomínalo v mlze žlutou svatozář. Dlouhé chvíle jsme byly jediným vozidlem na ulici; kůň, kočí, Kitty a já jsme mohli být jediní bdělí tvorové ve městě plném kamene, ledu a dřímoty.

Konečně jsme dojeli k Lambeth Bridge, na němž jsme s Kitty jen před pár týdny stály a dívaly se na výletní čluny dole pod námi. Teď jsme s tvářemi přitisknutými k okýnku kočáru poznaly, že všechno je jinak – viděly jsme světla na nábřeží, pás jantarově žlutých korálků mizejících do noci; obrovskou tmavou nepravidelnou siluetu Parlamentu klenoucí se nad řekou i samotnou Temži se zakotvenými a ztichlými čluny a její šedé, pomalé, kalné a poněkud zvláštní vody.

Právě kvůli tomu poslednímu Kitty stáhla okýnko a vysokým, vzrušeným hlasem zavolala na kočího, ať zastaví. Pak otevřela dvířka od kočáru, přitáhla mě ke kovovému zábradlí mostu a vzala mě za ruku.

„Podívej,“ ukázala. Její zármutek jako by byl rázem tentam. Dole pod námi se na hladině vznášely a jemně vířily obrovské ledové kry o průměru necelých dvou metrů jako tuleni vyhřívající se na sluníčku.

Temže pomalu zamrzala.

Pohlédla jsem z řeky na Kitty a z Kitty na most, na němž jsme stály. Kolem dokola nebyla vyjma našeho kočího živá duše – a ten měl límec pláštěnky vytažený až přes uši a měl plné ruce práce s dýmkou a váčkem tabáku. Znovu jsem se podívala na řeku – na tu neobvyklou, obvyklou proměnu, na to pozvolné podřízení se tlaku přírodních zákonů, byť tak řídké a tak abnormální.

Vypadalo to jako zázrak, jenž se stal jen pro Kitty a pro mě.

„To musí být ale ledové!“ zvolala jsem tiše. „Jen si představ, že by zamrzla celá řeka, že by byla zamrzlá po celé délce až do Richmondu. Chtěla by ses po ní projít?“

Kitty se zatetelila zimou a zavrtěla hlavou. „Led by se prolomil,“ řekla. „Propadly bychom se a utopily nebo bychom pod ním uvízly a zemřely na podchlazení!“

Čekala jsem, že se usměje, a ne že mi odpoví s naprostou vážností. V duchu jsem viděla, jak na kusu ledu ne větším než palačinka plujeme po Temži až k moři – třeba i kolem Whitstablu.

Kůň zafrkal, až mu zařinčela uzda; kočí zakašlal. My jsme jen dál hleděly na řeku, tiše a nehybně – a nakonec i obě v naprosté vážnosti.

„Není to zvláštní,“ špitla Kitty nakonec a povzdechla si.

Nic jsem na to neřekla, jen jsem dál zírala do míst, v nichž kolem mostních pilířů pod našima nohama vířila kalná a vzpurná mrznoucí voda. Ale když se Kitty znovu otřásla zimou, přistoupila jsem k ní o krok blíž a ucítila, jak se o mě opírá. Na mostě panovala třeskutá zima; raději jsme se měly od zábradlí přesunout do úkrytu v kočáru. Nám se však nechtělo opustit pohled na zamrzající řeku anebo možná jsme se jen nechtěly vzdát tepla svých těl, teď když konečně našla jedno druhé.

Vzala jsem Kitty za ruku. Ucítila jsem, že má prsty v rukavičce ztuhlé a studené. Položila jsem si její ruku na tvář; vůbec mi ji nezahřála. S očima po celou dobu upřenýma na vodu dole pod námi jsem jí odepnula knoflík na zápěstí, stáhla rukavici a podržela jsem si její prsty před ústy, abych jí je zahřála svým dechem.

Tiše jsem jí dýchala na kotníky prstů; pak jsem ruku obrátila a dýchala jí do dlaně. Kromě neznámého vrstvení a praskání zamrzající řeky panovalo naprosté ticho. Pak Kitty velice tiše hlesla: „Nan.“

Pohlédla jsem na ni, její ruku jsem stále měla před ústy a ona na prstech stále cítila můj vlhký dech. Tvář držela zdviženou k mojí a její pohled byl temný, zvláštní a kalný jako ty vody pod námi.

Nakonec jsem svou ruku svěsila; Kitty nechala prsty na mých rtech a velice pomalu s nimi sklouzla k mojí tváři, uchu, hrdlu, krku. Pak se jí rysy ve tváři zachvěly a špitla: „Nepovíš to živé duši, Nan, že ne?“

Myslím, že jsem vzdychla: vzdychla s vědomím – konečně s jistým vědomím! –, že přece jen existuje něco nevyřčeného. Sklonila jsem k ní tvář a zavřela oči.

Její ústa byla zpočátku studená, pak celá rozpálená – přišlo mi, že je to jediná rozpálená věc v celém promrzlém městě; a když rty odtáhla – což udělala po chvilce, jen aby se rychle, bázlivě podívala po našem shrbeném a klimbajícím kočím –, ty moje mi v tom nevlídném prosincovém vichru připadaly vlhké, rozbolavělé a nahé, jako by rozedrané od jejího polibku.

Kitty mě zatáhla do stínu kočáru, kde nás nebylo vidět. Přitiskly jsme se k sobě a znovu se začaly líbat: položila jsem jí paže kolem ramen a cítila na zádech její roztřesené prsty. Cítila jsem skrz všechny ty zbytečně okázalé vrstvy našich kabátů a šatů, jak její tělo od rtu až po kotníky tuhne – v místě, kde se dotýkala naše ňadra, zas zrychlené bušení; a tam, kde se k sobě tiskly naše boky, se rozlévalo tepající horko.

Stály jsme v objetí asi minutu, možná déle; pak se kočí zavrtěl, kočár zavrzal a Kitty se rychle odtrhla. Nemohla jsem se jí vzdát, ale ona mě vzala za zápěstí, políbila na prsty, tak nějak nervózně se zasmála a špitla: „Vždyť mě ulíbáš k smrti!“

Kitty vklouzla do kočáru a já, celá roztřesená, omámená a zaslepená samým vzrušením a touhou, jsem se vyškrábala za ní. Dveře se zavřely, kočí pobídl koně, kočár sebou cukl a šinul se dál. Zamrzající řeka zůstala za námi – jak byla ve srovnání s tím novým zázrakem nudná!

Seděly jsme jedna vedle druhé. Kitty mi znovu položila ruce na obličej a já jsem se zachvěla, až jí v prstech poskočila moje čelist. Znovu mě však nepolíbila; spíš mi zabořila obličej do krku tak, aby její ústa nebyla těm mým na dosah, ale spalovala mou kůži pod uchem. Rukou, stále svlečenou a bílou od chladu mi vepředu vklouzla do kabátku; kolenem se plnou vahou opřela o to moje. Když se čtyřkolka zakymácela, její koleno bylo ještě těžší, ještě rozpálenější, ještě blíž mému tělu, až jsem zatoužila se z jejího tlaku vykroutit a vykřiknout. Ale Kitty slovy, polibky i něžnostmi šetřila; a já ve svém úžasu a nevinnosti jsem jen nehnutě seděla tak, jak si podle všeho přála. Cesta drožkou od Temže do Brixtonu proto byla tou nejbáječnější a zároveň nejstrašnější cestou, kterou jsem kdy podnikla.

Konečně jsme však ucítily, jak kočár zabočil, pak zpomalil a nakonec zůstal stát, a vzápětí jsme uslyšely, jak kočí koncem biče bouchá do střechy kočáru a oznamuje nám, že jsme doma; byly jsme tak potichu, že si musel myslet, že podřimujeme.

Z našeho příchodu k paní Dendyové si toho moc nepamatuju – jen zápolení s klíčem od domu, stoupání po potemnělých schodech, naši cestu tichým a spícím domem. Vzpomínám si, že jsem zůstala stát na podestě pod světlíkem, kde schodiště vypadá maličké a jasné, a přitiskla rty na Kittyino ucho, když se sklonila a odemykala dveře od našeho pokoje. Vzpomínám si, jak se o ně opřela, když je za námi rychle zavřela, vzdechla, znovu se po mně sápala a přitáhla si mě k sobě. Vzpomínám si, že nechtěla, abych dlouhou tenkou svíčkou zažehla plynový hořák – místo toho jsme v naprosté tmě doklopýtaly až do ložnice.

Ale to, co se stalo tam, mám v živé paměti.

V pokoji byla hrozná zima – taková, že nám připadalo kruté svlékat si šaty a odhalovat nahou kůži; ale nějakému neodbytnějšímu instinktu zas připadalo kruté nechávat si je na sobě. V šatně divadla jsem sice byla neohrabaná, ale ta neohrabanost byla dávno pryč. Rychle jsem se vysvlékla do spodků a spodničky, pak jsem zaslechla, jak Kitty spílá knoflíčkům na svých šatech, a tak jsem jí přispěchala na pomoc. Na okamžik – moje prsty trhají za háčky a stuhy, její vlastní vytahují sponky, kterými má přichycený cop – to mohlo vypadat, že jsme v zákulisí a bleskově se převlékáme mezi jednotlivými čísly.

Konečně byla Kitty nahá až na perlu a řetízek kolem krku; otočila se mi v rukou, ztuhlá a s husí kůží z chladu a já jsem ucítila letmý dotek jejích bradavek a chloupků mezi stehny. Pak poodešla, prkna v podlaze zavrzala a já jsem ji polosvlečená následovala do postele, kde se třásla pod peřinou. Tady jsme se líbaly uvolněněji, ale o to vášnivěji než předtím; až nakonec ten chlad – i když ne naše rozechvění – ustoupil.

Jakmile se však Kitty ke mně začala tisknout nahými údy, přepadl mě zničehonic stud a bázeň. A tak jsem se od ní odtáhla. „Opravdu se tě můžu – dotýkat?“ špitla jsem. Kitty se znovu nervózně zasmála a položila si hlavu na polštář.

„Proboha, Nan, asi zemřu, jestli to neuděláš!“ odpověděla.

Váhavě jsem zvedla ruku a vjela jí prsty do vlasů. Dotkla jsem se jejího obličeje – jejího zakřiveného obočí, pihovatých tváří, rtů, brady, hrdla, klíční kosti, ramene… Tady mě znovu přepadl stud, a tak jsem přestala – dokud, tvář stále odvrácenou od té mojí a oči pevně zavřené, mě nevzala za zápěstí a něžně mi nenasměrovala prsty na svá ňadra. Když ucítila můj dotek, vzdychla a obrátila se; a asi po minutě nebo dvou mě znovu vzala za zápěstí a zavedla ho o kousek níž.

Tam byla vlhká a hladká jako samet. Ovšem že jsem se nikdy dřív nikoho takhle nedotýkala – tedy s výjimkou sebe, a to jen někdy. Ale teď to bylo, jako bych se dotýkala sama sebe, neboť ta kluzká ruka, která ji hladila, jako by hladila i mě: ucítila jsem, jak moje prádlo prostupuje vlhko a teplo, moje boky sebou cukají stejně jako ty její. Brzy jsem ji přestala něžně hladit a začala jsem ji dost silně dráždit. „Ach!“ hlesla tichounce; pak když jsem mnula rychleji, znovu vzdechla „Ach!“ A pak přišel celý příval tichých, rychlých a nezvučných: „Ach, ach, ach!“ Kitty se vzepřela, postel pod námi vrzla a ona mi začala rukama roztržitě hníst ramena. Bylo to, jako by nikde na celém světě neexistoval pohyb ani rytmus s výjimkou toho, jež jsem jí jediným vlhkým prstem zažehla mezi nohama.

Kitty nakonec vyjekla a celá znehybněla, pak mi vyškubla ruku a svalila se těžce a ochable na postel. Přitiskla jsem si ji k sobě a chvilku jsme spolu ležely bez jediného hnutí. Cítila jsem, jak jí na prsou divoce buší srdce; a když se o něco zklidnilo, zavrtěla se, vzdychla si a položila ruku na tvář.

„Rozplakala jsi mě,“ zamumlala.

V tu ránu jsem se posadila. „To jako doopravdy, Kitty?“

„Ano, doopravdy.“ Cukla sebou, napůl smíchy, napůl pláčem, pak si znovu promnula oči, a když jsem jí oddělala prsty z tváře, ucítila jsem na nich slzy. „Ublížila jsem ti? Udělala jsem něco špatného? Ublížila jsem ti, Kitty?“ vyhrkla jsem nejistě a stiskla jí ruku.

Kitty zavrtěla hlavou, potáhla nosem a rozesmála se přece jen uvolněněji. „Ublížila? Ale kdepak. Bylo to jen – tak moc příjemné,“ dodala s úsměvem. „A ty jsi – tak moc hodná. A já –“ Znovu potáhla, pak mi zabořila obličej do prsou a skryla svoje oči. „A já – bože, Nan, já tě tolik miluju, tolik, tolik moc!“

Ležely jsme vedle sebe v objetí. Svou vlastní vášeň jsem dočista pustila z hlavy a ona se mi ji nijak nesnažila připomenout. Zapomněla jsem i na Gullyho Sutherlanda, který si před pouhými třemi hodinami přitiskl hlaveň pistole k srdci jen proto, že se na jeho představení jeden muž nebavil. Kitty brzy usnula a já jsem si pečlivě prohlížela její tvář, jež se v té tmě zdála být krémově bílá, a v duchu jsem si říkala Má mě ráda, má mě ráda – jako blázen s kopretinou v ruce, který se donekonečna raduje nad posledním hnědnoucím korunním plátkem.

Nazítří ráno jsme se k sobě chovaly stydlivě – a myslím, že největší stydlín byla Kitty.

„Včera jsme toho ale vypily!“ řekla a ani se na mě nepodívala; a já jsem si na jednu příšernou vteřinu pomyslela, že ji ke mně včera připoutalo jen to šampaňské a jen kvůli němu mi řekla, že mě tolik, tolik miluje… Ale sotva to řekla, zarděla se. A než jsem se stačila zarazit, vyhrkla jsem: „Ach, Kitty, jestli popřeš všechno, cos včera večer řekla, umřu!“, načež Kitty zvedla hlavu, pohlédla mi do očí a já jsem poznala, že se jen bála, že jsem mohla být opilá já… A pak jsme se jen dívaly jedna druhé upřeně do očí, a přesto že jsem na ni předtím hleděla snad tisíckrát, teď jsem měla pocit, že se na ni dívám poprvé. Bydlely jsme, spaly a pracovaly bok po boku celého půl roku, ale přitom mezi námi byl jakýsi závoj, který naše výkřiky a šepoty z předešlé noci jednou provždy strhly. Kitty vypadala jako rozkvetlá, umytá – prostě znovuzrozená. Bála jsem se dotknout její kůže ze strachu, že ji pošpiním; bála jsem se znovu ji políbit na rty, abych jí neudělala modřinu.

Ale nakonec jsem ji skutečně políbila; a pak jsem se pěkně v klidu natáhla a dívala se, jak si stříká vodu na obličej a paže a obléká si spodní prádlo a šaty a zapíná boty. Když si upravovala vlasy, zapálila jsem si cigaretu: škrtla jsem zápalkou, nechala ji dohořet málem až k prstům a při tom jsem upřeně pozorovala, jak si plamínek prokousává dřívkem cestičku. „Když jsem tě poznala, vždycky jsem si myslela, že kdykoli si na tebe vzpomenu, celá se rozhořím jako lampa. Bála jsem se, že to všichni uvidí…“ Kitty se usmála. Zatřásla jsem zápalkou, abych ji uhasila. „Copak tys nevěděla, že tě miluju?“ zeptala jsem se jí. „Vlastně ani nevím,“ připustila Kitty a pak si vzdychla. „Nechtěla jsem si to připustit.“

„Proč ne?“

Pokrčila rameny. „Přišlo mi jednodušší být tvou přítelkyní…“

„Ale Kitty, přesně to jsem si myslela taky! A páni, bylo to příšerně těžké. Ale říkala jsem si, že kdybys věděla, že tě miluju jako ženu – no, sama jsem o něčem takovém jaktěživ neslyšela, ty ano?“

Kitty přistoupila k zrcadlu a dál si připínala do vlasů vlásenkami cop. „Je pravda, že jsem nikdy k žádné jiné dívce necítila to, co cítím k tobě…“ dodala pak bez otočení. Všimla jsem si, že jí při těch slovech zrůžověl krk i uši a sama jsem celá ochabla, rozpálila se a zpitoměla; ale z jejích slov jsem vyčetla ještě něco.

„Takže tobě už se to stalo dřív…“ spustila jsem bez obalu. Kitty zrudla jako nikdy dřív, ale nic na to neřekla, a tak jsem se odmlčela. Ale bylo to jedno, příliš jsem ji milovala, než abych se užírala tím, že přede mnou líbala jiná děvčata. „Kdys o mně začala přemýšlet jako o…“ zeptala jsem se vzápětí. „Kdy sis začala myslet, že by ses do mě mohla – zamilovat?“

Teď se otočila a usmála. „Vybavuju si asi sto takových okamžiků,“ odpověděla. „Pamatuju si, jaks mi uklidila a zútulnila šatnu; pamatuju si, jak ses červenala, když jsem ti dávala polibek na dobrou noc. Pamatuju si, jak jsi mi otevřela u vás doma ústřici – ale myslím, že tehdy už jsem tě milovala. Vlastně se stydím připustit, že to muselo být už tehdy, když jsem v Canterburském paláci poprvé ucítila na tvých prstech pach ústřic a začala se na tebe dívat, jak se nesluší.“

„Bože!“

„A ještě víc se stydím přiznat,“ pokračovala Kitty poněkud jiným tónem, „že teprve včera večer – když jsem viděla, jak laškuješ s tím chlapcem, a tolik jsem na tebe žárlila – jsem zjistila, jak moc, jak moc…“

„Ach, Kitty,“ polkla jsem. „Jsem ráda, žes na to konečně přišla.“ Odvrátila pohled, přišla ke mně, vzala mi cigaretu a vlepila polibek.

„Já taky.“

Pak se sklonila, aby si kusem hadru vyleštila kůži na botách, a já jsem se přistihla, že zívám: byla jsem utahaná a z toho šampaňského a nočního vzrušení se mi točila hlava. „Opravdu už musíme vstávat?“ chtěla jsem vědět a Kitty přitakala.

„Musíme – je totiž skoro jedenáct a brzy se objeví Walter. Zapomnělas?“

Byla neděle a Walter se pro nás měl jako obvykle zastavit a vzít nás na projížďku. Nezapomněla jsem, ale spíš jsem na všednosti neměla čas ani chuť. Při zmínce Walterova jména jsem se však zahloubala. Po tom, co se stalo, to bude mít poněkud těžké.

„Budeš brát na Waltera ohledy, Nan, viď že ano?“ zeptala se Kitty, jako by mi četla myšlenky. A pak zopakovala to, co řekla den předtím na mostě: „Nikomu to neřekneš, že ne? Dáš si pozor, viď?“

V duchu jsem ji za tu obezřetnost proklela, ale vzala jsem ji za ruku a vtiskla jí na ni polibek. „Dávám si pozor od chvíle, co jsem tě spatřila. Jsem Mistr v tom, jak si dávat pozor. Jestli chceš, budu si dávat pozor navždycky – jen když se budu moct někdy trochu odvázat, až spolu budeme samy.“

Kitty se usmála, ale ten úsměv působil trošku roztěkaně. „Koneckonců zase tolik se toho nezměnilo,“ podotkla.

Ale já jsem věděla, že všechno je jinak – úplně všechno.

Nakonec jsem vstala, umyla se, oblékla a odskočila si na nočník. Kitty mezitím sešla dolů, a když se vrátila, nesla na tácu čaj a toasty. „Málem jsem se styděla podívat mamá Dendyové do očí!“ přiznala celá bázlivá a červená. Posnídaly jsme spolu v salonku před krbem a slíbaly si ze rtů drobečky a máslo.

Pod oknem stál koš s obleky, které nám poslali z krejčovství, ale ještě jsme se na ně ani pořádně nepodívaly. A tak zatímco jsme čekaly na Waltera, začala je Kitty poněkud zběžně roztřiďovat. „Podívej se na tohle!“ zvolala, když vytáhla moc pěkný černý frak, natáhla si ho přes šaty a předvedla toporný taneček. Pak se dala velice tichým hlasem do zpěvu.

„V domě, na náměstí, na dvorečku,“ pozpěvovala si, „na ulici, v uličce, na cestě; zabočte doleva a po pravé straně tam bydlí moje milá…“

Usmála jsem se. Byla to stará písnička od George Leybourna: v sedmdesátých letech si ji pohvizdoval celý národ a já jsem ji dokonce jednou viděla v Canterburském paláci v provedení samotného Leybourna. Byl to hloupý, nesmyslný, ale dost nakažlivý popěvek, a v Kittyině tichém a lehkomyslném podání vyzníval o to líbezněji.

„Tam za svou láskou chodívám,

jako holoubek vrkávám.

Na koleni klečívám a slibuju,

kdybych přestal milovat,

ať na jabloních vyrostou ovčí hlavy,

kdybych přestal milovat.“

Chvilku jsem ji poslouchala a pak jsem se přidala a spolu s ní zazpívala refrén:

„Kdybych přestal milovat,

kdybych přestal milovat,

ať měsíc je jak sýr, co nedozrál,

kdybych přestal milovat.“

Rozesmály jsme se a rozezpívaly ještě hlasitěji. Našla jsem v koši klobouk a hodila ho Kitty, pak jsem z něj pro sebe vytáhla sako, slamák a vycházkovou hůl. Zavěsily jsme se do sebe a dělaly, že tančíme. Text té písničky byl čím dál tím hloupější.

„Tu holku, co ji mám rád,

nevyměnil bych na žádný pád,

za všechny prachy v bance,

za titul lorda ani psance.

Vidět, jak se točí dokola,

to hned rozpálí mě do běla,

a zmožen láskou omdlívám.

Ať si socha skočí,

kdybych přestal milovat!

Ať nás berňák zotročí,

kdybych přestal milovat!“

S velkou slávou jsme dozpívaly a já jsem zkusila otočku – a vzápětí zůstala jako přimrazená. Kitty nechala pootevřené dveře a v nich teď jako opařený stál Walter a pozoroval nás s vykulenýma očima. Cítila jsem, jak se Kitty podívala na to co já; popadla mě za paži a hned ji prudce pustila. S hrůzou jsem si představila, co všechno Walter mohl vidět. Ta písnička má sice hloupý text, ale my jsme ji jasně zpívaly jedna druhé a myslely ji vážně. Nepolíbily jsme se snad? Dotkla jsem se Kitty tam, kde jsem neměla?

Zatímco jsem se tiše užírala, Walter promluvil. „Můj bože.“ Kousla jsem se do rtu – ale on se nezamračil ani nezaklel, jak jsem čekala. Místo toho se mu na tváři rozlil zářivý úsměv. Spráskl ruce a vešel do pokoje, aby nás obě rozčileně popadl za ramena.

„Můj bože – to je ono! To je ono! Proč, proč jen jsem si toho dřív nevšiml! Právě to jsme hledali. Tohle, Kitty,“ ukázal Walter rukou na naše saka, klobouky a pánské pózy – „tohle nás konečně proslaví!“

A tak ve stejný den, kdy jsem se stala Kittyinou milenkou, jsem se stala i její kolegyní a odstartovala svou krátkou, nečekanou a dost báječnou kariéru na kabaretní scéně.

Kapitola 5

Představa, že se vedle Kitty postavím na jeviště v roli, k níž jsem nebyla vyškolená, po níž jsem nikdy netoužila a k níž jsem – aspoň jsem si to myslela – neměla žádné zvláštní předpoklady, mě zpočátku naplňovala hrůzou.

„Ne,“ řekla jsem Walterovi to odpoledne jasně, když jsem konečně pochopila, o co mu jde. „Ani za nic. Nemůžu. Kdo by měl lépe vědět než ty, jakého bych ze sebe – a hlavně z Kitty – udělala šaška!“

Ale Walter o tom nechtěl slyšet.

„Copak to nechápeš?“ naléhal. „Jak dlouho už hledáme něco, co naše vystoupení povznese nad průměr a udělá z něj impozantní zážitek? Tohle je přesně ono! Dvojice účinkujících najednou! Voják a jeho druh! Seladon se svým kamarádem! Ale především: dvě krásné holky v kalhotách místo jedné! Kdes něco takového viděla? Bude to senzace!“

„Mohla by být,“ připustila jsem, „kdyby v ní vystupovaly dvě Kitty Butlerové. Ale Kitty Butlerová a Nancy Astleyová, její garderobiérka, která v životě nic nezazpívala –“

„Všichni jsme aspoň tisíckrát slyšeli, že zpíváš moc pěkně,“ ohradil se Walter.

„Nic nezatančila –“ pokračovala jsem ve výčtu námitek.

„Pcha, tanec! To je šoupání nohama po jevišti. To zvládne každý hlupák i bez nohy.“

„Nikdy nevystupovala před plným sálem –“

„Kontakt s publikem!“ prohodil Walter nedbale. „O ten se postará Kitty!“

Z čirého vzteku jsem se zasmála a obrátila se ke Kitty. Dosud se zdržela komentáře, jen vedle mě stála a zamračeně si okusovala nehet. „Kitty,“ vybídla jsem ji, „proboha řekni mu, že je to šílený nápad!“

Nejprve neodpověděla, jen si dál okusovala nehet. Pak sklouzla pohledem k Walterovi a zase zpátky ke mně a přimhouřila oči.

„Možná má pravdu,“ usoudila.

Dupla jsem si nohou. „Copak už jste přišli o rozum oba dva? Poslechněte si, co říkáte. Pocházíte z rodin, v nichž byl každý umělcem. Celý svůj život jste prožili v domech, jako je tento, kde umí tančit dokonce i pitomej pes. Vždyť před čtyřmi měsíci jsem byla jen obyčejná holka z rybí restaurace ve Whitstablu!“

„Čtyři měsíce před tím, než Bessie Bellwoodová debutovala,“ nepřestával Walter snášet argumenty, „čistila králičí kožky v New Cutu!“ Položil mi ruku na rameno. „Nan, nechci tě do ničeho tlačit,“ spustil laskavě, „ale aspoň to vyzkoušíme. Zajdi si, prosím tě, vybrat jeden z Kittyiných obleků a pořádně si ho obleč? A ty se běž, Kitty, taky připravit. Aspoň se podíváme, jak vám to spolu sluší.“

Otočila jsem se na Kitty. „Proč ne?“ opáčila a pokrčila rameny.

Je zvláštní, že za celou dobu, co mi rukama prošlo tolik překrásných kostýmů, mě ani jednou nenapadlo si jeden z nich vyzkoušet. Ta legrace v saku a klobouku byla novinka a zrodila se z uvolněné atmosféry toho báječného rána. Až do té chvíle mi Kittyiny obleky připadaly příliš krásné a neobyčejné – především však příliš výlučně její, příliš elementární pro její osobní kouzlo a šmrnc –, než abych si s nimi pohrávala. Pečovala jsem o ně a starala se o jejich čistotu, ale žádný z nich jsem si nikdy ani nepodržela na sobě před zrcadlem. Teď jsem se v naší chladné ložnici ocitla napůl svlečená a Kitty vedle mě stála s kostýmem v ruce, naše role dokonale převrácené.

Svlékla jsem si šaty a spodničky a přes korzet jsem si zapnula košili. Kitty mi našla černošedý sváteční oblek a podobný připravila i pro sebe. Pak si mě pomalu prohlížela.

„Musíš si sundat spodky,“ vybídla mě tiše – dveře byly sice zavřené, ale Walter se slyšitelně procházel po maličkém salonku za nimi – „aby se ti v kalhotách nevyhrnovaly.“

Zarděla jsem se, pak jsem si stáhla spodky a odkopla je, takže jsem zůstala stát oblečená jen v košili a ponožkách, uvázaných u kolen podvazky. Kdysi jsem jako malá šla na maškarní v bratrově obleku. Jenomže to už bylo dávno: navléknout si přes holé boky Kittyiny elegantní kalhoty a zapnout si je v tom choulostivém místě, které sama Kitty nedávno tolik rozpálila, to bylo něco docela jiného. Udělala jsem krok a můj ruměnec ještě zesílil. Připadala jsem si, jako bych nikdy předtím neměla nohy – nebo spíš jsem si tu dvojici končetin, které mi vyrůstaly z trupu, nikdy neuvědomovala.

Natáhla jsem se po Kitty a přitáhla ji k sobě. „Škoda že na nás čeká Walter,“ špitla jsem, i když popravdě na tom, že jsem ji objímala v takovém kostýmu a Walter byl tak blízko a nic netušil, bylo něco dost vzrušujícího.

Ta představa – a neslyšný polibek, který následoval – můj zvláštní pocit v kalhotách ještě umocnily. Když Kitty odstoupila, aby se oblékla, podívala jsem se na ni trochu užasle. „Jak se takhle oblečená můžeš každý večer postavit před sál plný cizích lidí a nepřipadat si divně?“ nechápala jsem.

Připnula si sponu u šlí a pokrčila rameny. „Už jsem na sobě měla potrhlejší kostýmy.“

„Nejde o to, že je potrhlý. Chci říct – no, jestli se mám v tomhle postavit vedle tebe“ – postoupila jsem o několik kroků – „ježišmarja, Kitty, bojím se, že se neudržím a celou tě slíbám!“

Kitty si položila prst na ústa a upravila si ofinu. „Kvůli tomu Walterovu plánu si na to budeš muset zvyknout,“ řekla. „Jinak – páni, to by ale byla šou!“

To mě rozesmálo; ale při zmínce o Walterově plánu se mi zvedl v náhlé panice žaludek a můj smích vyzněl poněkud do prázdna. Civěla jsem na svoje nohy. Ty kalhoty mi koneckonců byly příliš krátké a vyčuhovaly mi z nich u kotníků ponožky. „To nepůjde, že ne, Kitty?“ vyhrkla jsem. „Přece si nemůže myslet, že by tohle šlo, proboha.“

Ale myslel. „Ó ano!“ zvolal Walter, když jsme se mu konečně celé vyšňořené společně předvedly. „Ano, ano, vy jste mi ale povedená dvojka!“ Tak vzrušeného jsem ho ještě neviděla. Stály jsme tam zavěšené do sebe; pak chtěl, abychom se otočily a pak mu znovu předvedly ten legrační prkenný taneček, při němž nás nachytal. A po celou dobu nás s přimhouřenýma očima obcházel, mnul si bradu a přikyvoval.

„Budeš samozřejmě potřebovat oblek,“ obrátil se ke mně. „Vlastně celou řadu obleků, aby se hodily k těm Kittyiným. Ale to není problém.“ Když mi sundal z hlavy klobouk, na ramena mi sklouzl cop. „Musíme ti něco udělat s vlasy; ale aspoň ta barva je perfektní – dokonalý kontrast ke Kitty, takže publikum vás bezpečně rozezná.“ Mrkl a ještě chvíli si mě bedlivě prohlížel s rukama za hlavou. Měl svlečené sako a na sobě zelenou košili se sytě bílým límečkem – vždycky si potrpěl na eleganci – a pod pažemi mu zela tmavá kola od potu. „Ty to opravdu myslíš vážně, Waltere?“ zeptala jsem se a on přikývl. „Myslím, Nancy.“

Ten den jsme se až do večera nezastavily. Naplánovanou nedělní projížďku jsme úplně pustili z hlavy; kočího, který na nás čekal, Walter vyplatil a poslal pryč. Dům byl prázdný, a tak jsme dřely u klavíru paní Dendyové stejně jako v kterýkoliv jiný pracovní den – až na to, že teď jsem zpívala taky, ale ne abych jako občas Kitty podržela, ale abych vyzkoušela, jak nám to spolu ladí. Znovu jsme zazpívaly „Kdybych tak přestal milovat“ – jenomže teď jsme byly celé zpražené a zněly příšerně nepřesvědčivě. Pak jsme vyzkoušely pár Kittyiných skladeb, které zpívala už v Canterbury a které jsem znala nazpaměť, což dopadlo o něco líp. Nakonec jsme vyzkoušely novou písničku, původem z West Endu, která byla tehdy v módě – tu o procházce po Piccadilly s kapsou plnou zlaťáků, z nichž dámy nemohou spustit oči, usmívají se a pomrkávají. Ještě dnes ji některé zpěvačky v pánském převleku mají na repertoáru; ale jako první jsme s ní přišly s Kitty, a když jsme ji to odpoledne poprvé vyzkoušely – sladěnými hlasy místo „já“ zazpívaly „my“ a zavěšené do sebe se promenádovaly po koberci v salonu, znělo to líbezněji a komičtěji, než bych si vůbec uměla představit. Zazpívaly jsme ji jednou, pak podruhé a pak potřetí a počtvrté; a pokaždé jsem byla o něco rozpustilejší, veselejší a o něco víc přesvědčenější, že ten hloupý Walterův plán vyjde… Když jsme nakonec ochraptěly a ze samého mrkání se nám točila hlava, Walter zaklapl víko klavíru a nechal nás odpočinout. Uvařili jsme si čaj a povídali si o jiných věcech. Pohlédla jsem na Kitty a vzpomněla si, že mám ještě další, naléhavější důvod být veselá a omámená, a začala jsem si v duchu přát, aby Walter odešel. Kvůli tomu i únavě jsem k němu byla poněkud odměřená. Věřím, že si myslel, že toho na mě bylo moc, a tak se velice brzy poroučel. A jen se za ním zavřely dveře, zvedla jsem se, šla ke Kitty a vzala ji do náruče. Nedovolila mi, abych ji líbala v salonu; ale za chvilku už si mě odváděla potemnělým domem zpátky do naší ložnice. Tady mi ten oblek – na který jsem si během předvádění před Walterem docela zvykla – znovu začal připadat zvláštní. Když se Kitty vysvlékla, přitáhla jsem si ji k sobě; a když jsem mezi nohama v kalhotách ucítila tlak jejího nahého boku, zmocnil se mě chtíč. Jednou mi zlehka přejela rukou po knoflících, až jsem se celá roztřásla touhou po ní – tolik jsem ji chtěla. Kitty ze mě ten oblek stáhla a ulehly jsme spolu nahé jako stíny pod přehoz přes postel. A pak se mě znovu dotkla.

Zůstaly jsme spolu v posteli, dokud nepráskly vstupní dveře a na schodech se neozval kašel paní Dendyové a Tootsiin smích. Kitty navrhla, abychom vstaly a oblékly se, aby to ostatním nepřišlo divné; a tak jsem se podruhé v jednom dni vleže ospalýma očima dívala, jak se Kitty umývá a natahuje si punčochy a sukni.

Při tom jsem si položila ruku na ňadro. Zachytila jsem tam matný pohyb, něco jako škubnutí, cuknutí nebo tání, jako by moje hruď byla horkou, měkkou stěnou svíčky, bortící se pod žárem hořícího knotu. Vzdychla jsem si. Když to Kitty uslyšela a spatřila mou sklíčenou tvář, přistoupila ke mně, odsunula mi ruku a zlehounka mi přitiskla na srdce svoje rty.

Bylo mi osmnáct a neměla jsem ani tušení. V ten okamžik mě napadlo, že samou láskou k ní asi umřu.

Walter se znovu ukázal až o dva dny později, kdy se u paní Dendyové objevil s balíkem nadepsaným Nan Astleyová. Do té doby nepadlo o jeho plánu poslat mě na pódium s Kitty ani slovo. Byl silvestr a Walter přišel na večeři, aby s námi oslavil příchod nového roku. Když kostelní zvony v Brixtonském kostele konečně odbily půlnoc, pozvedl skleničku k přípitku. „Na Kitty a Nan!“ zvolal. Upřeně se na mě zadíval a pak pohledem o něco déle spočinul na Kitty. „Na jejich nové partnerství, jež nám v roce 1889 a pak navždy přinese slávu a bohatství!“ U stolu v salonu s námi seděli ještě paní Dendyová a Profesor; všichni jsme si teď popřáli a připili. Vyměnily jsme si s Kitty jeden tajný letmý pohled a já jsem si – s nepatrným radostným a triumfálním nadšením, jež jsem nedokázala potlačit – pomyslela: Chudáček! Ani netuší, co vlastně doopravdy slavíme.

Teprve pak mi Walter podal ten balík a s úsměvem se díval, jak ho otevírám. Ale já už jsem věděla, co v něm bude: oblek z kepru a sametu, střižený na mou velikost podle Kittyina vzoru. Jediný rozdíl byl v barvě – ten můj byl modrý a hodil se mi k očím. Přidržela jsem si ho před sebou a Walter přikývl. „Tohle už je jiné kafe,“ prohlásil. „Skoč se nahoru převléknout, ať nám může paní Dendyová říct svůj verdikt.“

Převlékla jsem se před zrcadlem a na okamžik se zarazila, abych se pořádně prohlédla. Na nohou jsem měla svoje obyčejné černé boty a vlasy schované pod kloboukem. Za ucho jsem si zasunula cigaretu – sundala jsem si dokonce i korzet, aby vynikla moje plochá hruď. Vypadala jsem trošku jako můj bratr Davy – snad jen o fous hezčí. Zavrtěla jsem hlavou. Před čtyřmi dny jsem na stejném místě užasla, když jsem se viděla oblečená jako dospělá žena. Teď stačila jedna neformální návštěva u krejčího a byl ze mě chlapec – chlapec s knoflíky a opaskem. Ta představa mě rajcovala; měla jsem však pocit, že ji musím rychle zapudit. Okamžitě jsem seběhla do salonu, vrazila si ruce do kapes a zapózovala ostatním, připravená přijímat gratulace.

Když jsem se však otáčela na všechny strany, Walter zůstával zaražený a paní Dendyová zamyšlená. Když jsem na jejich žádost vzala Kitty za paži a společně jsme zapěly jeden rychlý refrén, Walter poodstoupil, zamračil se a zavrtěl hlavou.

„Pořád to není ono,“ řekl. „Nerad to říkám, ale – takhle to nepůjde.“

Zdrceně jsem se otočila ke Kitty. Pohrávala si s náhrdelníkem, ocucávala řetízek a ťukala se perlou do zubu. I ona se tvářila smrtelně vážně. „Je na tom něco divného, ale já neumím říct co…“

Prohlédla jsem si vlastní ohoz. Vytáhla jsem ruce z kapes a ruce si založila, ale Walter znovu zakroutil hlavou. „Ten střih je dokonalý,“ řekl. „Barva dobrá. A přece mi na tom něco nesedí. Ale co?“

Paní Dendyová si odkašlala. „Udělej krok,“ vybídla mě. Poslechla jsem. „Teď otočku – to je ono. Teď buď tak hodná a připal mi cigaretu.“ I v tomhle jsem jí vyhověla.

„Je příliš opravdová,“ řekla nakonec Walterovi poté, co potáhla z cigarety a znovu se rozkašlala.

„Příliš opravdová?“

„Příliš opravdová. Vypadá úplně jako chlapec. Já vím, že je to záměr – ale jestli mi dobře rozumíte, ona vypadá jako opravdový chlapec. Jak v obličeji, tak postavou i držením těla. A to přece nechceme, že ne?“

Teď jsem si připadala ještě trapněji než předtím. Pohlédla jsem na Kitty, která se nervózně zasmála. Zato po svraštělém čele nebylo na Walterově obličeji ani stopy a jeho oči vypadaly modré a široce otevřené jako oči dítěte. „Krucipísek, máti,“ zvolal, „vždyť vy máte recht!“ Chytil se rukou za čelo a vyrazil ke dveřím: slyšeli jsme, jak ztěžka a rychle dusá nahoru po schodech, pak pobíhá po pokoji nad námi – v tom, v němž bydleli Sims a Percy – a pak se, o něco výš, zabouchly dveře. Když se Walter vrátil, nesl zvláštní směsici věcí: pár pánských bot, košík s šitím, několik stuh a Kittyinu skříňku s líčidly. Všechny je vysypal kolem mě na koberec. Pak mi s kvapným „S dovolením, Nancy“ svlékl sako a zul boty. Sako spolu s košíkem s šitím podal Kitty, přikázal jí: „Trošku to zaber v pase,“ a ukázal, kde má začít. Moje boty zahodil stranou a na jejich místo položil pár malých, elegantních botek na nízkém podpatku – ty patřily Simsovi. Walter jejich eleganci ještě zvýšil tím, že jim ke tkaničkám uvázal pentličky. Aby ještě víc vynikly – a protože bez svých původních bot jsem teď byla o něco menší – popadl lemy mých nohavic a přistehoval jim záložky.

Teď vzal do dlaní mou hlavu, zaklonil ji a pustil se do mých rtů a řas karmínovou barvou a černí z Kittyina kufříku: dělal to jemně jako dívka. Pak mi vytáhl zpoza ucha cigaretu a odložil ji na římsu nad krbem. Nakonec se otočil ke Kitty a luskl prsty. Už ji stihl nakazit svým spěchem a účelností, a tak se dala hbitě do šití tak, jak jí ukázal. Teď si zvedla sako k obličeji, aby ukousla zbytek nitě, a když byla hotová, Walter si od ní sako vzal, navlékl mi ho a zapnul přes prsa.

Nakonec poodstoupil a zvedl hlavu.

Znovu jsem se prohlédla. Moje nové boty vypadaly legračně a dost holčičí – vypadala jsem jako principálův učeň z pantomimy. Kalhoty byly o něco kratší a přišly o svou siluetu. Sako mi malinko odstávalo nad a pod pasem, přesně jako kdyby zakrývalo prsa a boky – ale bylo těsnější a zdaleka ne tak pohodlné jako předtím. Do tváře jsem si samozřejmě neviděla: musela jsem se otočit a zašilhat do obrázku nad krbem, v němž jsem spatřila svůj odraz – hlavně výrazné oči a rty – víc než červený nos a knír ve stylu „Jelimana Jacka“.

Podívala jsem se na ostatní. Paní Dendyová a Profesor se usmívali. Kitty už vůbec nevypadala nervózně. Walter byl zardělý a jako by užaslý nad svou vlastní vynalézavostí.

„Perfekt,“ uznal a spokojeně si zkřížil ruce na prsou.

Po té – oblečená ne sice jako chlapec, ale spíš poněkud matoucím způsobem jako chlapec, kterým bych bývala byla, kdybych byla víc jako holka – byl můj vstup na prkna, co znamenají svět, poněkud bleskový. Hned na druhý den Walter poslal můj kostým ke švadleně a nechal ho jaksepatří přešít; během týdne si od jednoho ředitele, který mu byl zavázán, vypůjčil sál i s orchestrem a nechal nás s Kitty v našich sladěných oblecích nacvičovat přímo na jevišti. Bylo to úplně jiné než zpívat v salonu paní Dendyové. Cizí lidé, tma a prázdný sál mě vyváděly z míry; byla jsem nepřirozená a toporná, naprosto neschopná zvládnout pár jednoduchých tanečních kroků, které se mě Kitty s Walterem snažili trpělivě naučit. Nakonec mi Walter podal hůl a prohlásil, že mám jen stát a opírat se o ni, a nechat tanec na Kitty. Bylo to lepší, uvolnila jsem se a náš zpěv znovu začal znít legračně. Když jsme skončily a nacvičovaly poděkování publiku, někteří členové orchestru nám dokonce zatleskali.

Kitty se posadila a dala si šálek čaje. Walter mě s vážným výrazem ve tváři zavedl k jednomu sedadlu v hledišti, stranou od ostatních.

„Nan,“ spustil, „když jsme s tímhle začali, ujistil jsem tě, že na tebe nebudu tlačit, a myslel jsem to vážně. To bych raději pověsil řemeslo na hřebík, než abych nějaké děvče nutil proti její vůli vystupovat. Víš, jsou tací, kteří tohle dělají, chlápci, kterým nejde o nic jiného než si namastit vlastní kapsu. Ale já k nim nepatřím, a navíc jsi moje kamarádka. Ale –“ zhluboka se nadechl. „Došli jsme, my tři, až sem a ty jsi dobrá, to si piš, že jsi dobrá.“

„Možná to nadřu,“ pronesla jsem pochybovačně, ale on zavrtěl hlavou.

„Nic takového nepotřebuješ. Copak jsi v těch uplynulých šesti měsících nepracovala málem víc než Kitty? Znáš její vystoupení stejně dobře jako ona; znáš její písničky, její choreografii – vždyť jsi ji většinu z nich sama naučila!“

„Když já nevím,“ namítla jsem. „Všechno je to tak nové a zvláštní. Celý svůj život miluju kabaret, ale nikdy by mě nenapadlo, že se sama postavím na jeviště…“

„Ne?“ podivil se. „Vážně ne? Copak sis nikdy, když jsi v Canterbury viděla, jak si nějaký bezvýznamný tragikomik podmanil publikum, nepřála být na jeho místě? Nezavřelas oči a neviděla svoje jméno uvedené v programu, svoje číslo nad pokladnou? Copak jsi nezpívala každému vědru s ústřicemi, jako by to byl zaplněný sál a tys ty maličké mlže chtěla rozplakat nebo přimět, aby řičely smíchy?“

Ukousla jsem si kousek nehtu a zamračila se. „To byly jen sny,“ poznamenala jsem.

Walter luskl prsty. „Jeviště o ničem jiném než o snech není.“

„Kde s tím budeme začínat?“ zeptala jsem se ho pak. „Kdo nám nabídne místo?“

„Ředitel tohoto sálu. Dnes večer. Už jsem s ním mluvil.“

„Dnes večer!“

„Jen jednu písničku. Udělá vám ve svém programu místo; a jestli se budete líbit, nechá si vás tady.“

„Dnes večer…“ ohromeně jsem na Waltera pohlédla. Jeho tvář byla laskavost sama a jeho oči vypadaly ještě modřejší a upřímnější než dřív. Ale z toho, co řekl, jsem dostala třesavku. Představovala jsem si rozpálený, rozzářený sál, plný tváří posměváčků. V duchu jsem před sebou viděla pódium, široké a prázdné. To nezvládnu, ani kvůli Walterovi, pomyslela jsem si, ani kvůli Kitty.

Umanutě jsem zavrtěla hlavou. Walter si toho všiml a znovu rychle promluvil – a poprvé za všechny ty měsíce, co jsem ho znala, jeho hlas zaváněl záludností. „Je ti přece jasné, že teď, když jsme na to konečně kápli, nemůžeme ten nápad s dvojicí hejsků nechat plavat,“ spustil. „Pokud nechceš spolu s Kitty vystupovat ty, přijde nějaké jiné děvče, které se toho rádo ujme. Můžeme to rozhlásit, vylepit inzeráty, uspořádat konkurz. Nesmíš mít pocit, že Kitty zrazuješ…“

Zajela jsem pohledem k jevišti, kde na kraji kuželu světla z reflektoru seděla Kitty, popíjela čaj, klátila nohama a usmívala se něčemu, co právě říkal dirigent. Vůbec mě nenapadlo, že by si mohla najít novou partnerku – promenádovat se před zraky publika zavěšená do jiné dívky, sladit s ní svůj hlas. Ta představa byla ještě strašnější než představa posmívajícího se sálu; ještě strašnější než eventualita, že se nám vysmějí a vypískají nás z tisíců, tisíců jevišť…

A tak když Kitty ten večer čekala v zákulisí na pokyn konferenciéra, stála jsem vedle ní, potila se pod vrstvou líčidel, kousala se do rtu tak silně, až jsem si myslela, že mi poteče krev. Moje srdce bilo pro Kitty už dřív z obavy a vášně; ale nikdy nebušilo tak jako nyní – měla jsem pocit, že mi vyletí z hrudi, že umřu strachy. Když za námi přišel Walter a s šepotem nám naplnil kapsy mincemi, nedostala jsem ze sebe ani slovo. Na jevišti právě bavil diváky žonglér. Slyšela jsem vrzání prken, když se v běhu snažil pochytat svoje kužely, radostný a užaslý potlesk publika, zadržujícího dech; a pak se ozval klepot kladívka a žonglér kolem nás proběhl se svým náčiním v náručí. Kitty jednou, tichounce špitla „Miluju tě!“ – a pak mě napůl vtáhla, napůl vrhla pod stoupající oponu a já jsem věděla, že to prostě musím nějak odchodit a odzpívat.

Záře reflektorů mě zprvu tak zaslepila, že jsem publikum vůbec neviděla; jen jsem slyšela jeho šustění a mumlání, které mě ohlušovalo ze všech stran. Když jsem nakonec na vteřinu z toho prudkého světla vystoupila a spatřila všechny ty tváře upřené na nás, málem jsem se zapotácela a ztratila půdu pod nohama – a mám takový pocit, že by se to bylo stalo nebýt toho, že v tu chvíli mi Kitty stiskla paži a do zvuků orchestru zamumlala: „Máme je! Poslouchej!“ A tak jsem se zaposlouchala – a kupodivu jsem si uvědomila, že Kitty má pravdu: lidé tleskali a přátelsky pokřikovali. Když jsme se přiblížily k refrénu, v hledišti to zašumělo radostným očekáváním, a nakonec od galerie až k sedadlům v přízemí vybublala kaskáda jásotu a smíchu.

Nikdy dřív na mě nic nezapůsobilo tak jako ten zvuk. Okamžitě jsem si vybavila ten bláznivý taneček, který jsem se za celý den nemohla naučit, přestala jsem se opírat o hůl a připojila jsem se ke Kittyině promenádě ve světle ramp. Taky jsem pochopila, co po nás Walter v zákulisí vlastně chtěl: když doznívaly poslední tóny naší nové písně, postoupily jsme s Kitty ke kraji jeviště, vytáhly z kapsy mince, které nám tam nasypal – byly samozřejmě jen z čokolády, ale zabalené kvůli lesku ve staniolu – a rozhodily je do rozesmátého davu. Mezi řadami sedadel se natáhl asi tucet paží a snažil se je pochytat.

Pak se ozvalo volání po přídavku, jenomže my jsme neměly žádný připravený. Mohly jsme jen odtančit pod spouštějící se oponou za stálých ovací publika a konferenciérova volání po pořádku. Urychleně nás muselo nahradit příští číslo – dvojice krasojezdců na kole. Ale dokonce i po skončení jejich vystoupení se pár ojedinělých hlasů stále dožadovalo našeho návratu.

Byly jsme hitem celého večera.

Stála jsem v zákulisí – Kittyiny rty na tváři, Walterovu paži kolem ramen – a z každého koutu se ozývaly výkřiky radosti a chvály. Byla jsem naprosto omráčená a neschopná se těm lichotkám usmát nebo je skromně odmítnout. Strávila jsem před tím jásajícím a ukřičeným davem asi sedm minut; ale během těch několika prchavých okamžiků jsem letmo zahlédla svou pravou tvář, což mě naplnilo posvátnou úctou a naprosto proměnilo.

Pravdou bylo, že bez ohledu na to, jakého dosáhnu úspěchu jako dívka, nebude to nic ve srovnání s velkými úspěchy, kterých bych mohla dosáhnout převlečená, v jakkoliv dívčím stylu, za chlapce.

Stručně řečeno jsem v sobě objevila talent, co zatím jen dřímal.

Nazítří jsem si nechala ostříhat vlasy a změnila si jméno.

Vlasy jsem si dala ostříhat v jednom kadeřnictví v Battersea u stejného kadeřníka, který stříhá i Kitty. Byla jsem v jeho péči asi hodinu, zatímco Kitty přihlížela. Pamatuju si, že ke konci si podržel u zástěry zrcadlo a varoval mě: „Až to uvidíte, určitě zaječíte – každá dívka, kterou jsem stříhal nakrátko, vždycky zaječela, když se pak uviděla,“ a mnou zničehonic otřásla panická hrůza.

Ale když mi nastavil zrcadlo, abych se mohla podívat, jen jsem se nad tou změnou, které dosáhl, pousmála. Neostříhal mě tak nakrátko jako Kitty, ale nechal mi vlasy po bohémsku padat až k límci, kde se bez copu, jehož váha by je držela rovné a hladké, překvapivě mírně kadeřily. Do loken, které by mi mohly padat do čela, vetřel trošku makasarového oleje, díky čemuž byly ulízané a lesklé jako kočičí srst a zlatavé jako prsten. Když jsem si je prohrábla prsty – otočila se a naklonila hlavu –, ucítila jsem, jak se červenám. „Uvidíte, že vám to bude připadat divné,“ dodal holič a ukázal mi, jak můžu svůj sestřih zakrýt tím, že si jako Kitty připevním ustřižený cop.

Nic jsem na to neřekla; ale nebyla to lítost, co mi vehnalo ruměnec do tváře. Byl to pocit, že můj nový, sestříhaný účes a holý krk jsou prostě rajcovní. Zarděla jsem se – stejně jako když jsem si poprvé navlékla kalhoty –, protože jsem cítila, jak mě to vzrušuje, rozpaluje a jak toužím po Kitty. Bylo to vlastně tak, že čím víc jsem v sobě zdůrazňovala chlapeckost, tím víc jsem po ní toužila.

Avšak přestože se Kitty také usmála, když se kadeřník pochlubil svou prací, ulevilo se jí, jakmile mi znovu připevnil cop. „Hned je to lepší,“ řekla, když jsem se postavila a smetla si ze sukně vlasy. „V krátkých vlasech a dámských šatech jsi vypadala jako příšera!“

Když jsme se vrátily na Ginevra Road, Walter už na nás čekal a paní Dendyová připravovala oběd. A právě u oběda jsem dostala nové jméno, které se šiklo k mému novému odvážnému sestřihu.

Soudily jsme, že pro naše první vystoupení v kabaretu v Camberwellu nám postačí naše pravá jména, a tak nás konferenciér v programu uvedl jako „Kitty Butlerovou a Nancy Astleyovou“. Jenomže teď se z nás stal šlágr: Walterův přítel a manažer v jednom nám nabídl čtyřtýdenní smlouvu a potřeboval vědět, co má nechat natisknout na plakáty. Věděly jsme, že Kitty si musí svoje jméno ponechat, protože v posledním půlroce již dosáhla úspěchu; ale Walter namítl, že „Astleyová“ je poněkud příliš obyčejné, a navrhl, abychom vymysleli něco lepšího. Nevadilo mi to, jen bych si ráda nechala „Nan“, protože tak mě překřtila sama Kitty. A tak jsme se při obědě střídali v navrhování vhodného příjmení. Tootsie navrhla „Nan Lásková“, Sims „Nan Seržantová“, Percy zas „Nan Skarlatová – ne, Nan Stříbrná – ne, Nan Zlatá…“ Každé z těch příjmení jako by mi nabízelo novou a báječnou identitu; jako bych stála v kostymérně a zkoušela si jedno sako za druhým.

Žádné z nich však nebylo to pravé, dokud Profesor nepoklepal na stůl, neodkašlal si a nenavrhl: „Nan Kingová“. A i když bych moc ráda tvrdila – jak to někteří dělávají –, že za výběrem mého uměleckého jména je nějaká příšerně chytrá či romantická historka, že jsme otevřeli nějakou jedinečnou knihu na jedinečném místě a tam to jméno našli; že jsem ho zaslechla ve snu a celá se při tom zachvěla –, nemohu to podat jinak než tak, jak se to stalo doopravdy: čili že jsme potřebovali příjmení a Profesorův návrh se mi prostě zamlouval.

Takže ještě tentýž večer jsme se vrátily do Camberwellu jako „Kitty Butlerová a Nan Kingová“ – abychom navázaly na náš včerejší úspěch a o něco ho vylepšily. Brzy se „Kitty Butlerová a Nan Kingová“ objevovaly i na plakátech a začaly poměrně plynule stoupat z míst někde uprostřed programu až k hlavnímu číslu večera. Nejen v kabaretu v Camberwellu, ale v několika příštích měsících ve všech podřadnějších londýnských sálech a – pomalu, pomaličku – i v některých divadlech ve West Endu…

Nedokážu říct, proč mělo publikum Kitty raději ve spojení se mnou, než když vystupovala sama. Možná, jak Walter předpovídal, to bylo jen něco nového: neboť přestože v následujících letech nás hojně imitovaly, v roce 1889 bylo naše číslo v londýnských sálech zcela ojedinělé. Možná že to taky bylo tím – i to Walter předvídal –, že pohled na dvojici dívek v pánských oblecích byl tak či onak roztomilejší, víc vzrušující, nedefinovatelně rajcovnější než pohled na jednu dívku v kalhotách, cylindru a psích dečkách. Je mi jasné, že jsme navzájem krásně ladily – Kitty se svými oříškově hnědými krátce zastřiženými vlasy, já s hladkou a blyštivou blonďatou hlavou; ona ve svých střevíčkách s dvouapůlcentimetrovým podpatkem o malinko vyšší, já ve svých zženštilých botách s rovnou podrážkou a chytře střižených oblecích, jež propůjčovaly mojí útlé hranaté postavě dívčí křivky.

Avšak ať už za tou změnou stálo cokoliv, fungovalo to a navíc s mimořádným úspěchem. Nebyly jsme jen poměrně populární tak, jak byla svého času Kitty, ale dočkaly jsme se skutečné slávy. Naše výdělky rostly; vystupovaly jsme ve třech varieté za večer – někdy i ve čtyřech –, a když naše drožka uvízla v zácpě, stačilo, aby kočí zavolal: „Vezu Kitty Butlerovou a Nan Kingovou. Za patnáct minut mají vystupovat v Royalu na Holbornu! Mohli byste uvolnit cestu?“ –, a ostatní řidiči nás s úsměvem pouštěli a smekali na pozdrav klobouky, když jsme je míjely! Teď jsme dostávaly květiny obě, Kitty i já; pozvánky na večeři, žádosti o podpis a dopisy teď přicházely i pro mě…

Trvalo mi celé týdny, než jsem si uvědomila, že to není sen, ale skutečnost, než jsem tomu sama uvěřila a pocítila důvěru k publiku, které mě mělo rádo. Ale když jsem se konečně svůj nový život naučila milovat, propadla jsem mu s nespoutanou vášní. Radosti, které s sebou přináší úspěch, se podle mě dají poměrně snadno pochopit; nejvíc mě však šokovala a vzrušovala moje nová dovednost radovat se – radovat se z vystupování, z předvádění a přestrojení, z toho, že nosím překrásné obleky a zpívám necudné písničky. Až doposud mně stačilo, když jsem stála v zákulisí a přihlížela, zatímco Kitty si pohrávala ve světlech ramp s početným rozbouřeným davem. Teď jsem mu ale najednou sama nadbíhala, to ke mně upíral své závistivé a radostné zraky. Nemohla jsem si pomoct: do Kitty už jsem zamilovaná byla; ale teď, když jsem se sama stala Kitty, zamilovala jsem se trošku i sama do sebe. Obdivovala jsem svoje vlasy, jak byly upravené a lesklé. Obdivovala jsem svoje nohy – na něž jsem, dokud zůstávaly zahalené v sukni, ani nepomyslela, ale jež, jak jsem zjistila, byly dlouhé, štíhlé a pěkně tvarované.

Vím, že má slova zavánějí marnivostí. Ale dokud širší předmět mojí sebelásky ztělesňovala Kitty, marnivá jsem nebyla a být nemohla. Věděla jsem, že to číslo stále patří jen jí. Když jsme zpívaly, ve skutečnosti zpívala hlavně ona, zatímco já jsem jí jen tak nenápadně přizvukovala. Když jsme tancovaly, ty komplikované krokové variace prováděla hlavně Kitty: já jsem jen tak šumlovala po jejím boku. Byla jsem jejím pozadím, její ozvěnou; byla jsem stínem, který ve své virtuozitě vrhala přes celé jeviště. Ale jako taková jsem jí propůjčovala jasné obrysy, hloubku i rozhodující ostrost, které předtím postrádala.

Moje uspokojení mělo tehdy do marnivosti hodně daleko. Byla to jen láska; a jak jsme naše vystoupení vylepšovaly, tak byla ta láska dokonalejší. Koneckonců ty dvě věci – naše číslo a naše láska – si nebyly zase tak vzdálené. Zrodily se společně – nebo spíš, jak jsem si v duchu říkala, jedna se zrodila ze druhé a dala jí jen veřejnou podobu. Když se z nás s Kitty staly milenky, dala jsem jí své slovo. „Budu si dávat pozor,“ slíbila jsem – a říkalo se mi to snadno, neboť jsem se domnívala, že to bude hračka. Svůj slib jsem dodržela: nikdy jsem ji nepolíbila, nedotkla se jí ani neřekla nic zamilovaného, když nás mohl někdo vidět nebo slyšet. Ale nebylo to snadné a časem to bylo ještě horší; stal se z toho jen takový deprimující zvyk. Jak mohlo být snadné držet si od ní ve dne chladný odstup, když jsme každou noc trávily ve vášnivé blízkosti svých rozpálených nahých těl? Jak mohlo být snadné skrývat pohledy před zraky ostatních, kousat se do jazyka, protože ostatní poslouchají, když jsem z ní v soukromí nedokázala spustit oči, až mě pálily, a oslovovala ji těmi nejzamilovanějšími slůvky, dokud mi nevyschlo v krku? Když jsem vedle ní seděla u večeře u paní Dendyové, stála v její blízkosti ve společné místnosti v divadle nebo se s ní procházela ulicemi města, připadala jsem si svázaná, spoutaná v okovech a jako by s náhubkem a s klapkami na očích. Kitty mi dala svolení, abych ji milovala; prohlásila však, že svět mi nikdy nedovolí být pro ni víc než přítelkyní.

Přítelkyní – a spoluhráčkou na scéně. Nebudete tomu věřit, ale milovat se s Kitty – akt prováděný s vášní, ale vždycky v přítmí a v tichosti a ušima našpicovanýma, jestli neuslyší zvuky kroků na schodech –, milovat se s Kitty a stát vedle ní v záři reflektorů před stovkami očí, podle scénáře, který znám nazpaměť, a v postoji, který jsem zdokonalovala v potu tváře celé hodiny – ty dvě věci se od sebe zase tolik nelišily. Výstup dvou lidí v sobě vždycky skrývá dvě roviny: za našimi kuplety, kroky, čísly s mincemi a hůlkami a květinami se skrýval soukromý jazyk, v němž jsme vedly nekonečné, choulostivé výměny názorů, o nichž publikum nemělo tušení. Nebyla to řeč slov, nýbrž těla, jehož slovní zásobu tvořilo stisknutí prstu nebo dlaně, šťouchnutí do boku, upřený pohled do očí nebo jen letmý dotek, které říkaly – Jsi moc pomalá – jdeš moc rychle – tam ne, tady – to je dobré – to je lepší! Bylo to, jako bychom nakráčely před krvavě rudou oponu, položily se na prkna a začaly líbat a laskat – a lidé nám za to tleskali, provolávali slávu a platili! Jak to řekla Kitty, když jsem jí pošeptala, že v kalhotách na jevišti budu mít sto chutí ji celou slíbat: „To by ale byla šou!“ Naše podívaná taková však opravdu byla; až na to, že publikum nic netušilo. Dívalo se a vidělo dočista jiné číslo.

No, možná že pár lidí přece jen zachytilo letmé náznaky…

O svých obdivovatelích už jsem se zmínila. Z větší části to byly dívky – veselá a bezstarostná stvoření, která čekala v hloučku u zadních dveří a žadonila o podpis nebo fotografii a dávala nám květiny. Ale na každých deset nebo dvacet takových dívek připadala jedna nebo dvě o něco zoufalejší a průbojnější, nebo zas stydlivější a rozpačitější než ostatní; a v nich jsem spatřovala jisté – cosi. Neuměla jsem to pojmenovat, jen jsem věděla, že to v nich je a že to jejich zájem o mou osobu poněkud ozvláštňuje. Ty dívky posílaly dopisy, které byly stejně jako jejich chování u zadního vchodu plné podivných výstřelků a výpustek; dopisy, které mě naplňovaly úžasem, odpuzovaly a přitahovaly současně. „Doufám, že se nebudete zlobit, když vám napíšu, že jste velice hezká,“ napsala jedna; další pak: „Slečno Kingová, já vás miluji!“ Kdosi jménem Ada Kingová se mě dokonce zeptal, jestli nejsme sestřenice. „Tolik vás a slečnu Butlerovou obdivuji, ale především vás,“ napsala dotyčná. „Nemohla byste mi poslat svůj podpis? Moc ráda bych u postele měla vaši fotku…“ Poslala jsem jí svůj oblíbený snímek, na němž jsme s Kitty v baňatých kalhotách a slamácích – Kitty stojí s rukama v kapsách a já se o ni opírám s propletenou paží a cigaretou mezi prsty – a podepsala jsem se: „Pro Adu, jedna ‚Kingová‘ věnuje ‚druhé‘.“ Bylo velice zvláštní představit si, že ta fotka skončí připíchnutá na stěně nebo zarámovaná a nějaká neznámá dívka se na ni bude dívat, zatímco si zapíná šaty nebo se oddává snění.

Pak tady byly jiné žádosti, poněkud neobvyklejšího rázu. Nemohla bych poslat knoflíček do límce, knoflík ze svého obleku, kadeř vlasů? Nemohla bych si ve čtvrtek – nebo v pátek – večer na sebe vzít šarlatovou – nebo zelenou – kravatu nebo si dát do klopy žlutou růži? Nemohla bych udělat zvláštní znamení nebo předvést nějaký zvláštní taneční krok? –, protože pak by pisatelka aspoň poznala, že jsem její vzkaz dostala.

„Zahoď je,“ poradila mi Kitty, když jsem jí ty dopisy ukázala. „Ty holky jsou praštěné a nesmíš jim dávat naději.“ Ale já jsem věděla, že praštěné nejsou; byly jen stejné jako já před rokem jen o něco odvážnější a lehkomyslnější. To mi samo o sobě imponovalo; to, co mě teď udivovalo a vzrušovalo, byl pocit, že ty dívky mi věnují byť jen jediný pohled – představa, že v každém potemnělém sále by mohlo být jedno nebo dvě ženská srdce, jež bijí výhradně pro mne, jeden nebo dva páry očí, které – snad i necudně – se kochají mou tváří, postavou a kostýmem. Vědí vůbec, proč se dívají? Vědí, co hledají? Ale především, co skutečně vidí, když se dívají, jak se po jevišti promenáduju v kalhotách a zpívám o dívkách, které na mě mrkají a kterým jsem zlomila srdce? Vidí snad to – cosi –, co vidím já v nich?

„To doufám, že ne!“ opáčila Kitty, když jsem se jí s tou myšlenkou svěřila; a i když se při tom smála, znělo to poněkud křečovitě. Nerada o takových věcech mluvila.

Nelíbilo se jí ani to, když jsme jednou večer v šatně divadla narazily na dvojici žen – komediální zpěvačku a její garderobiérku –, jež byly podle mě jako my dvě. Zpěvačka byla nóbl a měla šaty pošité flitry, které jí těsně obepínaly korzet. Její služebná byla postarší žena v prostých hnědých šatech; všimla jsem si, jak za ty šaty energicky tahá, ale nepokládala jsem to za nic zvláštního. Ale když zpěvačce pozapínala všechny háčky, sklonila se a něžně jí sfoukla z krku pudr, který se jí tam přilepil; a pak jí něco pošeptala a společně se zasmály s hlavami u sebe… a v tu chvíli jsem poznala, stejně spolehlivě, jako by to měly napsané na čele, že jsou to milenky.

To poznání mi vehnalo do tváří sytý ruměnec. Podívala jsem se na Kitty a viděla, že i ona to gesto zachytila; vrhla však pohled k zemi a semkla ústa. Když kolem nás zpěvačka cestou na jeviště procházela, mrkla na mě a řekla: „Jdu na to. Ať si publikum trochu užije!“ a její garderobiérka se znovu zasmála. Když se vrátila a odlíčila se, přitočila se ke mně s cigaretou a požádala o světlo; pak potáhla a přejela mě pohledem od hlavy k patě. „Jdete po představení na večírek k Barbaře?“ zeptala se. Odpověděla jsem, že žádnou Barbaru neznám. „Ale to Barbaře vadit nebude,“ odbyla to žena mávnutím rukou. „Pojďte s námi s Ellou: ty i tvoje přítelkyně.“ Po těch slovech kývla hlavou – velice mile, napadlo mě – ke Kitty. Ale Kitty, která měla po celou dobu sklopenou hlavu a zápolila se zapínáním u sukně, teď zvedla hlavu a se škrobeným úsměvem poznamenala: „Děkujeme za pozvání, ale na dnešní večer už jsme zadané. Náš agent, pan Bliss, nás pozval na večeři.“

Zůstala jsem jako opařená: o žádné večeři jsem nevěděla. Ale zpěvačka jen pokrčila rameny. „Škoda,“ opáčila a znovu se obrátila ke mně. „Nechceš přenechat kamarádku jejímu agentovi a jít se mnou a s Ellou?“

„Slečna Kingová má s panem Blissem nějaké vyřizování,“ odsekla Kitty dřív, než jsem stačila odpovědět; a řekla to tak odměřeně, že zpěvačka jen ohrnula nos, otočila se a vrátila za svou garderobiérkou, která už čekala u jejich věcí. Dívala jsem se za nimi, ale vůbec se na mě neotočily. Když jsme se příští večer vrátily do divadla, Kitty si vybrala háček, jenž byl daleko od toho jejich; a na druhý den se stejně přesunuly na další štaci…

Doma v posteli jsem si posteskla, že je to škoda.

„Proč jsi jim řekla, že má přijít Walter?“ zeptala jsem se Kitty.

„Byly mi ukradené,“ odvětila.

„Ale proč? Vždyť byly milé a zábavné. Byly – jako my.“

Držela jsem Kitty kolem ramen, ale ucítila jsem, jak při těch slovech ztuhla. Odtáhla se ode mě a zvedla hlavu. V pokoji hořela svíčka a v jejím světle jsem si všimla, že Kitty má bílou a vyděšenou tvář.

„Nan!“ zvolala. „Ony nejsou jako my! Ony vůbec nejsou jako my. Ony jsou lesby.“

„Lesby?“ Ten okamžik si vybavuju velice jasně, protože nikdy předtím jsem to slovo neslyšela. Za nějaký čas mi bude připadat neskutečné, že jsem ho vůbec neznala.

Když to Kitty vyslovila, cukla sebou. „Lesby. Ony mají na líbání dívek postavenou kariéru. My takové přece nejsme!“

„Opravdu?“ opáčila jsem. „Páni, kdyby mi tak za to někdo zaplatil. S radostí bych si postavila kariéru na líbání tvé osoby. Myslíš, že se najde někdo, kdo mi za to bude platit? Vcukuletu bych opustila jeviště.“ Pokusila jsem se ji k sobě znovu přitáhnout, ale Kitty mou ruku prudce odstrčila.

„Z jeviště bys stejně musela odejít,“ pronesla vážně, „a já taky, kdyby se o nás začalo říkat, kdyby si o nás začali myslet, že jsme – takové.“

Ale jaké jsme doopravdy byly? Pořád jsem si nebyla jistá. Když jsem však na Kitty udeřila, strašně ji to popudilo.

„Vůbec nejsme takové! My jsme prostě – my.“

„Ale když jsme prostě my, proč to musíme tajit?“

„Protože ten rozdíl mezi námi a – tamtěmi ženami – by nikdo nepochopil!“

Rozesmála jsem se a znovu se zeptala: „Existuje vůbec nějaký?“

Kitty zůstávala vážná a podrážděná. „Už jsem ti to vysvětlila,“ odsekla. „Ty tomu nerozumíš. Nevíš, co je špatné a co správné nebo dobré…“

„Vím jen, že to, co děláme, není špatné. I když to celý svět říká.“

„To je totéž,“ namítla Kitty a zavrtěla hlavou. Pak se položila zpátky na polštář, zavřela oči a odvrátila tvář.

Mrzelo mě, že jsem ji škádlila, ale i když se to stydím přiznat, její strach mě pohladil po duši. Dotkla jsem se její tváře a přisunula se o kousek blíž; pak jsem jí rukou váhavě sjela z tváře a po noční košili až na prsa a bříško. Kitty se odvrátila, a tak jsem svoje zvídavé prsty zpomalila – ale nepřestala jsem. A brzy jsem ucítila, jak se mi její tělo – jako by si nemohlo pomoct – poddává. Zajela jsem níž, popadla lem její košile a vykasala ho – pak jsem si udělala totéž a jemně se k ní přitiskla svými boky. Zapadaly jsme do sebe jako dvě poloviny lastury ústřice – neprojela by mezi námi ani čepel nože. „Ach bože, Kitty, jak by tohle mohlo být špatné?“ vzdechla jsem. Ale ona neodpověděla, jen se ke mně konečně přisála svými rty, a když jsem ucítila tah jejího polibku, dopadla jsem na ni celou svou vahou a vzdechla.

Jako bych byla Narcisem objímajícím jezírko, v němž se mám utopit.

Myslím, že Kitty měla pravdu, když říkala, že tomu nerozumím. Vždycky to skončilo stejně: tím, že ať už musíme skrývat naši lásku sebevíc, ať se oddáváme rozkoši sebeobezřetněji, nedokážu být dlouho nešťastná kvůli něčemu, co je – jak sama připustila – tolik příjemné. Ani jsem ve své radosti nedokázala uvěřit, že ti, kterým na mně záleží, by mi to nepřáli, kdyby to věděli.

Jak už jsem řekla, byla jsem velice mladá. Druhý den, zatímco Kitty ještě spala, jsem vstala a potichu se přesunula do našeho salonku. Tam jsem udělala něco, co jsem toužila udělat už několik měsíců, ale nikdy jsem k tomu nesebrala odvahu. Popadla jsem kus papíru a pero a napsala dopis svojí sestře Alici.

Nepsala jsem domů už několik týdnů. Jednou jsem se zmínila o tom, že jsem začala taky vystupovat, ale dost jsem to zlehčila ze strachu, že by to nepovažovali za slušný život pro svou dceru. Odepsali mi krátce, vlažně a zmateně; zmínili se, že by rádi přijeli do Londýna, aby se ujistili, že jsem spokojená – na což jsem okamžitě odepsala, že na to ať zapomenou, že mám spoustu práce a málo místa… Stručně řečeno – nakažená Kittyinou „opatrností“ – byla jsem tak nevstřícná, jak jsem si v rámci slušnosti vůbec mohla dovolit. Od té chvíle byla naše korespondence stále řidší a řidší; a moje sláva na jevišti k nim nikdy nedolehla – já jsem se o tom nezmiňovala a oni se neptali.

Jenomže teď jsem se Alici nechystala napsat o své kariéře. Chtěla jsem se jí svěřit s tím, co se stalo mezi mnou a Kitty – říct jí, že se nemilujeme jako kamarádky, ale jako milenky; že jsme si spolu zařídily život a že mi to musí přát, protože jsem šťastnější, než jsem si kdy uměla představit.

Byl to dlouhý dopis, ale napsaný s lehkostí; a když jsem byla hotová, připadala jsem si lehčí než vzduch. Ani jsem si ho po sobě nepřečetla, ale hned jsem ho strčila do obálky a zaběhla s ní k poštovní schránce. Byla jsem zpátky dřív, než se Kitty probudila, a když se vzbudila, pomlčela jsem o tom.

Neřekla jsem jí ani o tom, co mi Alice odpověděla. Sestřina odpověď přišla o pár dní později – doručili ji, zatímco jsme s Kitty byly na snídani, takže musela zůstat zalepená, dokud jsem si nenašla chvilku o samotě a nemohla si ji přečíst. Hned jsem ji poznala podle úpravy, a protože jsem věděla, že Alice si na psaní dopisů moc nepotrpí, hádala jsem, že to musí být poslední z několika verzí.

Její dopis byl na rozdíl od toho mého velice krátký – tak krátký, že ještě dnes ke svému obrovskému úžasu a dočista proti vlastní vůli zjišťuju, že si ho pamatuju od začátku až do konce.

„Milá Nancy,“ stálo na začátku,

„tvůj dopis mě šokoval, ale zároveň vůbec nepřekvapil, neboť jsem od tebe něco v tomto duchu čekala od chvíle, co jsi od nás odjela. Když jsem ho četla poprvé, nevěděla jsem, jestli mám plakat, nebo ho vzteky zahodit. Nakonec jsem ho spálila a jen doufám, že budeš mít dost rozumu a zachováš se stejně s mou odpovědí.

Chceš, abych ti to přála. Nance, musíš přece vědět, že mi tvoje štěstí vždycky leželo na srdci snad ještě víc než moje vlastní. Ale musíš taky vědět, že nikdy nemohu být šťastná, když vedeš tak špatné a zvrácené přátelství s onou ženou. Nikdy nevezmu za své, co jsi mi napsala. Myslíš si, že jsi šťastná, ale ty jsi jen sešla na nesprávnou cestu – a za to může ta žena, ta tvoje ‚takzvaná‘ přítelkyně.

Já si jen přeju, abys ji nebyla nikdy potkala a nikdy nebyla odešla, ale zůstala ve Whitstablu, kam patříš, a s těmi, kteří tě mají jaksepatří rádi.

Ještě si dovolím napsat to, co už, doufám, musíš vědět. Otec, matka ani Davy nic z toho samozřejmě nevědí a nikdy se to ode mě nedozví, neboť bych raději zemřela hanbou, než to vypustila z úst. Nikdy o tom s nimi nesmíš mluvit, pokud nechceš opustit tu práci, kterou děláš od chvíle, cos od nás odešla, a nechceš jim dočista a jednou provždy zlomit srdce.

Žádám tě, abys mě již žádnými dalšími nestydatými tajemstvími neobtěžovala. Obrať se však k sobě a cestě, po níž kráčíš, a zeptej se sama sebe, zda je skutečně SPRÁVNÁ.

Alice.“

Musela svůj slib, že o tom nepoví našim, dodržet, protože jejich dopisy byly i nadále stejné jako dřív – stále starostlivé, stále poněkud rozmrzelé, ale stále laskavé. Jenomže teď mi přinášely ještě méně radosti; jen se mi pořád dokola honilo hlavou Co by mi asi napsali, kdyby to věděli? Jak moc by pak byli laskaví? Moje odpovědi byly v důsledku toho stále kratší a ještě spořejší než dřív.

Pokud jde o Alici: po té krátké, hořké epištole už jsem od ní nedostala ani řádku.

Kapitola 6

Kvůli práci, kterou jsme v těch měsících byly doslova zavalené, nám čas ubíhal velice rychle. V průběhu jara a léta jsme dál vystupovaly se svým šlágrem – tou písničkou o mincích a mrkání –, ale stále přicházely nové písně a nové figury, které bylo třeba nacvičovat a zdokonalovat, nové orchestry, s nimiž bylo třeba se sladit, nové sály a nové kostýmy. Těch jsme si pořídily už tolik, že jsme zjistily, že na to samy nestačíme, a najaly jsme si místo mě dívku, která nám spravovala obleky a pomáhala s převlékáním mezi čísly.

Zbohatly jsme – nebo tedy aspoň já. V kabaretu Hvězda v Bermondsey Kitty začínala na pár librách týdně a mně můj skrovný garderobiérský podíl připadal víc než skvělý. Teď jsem vydělávala desetkrát, dvacetkrát, třicetkrát tolik, sama pro sebe a někdy i víc. Ty částky mi připadaly nepředstavitelné: raději jsem na ně, možná hloupě, vůbec nemyslela a přenechávala starost o výdělek Walterovi. Ten v důsledku našeho velkého úspěchu našel svým ostatním umělcům nové agenty a stal se výlučně naším agentem. Vyjednával nám smlouvy, zařizoval reklamu a spravoval peníze; vyplácel Kitty a ta mi stejně jako dřív dávala na požádání kapesné.

S Walterem to bylo dost zvláštní, když jsme se teď s Kitty tolik sblížily. Vídávaly jsme se s ním stejně často jako dřív; pořád jsme s ním jezdívaly na vyjížďky; stále jsme s ním dlouhé hodiny vysedávaly u klavíru paní Dendyové (i když ten starý křáp nahradil dražší kousek). Byl stejně milý a pošetilý jako předtím – ale teď, když byla záře Kittyina osobního kouzla rozhodně nasměrována ke mně, jaksi trošku utlumený a zastíněný. Možná že to byl jen můj dojem; ale bylo mi ho líto a pořád jsem si lámala hlavu tím, co tomu asi říká. Byla jsem si jistá, že o tom, že jsme s Kitty milenky, nemá ani páru – protože na veřejnosti jsme k sobě samozřejmě zůstávaly poměrně odtažité.

Třebaže jsme toho roku dost zbohatly, stále to nestačilo na to, abychom si mohly vybírat angažmá. Celé září jsme hrály v Trocaderu – velice přepychovém divadle, jednom z těch, které nám před víc než rokem Walter ukazoval při naší první, závratné projížďce West Endem. Odtamtud jsme se však přesunuly do Deacon’s Music Hall v Islingtonu. To byla úplně jiná kategorie: malý, starý kabaret, jehož publikum pocházelo z ulic a dvorků Clerkenwellu, a v důsledku toho mělo sklony k hrubostem.

Hrubé obecenstvo nám zpravidla nevadilo, protože vystupovat v upjatých westendských divadlech, v nichž byly dámy příliš urozené nebo vyšňořené, než aby plácaly rukama nebo dupaly, a kde si pohvizdovali a pokřikovali tak, jak se to v kabaretu správně má, jen opilí fešáci na promenádě, mohlo být vyčerpávající. Nikdy dřív jsme v Deacon’s nevystupovaly, ale měly jsme za sebou týdenní angažmá u Sama Collinse ve stejné ulici. Tamní publikum pocházelo z chudých poměrů a bylo veselé – dělníci, ženy s kojenci v náručí – přesně takové, jaké mám nejradši, protože jsem k němu ještě nedávno sama patřila.

Diváci v Deacon’s byli znatelně ošuntělejší než lidé v Islington Green, ale o nic méně laskaví; pokud mezi nimi opravdu byl rozdíl, pak jedině v tom, že měli sklon být ještě milejší, veselejší a ochotnější nechat se dojmout, nadchnout a pobavit. Náš první týden probíhal dobře – vyprodaly jsme celý sál. První potíže však přinesl sobotní večer druhého týdne – sobotní večer ke konci září, noc, kdy byla pořádná mlha – jeden z těch šedohnědých večerů, co se zdá, že všechny ulice a budovy ve městě mají malinko rozostřené obrysy.

Za takového počasí jsou ulice vždycky ucpané a v tento konkrétní večer to mezi Windmill Street a Islingtonem příšerně vázlo, protože kdesi dál po cestě se převrátil stěhovací vůz. Asi tucet chlapců hned zasedlo koni hlavu, aby se nemohl postavit, a náš vlastní kočár tak asi na půl hodiny uvízl v zácpě. Dorazily jsme do kabaretu strašně pozdě; v sále to vřelo stejně jako na ulici, již jsme zrovna opustily. Publikum na nás muselo čekat a bylo dost netrpělivé. Místo nás poslali na jeviště nějakého ubožáka, aby je zabavil komickou písničkou, ale diváci se do něj dost nemilosrdně pustili; když se ten chudák nakonec pustil do dřevákového tance, na jeviště vyskočili dva grobiáni, stáhli mu boty a vyhodili je na galerii. Když jsme konečně přijely, udýchané a rozčilené, ale připravené ke zpěvu, vzduch v sále byl prosycený výkřiky, bučením a výbuchy smíchu. Ti dva neurvalci popadli zpěváka za kotníky a drželi mu hlavu těsně u záře reflektorů a snažili se mu zapálit vlasy. Na pomoc už mu přispěchal dirigent a pár osvětlovačů, kteří se ty dva narušitele pokoušeli odtáhnout do zákulisí. Opodál stál další kulisák, celý zkoprnělý a se zakrváceným nosem.

Ten večer nás doprovázel Walter, protože jsme se dohodli, že po představení s ním půjdeme na večeři. Teď v hrůze hleděl na scénku, která se nám odehrávala před očima.

„Můj bože,“ zhrozil se. „Přece nemůžete vystupovat v takové vřavě.“

Sotva to dořekl, přiběhl ředitel. „Že nebudou vystupovat?“ zhrozil se. „Ony musí vystupovat, nebo se nám vzbouří celý sál. Ten zatracený – dámy prominou – malér se stal stejně jen proto, že nevystoupily, kdy měly.“ Utřel si čelo, jež se mu lesklo potem. Podle zvuků z jeviště se dalo poznat, že rvačka pomalu ustává.

Kitty se na mě podívala, pak přitakala. „Má pravdu,“ řekla Walterovi a pak k řediteli dodala: „Vyřiďte jim, aby nás ohlásili.“

Ředitel zastrčil kapesník do kapsy a rázně vyrazil, dřív než si to Kitty rozmyslí; jenže Walter se nepřestával tvářit vážně. „Určitě tam chcete jít?“ zeptal se nás a letmo mrkl zpátky na jeviště. Grobiáni byli úspěšně odklizeni z jeviště a chudáka zpěváka posadili na druhé straně zákulisí na židli a podali mu sklenici vody. Dřeváky mu buď museli hodit zpátky na jeviště, nebo mu je nějaká dobrá duše zachránila a přinesla; v každém případě teď ležely pěkně jedna vedle druhé pod židlí vedle jeho pohmožděných bosých nohou. Ze sálu stále zaznívaly ojedinělé výkřiky a pískot.

„Nemusíte tam,“ pokračoval Walter. „Můžou po vás něco hodit; mohli by vás zranit.“

Kitty si narovnala límeček. Při tom se v sále strhlo burácení a hřmění dupajících nohou, z něhož jsme poznaly, že už nás ohlásili. Ve vteřině se začaly skrz ten rámus houževnatě drát první tóny naší úvodní písně. „Když po nás něco hodí,“ vyhrkla Kitty, „uhneme hlavou.“ Pak vykročila a kývla na mne, ať jdu za ní.

Po všem tom zmatku se nám dostalo vskutku velice vlídného přijetí.

„Zdravíčko, Kitty!“ zakřičel někdo, když jsme přitančily do světel lamp. „Copak ste se v tý mlze ztratily, nebo co?“

„Šílená zácpa,“ zareagovala na to – první sloka už byla na spadnutí a Kitty se s každým dalším krokem dostávala do svojí role –, „ale onehdá jedno odpoledne jsme na tom s kamarádem byli ještě hůř. Trvalo nám snad půl dne, než jsme se dostali z Pall Mall na Piccadilly…“ A tak, zatímco jsem stála vedle ní, blíž a věrněji než samotný stín, zařídila nám nenucený, plynulý úvod k první písničce.

Když dozněla, zamířily jsme zpátky do zákulisí, kde už na nás čekala Flora, naše garderobiérka, s našimi převleky. Walter stál opodál, ale když jsme se objevily, sepjal ruce na prsou a zvedl je ve vítězoslavném gestu. Byl růžolící a úlevou se usmíval.

Naše druhé číslo – kuplet zvaný „Šarlatová horečka“, na který jsme se převlékaly do uniforem gardistů (červené kabátce a čepice, bílé opasky, černé kalhoty, moc pěkné) – se taky líbilo; všechno se to zvrtlo až u následující písničky. Dole v přízemí seděl jeden muž: všimla jsem si ho už dřív, protože to byl kus chlapa a očividně byl namol. Chrápal hlasitě na sedadle s roztaženýma nohama, otevřenou pusou a na bradě se mu lesklo světlo reflektorů. Co já vím, možná prospal celý ten kravál s tím dřevákovým tancem; jenomže teď se jak na potvoru probudil. To divadlo bylo docela malé, takže jsem ho jasně viděla. Doklopýtal přes nohy svých sousedů až ke konci řady, při tom nepřestával nadávat a každý, komu šlápl na nohu, zas nadával jemu. Konečně došel až k uličce, ale v tu ránu byl celý popletený. Místo, aby zamířil k baru, na záchod, nebo kam si to v té svojí džinem nebo whiskou vymytém mozečku vlastně namířil, přiloudal se z boku až k jevišti. Teď tam stál, hleděl nahoru na nás a rukama si clonil oči.

„Co to kčertu-?“ zabrblal, jenže se trefil do pauzy mezi verši a všichni to slyšeli. Pár lidí k němu zajelo pohledem a uchichtlo se nebo netrpělivě zasykalo.

Vyměnily jsme si s Kitty rychlý pohled, ale stále jsme držely tempo a krok, oči rozzářené, úsměv od ucha k uchu. Netrvalo dlouho a muž začal klít ještě hlasitěji. Publikum – jež, aspoň myslím, bylo ještě stále nažhavené na nějakou vylomeninu – ho začalo okřikovat, aby byl zticha.

„Vyveďte toho starýho moulu ven!“ zavolal kdosi; a nebo „Nan, zlato, vůbec si ho nevšímej!“ zavolala jedna žena v přízemí. Našla jsem si ji očima a laškovně směrem k ní nadzvedla klobouk – byl to pánský slamák; v téhle písničce jsme na sobě měly široké kalhoty a slamáky. Všimla jsem si, že zrudla.

Avšak všechen ten povyk toho muže ještě víc dopaloval a mátl. Když k němu přistoupil jeden chlapec, odstrčil ho; viděla jsem, jak členové orchestru začínají trošku rozčileně vykukovat přes špičky svých nástrojů. Vzadu v sále mhouřili oči v šeru dva přivolaní portýři. Asi půl tuctu rukou se zvedlo a ukazovalo k místu, kde se výtržník nakláněl ke světlům ramp, až se mu v tom vedru třepetal knír.

Teď začal dlaní bouchat do jeviště. Potlačila jsem nutkání přitančit až k němu a dupnout mu na zápěstí (neboť nehledě na cokoliv jiného jsem byla přesvědčená, že by mě mohl chytit za kotník a shodit mezi sedadla). Místo toho jsem se řídila podle Kitty. Vzala mě za paži a stiskla, ale na čele neměla jedinou vrásku. Říkala jsem si, že každou chvíli zpomalí písničku a vrhne se na toho výtržníka, nebo zavolá na portýry, aby ho přišli uklidnit.

Ti ho konečně zmerčili a začali se k němu blížit. Muž však nic netušil a dál opilecky blekotal.

„Tomu říkáte písnička?“ křičel. „Tomu říkáte písnička? Chci zpátky vstupný! Vraťte mi kurva vstupný!“

„To víš, ty potřebuješ tak akorát, aby ti někdo kurva nakopal zadek!“ odpověděl mu kdosi z přízemí. „Mohli byste se přestat hádat?“ zaječela pak nějaká žena. „Vždyť děvčata kvůli tomu vašemu randálu ani není slyšet.“

Ten muž se ušklíbl, nasál hleny a odplivl si. „Děvčata?“ zařval. „Děvčata? Tomuhle říkáte děvčata? Vždyť jsou to jen dvě lesby!“

Dal do toho slova veškerou sílu svého hlasu – do stejného slova, které mi Kitty jednou pošeptala a celá se přitom ošívala a třásla! V tu chvíli zaznělo hlasitěji než rána z kornetu a odráželo se ode zdi ke zdi jako kulka při nepovedeném ostrostřeleckém vystoupení.

Lesby!

Když to publikum uslyšelo, hromadně sebou cuklo. Zničehonic se rozhostilo ticho; volání přešlo do mumlání, výkřiky se úplně vytratily. V hrotu reflektoru jsem spatřila tisíce nesvých a zděšených tváří.

Nicméně ta trapná situace by byla netrvala déle než pouhý okamžik; diváci na to mohli okamžitě zapomenout a začít znovu povzbuzovat a veselit se – nebýt toho, co se současně s tím stalo na jevišti.

Kitty totiž celá ztuhla a vzápětí zakopla. Zrovna jsme tancovaly s propletenými pažemi. Její ústa se rozlétla, pak se zavřela a nakonec celá rozechvěla. Její hlas – ten líbezný, zářivý, vznášející se ve výšinách – se zlomil a zadrhl. V životě jsem nic takového nezažila. Tolikrát jsem viděla, jak s naprostým klidem pluje mořem netečnosti nebo vřískotem výtržníků. Kdežto teď se po jednom jediném, odporném, opileckém výkřiku úplně sesypala.

Měla jsem zpívat o to hlasitěji, odtáhnout ji z jeviště a při tom bavit diváky, ale byla jsem samozřejmě pouhý stín. I já jsem po jejím náhlém odmlčení ztratila hlas a upadla do naprosté letargie. Střídavě jsem se dívala na ni a do orchestřiště. Když dirigent naše zmatení zpozoroval, hudba zpomalila a na chviličku se ztratila, ale vzápětí spustila v rychlejším tempu.

Ale ta melodie nezapůsobila ani na Kitty, ani na publikum. Portýři konečně dostihli po straně jeviště toho opilce a popadli ho za límec. Avšak dav se nedíval na něj, nýbrž na nás. Hleděl na nás a viděl – co? Dvě dívky v oblecích, s krátce zastřiženými vlasy a propletenými pažemi. Lesby! Ten opilecký výkřik zněl přes všechnu snahu orchestru celým sálem jako ozvěna.

Vzadu na galerii někdo zakřičel něco, čemu jsem nerozuměla, a odpovědí mu byl rozpačitý smích.

Jestli ten výkřik celý sál začaroval, pak ten smích to kouzlo zlomil. Kitty sebou trhla, pak jako by poprvé spatřila, že máme propletené paže, vykřikla a zděšeně se ode mě odtáhla. Pak si přikryla rukou oči a se skloněnou hlavou zmizela v zákulisí.

Chvilku jsem zůstala celá omámená a ohromená stát; pak jsem se rozběhla za ní. Orchestr drnkal dál. Nakonec se ze sálu ozvalo volání a výkřiky „Hanba!“ Tuším, že opona šla kvapem dolů.

V zákulisí panoval ten největší možný zmatek. Kitty se uchýlila k Walterovi: držel ji kolem ramen a tvářil se smrtelně vážně. Opodál postávala Flora s rozšněrovanou a připravenou botou, šokovaná a nejistá, ale zoufale zvědavá. Všemu přihlížel hlouček kulisáků a osvětlovačů, kteří si mezi sebou špitali. Přistoupila jsem ke Kitty a natáhla se po její paži; cukla sebou, jako bych se ji chystala uhodit, a já jsem se okamžitě stáhla. V tu chvíli se objevil ředitel, nasupenější než kdy předtím.

„Moc rád bych věděl, slečno Butlerová, slečno Kingová, jak si ksakru dovolujete –“

„To já bych moc rád věděl,“ přerušil ho příkře Walter, „jak si ksakru dovolujete posílat moje umělkyně před tu sebranku, které říkáte publikum? Taky bych moc rád věděl, proč vašim mužům trvá celých deset minut, než si usmyslí vyhodit nějakého opilého hlupáka, který narušuje představení slečny Butlerové?“

Ředitel si vztekle dupl: „Jak se opovažujete, pane?“

„Jak se opovažujete vy, pane-!“

Hádka pokračovala. Já jsem je neposlouchala, jen jsem se dívala na Kitty. Oči už jí sice oschly, ale v obličeji byla bledá jak stěna a strnulá. Hlavu měla stále opřenou o Walterovo rameno a ani jednou se na mě nepodívala.

Walter si nakonec pohrdavě odfrkl a pokynul rozzuřenému řediteli, aby odešel. Vzápětí se obrátil ke mně. „Nan, okamžitě Kitty odvezu domů. Není sporu o tom, že na poslední výstup už se vrátit nemůžete; bohužel musíme zrušit i naši večeři. Zavolám drožku. Mohla bys jet za námi s Florou a všemi věcmi v kočáře? Chci, aby Kitty byla co nejdřív doma na Ginevra Road.“

Zaváhala jsem a pak znovu pohlédla na Kitty. Konečně ke mně, velice krátce, pozvedla zrak a přikývla.

„Dobrá,“ souhlasila jsem. Dívala jsem se, jak odcházejí. Walter sebral svůj plášť a – i když pro ni byl příliš veliký a padal až na zaprášenou zem – přehodil ho Kitty přes útlá ramena. Pevně si ho sevřela kolem krku a nechala se odvést kolem rozzuřeného ředitele a hloučku šeptajících chlapců.

Než jsem dorazila na Ginevra Road – poté, co jsem v Deacon’s posbírala všechny naše krabice a tašky a zavezla Floru domů do Lambethu –, Walter byl pryč, v našich pokojích bylo zhasnuto, Kitty byla v posteli a podle všeho spala. Sklonila jsem se a pohladila ji po hlavě. Nepohnula se a já jsem ji nechtěla probudit a způsobit možná ještě větší muka. Místo toho jsem se jednoduše vysvlékla, ulehla těsně vedle ní a položila jí ruku na srdce, jež jí ve snech prudce tlouklo.

Ten katastrofální večer v Deacon’s s sebou přinesl změny a některým věcem dodal zvláštní nádech. Znovu už jsme se v tom podniku neobjevily, ale odstoupily jsme od smlouvy a samozřejmě přišly o peníze. Kitty začala být v otázce divadel a sálů vybíravější; začala se Waltera vyptávat na další účinkující, s nimiž jsme byly na programu. Jednou jsme měly vystupovat spolu s americkým umělcem – mužem, který si říkal „Paul nebo Pauline?“ a během výstupu vtančil do ebenové skříně oblečený jako žena a vynořil se z ní oblečený jako muž a zpíval střídavě v sopránu a barytonu. Mně to číslo přišlo zábavné, ale když to uviděla Kitty, šmahem naše účinkování zrušila. Prohlásila, že ten muž je úchyl a vrhal by špatné světlo i na nás dvě…

I v tomto případě jsme přišly o peníze. Nad Walterovou trpělivostí mi zůstával rozum stát.

A to byla další změna. Už jsem se zmínila o podivném pohasnutí Walterova lesku, o novém, sotva patrném odstupu, který mezi námi narostl od chvíle, co jsme s Kitty byly milenky. Teď to pohasnutí a odstup ještě narostly. Walter byl i nadále laskavý, ale jeho laskavost podbarvoval překvapivý druh škrobenosti; zvlášť v Kittyině přítomnosti snadno znervózněl a upadal do rozpaků anebo byl zas nuceně srdečný, jako by se za ty rozpaky sám styděl. Na Ginevra Road docházel stále míň a míň. Nakonec jsme ho vídávaly jen při nácviku nových písniček nebo ve společnosti dalších estrádních umělců, s nimiž jsme občas chodívaly na večeři nebo na skleničku.

Postrádala jsem ho a přemítala, co tu změnu chování způsobilo, ale musím připustit, že jsem to s tím přemítáním nijak nepřeháněla, protože jsem si myslela, že v tom mám jasno. Ten večer v Islingtonu se Walter konečně dozvěděl pravdu – slyšel výkřik toho opilce, viděl Kittyinu příšernou, vyděšenou reakci a všechno pochopil. Odvezl ji domů – nevěděla jsem, co se mezi nimi pak přihodilo, protože ani jeden z nich se k tomu hroznému večeru nechtěl nikterak vracet –, odvezl ji domů, ale to jeho něžné gesto – když jí přehodil přes roztřesená ramena plášť a doprovodil ji domů – bylo poslední. Přestal se v její přítomnosti cítit dobře – možná proto, že stoprocentně věděl, že ji ztratil; ale spíš proto, že představa naší lásky se mu hnusila. A tak se raději držel stranou.

Kdybychom byly ještě nějaký čas zůstaly v domě paní Dendyové, jsem přesvědčená, že naši přátelé by si Walterovy nepřítomnosti jistě bývali povšimli a začali by se vyptávat; ale na konci září přišla ta největší změna ze všech. Rozloučily jsme se s naší bytnou a Ginevra Road a přestěhovaly se.

Nezávazně jsme o tom mluvily už od chvíle, co jsme se proslavily; ale vždycky jsme ten rozhodující okamžik odložily – připadalo nám hloupé opouštět místo, kde jsme vždycky byly tolik šťastné. Dům paní Dendyové se stal naším domovem. Byl to dům, v němž jsme se poprvé líbaly, poprvé si vyznaly lásku; pokládala jsem ho za dům našich líbánek – a přestože byl tak stísněný a obyčejný, přestože naše kostýmy teď v ložnici zabíraly víc místa než naše postel, představa, že bych ho měla opustit, se mi zajídala.

Jenomže Kitty prohlásila, že vypadá divně, když se pořád dělíme o pokoj i postel, přestože máme peníze a mohly bychom bydlet v něčem desetkrát větším. A tak pověřila realitního makléře, aby nám našel nové, vhodnější bydlení.

Nakonec jsme se přestěhovaly do Stamford Hillu – do čtvrti na opačné straně řeky, kterou jsem moc neznala (a která mi mezi námi připadala trochu fádní). Uspořádaly jsme na Ginevra Road večeři na rozloučenou a všichni nám říkali, jak moc je mrzí, že odcházíme – sama paní Dendyová si dokonce i poplakala a prohlásila, že její dům už nikdy nebude jako dřív. Tootsie totiž taky odcházela – odjížděla do Francie, kde získala angažmá v jednom pařížském kabaretu; a do jejího pokoje se měl nastěhovat jeden hvízdající komik. U Profesora se začaly objevovat první příznaky ochrnutí – proslýchalo se, že možná skončí v nějakém domově pro vysloužilé umělce. Simsovi a Percymu se dařilo; měli v plánu se po našem odchodu nastěhovat do našich pokojů, ale Percy si našel dívku a kvůli ní mezi nimi vypukly hádky – později jsem se dozvěděla, že se rozešli a nalezli si místo jako zpěváci v konkurenčních souborech. Soudím, že tak to v domech, v nichž žijí umělci, chodívá – lidé se rozcházejí a zase dávají dohromady; ale v ten poslední den na Ginevra Road jsem byla málem smutnější, než když jsem opouštěla Whitstable. Seděla jsem v salonu – na zdi teď spolu s ostatními visel i můj portrét – a myslela na to, kolik se toho od chvíle, kdy jsem tady seděla poprvé před necelými třinácti měsíci, změnilo. Na okamžik jsem zapochybovala, jestli všechny ty změny byly k lepšímu, a zatoužila jsem znovu být tou obyčejnou Nancy Astleyovou, kterou Kitty Butlerová miluje obyčejnou láskou a nebojí se ji ukázat celému světu.

Ulice, do níž jsme se přestěhovaly, byla zbrusu nová a velice tichá. Myslím, že naši sousedé byli bankovní úředníci; jejich manželky trávily celé dny doma a o děti se jim staraly chůvy, které je ve velkých kovových kočárcích vozily s odfukováním nahoru a dolů po schodech do zahrady. Obývaly jsme dvě horní patra v domě nedaleko nádraží; naše bytná s manželem bydleli pod námi, ale neměli s kumštem nic společného, takže jsme je vídávaly jen zřídka. Naše pokoje byly nóbl zařízené; byly jsme první, kdo si je pronajal: všechen nábytek byl z leštěného dřeva, sametu a brokátu a byl mnohem luxusnější než cokoliv, na co jsme byly obě zvyklé – takže jsme na křesla a pohovky usedaly s přehnanou opatrností. Byly tam celkem tři ložnice a jedna z nich byla moje – což samozřejmě jen znamenalo, že jsem měla šaty ve skříni, na skříňce s umyvadlem kartáče a hřebeny a pod polštářem na posteli noční košili: a to všechno kvůli děvčeti, které nám chodilo třikrát týdně uklízet. Noci jsem ve skutečnosti trávila v Kittyině ložnici, velikém předním pokoji s obrovskou vysokou postelí, která byla určena pro manželský pár. Uléhala jsem do ní s úsměvem. „Jsme svoji,“ říkala jsem Kitty. „Vždyť tady vůbec nemusíme ležet, jestli nechceme! Mohla bych si tě položit na koberec do salonku a celou tě tam slíbat!“ Ale nikdy jsem to neudělala. Neboť přestože jsme konečně měly volné ruce a mohly si spolu užívat nahlas a podle libosti, zjistily jsme, že se nemůžeme zbavit starých návyků: pořád jsme si vyznávaly lásku šeptem a líbaly se neslyšně jako myšky pod přehozem.

A samozřejmě jen tehdy, pokud jsme na polibky měly čas. Vystupovaly jsme totiž šest dní v týdnu a po představení na nás nečekal žádný Sims, Percy nebo Tootsie a zábava. Často jsme na Stamford Hill dorazily tak unavené, že jsme sebou hodily na postel a v tu ránu spaly. V listopadu už jsme byly opět tak vyčerpané, že Walter navrhl, abychom si vzaly dovolenou. Padl i návrh odjet do Evropy – dokonce i do Ameriky, kde bychom si mohly v tamních kabaretech vydobýt velkou pověst a kde má Walter přátele, u nichž bychom mohly bydlet. Ale ještě dřív, než jsme tu cestu stihli naplánovat, přišlo pozvání zahrát si v tradiční vánoční zpěvohře v divadle Britannia v Hoxtonu. Byla to Popelka a nás s Kitty chtěli obsadit do role prvního a druhého Kavalíra; a ta nabídka byla příliš lákavá, než aby se dala odmítnout.

Jakkoli byla moje kabaretní kariéra krátká, provázelo ji štěstí; ale mám takový pocit, že úplně nejšťastnější jsem byla tu zimu, kdy jsem v Britannii hrála sluhu Dandiniho a Kitty Prince. Každý estrádní umělec vám potvrdí, že si touží zahrát v tradiční zpěvohře; proč, však pochopíte, až si sami v nějaké zahrajete, v divadle tak okázalém a slavném jako Brit. Na tři nejchladnější měsíce roku jste jako v bavlnce. Nemusíte přebíhat ze sálu do sálu, dělat si starosti kvůli smlouvám. Pohybujete se mezi herci a baletkami a přátelíte se s nimi. Máte k dispozici vlastní velikou, vytopenou šatnu, protože se vážně čeká, že se v ní převléknete a nalíčíte, a ne že se s jazykem na vestě objevíte u zadního vchodu v kostýmu, který jste si pozapínali už v drožce. Dostanete text a naučíte se ho; předvedou vám kroky a vy je nacvičíte; dostanete kostýmy – ty nejnádhernější kostýmy, které jste v životě viděli, z kožešiny, saténu a sametu – a po představení je zas předáte garderobiérce, která se o ně řádně postará. Diváci, před nimiž musíte vystupovat, jsou ti nejmilejší, nejveselejší lidé na světě: zasypete je všelijakými nesmysly a oni budou řičet smíchy, jen proto, že jsou Vánoce a mají chuť se radovat. Je to, jako když si ve skutečném životě uděláte prázdniny – až na to, že když máte štěstí, jako jsme ho tehdy měly my, můžete si užít plat dvacet liber týdně.

Inscenace Popelky, v níž jsme toho roku hrály, byla obzvlášť přepychová. Hlavní roli hrála Dolly Arnoldová – hezká dívka s hlasem jako čečetka a pasem tak útlým, že místo pásku nosila náhrdelník. Bylo dost zvláštní vidět, jak se s ní Kitty cicmá na jevišti, jak ji líbá, zatímco hodiny ukazují za minutu půlnoc – i když ještě zvláštnější možná bylo vědomí, že teď už po nás Lesby! nikdo křičet nebude ani to nikoho nenapadne: diváci jen jásali, když se Princ s Popelkou nakonec dají dohromady a přijíždějí na jeviště ve svatebním kočáře taženém půl tuctem poníků.

Kromě Dolly Arnoldové ve hře účinkovaly další hvězdy – umělci, za jejichž vystoupení jsem v Canterburském paláci kdysi sama platila a jimž jsem tleskala. Při pomyšlení, že s nimi mám teď pracovat a hovořit jako se sobě rovnými, jsem si připadala jako naprostý zelenáč. Vždyť předtím jsem jen zpívala a tančila vedle Kitty; teď jsem samozřejmě musela i hrát – přijít na scénu se skupinkou lovců a říct: „Pánové, kde je princ Kazimír, náš pán?“; plácat se do stehen a chrlit jednu slovní hříčku za druhou; pokleknout před Popelku se sametovým polštářkem a nazout jí na nožku skleněný střevíček – a když do něj vklouzne, třikrát spolu s diváky zavolat sláva. Jestli jste někdy nějakou tradiční zpěvohru v Britannii zhlédli, pak víte, o čem mluvím. Kvůli změně scény v Popelce oblékli stovku dívek do kostýmů z gázy a krajky ze zlatého dracounu, pak je zavěsili na pohyblivé dráty a nechali poletovat nad sedadly. Na jevišti postavili kašny a každou osvětlili reflektorem jiné barvy. Dolly v roli Popelky ve svatebních šatech na sobě měla zlatou róbu se třpytkami na živůtku. Kitty měla zlatavé pantalóny, zářivou vestičku a třírohý klobouk, a já jsem byla oblečená v sametových kalhotách a vestě a na nohou jsem měla boty s hranatou špičkou se stříbrnými přezkami. Když jsem stála vedle Kitty, zatímco fontány zpívaly, nad hlavou nám poletovaly víly a poníci se vzpínali a klusali, nikdy jsem si nebyla jistá, zda jsem cestou do divadla neumřela a neprobudila se náhodou v ráji. Když necháte poníky příliš dlouho stát pod rozpálenými lampami, vydávají takový zvláštní zápach. V divadle Britannia jsem ho měla v nose každý večer spolu s tím známým pachem prachu, líčidel, tabáku a piva. Dokonce i dnes, kdybyste na mě vyhrkli: „Jaké je to v nebi?“, určitě bych odpověděla, že je to tam cítit přehřátou koňskou žíní a je to tam plné andělů ve flitrech a gáze a vyzdobené nachovými a modrými fontánkami…

Ale asi v něm není Kitty.

V té době jsem tak ale pochopitelně neuvažovala. Byla jsem akorát štěstím bez sebe, že mám v takovém podniku a navíc se svou láskou po boku své místo; a ze všeho, co Kitty řekla nebo udělala, bylo poznat, že to cítí stejně. Jsem přesvědčená, že tu zimu jsme v divadle Britannia strávily víc času než doma na Stamford Hillu – byly jsme víc v sametových oblecích a napudrovaných parukách než bez nich. Seznámily jsme se všemi lidmi od divadla – s tanečnicemi a garderobiérkami, plynaři, rekvizitáři, tesaři a pomocníky inspicienta. Flora, naše garderobiérka, se dokonce do jednoho z nich zakoukala. Byl to černoch, který utekl z plachtařské rodiny ve Wappingu, aby se přidal k minstrelské skupině; chyběl mu však hlas, a tak se místo toho stal kulisákem. Tuším, že se jmenoval Albert – ale stejně jako všichni v branži na to nedbal a nechal si všeobecně říkat „Billy-Boy“. Miloval divadlo víc než kdokoliv z nás a trávil v něm všechen čas; hrál karty s portýry a tesaři, poflakoval se v provazišti, tahal za lana, otáčel páky. Byl pohledný a Flora do něj byla blázen; v důsledku toho trávil dost času v naší šatně, čekal na Floru, aby ji po představení doprovodil domů –, a tak jsme ho aspoň dobře poznaly. Měla jsem ho ráda, protože vyrůstal u řeky a stejně jako já opustil kvůli divadlu rodinu. Někdy odpoledne nebo pozdě v noci jsme nechali Kitty a Floru vyvádět kvůli kostýmům a šli jsme se jen pro tu radost projít potemnělým a tichým divadlem. Nějakým záhadným způsobem se mu podařilo sehnat klíče od všech zaprášených, tajných míst v Britanii – sklepních a půdních prostor i starobylých rekvizitáren –, a tak mi ukázal koše plné kostýmů z představení z padesátých let, koruny a žezla z papírové drti, brnění vyrobené z alobalu. Jednou nebo dvakrát jsme spolu dokonce vylezli nahoru po velkých vysokých žebřících v provazišti: stáli jsme s bradou opřenou o zábradlí, dělili se o cigaretu a dívali se, jak se popel třepetavě snáší bludištěm lan a lešení na prkna o dvacet metrů níž. Bylo to, jako bychom byly znovu u paní Dendyové a měly kolem sebe všechny svoje přátele – až na to, že mezi nimi samozřejmě chyběl Walter. Do divadla Britannia zašel jen občas a do Stamford Hillu vůbec; a když už přišel, nemohla jsem se dívat, jak je celý nesvůj, a tak jsem si našla nějakou práci a nechala s ním Kitty o samotě. Všimla jsem si, že když se zastavil, byla stejně rozpačitá a nesvá jako on a podle všeho dávala přednost jeho dopisům před jeho osobou – naše staré přátelství se scvrklo tak drasticky, že jí začal posílat dopisy. Ale Kitty prohlásila, že jí to nevadí, a já jsem pochopila, že nechce mluvit o něčem, co jí je nepříjemné. Bylo mi jasné, že pro ni musí být velice těžké pomyšlení, že Walter uhádl její tajemství a je hrozně zklamaný.

Kapitola 7

První představení v Britannii se konalo na Štěpána; do té doby jsme několik týdnů v kuse jen zkoušely. Vánoce byly tím pádem zabité, a když mi matka – stejně jako rok předtím – napsala, abych přijela domů, byla jsem nucená poslat další omluvný dopis s tím, že mám zase plno práce. Už to byl málem rok a půl, co jsem od nich odešla; rok a půl od chvíle, co jsem naposledy spatřila moře a jedla čerstvé ústřice. Bylo to dlouho a bez ohledu na to, jak mě Alicin dopis sklíčil a zarmoutil, nemohla jsem si pomoct, moc mi všichni chyběli a zajímalo mě, jak se jim daří. Jednou v lednu jsem náhodou objevila svůj starý plechový kufřík se žlutými smaltovými iniciálami. Nadzvedla jsem víko a na rubu našla přilepenou mapu Kentu s Whitstablem označeným vybledlou šipkou. „Abych viděla, kde mám domov, kdybych náhodou zapomněla.“ Davy to myslel v žertu; nikoho z našich by totiž nenapadlo, že na ně opravdu zapomenu. Teď jim ale určitě připadalo, že se to stalo.

Zabouchla jsem víko od kufříku a ucítila, jak mě začínají pálit oči. Když se Kitty přiběhla podívat, co to bylo za ránu, po tvářích se mi koulely slzy.

„Ale, ale,“ řekla a vzala mě kolem ramen. „Co to má být? Snad ne slzy?“

„Myslela jsem na domov,“ vysvětlila jsem mezi vzlyky, „a najednou jsem dostala strašnou chuť za nimi zajet.“

Kitty se dotkla mojí tváře, pak mi přejela prstem po rtu a olízla si ho. „Slaná voda,“ řekla. „Není divu, že se ti po ní stýská. Žasnu, žes tak dlouho přežila bez moře, aniž by ses seschla jako kus staré mořské řasy. Nikdy jsem tě neměla odvést z Whitstableského zálivu, Mořská panno…“

Když jsem uslyšela, jak mi říká jménem, které už podle mě dávno zapomněla, konečně jsem se usmála. „Ráda bych se tam na den nebo dva podívala,“ vzdychla jsem si.

„Den nebo dva! Zemřu tady bez tebe!“ Kitty se rozesmála a odvrátila se; a já jsem usoudila, že žertuje jen napůl, protože v průběhu všech těch měsíců, které jsme spolu strávily, jsme se neodloučily na víc než noc. Ucítila jsem na prsou tu zvláštní starou tíseň a rychle Kitty políbila. Vzala mou tvář do dlaní, ale znovu se odvrátila.

„Musíš jet,“ vyhrkla, „jestli je ti tolik smutno. Já to zvládnu.“

„Ale mně se nechce,“ podotkla jsem. Slzy už mi oschly; teď jsem byla utěšitelkou já. „A stejně nebudu moct jet dřív, než v Hoxtonu skončíme šňůru představení – což je až za několik týdnů.“ Kitty přitakala a tvářila se zahloubaně.

Mělo to být až za několik týdnů, protože Popelka byla na programu až do Velikonoc; avšak v půlce února jsme zničehonic a zcela nečekaně zůstaly bez práce. V Britannii vypukl požár. V té době byly divadelní požáry na denním pořádku – pravidelně nějaký sál do základů vyhořel, pak ho postavili znovu, lepší než dřív, a nikomu to nepřišlo; a požár v Britannii byl poměrně malý a nikdo při něm nebyl zraněn. Jenomže museli evakuovat celý sál a objevily se problémy s východy; když si budovu přišel prohlédnout inspektor, konstatoval, že se musí přistavět nový únikový východ. Po dobu přestavby divadlo zůstalo zavřené: vracely se vstupenky, vylepovaly omluvné plakáty. A my jsme dostaly na celou polovinu týdne volno.

A tak jsem na naléhání Kitty – najednou byla odvážná a nebála se mě pustit – využila příležitosti. Napsala jsem matce, že jestli jsem stále vítána, můžu hned druhý den – což byla neděle – přijet a zůstat až do středečního večera. Pak jsem vyrazila, abych celé rodině nakoupila dárky: zjistila jsem, že na představě, že se po takové době vracím do Whitstablu s hromadou dárečků z Londýna, je přece jen něco vzrušujícího…

Přesto jsem se s Kitty jen těžko loučila.

„Opravdu to zvládneš?“ chtěla jsem vědět. „Nebude ti tady smutno?“

„Bude, a příšerně. Čekám, že se vrátíš a najdeš mě tu mrtvou – umřu žalem!“

„Proč nechceš jet se mnou? Mohly bychom jet pozdějším vlakem –“

„Ne, Nan, svou rodinu bys měla navštívit beze mě.“

„Budu na tebe myslet každou minutu.“

„A já zas budu myslet na tebe…“

„Ach bože, Kitty…“

Ťukala si do zubu perlou z náhrdelníku; když jsem ji políbila, ucítila jsem tu chladnou, hladkou a tvrdou věc mezi našimi rty. Kitty se nechala políbit, pak sehnula hlavu, až se naše tváře dotýkaly, objala mě pažemi kolem pasu a poněkud prudce si mě k sobě přitiskla – jako by mě milovala nejvíc na světě.

Když jsem před polednem dorazila do Whitstablu, připadal mi úplně jiný – takový malý a šedivý a moře širší a obloha nižší a ne tak modrá, jak jsem si pamatovala. Vyklonila jsem se z vagonu, abych si to všechno prohlédla, a spatřila otce a Davyho na nádraží jen chvilku předtím, než zahlédli oni mě. Dokonce i oni vypadali jinak – při tom pomyšlení mnou projela vlna lásky a zvláštní lítosti – otec maličko starší a sešlejší; Davy zas nepatrně robustnější a zarudlejší v obličeji.

Když mě uviděli vystupovat z vlaku na nástupiště, rozběhli se ke mně.

„Nance! Holčičko moje zlatá…!“ zvolal otec. Nemotorně jsme se objali, protože jsem u sebe měla všechny ty balíčky a na hlavě klobouček se závojem. Jeden z balíčků spadl na zem a otec se sklonil, aby mi ho podal, pak mi rychle pomáhal s ostatními. Mezitím mě Davy vzal za ruku a vlepil mi skrz síťku závoje polibek na tvář.

„Teda, ukaž se,“ zvolal. „Nastrojená jako královna! Úplná dáma, viď, tati?“ V obličeji ještě víc zbrunátněl.

Otec se napřímil, prohlédl si mě a vykouzlil široký úsměv, který jako by mu škubal koutky očí.

„Velice elegantní,“ zhodnotil. „Tvoje matka tě ani nepozná.“

Hádám, že jsem asi vypadala trošku vyfintěně, ale až do té chvíle mě to vůbec nenapadlo. V té době jsem nosila jen prvotřídní šaty a už dávno vyřadila z šatníku ty holčičí, poděděné kousky, které jsem si přivezla z domu. To ráno jsem jen chtěla, aby mi to slušelo. Teď jsem byla celá nesvá.

Rozpaky mě neopustily ani poté, co jsem zavěšená do otcovy paže urazila tu krátkou vzdálenost do naší rybí restaurace. Rodný dům mi připadal ještě ošuntělejší než dřív. Překládané obíjení na restauraci teď ukazovalo víc dřeva než modré barvy; a cedule – Astleyho ústřice, ty nejlepší z Kentu – visela jen na jednom závěsu a tam, kde do ní vsákla voda, byla celá popraskaná. Schody, po nichž jsme vystoupali, byly tmavé a úzké, pokoj, do něhož jsem nakonec vešla, menší a stísněnější, než jak jsem si to pamatovala. Nejhorší ze všeho však bylo to, že všechno – ulice, schody, pokoj i lidé v něm – páchlo rybinou! Ten pach jsem znala stejně důvěrně jako pach vlastního potu; ale představa, že jsem v něm kdy žila a považovala ho za normální, mi naprosto vyrazila dech.

Doufám, že moje překvapení zaniklo ve všeobecném hemžení, které se po mém příchodu strhlo. Čekala jsem, že na mě budou čekat jen matka a Alice; taky že čekaly – ale vedle nich asi tak půl tuctu dalších lidí, z nichž každý radostně vykřikl a přišel mě (vyjma Alice) obejmout. Musela jsem se usmívat a nechat se mačkat a poplácávat, až mi skoro začal docházet dech. Byla tam Rhoda – stále chodila s mým bratrem – a tvářila se oprskleji než kdy předtím; přišla mě přivítat i tetička Ro spolu se svým synem, mým bratrancem Georgem, a svou dcerou Lizou a jejím maličkým – až na to, že ten maličký už nebyl žádné mimino, ale malý chlapeček v kanýrcích. Všimla jsem si, že Liza čeká další dítě; tuším, že se o tom někdo zmínil v dopise, ale úplně jsem na to zapomněla.

Po skončení uvítacího ceremoniálu jsem si sundala klobouk a svůj těžký plášť a matka si mě prohlédla od hlavy k patě. „Pane na nebi, Nance, ty jsi ale vysoká a krásná! Ty už jsi přerostla i svého otce.“ Vážně jsem si v tom maličkém, přecpaném pokoji najednou připadala vysoká; ale myslím, že jsem ve skutečnosti nevyrostla. Bylo to jen tím, že jsem stála poněkud vzpřímeněji. Rozhlédla jsem se kolem sebe – trošku hrdě navzdory svým rozpakům –, našla si místo a hned mi přinesli čaj. S Alicí jsem dosud nepromluvila ani slovo.

Otec se zeptal na Kitty a já jsem odpověděla, že se má dobře. Kde právě vystupuje? zajímalo je. Kde bydlíme? Rosina řekla, že se proslýchá, že jsem sama začala vystupovat-? Na to jsem jen řekla, že Kitty někdy doprovázím.

„No, věřili byste tomu!“

Vlastně ani nevím, proč jsem se pořád tak upejpala a nepodělila se s nimi o svůj úspěch. Myslím, že to bylo tím, že moje kariéra – jak už jsem řekla – byla tak propletená s mojí láskou: nesnesla bych, kdyby se v ní šťourali nebo se nad ní mračili nebo o tom jen tak lehkomyslně vyprávěli jiným…

Dnes už jsem přesvědčená, že za to mohla jistá ješitnost; vážně, byla jsem doma sotva půl hodiny, když můj bratranec George vykřikl: „Nance, jak to srandovně mluvíš? Zní to hrozně nepřirozeně.“ Překvapeně jsem se na něj podívala, a když jsem zase promluvila, pořádně jsem se poslouchala. Měl naprostou pravdu, změnil se mi i hlas. Nebyl hogofogo, jak tvrdil George, ale měl jistou kadenci, typickou pro lidi z naší branže – poněkud zvláštní, nepředvídatelnou směsici všech možných varietních přízvuků, od pouličního obchodníka až po lva salonu; a já jsem si ji nic netušíc naprosto osvojila. Teď jsem mluvila spíš jako Kitty – občas dokonce jako Walter. Nikdy předtím jsem si to neuvědomila.

Popíjeli jsme čaj a všichni se rozplývali nad tím malým chlapečkem. Někdo mi ho podal, abych si ho pochovala – ale když jsem si ho vzala, rozplakal se.

„Jémináčku!“ zvolala jeho matka a polechtala ho. „Teď si tvoje tetička Nance bude myslet, že jsi uplakánek.“ Vzala si ho ode mě a pak mi ho přistrčila před obličej. „Dej nazdar!“ Vzala ho za ručičku a zamávala s ní. „Podej tetičce Nancy ručičku jako slušně vychovaný chlapeček!“ Škubal se jí u boku jako nějaká obrovská nateklá pistole, která může každou chvíli vystřelit; ale já jsem ho poslušně vzala za prstíčky a stiskla mu je. Ovšem že mi je hned vyškubl a rozeřval se ještě víc. Všichni se tomu smáli. George chlapečka popadl a vyhodil ho vysoko do vzduchu, až se vlásky otřel o popraskanou zažloutlou omítku na stropě. „Kdopak je náš malý vojáček?“ zvolal při tom škádlivě.

Pohlédla jsem na Alici, ale ona uhnula pohledem.

Děťátko se nakonec uklidnilo a atmosféra v pokoji se rozproudila. Všimla jsem si, že se Rhoda naklání k mému bratrovi a něco mu špitá, a když přikývl, odkašlala si. „Nancy, ještě jsi neslyšela naši dobrou zprávu,“ oznámila a já jsem si ji pořádně prohlédla. Rhoda měla svlečený kabátek a na nohou jen vlněné podkolenky. Zdálo se, že je tady jako doma.

Teď ke mně natáhla ruku. Na prsteníčku měla navlečený úzký zlatý kroužek, do něhož byl zasazený maličký kamínek – safír nebo diamant; byl tak malý, že se to nedalo poznat. Zásnubní prstýnek.

Zarděla jsem se – ani nevím proč – a nuceně se usmála. „Teda, Rhodo! Mám takovou radost. Davy! Moc ti to přeju.“ Žádnou radost jsem neměla; nic jsem mu nepřála; představa, že Rhoda bude mou švagrovou – že vůbec budu mít nějakou švagrovou! –, byla akorát tak příšerná. Ale muselo to vyznít dost potěšeně, protože oba zrůžověli a tvářili se pyšně.

Pak tetička Rosina ukázala hlavou k mojí vlastní ruce. „Ty ještě žádnej prstýnek nemáš, Nance?“

Viděla jsem, jak se Alice zavrtěla, a zakroutila jsem hlavou. „Ještě ne, kdepak.“ Otec otevřel ústa a už už se chystal něco říct; já jsem se však odmítala na toto téma bavit, a tak jsem vstala a zamířila ke svým taškám. „Přivezla jsem vám všem nějaké maličkosti z Londýna,“ oznámila jsem.

Načež se ze všech stran ozývalo mumlání a tiché natěšené vzdychání. Matka řekla, že jsem si neměla dělat škodu, ale natáhla se pro brýle a tvářila se napjatě. Jako první jsem podala tašku plnou balíčků tetičce. „Tyhle jsou pro strýčka Joea a pro Mikea a pro holky. Tohle je pro tebe.“ Pak přišel na řadu George, jemuž jsem koupila stříbrnou placatku. Pak Liza a maličký… Obešla jsem celý zalidněný pokoj a skončila u Alice. „Tohle je pro tebe.“ Její balík – klobouk v krabici na klobouky – byl ze všech největší. Alice si ho ode mě vzala s tím nejnepatrnějším, nejsevřenějším a nejupjatějším úsměvem, jaký si umíte představit, a pomalu a rozpačitě začala rozvazovat mašli.

Teď měli všichni kromě mě dárek. Dívala jsem se, jak trhají papír na balíčcích, okusovala jsem si kotník na prstu a potutelně jsem se usmívala. Dárky jeden pod druhém vyplouvaly na světlo a byly vystaveny zkoumavým pohledům. V pokoji se rozhostilo poměrně ticho.

„Božínku, Nancy,“ řekl nakonec otec, „tys nás ale poctila.“ Jemu jsem koupila řetízek k hodinkám, tlustý a lesklý jako ten, co nosí Walter; držel ho v ruce a vedle jeho zarudlé dlaně a vybledlé vlněné vesty se leskl ještě víc. „S tím nadělám parádu, co?“ rozesmál se, ale znělo to dost nepřirozeně.

Podívala jsem se na matku. Dostala kartáč se stříbrným hřbetem a odpovídající zrcátko s rukojetí: nechala je položené v balicím papíru v klíně, jako by se je vůbec bála vzít do ruky. Najednou mi došlo – na Oxford Street mě to vůbec nenapadlo –, jak nepatřičně budou vypadat na její staré komodě s otlučenými skleněnými držátky, vedle laciných barevných lahviček od parfémů a lahvičky s jejím chladivým pleťovým krémem. Matka se mi podívala do očí a hned jsem poznala, že si v duchu říká totéž. „Vážně, Nance…“ spustila a její slova málem zaváněla výčitkou.

Ze všech stran pokoje se teď ozývalo mumlání, zatímco si všichni porovnávali svoje dárky. Tetička Rosina držela v ruce pár granátových náušnic a překvapeně na ně mžourala. George si pohrával se svou placaticí a poněkud nervózně se mě zeptal, jestli jsem náhodou nevyhrála na dostizích. Zdálo se, že radost ze svých dárků mají jen Rhoda a můj bratr. Davymu jsem koupila boty, ručně šité a měkké jako máslo: zaťukal kotníky prstů na jejich podrážky, pak překročil odložené papíry a tkaničky a políbil mě na tvář. „Jsi zlatá,“ pochválil mě. „Vezmu si je na svatbu a budu ten největší fešák z Kentu.“

Jeho slova jako by všem připomněla, co se sluší a patří, a tak najednou všichni vstávali, líbali mě a děkovali, a tak vypukl všeobecný zmatek. Podívala jsem se ostatním přes ramena na Alici, která stále seděla na svém místě. Sundala sice víko z krabice, ale klobouk nevytáhla, jen ho apaticky držela v prstech. Davy si všiml, kam se dívám. „Cos dostala ty, ségra?“ zavolal na ni. Když mu zdráhavě nastavila krabici, aby se mohl podívat, zahvízdl: „To je ale senzace! S pštrosím pérem a diamantem na krempě. Nezkusíš si ho?“

„Až později,“ odvětila.

Teď se všichni otočili a podívali se na Alici.

„Teda, to je ale krásný klobouk!“ vydechla uznale Rhoda. „To je překrásný odstín červené. Jak se mu říká, Nancy?“

„Buvolí červená,“ hlesla jsem nešťastně. Připadala jsem si jako ten největší hlupák – horší už by to nebylo, ani kdybych jim přivezla jen samou veteš – špulky nití, zbytky svíček, párátka a oblázky, zabalené v hedvábném papíře a omotané hedvábnými stuhami a mašlemi.

Rhoda si ničeho nevšimla. „Buvolí červená!“ vykřikla. „Alice, nebuď labuť a ukaž se nám v něm.“

„Ano, Alice, ukaž,“ ozvala se i tetička Rosina. „Jinak si Nancy bude myslet, že se ti nelíbí.“

„To nevadí,“ namítla jsem rychle. „Ať si ho klidně zkusí později.“ Ale to už George přiskočil k Alicině židli, vytrhl jí klobouk z ruky a teď se jí ho snažil posadit na hlavu.

„No tak,“ dobíral si ji. „Chci vidět, jestli v něm vypadáš jako buvol.“

„Přestaň!“ zlobila se Alice. Když se mezi nimi strhla bitka, raději jsem zavřela oči. Pak jsem uslyšela párání švů, a když jsem oči zase otevřela, moje sestra měla klobouk v klíně a George držel v prstech půl pštrosího pera. Kousíček flitru odlétl neznámo kam.

Chudák George začal lapat po dechu a kašlat; Rosina ho příkře pokárala s tím, že doufá, že teď je spokojený. Liza vzala klobouk a pero a nešikovně se je pokoušela znovu spojit. „Takový krásný klobouk,“ povzdechla si. Alice začala natahovat, pak si zakryla rukama oči a vyběhla ven z pokoje. „Tak vidíte!“ prohlásil otec; stále držel v ruce svůj nablýskaný řetízek od hodinek. Matka se na mě podívala a zavrtěla hlavou. „Taková škoda,“ řekla. „Ach, Nancy, taková škoda!“

Tetička Rosina a bratranci zanedlouho odešli a Alice – oči měla ještě pořád napuchlé – šla navštívit kamarádku. Odnesla jsem si nahoru do svého starého pokoje tašky a opláchla si obličej; když jsem se o chvilku později vrátila dolů, všechny dárečky, které jsem přivezla, zmizely z dohledu a Rhoda pomáhala matce v kuchyni oškrabat brambory. Když jsem se nabídla, že jim pomůžu, zahnaly mě s tím, že jsem host; a tak jsem se připojila k otci a Davymu, kteří si podle všeho mysleli, že se budu cítit jako doma, když se budou držet svých starých zvyků a schovají se za nedělní noviny.

Poobědvali jsme, pak jsme se prošli do Tankertonu, posadili se a házeli do vody kamínky. Moře bylo šedé jako olovo; daleko na obzoru plulo pár rybářských jol a vlečných nákladních člunů, mířících do Londýna za Kitty. Co právě dělá, přemítala jsem, kromě toho, že se jí po mně stýská?

Později po svačině se objevili další příbuzní, aby mi poděkovali za dárky a podívali se na moje krásné nové oblečení. Posadily jsme se s děvčaty nahoře a já jsem jim ukázala svoje šaty, klobouček se závojem a punčochy namalované na nohou. Řeč se znovu stočila k chození. Dozvěděla jsem se, že Alice – všechny překvapilo, že mi to ještě neřekla – se rozešla s Tonym Reevesem z Paláce a začala se vídat s mladíkem, který pracuje v loděnici; všichni se shodli, že je sice vyšší než Tony, ale ne tak zábavný. Freddy, můj bývalý milý, má taky novou dívku a s největší pravděpodobností se s ní ožení… Když se mě znovu zeptali, jestli mám známost, řekla jsem, že ne; ale trochu jsem při tom zaváhala a ony se usmály. Určitě někoho mám – a jen abych je umlčela, tak jsem přikývla.

„Jeden mladík, co hraje v orchestru na kornet…“ Odvrátila jsem se, jako kdyby mi při vzpomínce na něj bylo smutno, a cítila jsem, jak si vyměňují významné pohledy.

A co slečna Butlerová? Ta určitě někoho má? „Ano, jmenuje se Walter…“ Nesnášela jsem se za to, že jsem to řekla – ale zároveň jsem si představila, jak se tomu Kitty bude smát, až jí to řeknu!

Úplně jsem zapomněla, jak se u nás doma chodí brzy spát. Bratranci a sestřenice odešli v deset; o půl jedenácté se všichni ostatní dali do zívání. Davy doprovodil Rhodu domů a Alice nám ostatním popřála dobrou noc. Otec se zvedl a protáhl, pak ke mně přišel a vzal mě kolem krku. „Jsme moc rádi, Nance, že tě zase máme doma – vyrostlas nám do krásy!“

Pak mi matka věnovala úsměv – první skutečný úsměv, který jsem na její tváři ten den spatřila; a v tu chvíli jsem pochopila, jak moc jsem ráda, že jsem s nimi všemi doma.

Jenomže ta radost neměla dlouhé trvání. Za pár minut jsem se sama rozloučila a ocitla se konečně s Alicí v našem – jejím – pokoji. Ležela v posteli, ale lampička stále svítila a Alice měla otevřené oči. Nezačala jsem se vysvlékat, ale zůstala jsem stát v naprostém klidu zády ke dveřím, dokud se na mě nepodívala.

„Ten klobouk mě mrzí,“ řekla.

„Na tom nezáleží.“ Přistoupila jsem k židli u krbu a začala si rozepínat boty.

„Nemělas tolik utrácet,“ pokračovala Alice.

Protáhla jsem obličej a řekla: „Škoda mluvit.“ Vyzula jsem si boty, odkopla je na stranu a pustila se do háčků na šatech. Alice zavřela oči a podle všeho už neměla chuť dál se bavit. Zpomalila jsem a pohlédla na ni.

„Ten dopis od tebe byl strašný,“ oznámila jsem jí.

„Nechci o tom vůbec mluvit,“ odsekla Alice a otočila se. „Napsala jsem ti, co si myslím. A svůj názor jsem nezměnila.“

„Já taky ne.“ Zatáhla jsem za háčky s větší silou, vystoupila z šatů a přehodila je přes opěradlo židle. Cítila jsem se rozmrzelá a vůbec ne unavená. Přistoupila jsem k jedné ze svých tašek a vytáhla z ní cigaretu, a když jsem škrtla zápalkou, abych si zapálila, Alice zvedla hlavu. „Další odporný zlozvyk, který mě Kitty naučila,“ prohlásila jsem s pokrčením ramen. Mluvila jsem jako nějaká protřelá mrcha z baletního souboru.

Shodila jsem ze sebe zbytek svršků, pak jsem si přes hlavu přetáhla noční košili – a vzpomněla jsem si na svoje vlasy. Nemohla jsem přece spát s připnutým copem. Znovu jsem se rychle podívala na Alici – při mých slovech zbledla, ale nepřestávala se dívat –, pak jsem si z vlasů vytahala všechny vlásenky a příčesek mi zůstal v ruce. Koutkem oka jsem zahlédla, jak Alici spadla čelist. Prohrábla jsem si svoje hladké, ostříhané vlasy; to – a cigareta, kterou jsem právě vykouřila – mě naplňovalo báječným klidem.

„Ani není poznat, že je falešný, viď?“ prohodila jsem.

Alice se teď posadila, peřinu svírala před sebou. „Nemusíš se tvářit tak vyplašeně,“ podotkla jsem. „Všechno jsem ti to napsala: že vystupuju, že už nejsem Kittyina garderobiérka. Teď jsem sama umělkyně a dělám to co ona. Zpívám, tančím…“

„Jenže tys to napsala, jako by to ani nebyla pravda. Kdyby to byla pravda, doslechli bychom se to! Já ti nevěřím.“

„Je mi jedno, jestli mi věříš, nebo ne.“

Alice zavrtěla hlavou. „Zpívání,“ řekla. „Tanec. Tím se živí coury. Ty přece. To není…“

„Ale je,“ odvětila jsem a jen, abych jí dokázala, že to myslím vážně, nadzvedla jsem si noční košili a předvedla jí na koberci malou šoupanou.

Zdálo se, že ten taneček stejně jako moje vlasy ji řádně vyděsil. Když Alice znovu promluvila, mluvila z ní hořkost, ale do hlasu se jí draly slzy. „Úplně vidím, jak si takhle zvedáš sukně a ukazuješ na jevišti nohy, aby tě všichni mohli okukovat!“

„Sukně?“ rozesmála jsem se. „Proboha, Alice, já nenosím sukně! Nenechala jsem si ostříhat vlasy kvůli šatům. Já vystupuju v kalhotách: nosím pánské obleky-!“

„Bože!“ Teď už se nadobro rozplakala. „Ježišmarja. Jak můžeš něco takového dělat před cizími lidmi!“

„Když to dělala Kitty, tak se ti to líbilo,“ odsekla jsem.

„Nikdy se mi nelíbilo, co dělala! Odloudila tě a úplně proměnila. Vůbec tě nepoznávám. Kéž bys s ní nebyla nikdy odešla – anebo se nikdy nevrátila!“

Alice se položila, přitáhla si přikrývku až k bradě a rozplakala se; a protože neznám dívku, kterou nepřivede pohled na plačící sestru k vlastním slzám, vlezla jsem si za ní a do očí mi vyhrkly slzy.

Ale když mě Alice ucítila vedle sebe, škubla sebou. „Běž ode mě!“ zařvala a vykroutila se mi. Její hněv zněl tak opravdově, tak hrozivě a bolestně, že jsem nemohla jinak než ji poslechnout a uhnízdit se na opačném konci postele. Brzy se přestala třást a utichla; i mně oschly oči a moje tvář znovu získala neoblomný výraz. Natáhla jsem se, zhasla lampu a zůstala mlčky ležet na zádech.

Postel sice byla zpočátku studená, ale brzy se zahřála. Nakonec jsem si začala přát, aby se Alice otočila a mluvila se mnou. Pak jsem zatoužila, aby Alice byla Kitty. Pak jsem si začala – nemohla jsem si pomoct! – představovat, co všechno bychom spolu mohly dělat. Vzpomínala jsem, kolikrát jsem takhle ležela a hlavou se mi honily podobné věci, ještě dřív než jsme se s Kitty vůbec políbily. Vzpomínala jsem, jak jsem vedle ní poprvé spala na Ginevra Road, zatímco jsem byla zvyklá spát v posteli se sestrou. Teď mi Alicino tělo připadalo cizí; přišlo mi jaksi divné a špatné ležet tak blízko vedle někoho, s kým se nemůžete líbat ani mazlit…

Co když usnu a zapomenu, že Alice není Kitty, a sáhnu jí na ruku nebo nohu-? blesklo mi hlavou.

Vstala jsem, přehodila si přes ramena plášť a vykouřila další cigaretu. Alice se ani nepohnula.

Zašilhala jsem na hodinky: bylo půl dvanácté. Znovu jsem přemítala, co asi dělá Kitty; a telepaticky k ní na Stamford Hill vyslala zprávu, aby se zarazila – všeho nechala – a poslala mi do Whitstablu krátkou vzpomínku.

Moje návštěva se po tom mizerném začátku nevyvíjela nijak valně. Přijela jsem v neděli, ale následující dny byly samozřejmě pracovní. Tu první noc jsem usnula až velice pozdě, ale druhý den ráno jsem se vzbudila o půl sedmé zároveň s Alicí a přinutila jsem se vstát a sníst spolu s ostatními v salonku snídani. Avšak pak jsem nevěděla, jestli se mám nabídnout, že tak jako dřív přiložím v kuchyni ruku k dílu – nepoznala jsem, zda budou rádi nebo na to čekají, nebo dokonce jestli to vůbec mám zkoušet. Nakonec jsem sešla dolů a zjistila, že mě stejně nepotřebují; na otevírání a zpracovávání ústřic měli totiž dívku, která byla podle všeho stejně zručná jako svého času já. Postavila jsem se vedle ní – byla dost pěkná – a nesměle jsem se nožem pustila do ústřic… Jenomže voda mě studila a pálila, a tak jsem se brzy posadila a jen se dívala – pak jsem zavřela oči a položila si hlavu na paže a poslouchala šum hlasů z restaurace a bublání hrnců…

Brzy mě přemohl spánek; probudil mě až otec, který pospíchal kolem, zakopl o mou sukni a převrhl hrnec se šťávou. Raději mi navrhli, abych šla nahoru, čímž samozřejmě chtěli naznačit, abych se jim nepletla pod nohy. A tak jsem celé odpoledne strávila sama, střídavě klimbala nad Ilustrovanými policejními zprávami a přecházela po salonu, abych zase neusnula – a abych řekla pravdu, lámala jsem si hlavu, proč jsem vůbec jezdila domů.

Nazítří to bylo ještě horší, jestli se dá vůbec mluvit o zhoršení. Matka mi rovnou oznámila, ať zapomenu na to, že jim pomůžu v kuchyni a zničím si šaty a poraním ruce; že jsem přijela na dovolenou, a ne do práce. Policejní zprávy už jsem měla přelouskané od A až do Z: teď už zbývaly jen otcovy Rybářské novinky a představa, že celý den strávím nahoře s novinami, byla prostě nesnesitelná. Převlékla jsem se a vyrazila na procházku; jenže vyšla jsem tak brzy, že v deset hodin už jsem stihla dojít až k Seasalteru a zpátky. Nakonec už jsem tak zoufale toužila po nějaké zábavě, že jsem sedla na vlak do Canterbury – a zatímco moje sestra a rodiče dřeli v rybí restauraci, prožila jsem den jako turistka, procházela se v ambitu katedrály, kterou jsem za všechny ty roky prožité v její blízkosti ani neměla chuť navštívit.

Cestou zpátky na nádraží jsem procházela kolem Paláce. Teď, když už jsem viděla tolik různých sálů, mi připadal úplně jiný; a když jsem si četla program, viděla jsem, že všichni účinkující jsou dost podprůměrní. Dveře byly samozřejmě zavřené a předsálí tmavé; ale neodolala jsem, zamířila k zadnímu vchodu a ptala se po Tonym Reevesovi.

Měla jsem na hlavě klobouček se závojem, takže mě vůbec nepoznal. Když však konečně pochopil, kdo jsem, usmál se a políbil mi ruku.

„Nancy! To je ale příjemné překvapení!“ Aspoň že Tony se vůbec nezměnil. Zavedl mě do svojí kanceláře a usadil mě tam. Řekla jsem mu, že jsem přijela na návštěvu a že mě poslali, abych se nějak sama zabavila. Taky jsem řekla, že je mi líto, že se s Alicí rozešli.

Tony jen pokrčil rameny. „Věděl jsem, že by si mě stejně nikdy nevzala, tak co. Ale stýská se mi po ní; a navíc byla moc hezká – i když ne tak, smím-li to říct, jako její sestra po návratu ze světa…“

Nebyla jsem proti, protože mi bylo jasné, že jen flirtuje – a flirtovat s Aliciným bývalým mládencem bylo opravdu dost milé. Místo toho jsem se ho zeptala na kabaret – jak se jim daří, kdo tam právě účinkuje, co zpívají. Tony nakonec sebral pero, které leželo na stole, a začal si s ním pohrávat.

„A kdypak se k nám vrátí slečna Butlerová?“ zeptal se. „Slyšel jsem, že jste to spolu přece jen daly dohromady.“ Zírala jsem, Pak jsem cítila, jak rudnu; ale on měl samozřejmě na mysli práci.

„Slyšel jsem, že vystupujete spolu a podle všeho jste podařený párek.“

Teď jsem se usmála. „Jak to víš? Doma to držím pod pokličkou.“

„Čtu přece Éru, ne? ‚Kitty Butlerová a Nan Kingová‘. Umělecké jméno poznám na sto honů…“

Rozesmála jsem se. „To se povedlo, co, Tony? Je to úžasné. Právě hrajeme v Popelce v Britannii. Kitty je Princ a já Dandini. Musím mluvit, zpívat, tančit, plácat se do stehen, prostě všechno, a ještě k tomu v sametových kalhotách. A diváci se můžou zbláznit!“

Když Tony viděl mou radost, usmál se – bylo milé, že jsem se konečně mohla někomu pochlubit! –, pak zavrtěl hlavou. „Vaši z toho nevědí ani polovinu podle toho, co jsem od nich slyšel. Proč je nepozveš, aby tě viděli na jevišti? Proč z toho děláš takové tajemství?“

Pokrčila jsem rameny, zaváhala a nakonec jsem vyhrkla: „Alice nemá ráda Kitty…“

„A ty a Kitty: pořád jste si tak blízké? Pořád jsi do ní blázen jako dřív?“ Přikývla jsem. Tony potáhl nosem. „Ta holka má ale štěstí…“

Zdálo se, že zase jen flirtuje, ale stejně jsem měla takový strašně divný pocit, že toho ví víc, než dá najevo – ale bylo mi to putna. „To já mám štěstí,“ odvětila jsem a podívala se mu zpříma do očí.

Znovu si poklepal perem o záznamník. „Možná,“ připustil Tony a mrkl na mě.

Rozloučila jsem se, až když bylo zřejmé, že má jinou práci. Venku jsem znovu zůstala stát před dveřmi do předsálí, nějak se mi nechtělo vzdát se pachu piva a líčidel a ponořit se zpět do vůní Whitstablu, naší restaurace a domova. Bylo mi příjemné povídat si o Kitty – tak příjemné, že když jsem později seděla u večeře mezi zamlklou Alicí a protivnou Rhodou s jejím mrňavým, třpytivým safírem, stýskalo se mi po ní ještě víc. Měla jsem s rodinou strávit ještě jeden den, ale teď jsem měla pocit, že to nevydržím. Když jsme se pustili do moučníku, oznámila jsem, že jsem si to rozmyslela a místo večer pojedu už ráno – že jsem si vzpomněla, že musím v divadle ještě něco zařídit a že do čtvrtka to nepočká.

Moje rozhodnutí podle všeho nikoho nepřekvapilo, přestože otec poznamenal, že je to škoda. Když jsem jim později dávala polibek na dobrou noc, odkašlal si. „Tak to vidíš,“ řekl, „ráno zase zmizíš do Londýna a já jsem si tě ještě ani pořádně neprohlédl.“ Usmála jsem se. „Užila sis to u nás, Nance?“

„No ovšem.“

„A budeš na sebe dávat v Londýně pozor?“ zeptala se matka. „Připadá mi to jako konec světa.“

„Není to zas tak daleko,“ namítla jsem a rozesmála se.

„Dost na to, abychom tě rok a půl neviděli,“ opáčila.

„Měla jsem spoustu práce,“ bránila jsem se. „Obě jsme měly spoustu práce.“ Matka přikývla, ale moje odpověď ji moc nepřesvědčila: to všechno už dávno znala z mých dopisů.

„Jen koukej, abys domů přijela dřív. Jsme rádi, když nám pošleš balíček; moc rádi jsme dostali ty dárečky, ale místo hřebene nebo páru bot bychom tě raději měli doma.“ Odvrátila jsem zahanbeně zrak; když jsem na ty dárečky pomyslela, pořád jsem se cítila hloupě. Ale i přesto jsem měla pocit, že mě kvůli tomu nemusela tak plísnit.

Sotva jsem se rozhodla, že odjedu dřív, byla jsem jako na trní. Ještě týž večer jsem si sbalila tašky a druhý den ráno vstala dokonce před Alicí. V sedm hodin, když bylo sklizeno nádobí ze snídaně, už jsem byla připravená na cestu. Všechny jsem objala, ale naše loučení zdaleka nebylo tak smutné ani milé jako poprvé a můj smutek neumocňovala žádná předtucha z toho, co přijde. Davy byl fajn a vynutil si ode mě slib, že mu přijedu na svatbu, a že s sebou můžu vzít i Kitty, když budu chtít, za což jsem ho milovala ještě víc. Matka se usmívala, ale její úsměv byl upjatý; Alice byla tak chladná, že jsem se k ní nakonec otočila zády. Jen otec si mě k sobě přitiskl, jako kdyby mě opravdu nechtěl nikam pustit; a když dodal, že se mu po mně bude stýskat, věděla jsem, že to myslí vážně.

Tentokrát se nenašel nikdo, kdo by mě mohl doprovodit na nádraží, a tak jsem vyrazila sama. Když se vlak rozjel, Whitstablu ani moři jsem nevěnovala jediný pohled; rozhodně mě nenapadlo, že je znovu uvidím až po tolika letech – a jestli ano, pak se stydím přiznat, že by mi to bývalo moc vadilo. Měla jsem hlavu plnou Kitty. Bylo teprve půl osmé; věděla jsem, že bude vstávat až kolem desáté, a chystala jsem se ji překvapit – vkrást se do našich pokojů ve Stamford Hillu a vklouznout za ní do postele. Vlak uháněl dál přes Faversham a Rochester. Veškerá netrpělivost ze mě spadla. Už jsem nemusela být jak na trní. Jen jsem seděla a myslela na rozpálené, podřimující tělo, které již brzy obejmu; v duchu jsem si představovala Kittyinu radost, její překvapení, její narůstající lásku, až uvidí, že jsem se vrátila tak brzy.

Když jsem se z ulice podívala na náš dům, panovala v něm – tak jak jsem doufala – naprostá tma a okna byla zavřena okenicemi. Vyšla jsem po špičkách nahoru po schodech a zlehka zasunula do zámku svůj klíč. V chodbičce bylo ticho: dokonce i naše bytná s manželem ještě podle všeho spali. Odložila jsem tašky a svlékla si plášť. Na věšáku na klobouky visel nějaký kabát, a tak jsem na něj s přivřenýma očima zamžourala: patřil Walterovi. To je divné, pomyslela jsem si, musel ho tady včera zapomenout! – a brzy už jsem se plížila nahoru po ztemnělých schodech a úplně jsem to pustila z hlavy.

Došla jsem ke Kittyiným dveřím a přiložila k nim ucho. Čekala jsem, že uslyším ticho, ale zevnitř se ozýval nějaký zvuk – něco jako šplouchání, jako když kotě pije mlíčko. Kruci! pomyslela jsem si, už je určitě vzhůru a popíjí čaj; pak jsem zaslechla vrznutí postele, což mi mou domněnku jen potvrdilo. Zklamaně, ale rozradostněně z toho, že Kitty zase uvidím, jsem vzala za kliku a vešla do pokoje.

Kitty byla samozřejmě vzhůru. Seděla v posteli opřená o polštář, přikrývku vytaženou až do podpaží a nahé paže měla položené na přehozu. Lampa byla rozsvícená a hořela naplno; v pokoji zdaleka nebyla tma. U malého stojanu s umyvadlem v nohách postele stála další postava. Walter. Neměl na sobě sako ani límeček; košili měl ledabyle zastrčenou do kalhot, ale šle mu visely málem až ke kolenům. Skláněl se nad mísou s vodou a omýval si obličej – to byl ten šplouchavý zvuk, který jsem slyšela. Jeho kníry byly tmavé a v místech, kde si je namočil, se leskly.

On mě spatřil jako první. Civěl na mě v čirém překvapení se zvednutýma rukama a voda mu z nich stékala až do rukávů; pak se mu ve tváři objevil takový cukavý pohyb, strašný na pohled – a současně jsem koutkem oka zahlédla, jak sebou pod peřinou cukla i Kitty.

Myslím, že v tu chvíli mi stále nedocházelo, která bije.

„Co to má být?“ vyhrkla jsem a trošku nervózně se zasmála. Podívala jsem se na Kitty a čekala, že se taky rozesměje a řekne: „Ach, Nan! Vypadá to asi divně, že! Vůbec to není tak, jak se zdá.“

Jenže ona se ani neusmála. Hleděla na mě s bázní v očích a vytáhla si přikrývku ještě výš, jako by přede mnou chtěla skrýt svou nahotu. Přede mnou!

Jako první promluvil Walter.

„Nan,“ spustil váhavě – jeho hlas nikdy nebyl tak přiškrcený a syrový – „Nan, překvapilas nás. Čekali jsme tě až dnes večer.“ Vzal ručník a utřel si do něj obličej. Pak velice rychle přistoupil k židli, sebral z ní sako a natáhl si ho. Všimla jsem si, že se mu třesou ruce.

V takovém stavu jsem ho ještě neviděla.

„Jela jsem dřívějším vlakem…,“ řekla jsem. Stejně jako jemu i mně vyschlo v ústech, proto můj hlas zněl monotónně a zastřeně. „Vlastně jsem si myslela, že je pořád ještě velice brzy. Jak dlouho už jsi tady, Waltere?“

Zavrtěl hlavou, jako kdyby mu ta otázka působila bolest, a vyšel mi v ústrety. „Nan, odpusť,“ vyhrkl pak dost naléhavě. „Tohle jsem nechtěl. Pojď se mnou prosím tě dolů a promluvíme si…?“

Mluvil takovým zvláštním tónem; a když jsem to uslyšela, hned mi všechno došlo.

„Ne!“ Přitiskla jsem si ruce na břicho: ucítila jsem v něm horké, nakyslé víření, jako kdybych pozřela jed. Když jsem vykřikla, Kitty se zachvěla a zbělela. „To není pravda!“ vyhrkla jsem a obrátila se k ní. „Ach, řekni, řekni mi – řekni, že to není pravda!“ Nepodívala se na mě, jen si zakryla oči dlaněmi a rozplakala se.

Walter přistoupil blíž a chytil mě za paži.

„Vypadni!“ rozkřikla jsem se a ustoupila před ním k posteli. „Kitty? Kitty?“ poklekla jsem vedle ní, sundala jí ruku z očí a přitiskla si ji ke rtům. Slíbala jsem jí prsty, nehty, dlaň, zápěstí; kotníky jejích prstů, mokré od jejích vlastních slz, rychle zmáčely moje slzy a sliny. Walter užasle přihlížel a nepřestával se třást.

Nakonec se mi Kitty podívala do očí a špitla: „Je to pravda.“

Trhla jsem sebou a zasténala – pak jsem uslyšela, jak Kitty vříská, ucítila stisk Walterových prstů na ramenou a uvědomila si, že jsem ji kousla jako pes. Kitty ucukla rukou a v hrůze na mě hleděla. Znovu jsem Waltera setřásla a otočila jsem se k němu. „Vypadni, jdi pryč! Jdi pryč a nechej nás být!“ zařvala jsem na něho. Zaváhal, a tak jsem ho nakopla nohou do kotníku, až uskočil.

„Nan, ty nejsi při smyslech –“

„Vypadni!“

„Bojím se tě tady nechat –“

„Vypadni!“

Walter sebou cukl. „Půjdu za dveře – ale dál ne.“ Pak se podíval na Kitty, a když přikývla, odešel a tiše za sebou zavřel dveře.

Nastalé ticho přerušovalo jen moje přerývané dýchání a Kittyin tichý vzlykot: plakala zrovna tak jako před třemi dny moje sestra. Nikdy se mi nelíbilo, co Kitty dělala! prohlásila Alice. Položila jsem tvář na přehoz v místě, kde jí zakrýval stehna, a zavřela jsem oči.

„Tys mi namluvila, že je to jen kamarád,“ řekla jsem. „A pak jsi mi namluvila, že kvůli nám mu na tobě nezáleží.“

„Nevěděla jsem, co jiného mám dělat. Byl to jen kamarád a pak a pak –“

„Když pomyslím, že ty a on – celou tu dobu-!“

„Až do dnešní noci nic nebylo.“

„Nevěřím ti.“

„Ach, Nan, je to pravda, přísahám! Až do dnešní noci – jak by vůbec mohlo? – až do dnešní noci bylo jen povídání a – polibky.“

Až do dnešní noci… Až do dnešní noci jsem byla šťastná, milovaná, spokojená, bezstarostná; až do dnešní noci jsem si připadala tak plná lásky a touhy, až jsem si myslela, že zemřu! Z Kittyiných slov jsem poznala, že ta bolest, kterou mi působila moje láska, nebyla ani desetinou, ani setinou, ba ani tisícinou té, které se mi teď dostalo z jejích rukou.

Otevřela jsem oči. Kitty se tvářila zle a vyplašeně. „A co ty – polibky?“ chtěla jsem vědět. „Kdy začaly?“ Ale odpověď jsem uhádla, už když jsem tu otázku položila. „Tu noc v Deacon’s…“

Kitty zaváhala – pak přikývla; a já jsem to všechno znovu měla před očima a celé to pochopila: ty rozpaky, mlčení, dopisy. A mně bylo Waltera líto – panebože! Zatímco celou dobu jsem byla za blázna já; zatímco se spolu celou dobu scházeli, špitali si, mazlili se…

To pomyšlení mě mučilo. Walter byl náš kamarád – můj, stejně jako její. Věděla jsem, že ji miluje, ale – připadal mi tak starý, tak strejcovský a usedlý. Copak se jí opravdu chce s ním ležet? Bylo to, jako bych ji přistihla v posteli s vlastním otcem!

Znovu jsem se dala do pláče. „Jak jsi mohla?“ zeptala jsem se skrz slzy: znělo to jako replika ublíženého manžela z nějaké laciné hry. „Jak jsi jen mohla?“ Ucítila jsem, jak se pod přikrývkou zavrtěla.

„Nedělala jsem to ráda!“ prohlásila Kitty nešťastně. „Někdy jsem to málem nevydržela –“

„Myslela jsem si, že mě miluješ! Říkalas, že mě miluješ!“

„Já tě opravdu miluju! Opravdu, opravdu!“

„Řeklas, že nechceš nic jiného než mě! Řeklas, že budeme navždycky spolu!“

„Nikdy jsem neřekla –“

„Nechalas mě při tom, abych si to myslela! Přesvědčila jsi mě o tom! Tolikrát jsi přece říkala, jak jsi ráda. Proč jsme nemohly dál žít tak jako dřív…?“

„Dobře víš proč! Dokud jsi jen dívka, není na tom nic špatného. Ale když zestárneš… Nejsme přece párek kuchyňských služtiček, co si můžou dělat, co se jim zamane, a nikdo si ničeho nevšimne. Jsme známé; jsme všem na očích –“

„Pak tedy nechci být známá, jestli to znamená, že tě ztratím! Nechci být na očích všem, ale jen a jen tobě, Kitty…“

Stiskla mi ruku. „Ale já chci,“ řekla. „Chci. A dokud jsem všem na očích, nesnesu, aby se mi smáli nebo mě nenáviděli nebo mnou opovrhovali za to, že jsem –“

„Lesba!“

„Ano!“

„Ale mohly bychom si přece dávat pozor –“

„Ty si nikdy nemůžeš dávat dost pozor! Vypadáš příliš jako – Nan, vypadáš příliš jako chlapec…“

„Příliš jako chlapec? Tos nikdy dřív neřekla! Příliš jako chlapec – a přesto dáš radši přednost Walterovi! Máš ho – miluješ ho?“

Kitty se podívala stranou. „Je velice laskavý.“

„Velice laskavý.“ Slyšela jsem, jak mi konečně hrubne a hořkne hlas. Posadila jsem se a naklonila se od ní pryč. „A taks ho pozvala, když jsem byla pryč; a on k tobě byl v naší posteli laskavý…“ Zvedla jsem se, najednou jsem si byla vědomá špinavých prostěradel a matrace; jejího nahého těla, které nastavila jeho dlaním, jeho ústům… „Ach, bože! Jak dlouho byste to takhle táhli? Nevadilo by ti, abych tě líbala po něm?“

Natáhla se po mně, aby mě vzala za ruku. „Přísahám, že jsme se ti to dnes večer chystali říct. Dnes večer by ses to všechno dozvěděla…“

Na tom, jak to řekla, bylo něco divného. Přecházela jsem sem tam podél její postele; ale teď jsem zůstala jak opařená. „Jak to myslíš?“ zeptala jsem se. „Jak myslíš to všechno?“

Kitty ruku zase stáhla. „My se – ach bože, Nan, nesmíš mě za to nenávidět! Budeme se – brát.“

„Brát?“ Mít tak čas si to promyslet, možná bych to byla čekala; ale já jsem žádný čas neměla a z toho slova se mi zatočila hlava a zvedl žaludek. „Brát? Ale co – ale co já? Kde budu bydlet? Co budu dělat? A co, a co –“ V tu chvíli mě napadlo něco nového. „Co naše vystoupení? Jak budeme hrát…?“

Kitty odvrátila pohled. „Walter má plán. Na nové číslo. Chce se vrátit na jeviště…“

„Na jeviště? Po tomhle? S tebou a se mnou-?“

„Ne. Se mnou. Jen se mnou.“

Jen s ní. Cítila jsem, jak se začínám třást. „Tys mě zabila, Kitty,“ řekla jsem hlasem, který zněl cize dokonce i mým uším. Myslím, že ji to vyděsilo, protože vrhla trochu divoký pohled ke dveřím a začala velice rychle, ale svým způsobem neodbytně šeptat.

„Takové věci nesmíš říkat,“ vyhrkla. „Je to pro tebe šok. Ale uvidíš, že za čas – z nás tří zase budou přátelé!“ Natáhla se ke mně a šeptala ještě neodbytněji. „Copak nechápeš, že to není zase tak zlé? Koho by napadlo, když budu provdaná za Waltera, kdo by si myslel –“ odtáhla jsem se. Kitty mě stiskla a vykřikla jako by v panické hrůze: „Bože, snad si nemyslíš, že nás může rozdělit?“

Po těch slovech jsem do ní strčila, až spadla na polštář. Přehoz sice pořád tiskla k sobě, ale trošku se svezl a já jsem zahlédla její dmoucí ňadra, růžovou bradavku. Necelé tři centimetry od ochmýřeného dolíku jejího hrdla – které sebou při každém dechu a tepu srdce škubalo – visela na stříbrném řetízku perla, kterou jsem jí koupila. Vzpomněla jsem si, jak jsem ji ještě před třemi dny líbala; včera večer nebo dnes ráno okusil její chlad a tvrdost svým vlastním jazykem Walter.

Přistoupila jsem ke Kitty, chytila náhrdelník a – znovu jako postava v románu nebo divadelní hře – energicky za něj trhla. Řetízek se okamžitě se slyšitelným cvak! přerval a zůstal mi viset v ruce. Chvilku jsem si ho prohlížela, pak jsem ho odhodila a slyšela, jak se kutálí po podlaze.

Kitty vykřikla – mám takový pocit, že zavolala Walterovo jméno. Dveře se v každém případě otevřely a v nich se objevil Walter s bílou tváří, pod lemem saka mu pořád vykukovaly spuštěné šle a košili bez límečku měl stále rozhalenou. Přiběhl k opačné straně postele a sevřel Kitty do náruče.

„Jestli jsi jí ublížila –“ zahrozil. Vysmála jsem se mu do očí.

„Ublížit jí? Ublížit jí? S největší chutí bych ji zabila! Kdybych měla u sebe pistoli, střelila bych ji rovnou do srdce – a pak zastřelila sebe! A nechala ti místo nevěsty jen mrtvolu!“

„Ty ses zbláznila,“ opáčil. „Jsi úplně bez sebe.“

„A ty se divíš? Víš vůbec – řekla ti – co mezi námi je – co mezi námi bylo?“

„Nan!“ vyhrkla Kitty rychle. Nespouštěla jsem z Waltera oči.

„Vím,“ odpověděl pomalu, „že jste byly – svým způsobem milenky.“

„Svým způsobem. A copak je to za způsob? Držení za ruce? Copak sis myslel, žes byl první, kdo ji v téhle posteli měl? Copak ti neřekla, že jsem ji píchala?“

Walter sebou cukl – a já taky, protože to slovo znělo příšerně: nikdy dřív jsem ho nevyslovila a netušila jsem, že ho použiju zrovna teď. Jeho pohled však zůstal upřený: s narůstajícím utrpením jsem poznala, že o všem ví a je mu to jedno; že se mu to možná – kdo ví – dokonce zamlouvá. Slušné chování mu nedovolilo, aby mi sprostě odpověděl, ale jeho výraz – zvláštní směsice opovržení, samolibosti a lítosti – mluvil za vše. To přece nebylo žádné píchání v pravém slova smyslu! říkal. Píchalas ji tak dobře, že tě nechala! Možná jsi ji píchala první, ale od této chvíle ji navždycky budu píchat jen já!

Walter byl můj sok a nakonec mě porazil.

Ustoupila jsem od postele: nejdřív krok a pak druhý. Kitty polkla, hlavu stále položenou na Walterových širokých prsou. Ve velikých očích se jí třpytily neuroněné slzy, tam, kde se kousala do rtu, měla zarudlý flíček; tváře měla bledé a vyjímaly se jí na nich pihy – na kůži na ramenou a na hrudi, která jí vykukovala zpod přikrývky, byly taky. V životě nebyla krásnější.

Sbohem, pomyslela jsem si, otočila jsem se a utekla.

Seběhla jsem ze schodů; sukně se mi zachytávaly mezi nohy a málem jsem zakopla. Proběhla jsem kolem otevřených dveří do salonu; kolem věšáku na klobouky, kde visel hned vedle Walterova pláště ten můj; kolem kufříku, který jsem si přivezla z Whitstablu. Pro nic jsem se nezastavila, dokonce ani pro rukavičky nebo klobouk. Už jsem se v tom domě nemohla ničeho dotknout – najednou mi připadal jako zasažený morem. Přiřítila jsem se ke dveřím, škubnutím je otevřela a vyběhla ven; zůstaly otevřené, zatímco jsem pádila dolů po schodech na ulici. Bylo sice dost chladno, ale vzduch byl nehybný a suchý. Ani jednou jsem se neohlédla.

Běžela jsem, dokud mě nezačalo píchat v boku; pak jsem střídavě běžela a šla, dokud bodání nepolevilo; nakonec jsem se znovu rozběhla. Doběhla jsem do Stoke Newingtonu a zamířila na jih po dlouhé rovné silnici vedoucí do Dalstonu, Shoreditche a City. Netušila jsem, co bude dál: věděla jsem jen to, že Stamford Hill – i s těmi dvěma – musím nechat za zády a běžet dál. Oči jsem měla zaslepené od pláče; měla jsem pocit, že mi natekly oční bulvy a pálí mě v důlcích, obličej, celý uslintaný, mi začínal omrzat. Lidé na mě určitě civěli, když jsem je míjela; mám pocit, že jeden nebo dva muži se napřáhli a pokusili se mě chytit za paži. Viděla jsem je, ale nevnímala, dál jsem metla, škobrtala o lem sukně, dokud mě čiré vyčerpání nedonutilo zpomalit a rozhlédnout se kolem sebe.

Doběhla jsem až k malému mostu přes kanál. Plulo po něm pár vlečných nákladních člunů, ale byly dost daleko a voda pode mnou byla dokonale hladká a hustá. Vybavila jsem si tu noc, kdy jsme s Kitty stály nad Temží a ona mi dovolila, abych ji políbila… Při té vzpomínce jsem málem vykřikla. Položila jsem ruce na kovové zábradlí: myslím, že asi na vteřinu jsem skutečně zvažovala, že se vrhnu dolů, a tak aspoň uteču.

Ale svým způsobem jsem byla stejně zbabělá jako sama Kitty. Nesnesla jsem pomyšlení na to, že by se mi ta hnědá voda vsákla do sukní, přelila přes hlavu a naplnila by mi ústa. Obrátila jsem se, zakryla si rukama oči a přinutila mozek, aby nechal toho příšerného točení. Dobře jsem věděla, že nemůžu celý den jen utíkat. Musím si najít nějaké místo, kam bych se mohla schovat. Neměla jsem u sebe nic než na sobě svoje šaty. Hlasitě jsem zaúpěla a znovu se kolem sebe rozhlédla – jenomže tentokrát poněkud zoufale.

Pak jsem zadržela dech. Ten most jsem poznávala: od Vánoc jsme po něm jezdily každý večer cestou na Popelku. Věděla jsem, že divadlo Britannia není daleko a že v šatně máme peníze.

Vydala jsem se na cestu, rukávem jsem si utírala tvář, uhlazovala si šaty i vlasy. Portýr si mě sice měřil poněkud zvídavým pohledem, ale stejně byl dost milý. Dobře jsme se znali a často jsme se scházeli na kus řeči; dnes jsem mu však jen kývla na pozdrav, popadla klíč a proběhla kolem něj bez jediného úsměvu. Bylo mi jedno, co si myslí; věděla jsem, že už ho nikdy neuvidím.

Divadlo bylo samozřejmě stále zavřené: ze sálu se ozývalo bouchání kladiva, zatímco tesaři dokončovali své dílo, ale kromě toho všude na chodbách i ve společné místnosti panovalo ticho. Byla jsem ráda: nechtěla jsem, aby mě někdo viděl. Rychle, ale v naprosté tichosti jsem zamířila do šaten, dokud jsem nedošla ke dveřím nadepsaným Slečna Butlerová a slečna Kingová. Pak jsem potajmu – neboť jsem se ve svém horečnatém stavu napůl obávala, že Kitty na mě bude za dveřmi čekat – odemkla a strčila do dveří.

V místnosti byla tma: přešla jsem ji ve světle dopadajícím z chodby, škrtla zápalkou a zapálila plynový hořák, pak jsem za sebou co nejtišeji zavřela dveře. Věděla jsem, co potřebuju. Ve skříňce pod Kittyiným stolkem byla malá plechová krabička a v ní hromada mincí a bankovek – každý týden jsme sem ukládaly část výdělků a podle potřeby a chuti si z ní braly. Klíček k ní ležel spolu s Kittyinými líčidly ve staré krabici od doutníků. Vzala jsem ji a vysypala; vypadly z ní všelijaké šminky a taky ten klíček – a pak jsem si všimla ještě něčeho. Na dně krabice vždycky ležel list barevného papíru, ale nikdy mě nenapadlo ho nadzvednout. Teď jsem si všimla, že pod ním leží pohlednice. Vzala jsem ji do roztřesených prstů a prohlédla si ji. Byla sice pomačkaná a ušpiněná od mejkapu, ale hned jsem ji poznala. Na lícové straně byl obrázek rybářské plachetnice; na její palubě se pod jemnou vrstvou pudru a líčidel usmívaly dvě dívky a na plachtu kdosi připsal „Do Londýna“. Na rubu byla napsaná Kittyina adresa v Canterburském paláci a následující vzkaz: „Můžu jet!!! Pár večerů se bez svojí garderobiérky budeš muset obejít, protože si musím všechno zařídit…“ A podpis: „S láskou, tvoje Nan.“

Byla to pohlednice, kterou jsem jí tak dávno poslala, ještě předtím, než jsme se vůbec nastěhovaly do Brixtonu; a Kitty si ji schraňovala, tajně, jako nějaký poklad.

Chvilku jsem ji podržela mezi prsty; pak jsem ji vrátila do krabice a přikryla papírem. Položila jsem si hlavu na stůl a plakala tak dlouho, dokud mi nedošly slzy.

Nakonec jsem tu plechovou krabičku odemkla a bez počítání sebrala všechny peníze, které v ní byly – asi dvacet liber, jak se později ukázalo, a samozřejmě jen pouhý zlomek z mého celkového výdělku za posledních dvanáct měsíců. Jenže v tu chvíli jsem se cítila tak omámená a nemohoucí, že jsem vůbec neuvažovala o tom, k čemu ještě někdy budu potřebovat peníze. Vložila jsem je do obálky, zastrčila si ji za pas a obrátila se k odchodu.

Zatím jsem neměla čas se kolem sebe rozhlédnout, ale teď jsem ještě naposledy přejela šatnu pohledem. Jediné, co mě zaujalo a přinutilo na okamžik zaváhat, byl věšák s kostýmy. Visely tam všechny obleky, v nichž jsem vystupovala na jevišti po Kittyině boku – sametové kalhoty, košile, keprová saka, nóbl vestičky. O krok jsem k nim přistoupila a přejela rukou po řadě rukávů. Už nikdy si je neobléknu, blesklo mi hlavou…

To jsem si zkrátka nedokázala představit; nemohla jsem je tam nechat. Opodál se válelo pár starých námořnických vaků, s nimiž jsme jednou nebo dvakrát nacvičovaly, když bylo na jevišti v Britannii odpoledne volno. Ty obří pytle byly plné hader: urychleně jsem jeden z nich sebrala, rozvázala šňůrku a vysypala z něj všechen obsah na podlahu. Pak jsem začala z věšáku strhávat svoje kostýmy – ne všechny, ale ty, s nimiž jsem se nemohla rozloučit, modrou seržantskou uniformu, široké kalhoty, šarlatovou gardistickou uniformu – a nacpala jsem je do toho pytle. Sebrala jsem i boty, košile a kravaty – dokonce i pár klobouků. Vůbec jsem o tom nepřemýšlela, jen jsem pakovala, celá zpocená, dokud ten pytel nebyl plný a málem tak vysoký jako já. Byl těžký, a když jsem ho zvedla, zavrávorala jsem; ale to, že jsem měla na ramenou skutečné břemeno, mě podivně uspokojovalo – byla to určitá protiváha k příšerné tíži, která mi ležela na srdci.

Takto obtěžkaná jsem zamířila do spleti chodeb v Britannii. Nikoho jsem nepotkala ani nehledala. Teprve až u zadního vchodu jsem zahlédla tvář, kterou jsem viděla docela ráda: v kanceláři vrátného seděl Billy-Boy, úplně sám, a v prstech držel cigaretu. Když jsem přišla blíž, vzhlédl a užasle si prohlížel můj pytel, napuchlé oči a kropenaté tváře.

„Páni, Nan,“ vyhrkl a rychle se zvedl. „Co se ti to stalo? Nejsi nemocná?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Dáš mi šluka, Bille?“ Podal mi cigaretu a já jsem z ní potáhla a rozkašlala se.

„Vůbec nevypadáš dobře,“ usoudil a ostražitě mě sledoval. „Kde je Kitty?“

Znovu jsem si šlukla a podala mu cigaretu zpátky.

„Pryč,“ odvětila jsem. Pak jsem strčila do dveří a vyšla na ulici. Ještě jsem zaslechla, jak Billy-Boy úzkostlivě a znepokojeně zvedá hlas, ale zavírající dveře ho přehlušily. Posunula jsem si vak trochu výš na rameno a dala se na pochod. Zahnula jsem jednou a pak podruhé. Minula jsem zchátralý obytný dům, vstoupila na rušnou ulici a vnořila se do davu chodců. Londýn mě pohltil a na kratičký okamžik jsem úplně vypnula mozek.

Kapitola 8

Asi po hodině chůze jsem si znovu odpočinula. Kráčela jsem však nazdařbůh, a tím pádem jsem se neustále motala do kola. Mým cílem nebylo ani tak Kitty utéct, ale spíš se před ní schovat, ztratit se v anonymní šedi velkoměsta. Potřebovala jsem pokoj – nějaký kamrlík, ubohou cimru, jež by byla pro zvídavé oko neviditelná. Představovala jsem si, jak do ní vcházím a nořím hlavu jak nějaké přezimující zvíře zavrtané do pelíšku, jako maličká stínka nebo krysa. A tak jsem bloumala ulicemi, v nichž jsem si myslela, že bych ho mohla najít, ponurými a odpuzujícími ulicemi, v nichž byly jen samé penziony, laciné noclehárny, domy s vývěskami v okně, na nichž stálo Postele k pronájmu. Mám pocit, že by se mi hodil kterýkoliv z nich, ale já jsem pořád čekala na nějaké znamení.

Nakonec se mi zdálo, že jsem ho našla. Zabloudila jsem do Moorgate, zatoulala se až ke Svatopavelské katedrále, pak jsem zabočila a skončila málem na Clerkenwellu. Lidí kolem sebe jsem si vůbec nevšímala – lidí a dětí, které civěly nebo se posmívaly, když viděly, jak se plahočím s tupou tváří a námořním vakem. Hlavu jsem měla skloněnou, oči přimhouřené, ale v jednu chvíli jsem si uvědomila, že jsem vešla na nějaké náměstí – jen pár kroků od sebe jsem zaregistrovala hemžení a šumění hlasů a do nosu mě uhodil nějaký zápach: hnilobný, nasládlý, odporný puch, jenž mi byl matně povědomý, ale neuměla jsem ho zařadit. Zpomalila jsem kroky a ucítila, jak se mi na podrážky bot začíná lepit dlažba. Otevřela jsem oči: dlažební kostky, na kterých jsem stála, byly červené a tekla po nich voda s krví. Zvedla jsem oči a spatřila elegantní železnou budovu plnou dodávek, dvoukoláků a sluhů, naložených mršinami.

Ocitla jsem se ve Smithfieldské masné tržnici.

Když jsem to místo poznala, nepatrně jsem si povzdechla. Opodál stála trafika: šla jsem si koupit plechovou krabičku cigaret a zápalky; a když mi prodavač vracel drobné, zeptala jsem se ho, jestli někde poblíž není nějaký penzion, kde by mohli mít volné pokoje. Chlapec vyjmenoval asi dva nebo tři a jako by varovně dodal: „V týdle části města není moc fajnový ubytování, slečno.“ Jen jsem přikývla, obrátila se a zamířila na první adresu, kterou mi dal.

Vyklubal se z ní vysoký, drolící se dům v jedné zaneřáděné uličce v těsné blízkosti nádraží na Farringdon Road. Na dvorku před domem stála kostra postele a válel se tucet rezavých plechovek a polámaných bedýnek; na dvorku vedlejšího domu přilévala skupinka bosých dětí vodu do kyblíčků s hlínou. Ale nic z toho jsem si pořádně neprohlížela. Jen jsem se postavila ke dveřím, odložila vak na schody a zaklepala. Po výřezu kolejí za mnou projel s rachotem a syčením vlak. Když míjel dům, schod, na němž jsem stála, se zachvěl.

Dveře otevřela bledá holčička. Když jsem se zeptala, zda mají volné pokoje, přísně si mě změřila, pak se otočila a zavolala do tmy za sebou. Za okamžik přišla nějaká paní a i ona si mě zvědavě prohlížela. V tu chvíli mi došlo, jak asi vypadám v přepychových šatech, ale bez klobouku a rukavic, a navíc se zarudlýma očima a usmrkaným nosem. Ale moc jsem se tou představou nezaobírala, jako by se mě ani netýkala; i ta dáma nakonec musela usoudit, že jsem naprosto neškodná. Představila se jako paní Bestová a řekla, že má jeden volný pokoj; že se platí pět šilinků na týden – nebo sedm včetně služeb – a že má ráda platbu předem. Budou mi takové podmínky vyhovovat? Rychle, polovičatě jsem si to spočítala – nějakých vážnějších úvah jsem v tu chvíli nebyla vůbec schopná – a odpověděla, že budou.

Pokoj, do něhož mě zavedla, byl úzký, ošuntělý a dokonale bezbarvý. Veškeré jeho vybavení – tapety, koberce, dokonce i kachlíky u krbu – byly vycíděné, vybílené nebo umouněné do nejrůznějších odstínů šedi. Nebyl tam plyn, jen dvě olejové lampy s popraskanými a ukoptěnými cylindry. Nad krbovou římsou viselo malé zrcadlo, žilkované a kropenaté jako ruka starce. Z okna pokoje byl výhled na trh. Našemu domu na Stamford Hillu se to ani v nejmenším nepodobalo, což mi aspoň přineslo jisté chmurné uspokojení a úlevu. Avšak jediné, co mě v tu chvíli zajímalo, byla postel – matrace byla příšerná stará a proleželá, kolem krajů zažloutlá a uprostřed zela starobylá černá skvrna od krve velikosti talíře – a dveře. Ta postel mi v daný okamžik i přes všechen svůj zápach připadala báječně lákavá. Dveře byly bytelné a v zámku měly klíč.

A tak jsem paní Bestové oznámila, že se hned nastěhuju, a vytáhla jsem obálku s penězi. Když to uviděla, ohrnula nos – myslím, že mě považovala za prodejnou holku. „Musím vás upozornit,“ neopomněla dodat, „že v tomhle domě si potrpíme na pořádek a totéž žádáme i po našich hostech. V minulosti jsem měla potíže se svobodnými dámami. Je mi jedno, co děláte nebo s kým se stýkáte mimo můj dům, ale jednu věc v pokoji svobodné dámy nestrpím, a to pánské návštěvy…“

Ujistila jsem ji, že v tomto ohledu se na mě může spolehnout.

V těch prvních týdnech po svém útěku ze Stamford Hillu jsem musela paní Bestové připadat dost záhadná. Činži jsem platila bez meškání, ale vůbec jsem nechodila ven. Neměla jsem žádné návštěvy, nedostávala dopisy ani pohlednice; zdržovala jsem se tvrdošíjně ve svém pokoji, okno zavřené na okenici – a celé dny jsem jen přecházela po vrzající podlaze, mumlala si pod nos nebo plakala…

Mám takový pocit, že moji sousedé mě považovali za blázna; možná jsem se opravdu zbláznila. Avšak mně můj život dával naprostý smysl. Kam jinam jsem se mohla se svým trápením uchýlit? Všichni moji londýnští přátelé – paní Dendyová, Sims a Percy, Billy-Boy a Flora – byli zároveň Kittyinými přáteli. Kdybych utekla k nim, co by asi řekli? Byli by jen rádi, že se Kitty a Walter dali konečně dohromady! A kdybych utekla domů do Whitstablu, co by mi asi řekli tam? Není tomu tak dávno, co jsem od nich odešla plná hrdosti; a zdá se, že od samotného dne, kdy jsem je opustila, si všichni do jednoho přáli, abych se dočkala ponížení. Bylo těžké žít mezi nimi a toužit po Kitty. Jak bych se ale mezi ně mohla vrátit poté, co jsem ji ztratila?

A tak, přestože jsem si představovala, jak na Stamford Hillu leží zalepené dopisy od mojí rodiny a zůstávají bez odezvy; přestože jsem usoudila, že když si připomenou moji nespolehlivost, dojdou k závěru, že jsem se k nim obrátila zády, a brzy přestanou psát úplně, nemohla jsem jinak. Pokud jsem vůbec vzpomínala na věci, které jsem nechala za sebou – svoje ženské šaty a svůj plat; svoje dopisy a pohlednice od fanoušků a obdivovatelů; svůj starý plechový kufřík s iniciálami – vybavovala jsem si je jen matně, jako by to byly střípky ze života někoho jiného. Když jsem si vzpomněla na Popelku a na to, jak jsem porušila smlouvu a nechala je v Britannii na holičkách, bylo mi to víceméně jedno. Ve svém novém domově jsem se uvedla jako „slečna Astleyová“. Pokud moji sousedé někdy viděli vystupovat Nan Kingovou, rozhodně ji teď nespatřovali ve mně – vždyť jsem sama měla co dělat, abych ji tam našla. Na kostýmy, které jsem si přinesla, jsem se nakonec nemohla ani podívat. Uložila jsem je i s vakem pod postel a nechala je trouchnivět.

Nikdo mě nehledal, protože nikdo nevěděl, kde jsem. Byla jsem ukrytá, ztracená. Zapudila jsem všechny svoje přátele a radosti a dala se do služeb utrpení. Celý týden – a pak další – a další a další – jsem nedělala nic jiného, než podřimovala, bulila a přecházela po pokoji. Nebo jsem stála s čelem přitisknutým na špinavé okno a hleděla na trh; pozorovala jsem, jak přivážejí, skládají, zvedají, prodávají a zase odvážejí mršiny. Jediné tváře, které jsem v té době měla před očima, patřily paní Bestové a Mary – té malé služtičce, která mi prve otevřela dveře, vynášela mi nočník a nosila uhlí a vodu a kterou jsem někdy posílala pro cigarety a jídlo. Z výrazu její tváře, když mi nákup předávala, jsem jasně poznala, jaká se ze mě stala podivínka; ale k jejímu strachu a stejně tak úžasu jsem zůstávala lhostejná. Byla jsem lhostejná ke všemu kromě svého žalu – a v tom jsem se vyžívala se zvláštním a příšerným zaujetím.

Mám dojem, že za celou tu dobu jsem se skoro nemyla – a rozhodně jsem se nepřevlékala, protože jsem měla jen jedny šaty. Hned v počátku jsem taky odložila příčesek a nechala vlasy, aby se mi mastně plazily kolem uší. Kouřila jsem jednu od druhé – prsty mi od nehtu až ke kotníku zhnědly, ale skoro vůbec jsem nejedla. Přestože jsem se nemohla vynadívat, jak po tržnici tahají kusy masa, při představě kousku masa v ústech se mi zvedal žaludek, a dokázala jsem pozřít jen to nejnanicovatější sousto. Jako žena ve vysokém stupni těhotenství jsem si vypěstovala zvláštní chutě: toužila jsem jedině po sladkém, bílém pečivu. Dávala jsem Mary jeden šilink za druhým a posílala ji do Camden Townu a Whitechapelu, Limehousu a Soho pro bagely, briošky, ploché řecké bochníky nebo bochánky z čínského pekařství. Namáčela jsem si je v příšerně silném čaji, který jsem si vařila v konvici v krbu a sladila kondenzovaným mlékem. Stejně jako jsem ho během našich prvních dní v Canterburském paláci připravovala i pro Kitty. Chutnal stejně jako ona: mísily se v něm útěcha a hrozná muka.

Ty týdny beztak ubíhaly bez ohledu na to, že jsem jim věnovala pramalou pozornost. Dá se toho o nich říct jen málo, až na to, že byly příšerné. Nájemník v pokoji nade mnou se odstěhoval a vystřídala ho chudá rodina s děckem: mimino trápila kolika a celou noc prokřičelo. Syn paní Bestové si našel milou a přivedl ji domů: v salonu v přízemí dostala čaj a sendviče, kdosi hrál na klavír a ona zpívala. Mary rozbila koštětem okno a zaječela – pak ještě jednou, když si paní Bestová vyhrnula rukávy a naplácala jí. To byly zvuky, které jsem ve své ponuré komůrce zaslechla. Mohly můj zármutek zmírnit až na to, že jsem byla k neutěšení. Jen mi připomínaly věci – všechny ty obyčejné věci! mlasknutí rtů při polibku, rytmickou kadenci hlasu zvýšeného v radosti nebo vzteku –, kterých jsem se vzdala. Když jsem ze svého zaprášeného okna zírala do světa, bylo to, jako kdybych pozorovala hemžení v mraveništi nebo rojící se včely: nepoznávala jsem v nich nic, co by mi kdy patřilo. Teprve, až se dny začaly prohřívat a rozjasňovat a zápach krve z tržiště zesílil, začalo mi docházet, že se pomalu blíží jaro.

Možná bych byla upadla spolu s kobercem a tapetami do nicoty. Možná bych byla umřela a skončila v neoznačeném a opuštěném hrobě. Možná bych byla zůstala ve své apatii až do soudného dne – aspoň myslím –, kdyby se nakonec nestalo něco, co mě z ní vytrhlo.

Bydlela jsem u paní Bestové sedmý nebo osmý týden, a ještě jsem nevystrčila nos z pokoje. Jedla jsem jen to, co mi přinesla Mary; a i když jsem ji posílala, jak už jsem řekla, jen pro chleba, čaj a mléko, občas přinesla i něco vydatnějšího, aby mi dělala chutě. „Umřete, slečno,“ říkala, „jestli nebudete pořádně jíst“ a podala mi pečenou bramboru nebo pirožek a úhoře v rosolu, které koupila ještě horké ve stánku nebo krámku na Farringdon Road a zabalené v několika vrstvách novin do malého úhledného umaštěného balíčku, z něhož se ještě kouřilo. Vzala jsem si je – klidně bych si od ní vzala arzen, kdyby mi ho podala –, a zatímco jsem ten brambor nebo pirožek pojídala, rozložila jsem si jednotlivé vrstvy v klíně a pročítala novinové rubriky – deset dní staré zápisky o krádežích, vraždách nebo rohovnických zápasech. Postupovala jsem při tom ve stejně otupělém duchu, jako jsem vyhlížela z okna na východní Londýn; ale jednou večer, když jsem si na koleni uhlazovala novinový útržek a smetala ze záhybů drobečky těsta, zahlédla jsem známé jméno.

Ta stránka byla vytržená z jednoho divadelního plátku a byl na ní článek s názvem Románek z kabaretu. Titulek byl vepsaný v jakémsi praporu podepřeném cherubíny; ale pod ním byly tři nebo čtyři podobné titulky hlásající něco jako Ben a Milly oznámili zasnoubení; Dvojice klaunů-akrobatů se bude brát; Hal Harvey a Helena na božských líbánkách! Žádného z těch umělců jsem sice neznala ani jsem se nezdržovala čtením jejich příběhů, protože v samotném středu rubriky byl sloupek a fotografie, od níž jsem se od první chvíle nemohla odtrhnout.

Butlerová a Bliss, stálo v titulku, nejšťastnější novomanželé ze světa kabaretu! Na fotografii byli Kitty s Walterem ve svatebních šatech.

Chvilku jsem na tu fotografii tupě civěla, pak jsem stránku zakryla rukou a vyrazila ze sebe výkřik – rychlý, ostrý, mučivý výkřik, jako kdyby ten papír byl horký a spálil mě. Ten výkřik pak přešel do tichého, chraptivého sténání, které nepřestávalo a nepřestávalo, až mě samotnou zarazilo, že mi ještě stačí dech. Brzy jsem na schodech zaslechla kroky: paní Bestová stála za dveřmi a zvědavě a bojácně na mě volala jménem.

Po tom jsem se ztišila a trošku zklidnila: netoužila jsem po přítomnosti, slídění ani marných slovech útěchy svojí bytné. Odpověděla jsem, že jsem v naprostém pořádku – že mě jen rozrušil jeden sen; a po chvilce jsem slyšela, jak odchází. Znovu jsem se podívala do novin na svých kolenou a přečetla si článek týkající se fotografie. Stálo v něm, že Walter a Kitty se na konci března vzali a odjeli na líbánky do Evropy; že Kitty si v současné době dopřává odpočinek, ale na podzim se má vrátit na jeviště – se zcela novým číslem a s Walterem v roli nového partnera. Dále tam stálo, že její bývalá partnerka slečna Nan Kingová, jež během účinkování v divadle Britannia v Hoxtonu ochořela, se již naplno pustila do příprav na svou vlastní kariéru…

Při četbě těch slov se mě zničehonic zmocnila odporná touha, ale nechtělo se mi sténat nebo plakat, nýbrž smát. Přitiskla jsem si prsty na ústa a vší silou je držela zavřená, jako kdybych chtěla zastavit zvratky deroucí se mi do krku. Nesmála jsem se takových sto nebo možná víc let; teď jsem se víc než čehokoliv jiného bála zvuku vlastního veselí, neboť jsem věděla, že by byl strašný.

Když mě ten záchvat přešel, znovu jsem se vrátila k novinám. Nejprve jsem měla sto chutí je zničit, rozcupovat nebo zmačkat a zahodit do ohně. Avšak teď jsem cítila, že je nesmím spustit z očí. Objela jsem celý článek nehtem a pomaličku a pečlivě jsem ho podél té rýhy vytrhla. Zbytek novin jsem skutečně vhodila do ohniště; ale útržek, na němž byla svatební fotografie Kitty a Waltera, jsem si opatrně položila do dlaně – tak opatrně, jako kdyby to bylo motýlí křídlo a přílišným hmatáním by mohlo ztratit lesk. Po chvilce zamyšlení jsem přistoupila k zrcadlu. Mezi sklem a rámem byla malá spára, do níž jsem ten výstřižek zastrčila. Tady byl pevně uchycen v prostoru a půlil můj vlastní odraz – v tom maličkém pokojíčku byl prostě k nepřehlédnutí.

Možná jsem měla i trochu horečku; přesto mi připadalo, že mám po dlouhé době zase čistou hlavu. Prohlédla jsem si tu fotografii a pak sebe. Viděla jsem, že jsem zesláblá a šedá, mám opuchlé oči a pod nimi nachové kruhy. Vlasy, které jsem vždycky ráda nosila zastřižené a hladké, teď byly dlouhé a mastné; rty jsem měla rozkousané málem až na krev; moje šaty byly samý flek a pod pažemi páchly potem. To oni, pomyslela jsem si – ta usměvavá dvojice na fotografii – tohle mi udělali oni!

Ale zároveň jsem si poprvé za všechny ty dlouhé, nešťastné týdny pomyslela, že jsem byla blázen, když jsem jim to dovolila.

Odvrátila jsem hlavu, přistoupila ke dveřím a zavolala na Mary. Když celá udýchaná a malinko nervózní přicupitala, řekla jsem jí, že chci vanu, mýdlo a ručník. Obdařila mě poněkud zvláštním pohledem – nikdy předtím jsem si o nic takového neřekla –, pak seběhla do suterénu a brzy už se na schodech ozvalo bouchání, jak vlekla vanu za sebou, a z kuchyně zazněl řinkot kastrolů a konvic. I paní Bestová se brzy vynořila ze svého salonu, znovu vyrušená tím hlukem. Když jsem jí vysvětlila, že jsem dostala chuť se vykoupat, jen celá bledá a otřesená namítla: „Ach, slečno Astleyová, je to skutečně moudré?“ Určitě si myslela, že mám v úmyslu se utopit nebo si podřezat žíly.

Nic z toho jsem samozřejmě neudělala. Místo toho jsem se na hodinu ponořila do vany s kouřící vodou, civěla do krbu nebo na Kittyinu fotku a kouskem mýdla a žínkou jsem přiváděla svoje rozbolavělé údy a klouby zpátky k životu. Umyla jsem si i vlasy a vyčistila si ospalky z očí; kůži za ušními lalůčky, pod koleny, v ohbí lokte a mezi nohama jsem si vydrhla, až byla celá rudá a pálila.

Myslím, že nakonec mě přemohla dřímota, a při tom jsem měla podivný, znepokojující sen.

Vybavila jsem si jednu ženu z Whitstablu – jednu naši starou sousedku –, na kterou jsem celé roky nepomyslela. Umřela, když jsem byla ještě dítě, naprosto nečekaně a za podivných okolností. Doktoři prohlásili, že jí ztvrdlo srdce. Celý vnější obal mu zkožovatěl a zbytněl; chlopně zlenivěly, přestávaly pumpovat, až se nakonec úplně zastavily. Kromě mírné únavy a dusnosti ta žena neměla žádné příznaky; srdce jí svým vlastním tajným tempem odměřovalo její soukromý, vyměřený čas – a pak ho najednou utlo.

Když jsme ten příběh se sestrou poprvé slyšely, dojímal nás a děsil. Byly jsme ještě malé a dobře živené; představa, že jeden z našich orgánů – nadto ten životně nejdůležitější – by mohl přestat fungovat, že by se mohl spiknout sám proti sobě a přinést nám místo výživy zalknutí, nám připadala hrůzná. Celý týden po smrti té ženy jsme nemluvily o ničem jiném. V noci jsme celé rozechvělé ležely v posteli; utrápeně jsme si mnuly zpocenými prsty žebra vědomy si nevýrazného pulzu; vyděšené, že by ten slabounký rytmus mohl zastavit nebo zpomalit; přesvědčené, že – stejně jako srdce naší ubohé, mrtvé, nic netušící sousedky – i to naše nám v té měkké červené dutině v prsou tajně hrubne.

Teď, když jsem se probrala do reality ve vaně se studenou vodou, bezbarvém pokoji a s tou fotografií před očima, jsem se přistihla, že mám prsty znovu položené na hrudní kosti a třením zkoumavě pátrám po tom zbytňujícím orgánu. Tentokrát jsem ale měla pocit, že jsem ho našla. V samém nitru mého těla zela tma, tíha, nehybnost, o nichž jsem neměla ani tušení, které mi teď ale přinášely jistou útěchu. Cítila jsem svírání a bolest – ale nesvíjela jsem se ani nepotila pod jejich tíhou, místo toho jsem si zkřížila ruce přes žebra a objala své temné a zrohovatělé srdce jako milenec.

Možná že zatímco jsem se objímala, Walter a Kitty se zrovna společně procházeli po nějaké ulici v Itálii nebo Francii; možná se naklonil, aby se jí dotkl tak, jako jsem se já dotýkala sebe; možná se líbali; možná leželi v posteli… Podobné představy se mi honily hlavou snad tisíckrát a já jsem plakala a kousala se do rtu, abych je zapudila. Ale teď jsem se na tu fotografii dívala a cítila, jak moje trápení ustrnulo, tak jak to udělalo moje srdce, vzteky a pocitem křivdy. Kráčejí bok po boku a celý svět se na ně usmívá! Objímají se na ulici a cizí lidé jim to přejí! Kdežto já jsem celou tu dobu živořila bledá jako červ, zbavená radosti, útěchy a bezstarostnosti.

Vylezla jsem z vany a nedbajíc kapající vody jsem tu fotografii znovu vzala do ruky; ale tentokrát jsem ji zmačkala. Vyrazila jsem ze sebe výkřik, přecházela sem a tam; ale nebylo to zoufalstvím, ale spíš abych si protáhla své obrozené údy, abych ucítila, jak se celé moje já přepíná, naskakuje a tetelí se životem. Otevřela jsem okno a vyklonila se do tmy – do černé londýnské noci, co nikdy není úplně černá a před jejímiž zvuky a pachy jsem byla tak dlouho uzavřená. Znovu vyrazím do světa, pomyslela jsem si, vrátím se tam – už si ho nenechám déle odpírat!

Jenže ouvej! jak strašná byla druhý den ráno moje cesta do ulic. Zjistila jsem, jak jsou rušné, jak jsou špinavé, zaplněné lidmi, oslepující a hlučné! Celý rok a půl jsem žila v Londýně a považovala ho za svůj domov. Ale dřív jsem po něm vždycky chodívala s Kitty nebo Walterem; a často jsme ani nechodili pěšky, ale jezdili kočárem nebo drožkou. Ale teď, třebaže jsem si půjčila od Mary klobouk a kabátek, abych vypadala k světu, jsem si připadala, jako kdybych se po Clerkenwellu potloukala, jak mě pámbů stvořil. Zčásti za to mohl můj nervózní strach, že zajdu za roh a spatřím známou tvář, která mi připomene můj minulý život nebo – což bylo ze všeho nejhorší – samotnou Kitty, nachýlenou, rozesmátou a zavěšenou do Waltera. Kvůli tomu strachu jsem klopýtala a cukala sebou, a tak do mě pořád někdo strkal anebo mi nadával. Ty nadávky mě bičovaly jako kopřivy a celou mě rozechvívaly.

A navíc na mě pořád civěl a volal – a dvakrát nebo třikrát dokonce chytil, pohladil a štípl – nějaký muž. Ani tohle jsem ze svého dřívějšího života neznala; možná, kdybych držela v náručí mimino nebo raneček a kráčela rozhodně nebo s očima zapíchnutýma do země, nechali by mě projít bez povšimnutí. Ale, jak už jsem řekla, šla jsem trhaně, přivírala oči před okolním dopravním ruchem, a domnívám se, že takové děvče je pro muže snadným terčem…

Ty upřené pohledy a doteky na mě působily stejně jako ty nadávky: celou mě rozechvívaly. Vrátila jsem se k paní Bestové a otočila klíčem v zámku; pak jsem se položila na svou odporně zatuchlou matraci a dala se do roztřeseného pláče. Myslela jsem si, že jsem připravená na nový život a příslib, ale ulice, o nichž jsem si myslela, že mě přivítají, mě jen uvrhly zpět do mého dřívějšího trápení. Ba co víc, naháněly mi strach. Jak tohle zvládnu, ptala jsem se v duchu? Jak budu žít? Kitty teď má Waltera; Kitty je vdaná! Kdežto já jsem byla chudá a osamělá a nezaopatřená. Byla jsem osamělá dívka ve městě, které přeje láskám a urozeným; ve městě, kde jsou dívky chodící pěšky vystaveny upřeným pohledům.

To ráno jsem na to přišla. Taky mi to mohlo dojít už dávno ze všech těch písniček, které jsem zpívala po Kittyině boku.

V tu chvíli mi to připadalo jako krutý žert, že já, která jsem si tolikrát vykračovala po londýnských jevištích v pánském obleku, bych teď měla mít strach chodit po ulicích jen kvůli svému vlastnímu dívčímu vzezření! Kdybych tak byla chlapec, zazoufala jsem si v duchu. Kdybych tak byla skutečný chlapec…

Pak jsem sebou trhla a posadila se. Vzpomněla jsem si, co mi Kitty tehdy řekla na Stamford Hillu – že vypadám příliš jako chlapec. Vybavila jsem si reakci paní Dendyové, když jsem se před ni postavila v kalhotách: Je příliš opravdová. Právě ten oblek, který jsem tehdy měla na sobě – ten modrý keprový oblek, který mi Walter věnoval na Silvestra –, tady byl se mnou, ležel pod postelí zmuchlaný v tom námořnickém vaku s ostatními kostýmy, které jsem si odnesla z divadla. Sklouzla jsem z matrace, vytáhla zpod postele vak a všechny obleky vmžiku ležely rozložené na podlaze. Působily v tom bezbarvém pokoji až neuvěřitelně krásně a živě: všechny odstíny a tkaniny mého předchozího života spolu se všemi vůněmi a písničkami kabaretu a mou starou vášní.

Na okamžik jsem jen seděla a třásla se: bála jsem se, že mě přemůžou vzpomínky a znovu mi vženou do očí slzy. Málem jsem je všechny zase vrátila do toho vaku – ale pak jsem se zhluboka nadechla a přiměla svoje ruce, aby se zklidnily, a moje vlhnoucí oči, aby oschly. Položila jsem si ruku na prsa – na tu tíhu a temnotu, které mě tolik posilovaly.

Vzala jsem do ruky ten modrý keprový oblek a zatřásla s ním. Byl sice příšerně zmačkaný, ale kromě toho se na něm uvěznění ve vaku ani v nejmenším nepodepsalo. Zkusila jsem si ho spolu s košilí a kravatou. Byla jsem tolik vyhublá, že na mě kalhoty v pase jen plandaly; měla jsem ještě užší boky a ještě plošší hruď než dřív. Jediné, co kazilo dojem z toho, že jsem chlapec, bylo to pitomé, zabrané sáčko – ale všimla jsem si, že švy jsou jen nastehované. Na krbové římse ležel nůž, kterým jsem si krájela chléb; popadla jsem ho a stehy přeřízla. Takže vmžiku jsem před sebou měla to staré dobré pánské sako. Se zastřiženými vlasy, pomyslela jsem si, a párem pravých chlapeckých bot na nohou mě na londýnských ulicích nikdo nepozná – dokonce ani sama Kitty!

Dříve než jsem mohla svůj smělý plán vůbec uskutečnit, musela jsem samozřejmě překonat jednu nebo dvě překážky. Zaprvé se musím jaksepatří znovu obeznámit s celým městem: ještě týden jsem se každodenně toulala ulicemi Farringdonu a kolem Svatopavelské katedrály, než jsem se dokázala bez mučení postavit tlačenicím a všudypřítomnému rachotu a upřeným pohledům mužů. Dalším problémem – tedy jestli se mám opravdu promenádovat v pánském obleku – bylo, kde se mám převlékat. Nechtěla jsem žít jako chlapec na plný úvazek; ani jsem se nechtěla, aspoň prozatím, vzdávat svého pokoje u paní Bestové. Ale uměla jsem si představit, jak by se asi tvářila, kdybych se jí jednoho dne předvedla v pánských kalhotách. Určitě by si myslela, že už jsem dočista přišla o rozum; mohla by zavolat doktora nebo policistu. Rozhodně by mě vyhodila – a pak bych zase byla bez domova. A po tom jsem vůbec netoužila.

Potřebovala jsem nějaké místo mimo Smithfield; ve skutečnosti jsem potřebovala nějakou převlékárnu. Jenomže, aspoň pokud jsem věděla, žádné takové místo se pronajmout nedá. Bylo mi známo, že lehké ženy z Haymarketu se převlékají na veřejných záchodcích na Piccadilly – líčily se u umyvadel a převlékaly do křiklavých rób v kabince, zatímco nápis na dveřích hlásal Obsazeno. Připadalo mi to jako rozumné řešení, ale jen těžko jsem ho mohla napodobit, kdyby mě totiž viděli vycházet z dámských záchodků v keprovém a sametovém obleku se slamákem na hlavě, mému projektu by to dost uškodilo.

Řešení svého problému jsem ale nakonec nalezla mezi šlapkami ve West Endu. Každý den jsem vyrážela pěšky až do Soho a tam jsem si všimla obrovského počtu domů, na nichž byly cedule hlásající Postele k hodinovému pronájmu. Ve své naivitě jsem se nejprve sama sebe ptala, kdo by si chtěl lehnout jen na hodinu? Pak mi samozřejmě došlo, že nikdo: do těch pokojů si dívky vodily zákazníky, s nimiž rozhodně lehávaly v posteli, ale nespaly. Jednoho dne jsem stála u stánku s kávou v ústí uličky vedoucí z Berwick Street a pozorovala vstupní dveře jednoho z těch domů. Všimla jsem si, že přes práh neustále proudí muži a ženy a nikdo si jich nevšímá až na potměšilou stařenu, která sedí na židli u dveří a vybírá peníze – a její ostražitost trvá jen do chvíle, než sevře v dlani mince a podá zákazníkům jejich klíč. Jsem přesvědčená, že by kolem ní mohli proplout i mimové převlečení za koně spolu s běhnou svírající v ruce uzdu a – pokud by ten kůň měl připravenou minci – nikdo by si jich ani nevšiml…

A tak jsem si o několik dní později sbalila do tašky kostým, dostavila se do toho domu a požádala o pokoj. Stařena si mě prohlédla a naprosto neradostně se zazubila; pak, když jsem jí podala šilink, vrazila mi do ruky klíč a kývla hlavou do tmavé chodby za sebou. Klíč byl lepkavý; klika do mého pokoje byla lepkavá; celý ten dům byl dost hrozný – vlhký a zapáchající a stěny měl snad z papíru, takže zatímco jsem si vybalovala tašku a urovnávala kostým, slyšela jsem úplně všechno, co se děje v pokojích všude kolem mě – všechno to mručení, pleskání, hihňání a vrzání matrací.

Vcukuletu jsem se převlékla, ale s každým dalším zamručením a chichotem mě moje jistota a odvaha opouštěly. Ale když jsem se na sebe podívala – zrcadlo mělo po celé délce prasklinu, v níž byla krev –, když jsem se na sebe konečně podívala, usmála jsem se a hned jsem věděla, že můj plán je dobrý. Od své bytné jsem si vypůjčila žehličku a zbavila oblek všech jeho záhybů; nůžkami na šití jsem si zastřihla vlasy – a teď jsem si plivla do dlaně a hladce je ulízla. Šaty a tašku jsem nechala na židli, vyšla na podestu a zamkla za sebou dveře – moje nové temné srdce bilo po celou dobu rychle jako hodiny. Když jsem míjela tu starou kuplířku, sotva zvedla zrak, přesně jak jsem čekala; a tak jsem se trošku váhavě pustila po Berwick Street. S každým letmým pohledem, který zalétl mým směrem, jsem sebou cukla; pořád jsem čekala, že někdo vykřikne: „Děvče! Támhle je děvče v chlapeckých šatech!“ Ale ty pohledy se do mě nezapichovaly: jen po mně klouzaly a mířily na dívky za mnou. Žádné odhalení se nekonalo, a tak jsem se při chůzi malinko napřímila. Na rohu poblíž kostela sv. Lukáše o mě lehce zavadil muž s dvoukolákem a zavolal: „Vodpustěj, pane!“ Pak mi žena s nakadeřenými vlasy položila ruku na paži, naklonila hlavu a navrhla: „To se podívejme, krasavče, vypadá to, že máš horkou krev. Nechceš zajít na jedno takový hezký místečko…?“

Úspěch toho prvního vystoupení mi dodal odvahu. Vrátila jsem se do Soho na další směnu a došla ještě dál; a pak zase a ještě jednou… V bordelu v Berwick Street se ze mě stala pravidelná návštěvnice – bordelmamá mi tři dny v týdnu držela pokoj. Hned v počátku samozřejmě uhádla účel mých návštěv – i když z toho, jak na mě vždycky mhouřila oči, soudím, že vlastně nikdy přesně nevěděla, jestli jsem děvče, co si u ní v domě obléká pánské kalhoty, nebo chlapec, co chodí v ženských šatech. Někdy jsem v tom sama neměla úplně jasno.

Při každé návštěvě jsem totiž přišla na nějaký nový trik, jak svůj převlek vylepšit. Zastavila jsem se u holiče a nechala si ostříhat svoje zženštilé lokny. Nakoupila jsem si boty, ponožky, nátělníky, dlouhé spodky a trikoty. Experimentovala jsem s obvazy, abych ještě víc zamaskovala už tak dost nepatrnou křivku svého poprsí; a ve slabinách jsem nosila srolovaný kapesník nebo rukavici, abych napodobila skromného malého ptáčka.

Nemohla jsem říct, že bych byla šťastná – nesmíte si myslet, že jsem pociťovala něco, co by se jen vzdáleně podobalo štěstí. Na to, abych se v tom ubohém pokojíčku u paní Bestové cítila jinak než zoufale, jsem v něm protrpěla příliš mnoho týdnů: byla jsem zbavená naděje a barvy jako tapety. Ale Londýn jsem navzdory všemu svému pláči ze sebe smýt nedokázala a to, že jsem se po něm konečně mohla svobodně procházet jako chlapec, jako pohledný mladík v dobře padnoucím obleku, na něhož lidé hleděli se závistí, a ne s posměchem –, tak to v sobě mělo jisté zvláštní křehké kouzlo, a většího zadostiučinění se mi v té době ani dostat nemohlo.

„Jen ať mě teď Kitty vidí,“ přála jsem si v duchu. „Jako dívku mě zavrhla – tak jen ať mě vidí teď!“ A vzpomněla jsem si na jednu knihu, kterou si matka kdysi půjčila v knihovně, v níž se zapuzená žena vrátila domů, aby se o své děti postarala v převleku chůvy. Kéž bych mohla Kitty znovu potkat, pomyslela jsem si, a dvořit se jí jako muž – a pak vyzradit svou totožnost a zlomit jí srdce tak, jako ona zlomila to moje!

Ale přesto že se mi podobné představy honily hlavou, ani jednou jsem se nepokusila s ní spojit; a možnost, že na ni narazím čirou náhodou – že ji uvidím s Walterem –, ve mně stále probouzela třesavku. Její jméno na plakátě před nějakým kabaretem nebo divadlem jsem nespatřila v červnu ani v červenci, kdy už musela být ze svých veselých líbánek jistě zpátky; a protože jsem si nekupovala divadelní noviny, nikdy jsem se nedozvěděla, jak se jí v roli Walterovy manželky daří. Dokázala jsem ji zahlédnout pouze ve svých snech. V nich byla stále něžná a milá, stále na mě volala jménem a nastavovala mi k polibku své rty; ale nakonec se kolem jejích pihovatých ramen vždycky obtočila Walterova paže a její provinilé oči se obrátily k němu.

Teď už jsem se z takových snů neprobouzela s pláčem; nechala jsem je, aby mě zavedly zpátky do Berwick Street. Domnívala jsem se, že mému převleku dodávají jistý lesk.

Jeho dokonalost jsem si však uvědomila až jednoho srpnového večera ke konci horkého léta, kdy jsem se potloukala po Burlingtonské pasáži.

Bylo něco kolem deváté. Celý večer jsem byla na nohou, ale teď jsem zůstala stát před trafikou a prohlížela si vystavené zboží – pouzdra a odřezávače na doutníky, stříbrná párátka a hřebeny z želvoviny. Celý měsíc panovalo vedro. Svůj modrý keprový oblek jsem proto vyměnila za kostým, v němž jsem zpívala písničku s názvem „Šarlatová horečka“ – uniformu gardisty s elegantní malou čapkou. Abych se osvěžila, rozepnula jsem si knoflík u krku.

Zatímco jsem postávala před výlohou, uvědomila jsem si, že nejsem sama. Vedle mě se postavil nějaký muž a krůček po krůčku se ke mně přibližoval; teď už byl opravdu velice blízko tak blízko, že jsem na kůži cítila teplo jeho paže a vůni jeho mýdla. Neotočila jsem se, abych si prohlédla jeho tvář; ale všimla jsem si, že má bezvadně naleštěné a dost luxusní boty.

Po minutě nebo dvou konečně prolomil mlčení: „Krásný večer.“

Stále jsem se neotočila, ale jen – zcela bezelstně – jsem přitakala. Nastalo další ticho.

„Obdivujete vystavené zboží?“ pokračoval. Přikývla jsem – teď jsem se konečně otočila a vrhla po něm rychlý pohled, což ho očividně potěšilo. „Pak jsme spřízněné duše, to poznám!“ Mluvil jako urozený muž, ale poměrně tichým hlasem. „Nejsem sice kuřák, ale přesto nedokážu odolat vábení dobré trafiky. Doutníky, kartáče, kleštičky na nehty…“ Doprovodil svá slova gestem. „Trafika v sobě skrývá něco tak mužného – nemyslíte?“ Jeho hlas teď nebyl víc než sotva slyšitelný šepot. Pak stejným tónem, ale velice rychle vyhrkl: „Dáte si říct, vojíne?“

Po jeho slovech jsem překvapeně zamrkala.

„Prosím?“

Rozhlédl se kolem sebe rychlým, nacvičeným, úlisným pohledem připomínajícím dobře promazané kolečko a obrátil ho zpátky ke mně. „Nemáte chuť si zašpásovat? Máte pokoj, kam bychom mohli zajít?“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ namítla jsem, i když upřímně řečeno při té představě jsem v břiše ucítila šimrání.

Musel si myslet, že ho škádlím. „Opravdu?“ usmál se a olízl si knír. „A já si myslel, že vy gardisté moc dobře víte, jak na to…“

„Já ne,“ odsekla jsem škrobeně. „Jsem ve službě teprve týden.“

Muž se znovu usmál. „Rekrutovaný nováček! Hádám, že jste to nikdy s žádným chlapcem nedělal? Takový fešák jako vy?“ Zavrtěla jsem hlavou. „No,“ – polkl naprázdno – „nechcete to teď zkusit se mnou?“

„Zkusit co?“ opáčila jsem nechápavě. Znovu následoval ten rychlý, dobře promazaný pohled.

„Vložit do mých služeb svou pěknou prdelku – nebo snad slaďounké rty. Nebo mi prostě jen svou pěknou bílou ručkou vklouznout do kalhot. Jak je libo, vojíne; jen vás snažně prosím, abyste mě přestal škádlit. Stojí mi jak násada od koštěte a potřebuju si vrznout.“

V průběhu celé této udivující konverzace jsme nepřestávali zírat do výlohy trafiky. Muž nadále šeptal a všechny svoje necudné návrhy vypouštěl z úst stejně rychlým tlumeným hlasem, aniž se mu pohnul knír. Kohokoliv by při pohledu na nás mohlo napadnout, že jsme dva naprosto cizí muži ponoření do svých vlastních světů.

Ta představa mi vykouzlila úsměv na rtech. „Kolik za to?“ zeptala jsem se stejně vrtošivým tónem jako předtím.

Na tváři se mu objevil cynický výraz, jako kdyby ode mě nic lepšího nečekal; ale za tou pohrdavou maskou jsem zahlédla záblesk vášně – jako kdyby mě ve skutečnosti ani jinak nechtěl. „Libru za kouření nebo za honěnou“ – měl samozřejmě na mysli tu hru. „Deset šilinků za prcání.“

Dala jsem si záležet, abych zavrtěla hlavou – legrace je u konce, teď už jen posunu čapku na pozdrav a vycouvám. Ale muž se ve své netrpělivosti pootočil a já jsem zahlédla, jak se mu něco třpytí u pasu. Byl to tlustý, zlatý řetízek od hodinek, připevněný k proužkované, dost křiklavé vestě. A když jsem mu znovu pohlédla do obličeje – lampa z výkladu na něj vrhala světlo –, viděla jsem, že má nazrzlé, husté vlasy a knír. Měl hnědé oči a poněkud vpadlé tváře; ale přesto přese všechno byl naprosto jasně podobný Walterovi. Tomu Walterovi, s nímž Kitty lehává a s nímž se líbá.

Ta představa na mě zapůsobila zvláštním způsobem. „Dobrá,“ řekla jsem, ale bylo to, jako kdyby za mě mluvil někdo dočista jiný. „Udělám to. Udělám vám to rukou za libru.“

Najednou zaujal rozhodný postoj. Když jsem odstoupila, cítila jsem, jak ještě chvilku otálí u výkladu, a pak mě následuje. Nezamířila jsem do svého útočiště v bordelu – měla jsem sice jen velice mlhavou představu, co mě ceká, ale bylo mi jasné, že ho nesmím vzít na pokoj a riskovat, že nakonec zvolí jinou variantu. Místo toho jsem ho zavedla na nedaleké náměstíčko, kde byl nad mřížovím takový zastrčený kout, kam chodily coury na záchod. Když jsem se k němu blížila, skutečně se z něj jedna z nich vynořila a utírala se sukní mezi nohama; při tom na mě mrkla. Když odešla, zůstala jsem stát a čekala. Za okamžik se objevil ten muž, držel si před rozkrokem noviny, a když je oddělal, uviděla jsem vybouleninu velikosti lahve. Na okamžik se mě zmocnila panika, ale pak přistoupil a zůstal přede mnou stát s netrpělivým výrazem. Když jsem mu začala rozepínat poklopec, zavřel oči.

Vyndala jsem mu ptáka a zkoumala ho: nikdy předtím jsem žádného z takové blízkosti neviděla a – nic proti dotyčnému džentlmenovi – vypadal dost ohavně. Ale v kabaretu se na toto téma žertuje v jednom kuse, takže jsem měla poměrně dobrou představu, co s ním. Vzala jsem ho do ruky a začala mu ho honit. Jsem si jistá, že jsem postupovala velice nezkušeně, ale jemu to podle všeho nevadilo.

„Ten je ale tlustý a dlouhý,“ utrousila jsem – slyšela jsem, že v takových chvílích to chce slyšet každý mužský. Dotyčný vzdechl a otevřel oči.

„Kéž bys mě tam políbil,“ zašeptal. „Máš tak dokonalá ústa – úplně jako děvče.“

Zpomalila jsem rytmus a znovu se podívala na jeho našponovaného ptáka; a když jsem poklekla, znovu to bylo, jako kdyby místo mě poklekal někdo jiný. Tak takhle chutná Walter, pomyslela jsem si!

Když bylo po všem, vyplivla jsem sperma na dlažbu, a on mi velice laskavě poděkoval.

„Snad,“ řekl, když se zapínal, „snad bychom se zase někdy mohli vidět na stejném místě?“

Nemohla jsem mu odpovědět – ve skutečnosti jsem měla na krajíčku. Podal mi libru; pak po chvilkovém váhání ke mně přistoupil a políbil mě na tvář. Při tom gestu jsem sebou cukla; když to ucítil, špatně si to vyložil a zatvářil se toužebně.

„Ne, tohle se vám vojáčkům nelíbí, co?“ řekl zvláštním tónem. Když jsem si ho pozorně prohlédla, viděla jsem, že se mu lesknou oči.

Jeho vzrušení ve mně nejprve vzbuzovalo zvláštní rozpoložení; jeho dojetí mě teď přivedlo k hlubokému zamyšlení. Když se otočil a odešel, zůstala jsem celá roztřesená stát na místě – nemohl za to smutek, ale spíš jakýsi nechutný druh zalíbení. Ten muž vypadal jako Walter; uspokojila jsem ho jistým zvráceným způsobem kvůli Kitty; a nakonec se mi z toho zvedl žaludek. Ale on nebyl jako Walter, který si může užívat, kdy se mu zachce. Jeho rozkoš se nakonec proměnila v hoře; a jeho láska je tak nelítostná a tak tajná, že ji musí ukájet s cizím člověkem na zapáchajícím dvorku, jako je tenhle. Takovou lásku jsem dobře znala. Dobře jsem věděla, jaké to je, obnažit svoje tlukoucí srdce a při tom se bát, aby netlouklo příliš nahlas a nevyzradilo vás.

Já jsem tlukot svého srdce držela pěkně pod pokličkou, a stejně mě vyzradil.

A teď jsem zradila dalšího stejně jako sebe.

Dala jsem si librovku od toho muže stranou a zamířila na Leicesterské náměstí.

Bylo to jediné místo, kterému jsem se při svých bezstarostných toulkách West Endem ze zvyku raději vyhýbala nebo ho jen rychle prošla: vždycky jsem si připomněla svou první návštěvu s Kitty a Walterem, což zrovna nebyla vzpomínka, kterou bych se chtěla kochat příliš často. Dnes večer jsem tam však zamířila naprosto záměrně. Došla jsem k Shakespearově soše, před níž jsme tehdy stáli, opřela jsem se o ni a dívala se na věci, na které jsme se dívali i tehdy. Vzpomněla jsem si, jak Walter řekl, že se nacházíme v samotném srdci Londýna, a víme vůbec, co dává to velké srdce do pohybu? Varieté! Tehdy odpoledne jsem se kolem sebe rozhlédla a ke svému úžasu spatřila něco, co jsem považovala za všechnu rozmanitost světa, jak se potkala na jednom pozoruhodném místě. Spatřila jsem bohaté i chudé, přepych i bídu, bělochy i černochy, jak se tam hemží jeden vedle druhého. Dívala jsem se, jak společně vytvářejí obrovský harmonický celek, a byla rozechvělá při pomyšlení, že si v něm najdu své vlastní místo jako přítelkyně Kitty.

Jak se moje vnímání světa od té doby změnilo! Zjistila jsem, že život v Londýně je ještě podivnější a rozmanitější, než jsem si vůbec uměla představit; ale zároveň jsem pochopila, že něco z té rozmanitosti je přece jen obyčejným zrakům skryto; že ne všechny části města do sebe hladce a hezky zapadají, ale spíš poněkud dřou, narážejí do sebe a strkají anebo se překrývají; že někteří se ze strachu skrývají a vystavují pouze zrakům těch, jejichž spřízněností si mohou být jisti. Teď, zcela bezděčně, mě jeden z těch tajných živlů označkoval a přijal do svých řad.

Zadívala jsem se do davu, který mě po obou stranách míjel. Mohlo tam být tři sta, čtyři sta, možná pět set lidí. Kolik z nich je takových jako ten urozený muž, jehož přirození jsem se právě dotýkala? Dokonce i při tom pomyšlení jsem si všimla, jak ke mně jeden muž úmyslně stáčí pohled – a po něm další.

Možná že těch pohledů bylo od chvíle, co jsem se vrátila do světa jako chlapec, víc než dost; ale já jsem si jich nikdy nevšímala nebo jim nepřipisovala žádný význam. Avšak teď jsem mu dokonale rozuměla – a znovu jsem se celá roztřásla uspokojením a záští. Poprvé jsem oblékla pánské kalhoty, abych se vyhnula mužským zrakům; avšak stát se objektem pohledů těchto mužů, kteří si mysleli, že jsem taková jako oni – tak to mě nemohlo obtěžovat; to si jistým zvráceným způsobem říkalo o pomstu.

Asi týden nebo dva jsem dál bloumala světem, do něhož jsem se přichomýtla, jen ho pozorovala a učila se jeho způsobům i gestům. Všechno se v něm točí kolem dvou základních věcí – chůze a pozorování: kráčíte a necháte se okukovat; pátráte, dokud nenajdete tvář nebo postavu, která vám padne do oka; následuje přikývnutí, mrknutí, zavrtění hlavou, záměrný vstup do uličky nebo penzionu… Jak už jsem řekla, zpočátku jsem se této komunikace neúčastnila, jen jsem při ní bedlivě pozorovala druhé a vysloužila si tisícovku pátravých pohledů – z nichž některé jsem poněkud škádlivě opětovala, ale většinou jsem je vmžiku odvrhla. Ale pak mě jednou odpoledne opět oslovil džentlmen, který, aspoň jsem měla ten pocit, se mírně podobal Walterovi. Chtěl, abych mu ho vyhonila a při tom mu špitala do ouška jednu obscénní něžnůstku za druhou – prostě žádná věda. Pokud jsem zaváhala, myslím, že si toho nevšiml. Řekla jsem si cenu – zase libru – a odvedla ho na to náměstíčko, kde jsem obsloužila jeho předchůdce. Jeho pták mi sice připadal dost malý, ale stejně jsem mu řekla, že je to pořádný klacek.

„Jsi překrásný chlapec,“ pošeptal mi, když jsme byli hotoví. Za tu minci to ani nestálo za řeč.

A tak snadno – stejně snadno a osudově, jako jsem nastoupila svou kabaretní dráhu – jsem se propracovala ke své nové roli a začala se prodávat jako chlapec.

Kapitola 9

Přechod od kabaretní zpěvačky v pánském převleku k prodejné holce může vypadat jako podivný skok. Svět herců a estrádních umělců a svět prostituce, v němž jsem nalezla práci, se od sebe ve skutečnosti zase tolik neliší. Oba mají své přirozené prostředí v Londýně a jejich hlavním městem je West End. Oba jsou zvláštní směsicí kouzla a nouze, přepychu a potu. Oba mají své typické představitele – svoje ingénues a grandes dames, svoje vycházející hvězdy, svoje padající hvězdy, svoje tutovky i námezdníky…

Tohle všechno jsem se pomalu, ale jistě naučila během prvních týdnů svého učednictví, stejně jako jsem po Kittyině boku pronikala do tajů kabaretního řemesla. Naštěstí pro mne jsem si našla přítele a rádce – chlapce, s nímž jsem jednou pozdě v noci zapředla hovor, zatímco jsme se společně schovali před náhlou přeháňkou ve dveřích jedné budovy na kraji Soho Square. Byl hodně zženštilý – to, čemu se říká pravá buzna – a tak jako mnozí jiní nosil i dívčí jméno: Alice.

„Tak se jmenuje moje sestra!“ vyhrkla jsem, když se mi představil, a on se usmál: i jeho sestra se tak jmenovala až na to, že je mrtvá. Namítla jsem, že nevím, jestli ta moje ještě žije, nebo ne, a že je mi to šumafuk; a jeho to vůbec nepřekvapilo.

Tomu Alici, tuším, bylo asi tolik co mně. Byl stejně pěkný jako děvče – vlastně hezčí než většina děvčat (včetně mě), neboť měl lesklé černé vlasy, srdcovitý obličej a neskutečně dlouhé, tmavé a husté řasy. Řekl mi, že se prodává od svých dvanácti let; kromě prostituce nikdy žádný jiný život nepoznal, ale má ho celkem rád. „Stejně je to lepší než pracovat někde v kanclu nebo v obchodě,“ vysvětlil mi. „Kdybych musela každej den pracovat ve stejným malým kutlochu, sedět na stejný malý židličce a dívat se na stejný nudný tváře, zbláznila bych se, prostě zbláznila!“

Když se mě ptal na mou minulost, řekla jsem mu, že jsem do Londýna přijela z Kentu a mám za sebou jednu špatnou zkušenost, takže teď jsem nucená šlapat; což bylo všechno svým způsobem pravda. Myslím, že mu mě bylo líto – nebo ke mně jen pocítil sympatie kvůli tomu, že se naše sestry stejně jmenovaly –, zkrátka a dobře vzal si mě pod svá křídla a dával mi tipy a rady. Někdy jsme se scházeli u stánků s kávou na Leicesterském náměstí, abychom se pochlubili nebo si zanadávali na svůj osud. A zatímco jsme si povídali, Alice těkal očima sem a tam, hledal nové nebo staré zákazníky, milence a přátele.

„Polly Shawová,“ řekl třeba a sklopil hlavu, zatímco kolem nás s úsměvem přecupital drobný mladíček. „Poklad, učiněný poklad, ale nikdy se od ní nesmíš nechat umluvit a půjčit jí libru.“ Nebo „No nazdar!“ vyhrkl již ne tak dobrosrdečně. „No neslízne ta čůza vždycky smetanu!“, když se z drožky vynořil další chlapec a zmizel v Alhambře zavěšený do džentlmena s pelerínou podšitou rudým hedvábím.

Nakonec samozřejmě jeho roztěkaný pohled našel svůj cíl, ustálil se a Alice nenápadně kývl nebo mrkl a honem odložil svůj hrníček. „Jejda!“ vyhrkl, „vidím portýra, který by rád štípl Sladké Alici vstupenku. Adieu, cherie. Na stotisíckrát tě líbám na tvá báječná očka!“ Dotkl se špičkou ukazováčku svých rtů a zlehka mi ho přitiskl na rukáv saka; a pak už jsem se jen dívala, jak si opatrně vykračuje přes zalidněné náměstí k muži, který ho k sobě přivolal.

Když se mě hned na začátku zeptal, jak se jmenuju, odpověděla jsem: Kitty.

Právě Sladká Alice mě zasvětil do nejrůznějších typů homosexuální prostituce a vysvětlil mi jejich kostýmy, zvyky a dovednosti. Přední místo mezi nimi samozřejmě patřilo zženštilým buznám, takovým jako on, které se v kteroukoliv denní nebo noční dobu procházely po Haymarketu s namalovanými rty a napudrovaným krkem a v kalhotách tak těsných a obtažených, že málem připomínaly baletní trikot. Buzny braly svoje zákazníky do penzionů a hotelů; jejich cílem bylo ulovit nějakého mužného mladého džentlmena nebo lorda a nechat se vydržovat ve vlastním bytě. Uspělo jich víc, než si umíte představit.

Naproti tomu zas byli mladíci prostšího vzhledu, úředníci a příručí: ti zženštilými buznami dost opovrhovali a chodili s muži – nebo aspoň to tvrdili – spíš pro peníze, než pro to vzrušení. Myslím, že někteří z nich dokonce byli ženatí nebo zadaní. Šlechtu neboli hlavní představitele této konkrétní branže našeho řemesla představovali gardisté (právě za jednoho z nich jsem se převlékala, když jsem nosila tu šarlatovou uniformu – samozřejmě nic netušíc, neboť v té době jsem o jejich pověsti v tomto ohledu neměla ani ponětí). Dostalo se mi ujištění, že gardisté jsou téměř výlučně odborníci na kuřbu a honění. Sem tam, když byli zrovna v dobrém rozpoložení, dovolili urozenému zákazníkovi jedno nebo dvě čísla; ale nikdy si nenechali sáhnout na přirození nebo ho políbit. Jejich pýcha v tomto ohledu hraničila až s mánií, prohlásil Sladká Alice.

Sama jsem nutně ztělesňovala dost podivnou směsici několika typů. Jako nepříliš mužný chlapecký typ jsem nepřitahovala urozené pány, kteří měli ve svém poklopci rádi drsnou ruku nebo pár facek v přítmí; avšak stejně tak jsem si nemohla dovolit ze sebe udělat neviňátko, na které letí a k němuž si dost dovolují méně vzdělaní hoši. Sama jsem byla dost vybíravá. Po ulicích kolem Leicesterského náměstí se potloukala spousta mužů se zvláštními choutkami, ale jen málo z nich patřilo k těm, které jsem vyhledávala. Upřímně řečeno většina mužů půjde s prostitutem, jak byste vy nebo já řekli, do bordelu cestou z trhu: zadovádí si, odříhnou a pustí vás z hlavy. Ale přesto jsou tady tací – většinou urození pánové, naučila jsem se je rozeznávat na dálku, vypadají nedočkavě, zadumaně nebo romanticky –, které doženete k tomu, že vás políbí nebo vám poděkují nebo nad vámi dokonce plakají, zatímco je ukájíte.

A přitom – zatímco se v nějaké uličce či na dvorku nebo kapající kabince na toaletě pachtili, zajíkali a špitali mi své nejtajnější touhy – jsem musela odvrátit tvář, abych skryla svůj úsměv. Pokud byli podobní Walterovi, tím líp. Pokud ne – no, všichni to byli muži a (bez ohledu na to, co si o tom mysleli) s rozepnutými kalhotami vypadali všichni stejně.

Zatímco jsem je ukájela, s mým vlastním chtíčem to ani nehnulo. Dokonce jsem ani nepotřebovala ty mince, které mi dávali. Byla jsem jako ten, kterého jednou okradli o všechen majetek a lásku, a tak se sám stal zlodějem – ne aby si užíval cizího majetku, ale aby jej zničil. Litovala jsem snad jen toho, že přesto, že jsem dennodenně předváděla báječné výkony, odehrávalo se to bez diváků. Rozhlédla jsem se kolem sebe v tom ponurém a bezútěšném místě, na němž jsme s mým zákazníkem hekali v objetí, a zatoužila, aby dlažba byla jeviště, cihly opona a cupitající myši planoucí reflektory. Toužila jsem po tom, aby naše páření zhlédlo aspoň jedno oko – aspoň to jediné!; troufalé a zkušené oko, které by poznalo, jak dobře jsem se svojí role zhostila a jakého troubu a prosťáčka jsem udělala ze svého pošetilého, důvěřivého partnera.

Ale to se zdálo – vzhledem k okolnostem – být naprosto nemožné.

Asi šest měsíců šlo všechno hladce: dál jsem vedla u paní Bestové svůj bezbarvý život, podnikala výlety do West Endu a šlapala.

Moje skrovné úspory se pomalu ztenčovaly a nakonec úplně došly; takže teď jsem začala žít výhradně z toho, co jsem si vydělala na ulici, protože šlapání bylo to jediné, co jsem uměla a oč jsem stála.

O Kitty jsem stále neměla žádné zprávy – ani slovo! Nakonec jsem usoudila, že musela odjet zkusit štěstí s Walterem do ciziny – možná do Ameriky, kam jsme se spolu chystaly. Měsíce, které jsem strávila v kabaretu, mi teď připadaly na hony vzdálené a naprosto neskutečné. Jednou nebo dvakrát jsem při svých pochůzkách městem zahlédla nějakou známou tvář z dřívějška – umělce, s nímž jsme vystupovaly v Paragonu, garderobiérku z Bedfordu v Camden Townu. Jednou v noci jsem se opřela o sloupek v Great Windmill Street a dívala se, jak z Pavilonu vychází Dolly Arnoldová – která hrála v Britannii Popelku s Kitty coby Princem – a pomáhají jí do kočáru. Podívala se na mě, překvapeně zamrkala a zase se odvrátila. Možná si myslela, že zná mou tvář; možná si myslela, že jsem nějaký chlapec, s nímž pracovala; nebo ji jen napadlo, že jsem ubohý prosťáček, co se drží ve stínu a hledá kunšafta. Rozhodně vím, že ve mně nespatřovala Nan Kingovou; a pokud jsem pociťovala nutkání přejít k ní, odhalit svou totožnost a zeptat se na Kitty, pominulo dřív, než kočí probral koně k životu a kočár odkodrcal.

Ne, jediný kontakt s divadlem jsem nyní měla jako prostitut. Zjistila jsem, že slavné kabarety na Leicesterském náměstí – tytéž sály, ke kterým jsme s Kitty před dvěma lety vzhlížely s takovou nadějí – byly ve světě prostituce vyhlášené jako místa lovu a balení. Zvlášť Empire býval plný buzen: procházely se bok po boku se šlapkami z ulice nebo postávaly v malých hloučcích, vyměňovaly si drby, srovnávaly svůj osud, plácaly se na uvítanou rukama a štěbetaly vysokým, rozverným hlasem. Nesledovaly vůbec dění na pódiu, nejásaly ani netleskaly, jen se prohlížely v zrcadle nebo okukovaly napudrované tváře druhých anebo – potajmu – urozené muže, kteří je rychle nebo poněkud loudavěji míjeli.

Velmi ráda jsem se s nimi procházela, pozorovala je a na oplátku se nechávala pozorovat od nich. Zbožňovala jsem chození po Empire – tom nejpřepychovějším kabaretu v Anglii, jak ho popsal Walter, na jehož nabídku Kitty tak horlivě, tak marně! čekala –, zády k jeho slavnému zlatému jevišti: můj kostým se v hrubé záři elektrických lustrů jen třpytil, leskly se mi vlasy, kalhoty boulily, na rtech mi zářila růžová barva, moje postava a afektované vystupování, jak říkají prodejní hoši, zaváněly levandulí a byly smělé a neklamné, ale falešné. Zpěvákům a komikům jsem nevěnovala jediný pohled. S tamtím světem jsem skoncovala jednou provždy.

Všechno, jak už jsem řekla, šlo hladce. Ale pak v několika prvních teplých týdnech roku 1891 – tedy rok a něco po mém útěku od Kitty – narušila výkon mého zaměstnání malá nepříjemnost.

Když jsem se po dost tvrdé práci vrátila do bordelu, zjistila jsem, že majitelka je fuč, na jejím místě zůstala jen převrácená židle a dveře do mého pokoje jsou rozštípané a dokořán. Nikdy jsem pořádně nezjistila, co se vlastně stalo; bordelmamá byla podle všeho odvedena nebo vyhnána – ačkoliv nikdo nevěděl jistě, zda to udělala policie nebo nějaká její sokyně. Zkrátka a dobře zloději využili její nepřítomnosti k tomu, aby se vloupali do domu, vyděsili a zastrašili děvčata a jejich kunčafty a přivlastnili si všechno, co unesli: provlhlé matrace a koberce, rozbitá zrcadla, těch pár rozviklaných kousků nábytku – a taky moje šaty, boty, klobouk a kabelku. Nepřišla jsem sice o moc, ale znamenalo to, že se musím vrátit domů ve svém mužském převleku – měla jsem na sobě ty staré plandavé kalhoty a slamák – a pokusit se proklouznout do svého pokoje, aniž by mě paní Bestová přistihla.

Bylo dost pozdě, a tak jsem se velice pomalu vydala do Smithfieldu v naději, že než tam dorazím, všichni Bestovi už budou dávno v posteli – a skutečně, když jsem došla k domu, v oknech byla tma a všude panoval klid. Vklouzla jsem dovnitř a potichounku stoupala po schodech – v hrůze jsem si vybavovala, jak jsem se naposledy nehlučně plížila spícím domem a k čemu to nakonec vedlo. Možná že za to klopýtnutí mohla právě ta vzpomínka: v půli cesty jsem si totiž sáhla rukou na hlavu – a můj klobouk přeletěl zábradlí a dopadl s žuchnutím do chodby v přízemí. Zaklela jsem a zůstala stát. Věděla jsem, že se pro něj musím vrátit. Zrovna když jsem se chystala otočit a pustit dolů, uslyšela jsem však vrznutí dveří a zahlédla mihotající se světlo svíčky.

„Slečno Astleyová –“ To byl hlas mojí bytné, v té tmě zněl tiše a naříkavě. „Slečno Astleyová, jste to vy?“

Nezůstala jsem stát, abych jí odpověděla, ale vyřítila jsem se po zbývajících schodech nahoru a zmizela ve svém pokoji. Za zavřenými dveřmi jsem ze sebe servala sako a kalhoty a nacpala je i s košilí a spodky do maličkého výklenku zahaleného závěsem, v němž jsem měla pověšené šaty. Rychle jsem popadla noční košili a natáhla si ji; avšak než jsem si stačila zapnout knoflíčky, zaslechla jsem to, z čeho jsem měla největší hrůzu: zvuk rychlých, těžkých kroků na schodišti následovaný bušením na dveře a hlasitým, pronikavým hlasem paní Bestové.

„Slečno Astleyová! Slečno Astleyová! Byla bych ráda, kdybyste ty dveře otevřela. Dole na chodbě jsem našla velmi podivný předmět a mám podezření, že tam máte někoho, kdo tam nemá co dělat!“

„Co tím myslíte, paní Bestová?“ odvětila jsem nechápavě.

„Dobře víte, co tím myslím, slečno Astleyová. Varuju vás. Je tady se mnou můj syn!“ Popadla knoflík na dveřích a zalomcovala s ním. Nad našimi hlavami se ozvaly další kroky: hluk vzbudil mimino a to se dalo do pláče.

Otočila jsem klíčem a otevřela dveře. Paní Bestová, oblečená v noční košili a kostkovaném županu, se kolem mě protáhla do pokoje. Za ní stál v košili a čepičce na spaní její syn. Vypadal příšerně.

Otočila jsem se k bytné, která se kolem sebe marně rozhlížela. „Vím, že tady někde máte chlapa!“ vykřikla. Strhla peřinu z postele, pak zůstala stát a nahlédla pod postel. Nakonec samozřejmě zamířila k výklenku. Vystřelila jsem, abych jí v tom zabránila, ale ona jen spokojeně ohrnula ret. „Tak a máme ho!“ zvolala, protáhla se kolem mě a škubla látkou, ale pak s překvapeným zajíknutím ustoupila. Ve výklenku visely asi čtyři pánské obleky spolu s tím, který jsem si právě svlékla. „No teda, ty jedna malá couro!“ obořila se na mě. „Tys tady snad chtěla rovnou provozovat ouplný orgie!“

„Jaké orgie?“ opáčila jsem a zkřížila si ruce na prsou. „Jsou to jen věci na opravu, paní Bestová. To snad není zločin spravovat pánům oblečení, viďte?“

Zvedla spodky, které jsem ze sebe jen před chvilkou skopla, a přičichla k nim. „Ty spodky jsou pořád teplé!“ prohlásila. „Chcete mi snad tvrdit, že je to teplem vaší jehly? To spíš teplem toho jeho hrotu!“ Otevřela jsem ústa – ale žádnou kloudnou odpověď jsem ze sebe dostat nedokázala. Zatímco jsem byla na vážkách, bytná přistoupila k oknu a vyhlédla ven. „Mám za to, že utekli právě tudy. Darebáci! Ale tak, jak je pámbů stvořil, se daleko nedostanou!“

Znovu jsem pohlédla na jejího syna. Civěl mi na nohy v místě, kde mi zpod noční košile vyčuhovaly kotníky.

„Omlouvám se, paní Bestová,“ řekla jsem. „Slibuju vám, že už to neudělám!“

„V mém domě tedy rozhodně ne! Chci, abyste ho ráno opustila, slečno Astleyová. Připouštím, že jste mi vždycky připadala Poněkud zvláštní – a teď se mi tady ještě klidně spustíte! To nepřipustím, ne, to rozhodně nepřipustím! Varovala jsem vás, když jste se sem nastěhovala.“

Svěsila jsem hlavu a bytná se otočila na podpatku. Její syn se konečně posměšně ušklíbl a utrousil: „Děvko.“ Pak si odplivl a zmizel za matkou ve tmě.

Vzhledem k tomu, že jsem skoro neměla co balit, odešla jsem z domu ráno hned, jak jsem se umyla. Paní Bestová jen ohrnula ret, když jsem kolem ní procházela. Avšak Mary na mě pohlížela s jistým obdivem v očích, jako kdyby na ni to, že se ze mě nakonec vyklubala normální – docela normální – bytost, zapůsobilo a naplňovalo ji to posvátnou úctou. Dala jsem jí šilink a pohladila ji po ruce. Pak jsem se vydala na poslední krátkou procházku po Smithfieldské tržnici. Bylo vlahé ráno a zápach mršin byl ohavný, mouchy bzučely tak nízko a vytrvale, že připomínaly hukot motoru; ale při tom všem jsem k tomu místu, které jsem v týdnech svého šílenství tak často pozorovala, pociťovala jistou tísnivou náklonnost.

Nakonec jsem mu dala valem a přenechala mouchám jejich snídani. Neměla jsem sebemenší tušení, kam se poděju, ale slyšela jsem, že ulice kolem King’s Crossu jsou plné penzionů, a tak jsem si řekla, že bych mohla zkusit své štěstí právě tam. Avšak nakonec jsem se ani tak daleko nedostala. Ve výkladní skříni jednoho obchodu v Gray’s Inn Road jsem totiž zahlédla malou cedulku s tímto zněním: Solidní dáma hledá pod nájemnici a adresa. Chvilku jsem si ji prohlížela. Odrazovalo mě slovo solidní; na další paní Bestovou jsem neměla žaludek. Ale cosi mě přitahovalo na slově pod nájemnice. V tom meziprostoru jsem totiž viděla sama sebe.

A tak jsem si tu adresu zapamatovala. Ulice se jmenovala Zelená, a jak se ukázalo, byla docela blízko – úzká ulička vedoucí hned z Gray’s Inn Road s řadou udržovaných domů po jedné a poněkud zlověstně vypadajícími obytnými domy po druhé straně. Číslo, které jsem hledala, vypadalo moc hezky: na schodech stál květináč s pelargóniemi a vedle něj si olizovala čumák třínohá kočka. Když jsem se přiblížila, poskočila a nastavila mi hlavu, abych ji podrbala.

Zatáhla jsem za zvonek. Přivítala mě bělovlasá dáma s vlídnou tváří v zástěře a bačkorách; když jsem jí vysvětlila, proč přicházím, hned mě pustila dovnitř, představila se jako „paní Milneová“, pak si chvilku hrála s kočkou. Při tom jsem se kolem sebe rozhlédla a překvapeně zamžikala. Celá chodba byla přeplněná obrázky málem tak jako salon paní Dendyové. Avšak tyhle neměly se světem kabaretu nic společného; aspoň z toho, co jsem viděla, neměly vůbec nic společného až na to, že byly všechny do jednoho vyvedené v ostrých barvách. Většina vypadala dost lacině – některé byly očividně vystřižené z knih a časopisů a jen tak bez rámu přišpendlené ke zdi –, ale jedno nebo dvě slavná vyobrazení se mezi nimi přece jen našlo. Například nad stojanem na deštníky visela reprodukce toho kýčovitého obrazu Světlo světa; hned pod ní byl indický obraz štíhlého modrého boha, který má černě zvýrazněné oči a drží v ruce flétnu. Vrtalo mi hlavou, jestli paní Milneová náhodou není něco jako náboženský fanatik – teosof nebo hinduistický konvertita.

Když však viděla, na co se dívám, usmála se tím nejkřesťanštějším způsobem. „To jsou obrázky mojí dcery,“ řekla, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Má opravdu moc ráda barvy.“ Přikývla jsem a následovala ji nahoru po schodech.

Zavedla mě rovnou do pokoje, který byl k pronájmu. Byla to příjemná, obyčejná místnost a všechno v ní zářilo čistotou. Hlavním lákadlem bylo okno: bylo vysoké, uprostřed se otevíralo jako malé skleněné dveře a vedlo na malý kovový balkónek s výhledem do Zelené ulice a na ty zchátralé obytné domy.

„Činže činí osm šilinků,“ oznámila mi paní Milneová, zatímco jsem se kolem sebe rozhlížela. Přikývla jsem. „Nejste první děvče, které sem přišlo,“ pokračovala, „ale abych pravdu řekla, doufala jsem, že se najde nějaká postarší dáma – třeba vdova. Ještě donedávna tady s námi bydlela moje neteř, ale musela nás opustit kvůli vdavkám. Nepomýšlíte třeba sama v dohledné době na svatbu?“

„Ale kdepak,“ ujistila jsem ji.

„Nemáte žádného mládence?“

„Nemám.“

Zdálo se, že to ji potěšilo. „To jsem ráda,“ řekla. „Víte, žijeme tady jen já a moje dcera, což je poněkud zvláštní, důvěřivé děvče. Byla bych nerada, kdyby se tady střídal jeden mladík za druhým…“

„Nikoho nemám,“ ujistila jsem ji pevně.

Znovu se usmála; pak jako by zaváhala. „Smím se – smím se zeptat, proč jste opustila svou dosavadní adresu?“ Po té otázce jsem zas byla na vážkách já a její úsměv ochabl.

„Po pravdě řečeno,“ spustila jsem, „měla jsem se svou bytnou takové malé nedorozumění…“

„Aha.“ Paní Milneová malinko ztuhla a já jsem si uvědomila, že jsem udělala chybu, když jsem jí řekla pravdu.

„Chci říct,“ opravila jsem se – ale viděla jsem, že mozkové závity už jí pracují naplno. Co si asi myslí? Nejspíš že mě moje bytná načapala, jak se líbám s jejím manželem.

„Víte,“ začala znovu lítostivě, „moje dcera…“

Tahle dcera musí být ohromně krásná, pomyslela jsem si – nebo spíš naprostá erotomanka –, pokud se ji matka tak horlivě snaží uchránit před zraky mladých mužů a držet v bezpečí. A přece tak, jak mě zaujalo to nesprávně napsané oznámení ve výloze, tak mě teď záhadně přitahovaly dům i jeho majitelka.

A tak jsem to riskla.

„Paní Milneová,“ řekla jsem, „jde o to, že mám poněkud zvláštní zaměstnání – dalo by se říct divadelní –, kvůli němuž se někdy musím převlékat do pánských obleků. Moje bytná mě načapala a obrátila se proti mně. Mohu vám zaručit, že když tady budu bydlet, nikdy si přes práh žádného mládence nepřivedu. Možná vás bude zajímat, jak si můžu být tak jistá, ale mohu jen říct, že to prostě vím. Činži ode mě vždycky dostanete včas; budu si hledět svého a vy o mně ani nebudete vědět. Pokud by vám a slečně Milneové nevadilo, že se tady občas mihne dívka v plandavých kalhotách a kravatě – pak mám za to, že bych mohla být ta, kterou hledáte.“

Mluvila jsem víceméně vážně a paní Milneová se teď tvářila zamyšleně. „Říkáte pánské obleky,“ optala se – a vůbec to neřekla nelaskavě nebo nevěřícně, ale spíš s mírným zájmem. Přitakala jsem, pak jsem zatáhla za šňůrku na svém vaku a vytáhla z něj sako – náhodou to byl vrchní díl gardistické uniformy. Roztřepala jsem ho a s očekáváním jsem si ho přidržela před sebou. „Páni,“ vydechla paní Milneová a založila si ruce, „to je ale krása, viďte? To by se mojí holčičce moc líbilo.“ Ukázala na dveře. „Nevadilo by vám…?“ Vyšla na podestu a zakřičela: „Gracie!“ Dole v přízemí se ozvaly kroky. Paní Milneová naklonila hlavu. „Je kapánek stydlivá,“ vysvětlila mi tichým hlasem, „ale nevšímejte si jí, jestli na vás bude zkoušet nějaké hlouposti. Je prostě taková.“ Nejistě jsem se usmála. Gracie se vmžiku vydala nahoru; o pár vteřin později už byla v pokoji a stála po matčině boku.

Čekala jsem dívku neobyčejné krásy. Hned jsem však poznala, že Gracie Milneová není krásná, ale spíš velice zvláštní. Jen těžko se dalo odhadnout, kolik má roků. Mohlo jí být, aspoň jsem si to myslela, něco mezi sedmnácti a třiceti; vlasy však měla žluté a jemné jako len a volně rozpuštěné na ramena jako děvčátko. Měla na sobě podivnou směsici svršků – krátké modré šaty, žlutou zástěrku a pod nimi křiklavé punčocháče se vzorem hodin a červené sametové bačkory. Měla šedé oči a velice bledou tvář. Na rysech v její tváři bylo cosi zvláštního, hladkého, jako kdyby její tvář byla kresba, na níž někdo nesměle použil kousek pryže. Mluvila těžkopádným a malinko hýkavým hlasem. V tu chvíli jsem si uvědomila to, co jsem měla vytušit: že je dost prostoduchá.

Tohle všechno jsem samozřejmě pochopila během chviličky. Gracie propletla svou paži s matčinou a poté, co nás paní Milneová představila, se skutečně stydlivě držela zpátky. Avšak teď si s očividnou radostí prohlížela sako, které jsem před sebou držela, a bylo mi jasné, že zoufale touží vzít do ruky jeho barevný rukáv.

Vždyť to koneckonců bylo moc pěkné sako. „Chtěla byste si ho vyzkoušet?“ zeptala jsem se jí.

Přikývla a rychle mrkla na svou matku. „Teda jestli můžu.“ Paní Milneová řekla, že může. Podržela jsem jí sako, aby do něj mohla vklouznout, pak jsem ji obešla a pozapínala knoflíčky. Ten nachový kepr a zlaté ozdoby se jí nezvykle hodily k vlasům, očím, šatům i punčochám.

„Vypadáte jako dáma v cirkuse,“ prohlásila jsem, když jsme s její matkou ustoupily, abychom si ji pořádně prohlédly. „Principálova dcera.“ Gracie se pousmála a pak se nám neobratně poděkovala. Paní Milneová se zasmála a zatleskala.

„Můžu si ho nechat?“ zeptala se mě Gracie potom. Zavrtěla jsem hlavou.

„Upřímně řečeno, slečno Milneová, obávám se, že se bez něj neobejdu. Kdybych měla dvě…“

„No tak, Gracie,“ vložila se do toho její matka, „ovšem že si ho nemůžeš nechat. Slečna Astleyová ten kostým potřebuje pro svá vystoupení.“ Gracie protáhla obličej, ale nezdálo se, že by byla bůhvíjak zdrcená. „Ale mohla by si ho čas od času vypůjčit, viďte…?“ špitla paní Milneová a spiklenecky se mi zadívala do očí.

„Pro mě za mě, může si vypůjčit třeba všechny moje kostýmy najednou,“ odpověděla jsem; a když Gracie zvedla hlavu, mrkla jsem na ni a ona maličko zrůžověla a zase sklopila hlavu. Paní Milneová s hranou nelibostí zamlaskala a spokojeně si založila ruce. „Jsem přesvědčená, že jste pro nás ta pravá, slečno Astleyová.“

Okamžitě jsem se nastěhovala. První den odpoledne jsem strávila vybalováním hrstky svých svršků, Gracie se ode mě nehnula a každý z nich vítala s hlasitým výkřikem. Paní Milneová nám nosila jeden čaj za druhým a koláč. U večeře už mi obě říkaly „Nancy“; samotné jídlo – zapečené maso s hráškem a šťávou a pak flameri v těstíčku – bylo první pořádné jídlo u rodinného stolu od mého posledního oběda ve Whitstablu před více než rokem.

Nazítří si Gracie vyzkoušela v nejrůznějších kombinacích všechny moje kostýmy a její matka ji pokaždé odměnila potleskem. K večeři byly klobásky a koláč. Poté, co jsem snědla dezert, převlékla jsem se do práce v Soho; a když mě paní Milneová v mém keprovo-sametovém kostýmu uviděla, znovu zatleskala. Nechala mi udělat klíč, abych je nevzbudila, až se vrátím pozdě v noci domů…

Jako bych bydlela u andělů. Mohla jsem vstávat a chodit spát, kdy se mi zachtělo, oblékat se podle chuti, a paní Milneová neřekla ani slovo. Mohla jsem se vrátit domů v saku kolem límce ušpiněném ztvrdlou vrstvou mužského spermatu – a ona mi ho jen vytrhla z nervózních rukou a opláchla pod vodou se slovy: „V životě jsem neviděla, aby se děvče tak pobryndalo polévkou!“ Mohla jsem se probudit v mizerné náladě, soužená vzpomínkami, a ona mi naložila na talíř dvojitou porci snídaně a na nic se neptala. Svým způsobem byla stejně prostoduchá jako její dcera; byla ke mně hodná kvůli Gracii, protože jsem její dceru měla ráda a byla k ní laskavá.

Například jsem byla shovívavá v otázce Graciina chápání barev. Člověk si toho všiml hned, jak do toho domu vstoupil; ale asi třetí den jsem v té její posedlosti začala vidět jistý systém, z něhož bych nejspíš zešílela, kdybych byla jen obyčejná dívka. Když jsem první středu u paní Milneové sešla dolů na snídani ve žluté vestě, bytná sebou cukla a oznámila mi: „Gracie nemá moc ráda, když se v domě ve středu chodí ve žluté.“ O tři dny později jsme však měly k odpolední svačině pudink: měla jsem pocit, že v sobotu se musí jíst jen žluté jídlo, jinak nic…

Paní Milneová už byla na zvláštní nálady svojí dcery tak zvyklá, že je málem nevnímala; a jak už jsem řekla, i mně se časem dostaly pod kůži. „Jakou barvu máme dneska, Gracie?“ volala jsem, když jsem se ráno oblékala. „Můžu si vzít svůj modrý keprový oblek, nebo to musí být ty plandavé kalhoty? Budeme mít k večeři angrešt, nebo punčový dort?“ Nevadilo mi to, brala jsem to jako takovou hru; a Gracie měla na svou filozofii stejný nárok jako kdokoliv jiný. Zato její základní vášni pro všechno křiklavé a zářivé jsem rozuměla dokonale. Město totiž bylo plné překrásných barev a ona mě svým způsobem vyškolila, abych se na ně podívala novýma očima. Na svých procházkách jsem stále vyhledávala obrázky a šaty, o nichž jsem věděla, že by se jí líbily, a pak jsem jí je nosila domů. Gracie měla celou řadu velkých alb, do nichž si vlepovala výstřižky a útržky: nosila jsem jí časopisy a knížečky, které si mohla podle libosti rozstříhat; kupovala jsem jí od květinářek kytky: fialky, karafiáty, levanduli a modré pomněnky. Když jsem jí je předávala – vytahovala jsem je zpod svého kabátu rozmáchlým gestem jako kouzelník –, radostně se zarděla a možná mi i vysekla laškovné pukrle. Paní Milneová tomu přihlížela, nadmíru spokojená, a přitom jen tak zdánlivě vrtěla hlavou a dělala pobouřenou.

„Ale no tak!“ kárala mě naoko. „Přísahám, že jednoho dne tomu děvčeti úplně zamotáte hlavu!“ A mě na okamžik napadlo, jak je zvláštní, že právě ona – která tak bedlivě chrání svou dceru před chtivými pohledy zdravých mladých mužů – tak lehkovážně a s tak zdánlivým nezájmem povzbuzuje Gracii a mě v milostném koketování.

Jenomže v té domácnosti, kde život plynul tak pravidelně, líně a líbezně, nebylo pro hluboké úvahy místo.

A protože od chvíle, co jsem ztratila Kitty, bylo přemýšlení to poslední, oč jsem stála, naprosto mi to vyhovovalo.

A tak měsíce plynuly. Oslavila jsem narozeniny: v uplynulém roce jsem jim vůbec nevěnovala pozornost, ale teď jsem dostala dárky a dort se zelenými svíčkami. Pak přišly Vánoce, další dárky a štědrovečerní večeře. Nicotnou, vtíravou částí mozku jsem si vybavila ony dvoje radostné Vánoce, které jsem prožila s Kitty; a pak jsem si hned vzpomněla na svou rodinu. Říkala jsem si, že Davy už bude ženatý a možná už je i otcem, což znamená, že jsem teta. Alici bude pětadvacet. Dnes budou všichni beze mě oslavovat konec roku – možná se budou sami sebe ptát, kde jsem a jak se mi vede; a Kitty s Walterem jakbysmet. Jen ať se ptají, pomyslela jsem si. Když paní Milneová pozvedla u večeře skleničku a popřála nám všem třem veselé Vánoce a šťastný Nový rok, obdařila jsem ji úsměvem a lípla jsem jí na tvář polibek.

„To jsou ale krásné svátky!“ prohlásila bytná. „Můžu oslavovat spolu se svými dvěma nejlepšími děvčaty. Ten den, kdys nám, Nance, zaklepala na dveře, se na nás s Gracií usmálo štěstí!“ Malinko se jí přitom leskly oči; podobné věci říkala už dřív, ale nikdy ne tak procítěně. Věděla jsem, jak to myslí. Věděla jsem, že mě začala brát jako dceru – zkrátka a dobře jako takovou sestru pro svou skutečnou dceru: laskavou starší sestru, která by se o Gracii spolehlivě postarala, až tady sama nebude…

Při tom pomyšlení mi přeběhl mráz po zádech – a přece jsem zrovna žádné jiné plány neměla; neměla jsem ani rodinu, vlastní sestru a rozhodně žádného mládence. „Ten den byl šťastný hlavně pro mě,“ odpověděla jsem. „Kéž by všechno mohlo navždycky zůstat tak, jak je to teď.“ Paní Milneová potlačila slzy a vzala mou jemnou bílou ruku do své staré, zhrublé dlaně. Gracie nás upřeně sledovala; byla spokojená, ale rozrušená zážitky slavnostního dne, vlasy jí ve světle svíčky zářily jako zlato.

Tu noc jsem jako obvykle vyrazila na Leicesterské náměstí. I o Vánocích se tam najdou muži toužící po hrátkách s prodejným klukem.

Jenže v zimních měsících kšefty moc nejdou. Mlhy a časný příchod tmy sice přejí tajným schůzkám, ale komu by se chtělo rozepínat poklopec, když jsou na zdech rampouchy – ani mně se moc nechtělo klečet na kluzké dlažbě nebo potulovat se po West Endu v krátkém sáčku jen kvůli tomu, abych předváděla svůj sexy zadeček a srolovaný kapesník v rozkroku. Byla jsem ráda, že mám útulný domov: lidé živící se prostitucí padají v lednu jako kuželky, dostane je horečka, chřipka nebo něco horšího. Sladká Alice celou zimu prokašlal – říkal, že má strach, že to na něj přijde, když bude klečet před kunčaftem, a ukousne mu ptáka. Avšak s příchodem jara byly večery teplejší a moje nezvyklá, plynem osvětlená kariéra zas o něco jednodušší; ale já, pokud se u mě vůbec o nějaké změně dá mluvit, jsem akorát tak zlenivěla. Častěji než na ulici jsem teď pobývala doma – nespala jsem, jen jsem ležela s otevřenýma očima a polonahá; nebo jsem kouřila, zatímco noční tma houstla a nořila se do ticha a svíčka pomalu dohořívala, její plamínek se třepetal, až zhasl úplně. Stále častěji jsem nechávala dokořán otevřená okna a pouštěla dovnitř zvuky velkoměsta: kodrcání drožek a povozů z Gray’s Inn Road; klaksony, řinkot a syčení páry z King’s Crossu; útržky hádek, důvěrností a pozdravů od kolemjdoucích – „Tak zatím, Jenny!“; „Tak v úterý, tak v úterý…“ Když uhodila červnová vedra, začala jsem si na svůj maličký balkónek vysoko nad Zelenou ulicí dávat židli a vysedávat na ní dlouho do chladivé noci.

To léto jsem tam strávila aspoň padesát večerů a v paměti mi uvízlo tak nanejvýš pět z nich; všechny ostatní mi splývaly. Ale na jednu z těch nocí si pamatuju velice dobře.

Postavila jsem si jako obvykle židli na balkon, ale otočila ji opěradlem do ulice a líně, obkročmo jsem se na ni posadila s hlavou položenou na překřížených pažích. Vzpomínám si, že jsem na sobě měla prosté plátěné kalhoty, rozhalenku a maličký slaměný námořnický klobouk, který jsem si nasadila na hlavu proti silnému odpolednímu žáru a zapomněla sundat. V pokoji za sebou jsem nechala zhasnuto; hádám, že kromě občasného zamihotání špičky mojí cigarety jsem musela být téměř neviditelná. Měla jsem zavřené oči, na nic jsem nemyslela, když tu jsem zaslechla hudbu. Někdo začal brnkat na nějaký líbezný strunný nástroj – nebylo to bendžo ani kytara – a holým večerním vánkem se nesla rytmická cikánská písnička. Brzy se k ní přidal vysoký, rozechvělý ženský hlas.

Otevřela jsem oči, abych zjistila, odkud ten zpěv přichází. Nezazníval z ulice pode mnou, jak jsem čekala, ale z protější budovy – starého činžáku, jenž byl svou ponurostí a prázdnotou dokonalým protipólem k řadě milých domků, v níž stál i dům mojí bytné. Asi před měsícem se do něj pustili dělníci a já jsem jen matně vnímala bušení jejich kladiv, pískání a vyklánění z žebříků; teď byl ten dům celý vyštafírovaný a opravený. Po celou dobu, co jsem bydlela v Zelené ulici, byla v protějších oknech tma. Dnes večer však byla dokořán a záclony rozhrnuté. A právě z nich se linula ta melodie a roztažené záclony mi nabízely dokonalý pohled na zvláštní scénku, která se odehrávala uvnitř.

Na ten nástroj – teď jsem viděla, že je to mandolína – hrála pěkná mladá žena v dobře ušitém kabátku, bílé halence, kravatě a brýlích; hned jsem ji považovala za úřednici nebo studentku. Při zpěvu se usmívala, a když její hlas nestačil na vysoké tóny, rozesmála se. Kolem krku mandolíny měla uvázaný svazek pentliček a ty se při brnkání třásly a míhaly.

Skupinka lidí, jimž zpívala, se však tak vesele netvářila. Vedle zpěvačky seděl muž v dost mizerném obleku a přitakával s upřeným a nadějným úsměvem; na klíně mu seděla roztomilá holčička v zalátaných šatečkách a zástěrce a on jí tleskal ručičkama do rytmu. O rameno se mu opíral chlapec s vlasy krátce sestříhanými kolem úzkého krku a velikých, rozpálených uší. Za ním stála žena s utahanou, tvrdou tváří – žena toho muže, hádala jsem – a u prsu lhostejně držela další mimino. Za okrajem závěsu jsem jen zčásti viděla posledního člena skupinky – sporou dívku v poměrně elegantním kabátku. Měla zakrytou tvář, ale s neobvyklou jasností jsem viděla její ruce – byly útlé a dost bledé: držela v nich pohlednici nebo nějakou brožurku a ovívala se s ní v tom klidném, teplém vzduchu jako vějířem.

Všichni ti lidé seděli kolem stolu, na němž stála váza s povadlými drobnými sedmikráskami a zbytky skrovné večeře: čaj a kakao, nakrájená sekaná, nakládaná zelenina a koláč. Navzdory protáhlým obličejům a nuceným úsměvům bylo na tom výjevu něco oslavného. Napadlo mě, že to bude něco jako večírek na přivítanou v novém domově – i když jsem nechápala, jaký mezi tou mandolinistkou a chudou, šedou rodinkou vlastně panuje vztah. Nebyla jsem si jistá ani tou druhou dívkou s těma bledýma rukama; napadlo mě, že by mohla patřit tam i tam.

Melodie se změnila a já jsem vycítila, že rodina začíná být netrpělivá. Zapálila jsem si cigaretu a dál sledovala dění v protějším okně: stejně jsem neměla nic lepšího na práci. Nakonec ta dívka za záclonou s tím nesouvislým ovíváním přestala, vstala, opatrně obešla celou skupinku a přistoupila k oknu, které stejně jako to moje vedlo na maličký balkon. Postavila se na něj a s nesmělým pohledem a zívnutím si prohlížela ulici pod sebou.

Nedělilo nás víc než deset metrů a byly jsme téměř na stejné úrovni; ale, jak jsem tušila, byla jsem jen dalším stínem na pozadí svého zšeřelého pokoje, a tak si mě nevšimla. Pokud jde o mne, stále jsem neviděla dobře její tvář. Byla krásně orámovaná oknem a závěsy, ale veškeré světlo přicházelo zezadu, tryskalo jí mezi vlasy, které se jí vlnily jako spirály, a propůjčovalo jí jistou žhavou svatozář, jako mívají svatí v kostelních oknech. Její tvář však zůstávala ponořená do tmy. Nepřestávala jsem ji sledovat. Když hudba ustala a následoval zaražený potlesk a po něm kousek přerušovaného klábosení, dívka dál stála na balkoně a ani se neohlédla.

Nakonec mi dohořela cigareta, málem mi spálila prsty, a tak jsem ji odhodila dolů na ulici. Dotyčná to gesto zahlédla: polekaně sebou trhla, pak si mě kradmo prohlédla a nakonec celá ztuhla. Její zmatení – navzdory tmě jsem jasně viděla, že se až ke konečkům uší zarděla – mě vyvedlo z míry, až jsem si vzpomněla, že mám na sobě ty pánské šaty. Musela si asi myslet, že jsem nějaký nestydatý voyeur! Při tom pomyšlení mě zalila směsice studu a rozpaků, ale taky – což musím přiznat – potěšení. Popadla jsem krempu svého slamáku a zdvořile ho nadzvedla na pozdrav.

„… brej večír, zlato,“ pozdravila jsem ji tichým, lenivým tónem. Přesně tak totiž volají obhroublí pouliční prodavači a cestáři na kolemjdoucí dámy. Ani nevím, proč jsem to v tu chvíli udělala.

Dívka sebou znovu škubla, pak otevřela ústa, jako by se mi chystala příkře odpovědět, avšak v tu chvíli přistoupila k oknu její přítelkyně. Na hlavě měla nasazený klobouk a právě si navlékala rukavičky. „Už musíme jít, Florence,“ vybídla dívku a její jméno znělo v tom pološeru velice romanticky. „Je čas, aby děti šly spát. Pan Mason říká, že nás doprovodí až na King’s Cross.“

Dívka už se na mě ani nepodívala a rychle se otočila do pokoje. Pak dala dětem polibek, jejich matce podala ruku a zdvořile se poroučela; ze svého místa na balkoně jsem viděla, jak se svou přítelkyní a drsným garde opouštějí budovu a míří ke Gray’s Inn Road. Napadlo mě, že se možná otočí a podívá, jestli ji pořád sleduju, ale nestalo se tak. Mohlo mi to být úplně jedno. Když jí do tváře konečně zasvítilo světlo z pouliční lampy, viděla jsem, že vůbec není hezká.

Nejspíš bych na ni úplně zapomněla, kdybych ji o nějakých čtrnáct dní po tom, co jsem ji pozorovala ve tmě, neuviděla znovu – ale tentokrát za denního světla.

Byl další teplý den a já jsem se probudila dost brzy. Paní Milneová s Gracií byly na návštěvě, takže jsem neměla na práci nic jiného, než se nějak zabavit sama. Ještě před tím, než mi došly peníze, jsem si koupila pár slušných šatů; a jedny z nich jsem si dnes oblékla. Připnula jsem si také svůj starý příčesek: ve stínu nepoddajné krempy černého slamáku vypadal báječně přirozeně. Dostala jsem chuť vyrazit někam do parku – asi do Hyde Parku a pak možná až do Kensingtonských zahrad. Věděla jsem, že mě cestou budou obtěžovat muži, ale jak jsem zjistila, parky jsou plné žen – chův tlačících proutěné kočárky, vychovatelek venčících děti a prodavaček, co obědvají v trávě. Věděla jsem, že do hovoru s usměvavou dívkou v pěkných šatech se nechá zatáhnout kterákoliv z nich; a já jsem ten den měla chuť – dost zvláštní chuť – na ženskou společnost.

A právě v takové náladě, s těmito plány a v tomto kostýmu jsem potkala Florence.

Okamžitě jsem ji poznala, přestože jsem ji prve viděla tak krátce. Zrovna jsem vyšla z domu a ještě chviličku jsem otálela na nejspodnějším schodě – zívala jsem a třela si oči. Florence se právě vynořila z průjezdu na druhé straně Zelené ulice, o kousek dál po mé levici, a byla oblečená v kabátku a sukni barvy hořčice – a právě ty mě v záplavě slunce zaujaly. Florence zůstala stejně jako já stát: držela v ruce list papíru a podle všeho do něj nahlížela. Ten průchod vedl do těch činžovních bytů, a tak jsem usoudila, že byla asi navštívit rodinu, která pořádala ten večírek. Zběžně mě napadlo, kterým směrem asi půjde. Kdyby znovu vyrazila směrem ke King’s Crossu, minula bych ji.

Nakonec zastrčila papír do tašky, kterou měla do kříže přehozenou přes prsa, a otočila se doleva, tedy směrem ke mně. Zůstala jsem na tom schodě a stejně jako předtím jsem ji pozorovala; pomalu se přibližovala na moji úroveň, až nás znovu nedělilo víc než šířka ulice. Viděla jsem, že ke mně jednou zalétla očima, pak se odvrátila a pak, jako kdyby cítila neodbytnost mého pohledu, ke mně znovu stočila zrak. Usmála jsem se; Florence zpomalila krok a s předstíranou nejistotou mi úsměv oplatila: ale bylo mi jasné, že vůbec netuší, co jsem zač. Musela jsem okamžitě využít situace. Zatímco oči jsem měla stále zapíchnuté do jejího zkoumavého, přátelského pohledu, zvedla jsem ruku k hlavě, nadzvedla si klobouk a stejným tichým tónem jako tehdy, jsem ji pozdravila: „… brý ráno.“

Cukla sebou stejně jako tenkrát. Pak vrhla rychlý pohled na balkon nad mojí hlavou a celá znachověla: „Ach! Tak to jste tedy byla vy, viďte?“

Znovu jsem se usmála a vysekla jí mírnou poklonu. Zavrzal mi při tom korzet; flirtování v sukni vůbec nebyl dobrý nápad a najednou jsem dostala strach, že mě nebude považovat za nestydatého voyeura, ale za blázna. Ale když jsem se s ní znovu setkala pohledem, ruměnec jí pomalu mizel z tváře a v ní neměla pohrdání ani rozpaky, ale spíš něco jako pobavený výraz. Florence naklonila hlavu.

Pak mezi námi projel povoz a po něm dvoukolák. Tím, že jsem se ji dnes rozhodla pozdravit, jsem jen matně chtěla napravit naše dřívější nedorozumění; a možná ji i rozesmát. Ale když byla ulice znovu volná a ona pořád stála na svém místě, spatřila jsem v tom jistou výzvu. Přešla jsem tedy na druhou stranu a zastavila před ní. „Mrzí mě, jestli jsem vás tehdy vyděsila,“ omluvila jsem se. Zdálo se, že ji ta vzpomínka přivádí do rozpaků, ale zasmála se.

„Vy jste mě nevyděsila,“ opravila mě, jako kdyby ji v životě nic nemohlo vyděsit. „Jen jste mě malinko polekala. Kdybych byla věděla, že jste žena – no nic!“ Znovu se zarděla – nebo to byl stále stejný ruměnec, to jsem nepoznala. Pak stočila pohled stranou a rozhostilo se mezi námi ticho.

„Kde je ta vaše přítelkyně-hudebnice?“ zeptala jsem se nakonec. Přidržela jsem si u pasu fiktivní mandolínu a párkrát na ni jen jako zabrnkala.

„Slečna Derbyová,“ odvětila s úsměvem. „Šla zpátky do kanceláře. Vypomáhám v charitě, hledáme bydlení pro chudé rodiny, které přišly o střechu nad hlavou.“ Hovořila víceméně s jasným eastendským přízvukem, ale její hlas byl hluboký a trochu zastřený. „Celou věčnost jsme se pokoušely získat některé z bytů tadyhle v tom bloku a ten večer, co jste mě viděla, jsme sem nastěhovaly první rodinu – což je pro nás vážně úspěch, jsme jen malá organizace – a slečna Derbyová usoudila, že bychom to měli oslavit.“

„Aha. No, hraje moc pěkně. Měla byste jí vyřídit, aby nám sem přišla zabrnkat častěji.“

„Takže vy bydlíte tam, viďte?“ zeptala se a kývla hlavou k domu paní Milneové.

„Ano. Ráda vysedávám na balkoně…“

Florence zvedla ruku a zastrčila si pod čepec kadeř vlasů. „A vždycky v kalhotách?“ zeptala se mě, až jsem překvapeně zamrkala.

„V kalhotách jsem jen někdy.“

„A vždycky civíte na ženy a lekáte je?“

Teď jsem zamrkala hned dvakrát nebo třikrát. „Než jsem spatřila vás,“ přiznala jsem, „nikdy mě nic takového nenapadlo.“ Byla to holá pravda; ale ona se tomu jen zasmála, jako kdyby chtěla říct No jistě, to vám tak věřím. Ten smích a rozhovor, který ho vyvolal, mě poněkud rozhodily. Prohlédla jsem si ji o něco podrobněji. Jak jsem si všimla už tehdy večer, rozhodně to nebyla žádná kráska. Byla silnější v pase, téměř podsaditá a měla širokou tvář a neústupnou bradu. Zuby měla rovné, ale ne úplně bílé; měla oříškově hnědé oči, ale nikterak dlouhé řasy; avšak její ruce měly jistý půvab. Vlasy měla přesně takové, po nichž žádné děvče netouží – neboť i když je měla sepnuté do drdolu, pořád z něj vyklouzávaly kadeře a poletovaly jí kolem obličeje. Ve světle lampy navíc vypadaly zlatohnědé, ale po pravdě řečeno byly spíš hnědé.

Mám dojem, že jsem byla radši, že není hezčí. A i když na tom, s jakým klidem přijala moje zvláštní chování, bylo něco báječně přitažlivého – jako kdyby se ženy oblékaly do pánských kalhot naprosto běžně; jako kdyby si vyznávaly lásku s dívkami na balkonech tak často, že je na to zvyklá a považuje to jen čistě za hambárnu –, mám takový pocit, že ten zvláštní rys, to skryté cosi, co jsem nacházela v jiných dívkách, jsem v ní nespatřila. Nikoho by při pohledu na ni rozhodně nenapadlo se pošklebovat a pokřikovat Lesba! Ale znovu jsem tomu byla ráda. Srdeční záležitosti jsem dávno pustila k vodě; dnes provozuju úplně jiné řemeslo!

A copak by mi přece po takové době ublížilo, kdybych si našla – přítelkyni?

„Poslyšte, nechcete jít se mnou do parku?“ zeptala jsem se. „Když jsem vás zahlédla, právě jsem tam měla namířeno.“

„Jsem v práci, to nejde,“ usmála se a zavrtěla hlavou.

„Na práci je příliš horko.“

„Někdo to udělat musí, víte. Musím se zastavit ve Staré ulici – u jedné dámy, co by pro nás podle slečny Derbyové mohla mít nějaké pokoje. Už jsem tam měla být.“ A zamračeně se podívala na malé hodinky, které měla pověšené na tkanici na prsou jako medaili.

„Nemůžete tam místo sebe poslat slečnu Derbyovou? Připadá mi, že vás zbytečně přetěžuje. Vsadím se, že sedí v kanceláři s nohama na stole a brnká si na mandolínu; a vy se tady smažíte na slunci úplně sama. Musíte si aspoň dát zmrzlinu; v Kensingtonských zahradách je jedna Italka a ta prodává nejlepší zmrzlinu v Londýně a navíc mi ji dává jen za polovic…“

Florence se znovu usmála. „Nemohu. Co by bylo s našimi chudými rodinami?“

Ty její rodiny mi byly úplně ukradené; ale představa, že bych ji mohla ztratit, mi najednou přišla nesnesitelná. „Pak to budeme muset nechat na příště. Kdy se zase vrátíte do Zelené ulice?“

„No, víte,“ odvětila, „už se asi nevrátím. Za pár dní toto místo opouštím a nastupuju do jednoho útulku ve Stratfordu. Je to pro mne lepší, protože kousek odtamtud bydlím a znám tamní lidi; znamená to, že teď budu žít spíš na východě…“

„Aha,“ řekla jsem. „A pak už nebudete do města vůbec jezdit?“

Florence zaváhala, a odpověděla: „No, někdy sem přece jen večer zajdu buď do divadla nebo na přednášky do Athenaeum Hall. Třeba byste mohla jít někdy se mnou…“

Do divadel jsem v té době chodila už jen jako prostitut; do sametové sedačky čelem k jevišti bych se už neposadila ani kvůli ní. „Do Athenaeum Hall? Tam to znám. Ale jaké přednášky máte na mysli? Církevní?“

„Politické. Však víte, třídní otázku, irskou otázku…“

Cítila jsem, jak se mi svírá srdce. „Ženskou otázku.“

„Přesně tak. Pořádají se tam přednášky a čtení a po nich se debatuje. Jen se podívejte.“ Sáhla do brašny a vytáhla z ní tenkou modrou brožurku. Stálo na ní Cyklus přednášek pořádaných Společností přátel Athenaeum Hall: Ženy a práce: přednáška pana – a pak jméno, na které si nevzpomínám, a krátký vysvětlující text a datum, které připadalo na den asi o čtyři nebo pět dní později.

„Proboha!“ zvolala jsem dvojznačně. Ona zvedla hlavu, vzala si brožurku zpátky a prohlásila: „No, možná dáte přece jen přednost tomu zmrzlinovému vozíku v Kensingtonských zahradách…“ Zaslechla jsem v těch slovech závan nevrlosti, který jsem prostě nesnesla. „Dobrý bože, ne: bude mi potěšením!“ vykřikla jsem. Ale hned jsem dodala, že jestli se tam opravdu neprodává zmrzlina, tak bychom se měly nejdřív někde občerstvit. Slyšela jsem, že na rohu King’s Crossu a Judd Street je prý malá hospůdka a vzadu tam mají dámský salonek, kde se podávají velice chutné a nijak drahé večeře. Ta přednáška začíná v sedm hodin – tak co kdybychom si tam daly sraz ještě před začátkem, řekněme v šest? Asi budu potřebovat ženskou otázku v některých ohledech osvětlit, dodala jsem, protože jsem si myslela, že jí to udělá radost.

Zasmála se tomu a obdařila mě dalším významným pohledem; přestože jsem si nebyla jistá tím, co si myslí, že ví. Avšak souhlasila, že se sejdeme – a přidala varování, že ne abych tam nepřišla. Odvětila jsem, že to nehrozí, a podala jí ruku; a na chvilku jsem ucítila, jak mi ruku svírají její pevné a teplé prsty v šedých plátěných rukavičkách.

Teprve až jsme se rozešly, jsem si uvědomila, že jsme se vzájemně nepředstavily; ale to už zašla za roh Zelené ulice a byla ta tam. Ale mně z našeho dřívějšího setkání za tmy aspoň utkvělo jako střípek tajné informace její romantické křestní jméno. Navíc jsem věděla, že ji za necelý týden uvidím znovu.

Kapitola 10

Do konce týdne bylo takové horko, až jsem z něj začala být zmožená dokonce i já. Celý Londýn toužil po změně počasí, a když konečně došlo ve čtvrtek večer ke zlomu, ulice města zaplavily v čiré úlevě davy lidí.

Nemohla jsem mezi nimi samozřejmě chybět. Téměř dva dny jsem se zdržovala doma v jakési otupělosti horkem, popíjela s paní Milneovou a Gracií v zatemněném salonu jednu sklenici limonády za druhou nebo podřimovala nahá na své posteli s okny dokořán a zataženými závěsy. Příslib chladivé svobody na přeplněných, křiklavých ulicích West Endu mě teď přitahoval jako magnet. Navíc jsem měla skoro prázdnou peněženku – a na paměti, že druhý den večer jsem pozvala Florence na večeři. Takže jsem potřebovala, říkala jsem si, zvládnout nějakou rychlovku. Umyla, učísla a napomádovala jsem si vlasy olejem; a pak jsem si na sebe vzala svůj oblíbený kostým – gardistickou uniformu s měděnými knoflíky a lemováním, šarlatovým kabátkem a elegantní čapkou.

Skoro jsem ho totiž nenosila. Vojenské frčky a spony mi nic neříkaly, ale měla jsem neurčitou panickou hrůzu z toho, že mě jednoho dne pozná nějaký skutečný voják a přitáhne ke svému regimentu; nebo že dojde k nějaké nepředvídané události – například napadnou královnu, zatímco se budu promenádovat před Buckinghamským palácem –, a ihned mě povolají, abych při jejím rozřešení sehrála nějakou nemožnou roli. Ale ta uniforma mi rovněž nosila štěstí. Nahrála mi toho troufalého džentlmena z Burlingtonské pasáže, jehož polibek se mi stal osudným; a taky zvrátila v můj prospěch kolísavou rovnováhu při mém prvním pohovoru u paní Milneové. Dnes večer, říkala jsem si, mi bude stačit, když mi přihraje jednu zlatou jednolibrovou minci.

Ve městě ten večer panovala zvláštní atmosféra a jako by dokonale ladila s kostýmem, který jsem si vybrala. Vzduch byl chladný a nepřirozeně čistý, takže z přítmí jako by vyskakovaly všelijaké barvy – červená z namalovaných rtů, modrá z tabulí nosičů reklam, fialová, zelená a žlutá z táců květinářek. Bylo to, jako kdyby celé město bylo mamutí koberec a ruka obra jej vyklepala, aby znovu celý zářil. Byla jsem tou náladou nakažená a dokonce i ve svém pokojíčku v Zelené ulici jsem cítila, že se lidé stejně jako já oblékli do svého nejparádnějšího oblečení. Po chodnících kráčely v dlouhých, hrozivých řadách dívky v zářivých šatech nebo se muchlaly se svými milými v buřinkách na schodech nebo na lavičkách. V hospodských dveřích popíjeli mládenci, napomádované hlavy se jim ve světle plynových lamp leskly jako hedvábí. Měsíc visel nízko nad střechami Soho, růžový, jasný a bombastický jako čínská lucerna. V jeho těsné blízkosti zlomyslně probleskovalo pár hvězdiček.

A v tom všem jsem se potloukala já ve své šarlatové uniformě; a přesto kolem jedenácté, kdy davy na ulicích už pomalu řídly, jsem stále byla bez práce. Několika mužům jsem se sice podle všeho líbila a jeden hrubián mě dokonce sledoval z Piccadilly k Seven Dials a zpátky. Ale ti muži se nakonec dali zlákat jiným zbožím a o toho hrubiána jsem rozhodně nestála. Setřásla jsem ho na záchodku se dvěma východy.

Štěstí se na mě málem usmálo o něco později, zatímco jsem lelkovala u jedné pouliční lampy na náměstí sv. Jakuba. Projel kolem pomalu kočár, pak zůstal stát a stejně jako já jen tak otálel. Nikdo z něj nevystoupil, nikdo do něj nenastoupil. Kočí měl vysoký límec, jenž mu stínil obličej, a nespustil zrak ze svého koně – ale v tmavých okýnkách kočáru se objevil krátký trhavý pohyb krajky, jenž mi prozradil, že mě zevnitř někdo bedlivě pozoruje.

Trošku jsem se prošla a zapálila si cigaretu. Ze zřejmých důvodů svou práci zásadně nevykonávám v kočárech. Od přátel na Leicesterském náměstí jsem věděla, že pánové v kočárech jsou nároční. Platí sice dobře, ale očekávají za to odpovídající enormní služby: sex do zadku, postel – nebo někdy i celou noc v hotelu. I tak neuškodí trošku se předvést: ten pán v kočáru by si mě mohl pamatovat při nějaké další, spíš pěší příležitosti. Dobrých deset minut jsem se poflakovala sem a tam při kraji náměstí, sem tam jsem si rukou zajela do rozkroku – neboť v tom dost okázalém duchu, v němž jsem se dnes večer oblékala, jsem si spodky místo obvyklého kapesníku nebo rukavice vycpala srolovanou hedvábnou kravatou, jenže ten kluzký materiál mi pořád sjížděl na stehno. Stejně jsem měla za to, že vzdáleným zrakům pozorného pána by to gesto nemuselo být nepříjemné…

Avšak kočár s nemluvným kočím a ostýchavým cestujícím se nakonec s trhnutím probral k životu a odjel.

Od té chvíle byli všichni moji obdivovatelé očividně stejně opatrní jako ten poslední; cítila jsem, jak ke mně zalétlo pár pátravých pohledů, ale ani jeden z nich se mi nepodařilo přesvědčit a ulovit. Tou dobou už se úplně setmělo a dost ochladilo. A tak jsem si řekla, že je načase pomalu zamířit domů. Pociťovala jsem zklamání. Ne ze svého výkonu, ale spíš ze samotného večera, na jehož začátku stál takový příslib a na konci takové fiasko. Nevydělala jsem víc než třípenci: teď si budu muset vypůjčit nějaké peníze od paní Milneové a v příštím týdnu, dokud se ke mně neobrátí štěstí, strávit na ulici rozhodně víc času a tolik si nevybírat. Ta představa mě moc netěšila: prostituce, jež mi zpočátku připadala tolik zábavná, mě v poslední době začala trochu unavovat.

A právě v takovém rozpoložení jsem se pomalu vydala zpátky do Zelené ulice – teď už jsem se rušnějším trasám, po nichž jsem předtím šlapala pro zábavu, vyhýbala a brala to spíš vedlejšími ulicemi: Old Compton Street, Arthur Street, Great Russell Street, jež mě zavedla kolem bledého, ztichlého kolosu Britského muzea, a konečně Guilford Street, která vedla kolem výchovného ústavu pro děti až ke Gray’s Inn Road.

Zdálo se však, že i na těchto méně rušných cestách panuje nezvykle živý dopravní ruch – byla to záhada, protože, i když mě podle všeho předjelo jen pár kočárů a drožek, mé vlastní pomalé kročeje doprovázel nepřetržitý tichý klapot kol a kopyt. Nakonec u vstupu do tmavé a ztichlé ulice jsem pochopila proč: zůstala jsem totiž stát, abych si zavázala tkaničku, a když jsem se sklonila, letmo jsem se ohlédla. Ze šera se ke mně pomaličku blížil kočár, soukromá drožka se zvláštním, dobře promazaným rachotem, v němž jsem teď poznala onen zvuk, který mě doprovázel celou cestu ze Soho, a shrbeným a zachumlaným kočím, který mi byl povědomý. Byl to ten čtyřkolový uzavřený kočár, který už vyčkával na náměstí sv. Jakuba. Jeho bázlivý majitel, jenž sledoval, jak se opírám o lampu a loudám po chodníku s rukou v rozkroku, se mě zjevně nemohl nabažit.

Když jsem si zavázala tkaničku, napřímila jsem se, ale opatrně otálela na místě. Kočár zpomalil a pak – jeho tmavý interiér zůstával i nadále skrytý za tlustou záclonkou v okýnku – kolem mě projel a po pár metrech zůstal stát. Nerozhodně jsem k němu zamířila.

Kočí byl stejně jako předtím netečný a tichý: viděla jsem pouze křivku jeho ramen a vyvýšeninu jeho klobouku; ale když jsem se přiblížila k zadku kočáru, zmizel mi z dohledu úplně. Ve tmě kočár vypadal úplně černý, ale tam, kde na něj dopadalo světlo z blikající pouliční lampy, třpytila se tmavě karmínová barva, tu a tam s nádechem zlaté. Ten pán uvnitř, pomyslela jsem si, ale musí být velice bohatý.

No nic, bude zklamaný; jel za mnou úplně zbytečně. Přidala jsem do kroku a chystala se projít kolem vozu se skloněnou hlavou.

Ale když jsem došla na úroveň zadního kola, zaslechla jsem tiché nadskočení západky: dveře se tiše otevřely a zatarasily mi cestu. Z přítmí za zárubní vycházel tenký proužek modrého tabákového kouře; slyšela jsem dech a šustot. Teď se buď musím vrátit a vůz obejít nebo se protáhnout mezi dvířky a zdí nalevo – a snad i toho záhadného cestujícího zahlédnout. Přiznávám, že jsem byla zvědavá. Muž, který dokáže zinscenovat setkání, jež se za normálních okolností obejde bez větších efektů – stačí pouhé slůvko, přikývnutí nebo zamihotání jedné jediné namalované řasy –, s takovým přídechem dramatu, jistě musí být někdo zvláštní. Abych pravdu řekla, byla jsem polichocena, a tím pádem i velkorysá. Jelikož se prozatím musel spokojit s tím, že můj zadek obdivoval z dálky, přišlo mi fér dát mu šanci prohlédnout si ho zblízka – i když se samozřejmě musí spokojit s pouhým pohledem.

Postoupila jsem o něco blíž k otevřeným dvířkům. Uvnitř panovala naprostá tma; proti světlejšímu obdélníku protějšího okýnka se rýsoval jen obrys ramene, paže a kolena. Pak ve tmě krátce, ostře zazářila špička cigarety a matně rudou barvou osvítila bledou ruku v rukavici a něčí tvář. Ta ruka byla útlá a ozdobená prsteny. Tvář byla napudrovaná a patřila ženě.

yla jsem příliš překvapená, než abych se byť jen zasmála – na okamžik příliš polekaná, než abych udělala něco jiného, než jen stála na kraji přítmí, které jako by se rozlévalo z kočáru, a užasle na ni hleděla.

„Mohu vás svézt?“ promluvila ke mně v tu chvíli.

Její hlas byl pronikavý, dost domýšlivý a svým způsobem poutavý. „To, to je od vás velice laskavé, madam,“ začala jsem koktat a znělo to, jako když mladý příručí odmítá spropitné, „ale jsem už skoro doma a, když dovolíte, jen projdu a budu tam cobydup.“ Nadzvedla jsem čapku k tmavému místu, z něhož vycházel ten hlas, a s upjatým poloúsměvem jsem se chystala jít dál.

Ale dáma promluvila znovu.

„Je dost pozdě na to, aby se člověk pohyboval sám po takových ulicích,“ řekla, potáhla z cigarety a v šeru znovu jasně zazářila její špička. „Nemám vás někam hodit? Můj kočí je velice šikovný.“

To tedy jistě je, pomyslela jsem si: muž stále seděl schoulený na obrtlíku zády ke mně, ponořený do svých myšlenek. Najednou se mě zmocnila únava. Už jsem v Soho slyšela historky o takových dámách – dámách, co jezdí potemnělými ulicemi s dobře placenými sluhy a číhají na zahálčivé muže a chlapce jako já, kteří jim za cenu večeře poskytnou vzrušení. Bohaté dámy bez manžela nebo v jeho nepřítomnosti nebo dokonce (aspoň to tvrdil Sladká Alice) s manželem, který na ně čeká doma a zahřívá jim postel, v níž se pak společně rozdělí o svůj vyplašený úlovek. Nikdy jsem vlastně nevěděla, jestli tomu mám věřit; avšak teď jsem před sebou jednu takovou dámu měla – nadutou, voňavou a dychtící po špásu.

Jenže tentokrát šlápla vedle!

Položila jsem ruku na dvířka kočáru a chystala se je zabouchnout. Ale ona byla neodbytná. „Jestli nechcete odvézt domů, neprokážete mi aspoň laskavost a neprojedete se se mnou? Jak vidíte, jsem úplně sama; a dnes večer velmi toužím po něčí společnosti.“ Zdálo se, že se jí zachvěl hlas, přestože jsem nepoznala zda melancholicky nebo s očekáváním či dokonce smíchy.

„Poslyšte, paní,“ odvětila jsem směrem do toho přítmí, „jste na špatné adrese. Nechte mě jít a řekněte kočímu, ať to vezme ještě jednou kolem Piccadilly.“ To už jsem se rozesmála: „Věřte mi, já nemám to, co chcete.“

Kočár zavrzal; rudý konec cigarety se vyhoupl, rozjasnil se a znovu jí osvětlil tvář, obočí a ret, který právě ohrnula.

„Naopak, drahoušku. Máte přesně to, co chci.“

Pořád mi to nedocházelo, ale jen jsem si pomyslela, No nazdar, ta je ale nadržená! Rychle jsem se kolem sebe rozhlédla. Po Gray’s Inn Road ujíždělo několik kočárů a za nimi spěšně pospíchalo několik opozdilců. Na konci uličky, poměrně blízko nás, zastavila drožka a právě z ní vystupovali cestující; zmizeli ve dveřích domu, drožka se dala do pohybu, minula nás a znovu všude nastal klid. Nadechla jsem se a naklonila do tmavého interiéru vozu.

„Madam,“ sykla jsem, „já nejsem žádný chlapec. Já jsem –“ zaváhala jsem. Špička cigarety zmizela: žena vyhodila nedopalek z okýnka. Slyšela jsem, jak si jednou netrpělivě povzdychla, a konečně jsem všechno pochopila.

„Nastup si, ty blázínku,“ vybídla mě.

No, co jsem měla dělat? Byla jsem unavená, ale moje únava byla najednou ta tam. Byla jsem zklamaná, moje naděje zmařeny; ale s tímto jediným, nečekaným pozváním jako by se kouzlo dnešní noci přece jen vrátilo. Ovšem, bylo velice pozdě a já jsem byla sama a tato žena byla cizí a odhodlaná k podivným a tajným choutkám… Ale jak už jsem řekla, měla podmanivý hlas a chování a byla bohatá. A já jsem v peněžence neměla ani vindru. Na chvilku jsem zaváhala; pak mi podala ruku, a když na její prsteny dopadlo světlo, viděla jsem, jak velké mají kamínky. A právě to – jen to jedno jediné – v tu chvíli rozhodlo. Chytila jsem se její ruky a nastoupila do kočáru.

Seděly jsme spolu ve tmě. Kočár sebou s tlumeným vrznutím trhl a nastoupil svou plynulou, tichou, nákladnou cestu. Ulice vypadaly skrz těžké záclonky v okýnkách jako proměněné, docela neskutečné. Uvědomila jsem si, že takhle bohatí lidé vidí město.

Rychle jsem pohlédla na ženu po svém boku. Měla na sobě šaty nebo plášť z nějakého tmavého, těžkého materiálu, jenž byl od tmavého polstrování uvnitř kočáru k nerozeznání; její tvář a ruce v rukavičkách, pravidelně osvětlované pouličními lampami, které jsme míjely, byly na povrchu prapodivně mramorované stínem záclonek a jako by se vznášely jako bílé lekníny v temném jezírku. Aspoň podle toho, co jsem viděla, byla hezká a poměrně mladá – možná o takových deset let starší než já.

Celou půlminutu jsme obě zůstaly zticha; pak dotyčná zaklonila hlavu a prohlédla si mě. „Nevracíte se náhodou z maškarního bálu?“ zeptala se hlasem, v němž se objevil nový, mírně arogantní podtón.

„Z maškarního bálu?“ nechápala jsem. Ke svému vlastnímu překvapení jsem měla mečivý, poněkud roztřesený hlas.

„Říkala jsem si – ta uniforma…“ Ukázala rukou k mému obleku. I ten, jako by ztratil svůj lesk, jako by se jeho rudá barva vsakovala do přítmí kočáru. Měla jsem pocit, že jsem ji zklamala. „Aha, ta uniforma je můj převlek na ulici, a ne na večírek. Zjistila jsem, že na samotné děvče v sukních se ve městě nehledí vždycky s čistým úmyslem,“ prohodila jsem přidrzlým kabaretním tónem.

Žena přitakala. „Chápu. A vy o to nestojíte? – Myslím, aby se na vás dívali. To by mě nikdy nenapadlo.“

„No… samozřejmě záleží na tom, kdo se dívá.“

Konečně jsem se zase vracela do tempa a cítila jsem, že i ona se rozehřívá. Na okamžik jsem ucítila – něco, co jako bych necítila už sto let – vzrušení z toho, že mám po boku partnera, někoho, kdo zná písně, kroky, tlachy, pózu… Ta vzpomínka s sebou přinesla starou, tupou bolest z hoře; ale v tomto novém prostředí ji překryla dychtivá, napjatě očekávaná radost. Měly jsme s tou neznámou dámou před sebou něco, o čem jsem neměla tušení, a hrály si na kočku a myš tak dobře, jako bychom přednášely dialog z nějaké příručky pro šlapky! Zatočila se mi z toho hlava.

Žena zvedla ruku a sáhla si na šňůrkou ozdobený límeček mého kabátku. „Vy jste ale malá šejdířka!“ řekla mírně a pak dodala: „Ale myslím, že máte bratra u gardistů. Bratra – nebo snad milého…?“ Nepatrně se jí zachvěly prsty a já jsem na hrdle ucítila chladivou stopu safíru a zlata.

„Pracuju v prádelně a tohle si k nám přinesl jeden voják,“ zalhala jsem. „Říkala jsem si, že si ničeho nevšimne, když si to vypůjčím.“ Uhladila jsem si záhyby v rozkroku, v němž se stále bouřlivě vzdouvala ta kluzká kravata. „Líbí se mi střih těch kalhot,“ dodala jsem.

Po kraťoučké pauze se její ruka – věděla jsem, že musí – přesunula k mému koleni, odkud se pomalu vyplížila na vrchol mého stehna a tam spočinula. Její dlaň mi připadala nezvykle horká. Už to bylo strašně dávno, co se mě tam někdo dotkl; ve skutečnosti jsem si v poslední době dávala na svůj klín tak dobrý pozor, že jsem musela zapudit nutkání její prsty setřást.

Asi cítila, jak jsem ztuhla, protože ruku odtáhla a řekla: „Obávám se, že jste tak trochu rajda.“

„Ach,“ bránila jsem se, sotva jsem se vzpamatovala, „rajcování mi jde – jestli hledáte něco takového…“

„Aha.“

„A navíc,“ dodala jsem troufale, „ten, kdo tady někoho rajcuje, jste vy: viděla jsem, jak jste mě na náměstí sv. Jakuba sledovala. Proč jste mi nezastavila už tam, když jste tak zoufale potřebovala – společnost?“

„A všechno zkazila tím, že to uspěchám? Kdepak, čekání je poloviční rozkoš!“ Při těch slovech zvedla prsty levé ruky k mojí tváři. Připadalo mi, že má poněkud navlhlé konečky rukaviček; navíc byly napuštěné vůní, před kterou jsem se zmateně a překvapeně stáhla.

Žena se rozesmála. „Ale, ale, najednou jste zas celá upjatá! S džentlmeny v Soho se určitě tak neupejpáte.“

Ta poznámka zaváněla prohnaností. „Vy jste mě sledovala už dřív – ne až dnes!“ vyhrkla jsem.

„No, je dost úžasné, co všechno se dá zahlédnout z kočáru, když je člověk dost pohotový, dychtivý a trpělivý,“ odpověděla. „Člověk může pronásledovat svou kořist jako při honu na lišku – a ta o tom nemá celou dobu ani tušení a stará se jen o svoje soukromé záležitosti: vrtí ocasem, zvedá obočí, otírá si tlamu… Mohla jsem vás, zlato, mít snad tucetkrát: ale nač, jak už jsem řekla, kazit hon! Co mě dnes večer nakonec přimělo k rozhodnutí? Snad ta uniforma; snad měsíc…“ A obrátila tvář k okýnku kočáru, v němž vykukoval Měsíc – byl výš a menší než předtím, ale stále celý růžový, jako kdyby se styděl shlížet na ten zpustlý svět, jemuž musí svítit.

I já jsem se po slovech té dámy zarděla. To, co řekla, bylo zvláštní a šokující – a přece, hádala jsem, by to docela dobře mohla být pravda. Na rušných a přeplněných ulicích, na nichž jsem provozovala svoje přízračné řemeslo, mohl stojící nebo postávající kočár zůstat bez povšimnutí – zvlášť pro mě, která jsem sledovala spíš dění na chodníku než na vozovkách. Když jsem pomyslela, že mě celou tu dobu pozorovala, zmocnil se mě příšerně nepříjemný pocit… A přece nebylo to právě ono publikum, po němž jsem tolik toužila? Copak jsem stále dokola nebědovala právě nad tím, že moje noční představení se musí konat ve tmě, v tajnosti, neodhalené? Hned jsem si vybavila všechna přirození, která mi prošla rukama, muže, před nimiž jsem klečela a jimž jsem kouřila ptáka. Všechno jsem to prováděla s naprostým klidem; ale teď mě ta představa, že mě při tom sledovala, polechtala v rozkroku, až jsem celá zvlhla.

„Jsem tedy tak – zvláštní?“ zeptala jsem se, nevědouc, co jiného říct.

„Uvidíme,“ odtušila.

Víc už jsme nepromluvily.

Odvezla mě k sobě domů do St John’s Wood. Její dům, jak jsem správně hádala, byl velkolepý – vysoká, světlá vila na náměstí s dobrou pověstí, se širokými vstupními dveřmi a vysokými křídlovými okny s mnoha skleněnými tabulkami. V jednom z nich probleskovalo světlo lampičky; okna v sousedních domech byla černá a zavřená okenicemi a v tom tichu mi rachot našeho kočáru připadal přímo nesnesitelný – ještě jsem nebyla zvyklá na to absolutní, nepřirozené ticho, které vyplňuje ulice a domy boháčů, když spí.

Žena mě mlčky zavedla ke dveřím. Když zaklepala, dveře otevřela zachmuřená služebná, vzala svojí paní plášť, jednou se na mě kradmo podívala, ale hned zas sklopila zrak. Dáma se zastavila, aby prošla dopisy ležící na stolku; a já jsem se rozpačitě rozhlédla kolem sebe. Ocitly jsme se v prostorné hale u paty širokého schodiště, které se vinulo nahoru do tmavších, vyšších poschodí. Nalevo i napravo od nás byly zavřené dveře. Podlaha byla vydlážděná mramorovými čtverci černé a růžové barvy. Stěny byly sladěné a vymalované na tmavorůžovo a v místě, kde se schodiště kroutilo a zdvihalo do výšky jako závity mušle, ta barva přecházela ještě do tmavšího odstínu.

Slyšela jsem, jak moje hostitelka říká: „To bude všechno, paní Hooperová,“ a služebná s úklonou odchází. Dáma vzala ze stolku po mém boku lampu a bez jediného slova začala stoupat nahoru po schodech. Šla jsem za ní. Vystoupaly jsme do patra a pak do druhého. Tma v domě na každém dalším patře houstla, až nakonec moje nejisté kroky v tom přítmí vedl jen úzký proužek světla z ruky mojí průvodkyně. Zavedla mě krátkou chodbou k zavřeným dveřím, pak se otočila a zůstala před nimi stát s jednou rukou opřenou o výplň dveří a druhou, v níž držela lampu, svěšenou u stehna. Z očí jí koukal záblesk pozvání nebo snad výzvy. Abych pravdu řekla, ani v nejmenším se nepodobala „Světlu světa“, které viselo nad stojanem na deštníky v chodbě paní Milneové; ale svým gestem na mě rozhodně udělala dojem. Tohle byl už třetí a ten nejděsivější práh, který jsem kvůli ní dnes večer přešla. Jenže teď jsem ucítila sevření, ne však touhy, ale strachu: její tvář osvětlená zespodu čadící lampou najednou vypadala strašidelně, ba přímo bizarně. V duchu jsem přemítala, jaké má ta dáma asi choutky a jak má kvůli nim vyzdobený pokoj, který leží za těmi nic neříkajícími dveřmi, v tichém domě se zvídavým, nezvídavým služebnictvem. Možná tam má lana, třeba i nože. Možná je tam kupa dívek v oblecích – se vzorně napomádovanými hlavami a zkrvavenými krky.

Dáma se usmála a obrátila se ke dveřím. V tu ránu se rozletěly dokořán a ona mě zavedla dovnitř.

Byl to přece jen obyčejný salon; nic víc. V krbu doutnal slabý oheň a dusno, které v pokoji panovalo, ještě umocňoval opojný parfém stoupající z mísy hnědnoucích korunních plátků na krbové římse. Okno bylo vysoké a pečlivě zatažené sametovými závěsy; u protější zdi stály dvě židle s opěradly s vodorovnými lamelami a bez područek. Dveře vedle krbu vedly do dalšího pokoje; byly sice pootevřené, ale nebylo za nimi nic vidět.

Mezi židlemi stál psací stůl se zásuvkami, k němuž teď zamířila. Nalila si sklenici vína, vzala cigaretu s růžovou špičkou a zapálila si.

Poznala jsem, že je sice starší a míň hezká, ale nápadnější, než jsem se prve domnívala. Měla široké a bledé čelo – které tím, že je rámovaly černé kudrnaté vlasy a husté tmavé obočí, vypadalo ještě bledší. Nos měla velice rovný; ústa plná, ale hádala jsem, že bývala plnější. Její oči měly tmavě oříškovou barvu a v tlumeném světle přitlumených plynových hořáků z nich byly vidět jen panenky. Když je přimhouřila – jako zrovna teď, kdy si mě prohlížela skrz modrý opar tabákového kouře –, objevila se síť drobných vrásek, jemných i těch hlubších, v níž byly zasazeny.

V pokoji bylo strašné teplo. Rozepnula jsem si knoflík u krku, pak jsem si nadzvedla čapku a prohrábla si rukou vlasy – umaštěné prsty jsem si vzápětí otřela do vlněné látky na stehně. „Musíte si myslet, že nemám vychování,“ nadhodila a nepřestávala mě pozorovat.

„Vychování?“

„Dotáhnu vás až sem a nezeptám se vás ani na jméno.“

„Slečna Nancy Kingová a myslím, že byste mi aspoň mohla nabídnout cigaretu,“ vyhrkla jsem bez váhání.

Usmála se, přistoupila ke mně a vložila mi svou vlastní, zpola vykouřenou a na konci navlhlou cigaretu mezi rty. Potáhla jsem a ucítila závan jejího dechu spolu s lehkou kořeněnou vůní vína, kterého se napila.

„Kdybys byl král rozkoše,“ zarecitovala, „a já královna bolesti…“ A pak jiným tónem dodala: „Jste velice hezká, slečno Kingová.“

Dlouze jsem potáhla z cigarety: zatočila se mi z ní hlava jako po šampaňském. „Já vím,“ řekla jsem. Poté zvedla ruce k přední části mého kabátku – stále měla navlečené rukavičky a na nich prsteny – a mlsně a rozverně po něm přejížděla a při tom vzdychala. Bradavky se mi pod tou vlněnou uniformou postavily do pozoru jako malí seržanti; moje ňadra – která už si zvykla na sevření korzetu a košilky – jako by se pod jejím dotekem vzedmula a toužila to svrchní oblečení rozervat. Připadala jsem si jako muž, který se pod rukama čarodějnice mění v ženu. V ústech mi doutnala zapomenutá cigareta.

Její ruce klouzaly stále níž a zastavily se až v mém klíně, v němž to teď stejně jako předtím začalo tepat a vzplanul tam žár. Když si začala pohrávat s tou srolovanou hedvábnou kravatou, zrudla jsem. „Zase se upejpáš!“ hlesla a začala mi rozepínat knoflíčky. Vmžiku vklouzla rukou do rozparku mých spodků, popadla rožek kravaty a začala za něj tahat. Ten kus hedvábí se rozvinul a s kroucením a šustěním mi vyklouzl z kalhot jako úhoř.

Moje hostitelka vypadala nepochopitelně jako kouzelník, co právě ze sevřené pěsti nebo z ucha či dámské kabelky vytahuje kapesník nebo vlaječkovou girlandu – a byla samozřejmě dost chytrá na to, aby si toho byla vědoma: když byla kravata venku, s povytaženým tmavým obočím a rtem ohrnutým v ironickém šklebu špitla: „Presto!“ Ale pak se její výraz změnil. Přiložila si kravatu ke rtům a upřeně na mě přes ni hleděla. „Jen samé sliby, a nic z toho,“ podotkla. Pak se rozesmála, ustoupila a kývla hlavou k mým kalhotám, jež teď v místě zapínání bělostně zářily. „Sundej si je.“ Ihned jsem se do toho pustila a ve spěchu jsem nemotorně zápolila s botami a punčochami. Cigareta mě pokropila sprškou popela, a tak jsem ji zahodila do krbu. „A ještě spodní prádlo,“ dodala, „ale kabátek si nechej. To je ono.“

U nohou se mi vmžiku válela hromádka odložených svršků. Kabátek uniformy mi sahal až k bokům; v tom tlumeném světle moje nohy dole pod ním vypadaly velice bíle, trojúhelník chloupků mezi nimi zas velice tmavě. Dáma mě po celou dobu pozorovala, ale už se mě nesnažila dotknout. Ale když jsem byla hotová, přistoupila k jedné zásuvce v psacím stole, a když se ke mně zase otočila, držela v ruce klíč.

„V mojí ložnici,“ oznámila mi a kývla hlavou k těm druhým dveřím, „najdeš truhlu a tímhle ji otevřeš.“ Podala mi ten klíč. Studil mě v rozpálené dlani, a tak jsem na něj chvilku jen tupě civěla. Moje hostitelka zatleskala a pobídla mě rychlým „Presto!“; tentokrát se při tom však neusmívala a hlas měla poněkud zastřený.

Vedlejší místnost byla sice menší než salon, ale se stejně bohatou výzdobou a úplně stejně temná a vytopená. Na jedné straně stál paraván a za ním prádelník; na druhé zas lakovaná skříň, jejíž povrch byl tvrdý, černý a lesklý jako krovky brouka. V nohách postele tak, jak slibovala, stála truhla: překrásná, starobylá truhlice vyrobená z nějakého sušeného, navoňaného dřeva – tuším, že růžového – se čtyřmi pařáty a bronzovými rohy a uměleckými řezbami po stranách a na víku, jimž mdlé světlo krbu vdechovalo život. Poklekla jsem před ni a zastrčila klíč do zámku; a když jsem s ním otočila, ucítila jsem, jak v něm přeskakuje nějaké skryté vnitřní pérko.

Když jsem v rohu místnosti ucítila nějaký pohyb, obrátila jsem hlavu. Stálo v něm vysoké otáčivé zrcadlo velikosti dveří a já jsem v něm spatřila svůj odraz: bledý, s vyvalenýma očima, napjatý a zvědavý, ale přesto přese všechno pochybný jako Pandora v šarlatovém kabátku, epesní čapce, s kraťoučkým sestřihem a úplně nahatým zadkem. Ve vedlejším pokoji panovalo naprosté ticho a klid. Znovu jsem se obrátila k truhle a nadzvedla víko. Uvnitř ležely bez ladu a skladu všelijaké lahve, šátky, šňůrky, balíčky a knihy ve žluté vazbě. V tu chvíli jsem si je ale vůbec neprohlížela; ve skutečnosti jsem si jich sotva povšimla. Neboť na samém vrcholu toho harampádí ležela na sametovém čtverci ta nejpodivnější, nejnecudnější věc, jakou jsem v životě viděla.

Byl to postroj vyrobený z kůže: něco na způsob opasku, ale ne tak docela, protože i když to mělo jeden široký pás s přezkami, k němu byly připojeny dva užší, kratší proužky, a i ty byly opatřeny přezkami. Na jeden kratičký děsivý okamžik jsem si pomyslela, že je to koňská uzda; ale pak jsem uviděla, co opasek a přezky podpírají. Byl to kožený váleček, poměrně delší než délka mojí ruky a pokud jde o tloušťku, akorát se mi vešel do dlaně. Na jednom konci byl zaoblený a mírně zvětšený, na druhém pevně přichycený k plochému základu, k němuž byl pomocí bronzových kroužků přichycen i ten opasek a užší proužky.

Zkrátka a dobře byl to robertek. Nikdy dřív jsem žádný neviděla; v té době jsem ještě ani nevěděla, že takové věci vůbec existují a mají jména.

Pro mě za mě to mohl být originál, který si dotyčná dáma uzpůsobila svým vlastním potřebám.

Možná že stejně uvažovala i Eva, když spatřila první jablko.

Přesto moc dobře věděla, k čemu je takové jablko dobré…

Pro případ, že bych stále nevěděla, která bije, na mě ta dáma zavolala: „Navleč si to,“ – musela postřehnout vrznutí víka – „navleč si to a pojď ke mně.“

Chvilku jsem zápolila s umístěním pásků a zapínáním přezek. Bronz se mi zakousl do bílého masa na bocích, ale kůže byla báječně poddajná a hřejivá. Znovu jsem zalétla očima do zrcadla. Kořen falu vypadal na mém vlastním chlupatém trojúhelníčku jako tmavý klínek a jeho nejnižší koneček mě dráždil tím nejobratnějším způsobem. Robertek od kořene odstával v necudném úhlu – nikoliv rovně, nýbrž mazaně tak, že když jsem se na něj podívala, nejprve jsem spatřila jeho baňatou hlavičku, třpytící se odrazem červeného světla z krbu a rozpůlenou téměř neviditelným švem z maličkých, slonovinově bílých stehů.

Když jsem udělala krok, hlavička zabimbala.

„Pojď sem,“ vybídla mě dáma, když mě uviděla ve dveřích; a zatímco jsem k ní kráčela, robertek se pohupoval ještě víc. Zvedla jsem ruku, abych ho zklidnila; když to uviděla, položila mi svou dlaň přes prsty a přinutila mě ten klacek uchopit a dráždit. Četnost šťouchanců v mém rozkroku ještě zesílila: netrvalo dlouho a rozklepaly se mi nohy. Když ucítila mou narůstající rozkoš, její dech se ještě přiostřil. Odtáhla ruce, otočila se a nadzvedla si vlasy na šíji a pohybem ruky mě pobídla, abych ji vysvlékla.

Nahmatala jsem háčky na jejích šatech a pak i tkanice jejího korzetu: všimla jsem si, že stovky maličkých záhybů na spodničce jí na těle nadělaly červené skvrnky. Sklonila se, aby si ji svlékla, ale dlouhé spodky, punčochy, boty a rukavičky si nechala na sobě. Velice směle – protože jsem se jí zatím vůbec nedotkla – jsem jí zajela rukou do rozparku spodků a druhou jsem popadla jednu její bradavku a stiskla ji.

Po tom se mi přitiskla na ústa svými rty. Naše polibky byly stejně jako polibky všech nových milenců nedokonalé a chutnaly po tabáku; ale právě pro svou neobvyklost a neotřelost byly tak vzrušující. Čím víc jsem ji dráždila, tím usilovněji mě líbala a tím rozpálenější jsem byla pod svým koženým štítem mezi nohama. Nakonec se odtáhla a uchopila mě za zápěstí.

„Ještě ne,“ hlesla. „Ještě ne, ještě ne!“

V dlaních stále svírala moje ruce a odvedla mě k jedné z židlí s rovným opěradlem a posadila mě na ni; robertek mi celou dobu necudně a nesmlouvavě trčel v klíně jako kuželka. Vytušila jsem, co chce. Rukama mě pevně sevřela kolem hlavy, obkročmo se nade mě postavila a pomalu se na mě posadila; pak se jala zvedat a klesat, zvedat a klesat ve stále rychlejším tempu. Zpočátku jsem ji držela za boky, abych je vedla; pak jsem jí zajela rukou zpátky do spodků a prsty druhé jí sklouzla po stehně až na zadek. Do úst jsem střídavě brala jednu nebo druhou bradavku a cítila buď její slané tělo, nebo kousek navlhlé bavlněné košile.

Její vzdechy se brzy proměnily ve steny, nakonec ve výkřiky; brzy se k nim přidal i můj vlastní hlas, neboť robertek, jenž obšťastňoval ji, přinášel rozkoš i mně – svými pohyby zrychlovala a zesilovala tlak právě na tu část mého těla, která po něm toužila nejvíc. Jednu chvíli jsem si byla nakrátko vědoma svého vlastního já, viděla jsem se z dálky, jak na mě obkročmo sedí cizí žena v neznámém domě, zapnutá v tom příšerném postroji, supějící blahem a upocená chtíčem. V další chvíli už jsem na nic myslet nemohla, jen jsem se chvěla; a pak rozkoš – moje i její – dospěla ke svému bolestnému, klenutému vrcholu, a přišlo vyvrcholení.

Po chvilce se mi nadzvedla z klína, obkročmo se mi posadila na stehno a tiše se tam kolébala, občas sebou škubla, až úplně znehybněla. Na bradě mě pálily její rozpuštěné vlasy.

Nakonec se rozesmála a znovu se proti mně zavlnila.

„Ach, ty jedna prvotřídní kurvičko!“ pronesla.

Dál jsme setrvávaly, ukojené a vyvrcholené, ve vzájemném objetí a trůnily na té elegantní židli s rovným opěradlem s nevkusně roztaženýma nohama. Minuty ubíhaly, a já jsem s jistým úlekem dumala, jaké bude mít ta noc pokračování. Nechala se ode mě ošukat, pomyslela jsem si, a teď mě pošle domů. Při troše štěstí si za své služby vysloužím libru. Koneckonců byla to vidina zlaté mince, co mě v první řadě přilákalo do jejího salonu. A přece při představě, že její společnost opustím – že se vzdám hračky, k níž jsem připásaná, a utiším lesbické choutky, které ve mně naprosto nečekaně ta věc i její paní probudily – mě přepadaly nevýslovné chmury.

Zvedla hlavu a spatřila – aspoň mám ten dojem – můj skleslý pohled.

„Ubožátko,“ vzdychla. „To tě vždycky přepadne lítost, když máš po službě?“ Položila mi ruku na bradu a natočila mou tvář na světlo, ale já jsem jí chytila za zápěstí a ruku jí setřásla. Čapka – jež mi po celou dobu našeho divokého líbání zůstala na hlavě – mi teď sjela z hlavy. Okamžitě mi položila ruce zpátky na obličej a pocuchala napomádované vlasy; pak se rozesmála, vstala a zamířila do ložnice. „Nalej si víno,“ vybídla mě. „A zapal mi cigaretu, ano?“ Zaslechla jsem zvuk vody dopadající se sykotem do porcelánové mísy a usoudila jsem, že se oplachuje.

Přešla jsem k zrcadlu a pořádně jsem se prohlédla. Tvář jsem měla téměř stejně nachovou jako kabátek, vlasy divoce pocuchané a rty na pohled pohmožděné a oteklé. Vzpomněla jsem si, že mám u boků pořád robertka, a sehnula jsem se, abych si ho odepnula. Jeho lesk byl teď mírně zakalený a jeho spodní pásky nasáklé a zplihlé od mojí šťávy. Přesto zůstával nemravně ztopořený a připravený stejně jako dřív – což se pánům v Soho nikdy nestávalo. Na stolku před krbem ležel kapesník, a tak jsem s ním nejprve utřela tu věc a pak i sebe. Zapálila jsem dvě cigarety a jednu nechala doutnat. Pak jsem si nalila skleničku vína a mezi jednotlivými doušky jsem začala z té hromady svršků, které ležely poházené na koberci, sbírat punčochy, kalhoty a boty.

Dáma se znovu objevila a chopila se svojí cigarety. Převlékla se do županu z těžkého zeleného hedvábí a měla bosé nohy; její ukazováček dosahoval takové délky, jaká se někdy vidí na řeckých sochách. Vlasy měla rozpuštěné, pročesané a znovu spletené do dlouhého, volného copu a taky si konečně svlékla ty bílé kozinkové rukavičky. Pleť na rukou měla téměř stejně bílou.

„Nechej to být,“ řekla a hlavou ukázala na kalhoty, které mi visely přes paži. „Služebná se o to ráno postará.“ Pak uviděla robertka a popadla ho za jeden z popruhů. „Tohle bych ale radši měla schovat.“

Nebyla jsem si jistá, že jsem jí správně rozuměla. „Ráno?“ zeptala jsem se. „Chceš říct, že můžu zůstat?“

„No ovšem.“ Ve tváři měla výraz nefalšovaného překvapení. „Nebo snad nemůžeš? Budou tě postrádat?“ Zničehonic se mi zatočila hlava. Řekla jsem jí, že bydlím u jedné starší dámy, kterou moje nepřítomnost nebude nijak znepokojovat, i když ji asi překvapí. Pak ji zajímalo, zda na mě ráno budou čekat někde v práci – třeba v té prádelně, o níž jsem se zmínila? Tomu jsem se zasmála a zavrtěla hlavou. „Mě nikdo postrádat nebude. Starám se jen sama o sebe a své dobro.“

Sotva jsem to dořekla, hračka u jejího stehna se rozhoupala.

„To platilo do včerejška,“ opravila mě. „Teď však máš mě…“

Její slova a výraz ve tváři byly výsměchem tomu, oč jsem se chvilku před tím snažila s tím kapesníkem: zvlhla jsem díky ní nanovo. Kalhoty jsem položila k jejím odloženým spodničkám a přidala na hromadu i svůj kabátek. Hedvábný přehoz na posteli ve vedlejší místnosti byl odhrnutý a povlečení pod ním vypadalo bělostně a chladivě. To klidné, záhadné místo v nohách postele patřilo truhlici. Hodiny na krbové římse ukazovaly půl třetí ráno.

Spánek nás přemohl až něco po čtvrté; a bylo jedenáct, když jsem se probudila. Vybavila jsem si, jak jsem někdy časně ráno klopýtala ke stolici s nočníkem, a poté, co jsem se vrátila do její náruče, mnou projela krátká vlna vášně. Ale od té chvíle jsem spala hlubokým, bezesným spánkem, a když jsem znovu procitla, postel vedle mě byla prázdná. Moje hostitelka si oblékla župan a stála u pootevřeného okna, pokuřovala a zamyšleně hleděla ven. Zavrtěla jsem se, ona se obrátila a pousmála.

„Spíš jako děcko,“ řekla. „Jsem už půl hodiny vzhůru, dělám příšerný kravál, a ty se ani nepohneš.“

„Byla jsem strašně utahaná.“ Zívla jsem si a pak jsem si vybavila všechno, co mě tak utahalo. Pak jako bychom upadly do vzájemných rozpaků. Její pokoj včera v noci byl stejně nereálný jako scéna na jevišti: místo plné světel z lamp a stínů a neskutečně oslnivých barev a vůní, v němž jsme nemusely být samy sebou nebo spíš víc než samy sebou tak jako opravdoví herci. Teď v dopoledním světle, které pronikalo dílem zataženými závěsy, jsem však viděla, že na něm není vůbec nic zvláštního; všimla jsem si, že je opravdu vkusně a poněkud střízlivě zařízený. Zničehonic jsem si tam připadala strašně nepatřičně. Jak má děvka odejít od svého zákazníka? To jsem nevěděla; nikdy dřív jsem to nemusela dělat.

Nepřestávala mě sledovat. „Čekala jsem, až se probudíš,“ oznámila mi, „abych zazvonila na snídani.“ Do stěny vedle krbu byl připevněn zvonek se šňůrou: ani toho jsem si předešlý večer nevšimla. „Doufám, že máš hlad.“

Uvědomila jsem si, že mám hlad jako vlk; ale zároveň se mi trošku zvedal žaludek. Navíc jsem měla odpornou chuť v ústech: doufala jsem, že se mě nebude znovu snažit políbit. Nesnažila a dál si udržovala odstup. Její nové, divné, zaražené chování se mě dotklo a brzy jsem si začínala přát, aby mi aspoň přišla políbit ruku.

Kdosi tiše, uctivě zaklepal na dveře sousedního pokoje. Když zavolala „Dále!“, dveře se otevřely; zaslechla jsem kroky a řinčení porcelánu. Řinčení k mému úžasu zesilovalo a kroky se blížily: služebná – o níž jsem se domnívala, že svůj náklad odloží ve vedlejším pokoji a diskrétně se ztratí – se objevila v našich dveřích. Přitáhla jsem si přikrývku až ke krku a zůstala nehybně ležet; paní ani její služku však moje přítomnost nijak nevyváděla z míry. Ta druhá – nebyla to ona bledá žena, kterou jsem viděla předešlý večer, ale děvče o něco mladší než já – udělala pukrle a se sklopenýma očima si udělala na toaletním stolku místo pro tác. Když ho odložila, zůstala stát se sklopenou hlavou a s rukama zkříženýma přes zástěru.

„Dobrá, Blakeová, to bude všechno,“ oznámila jí paní. „Ale připravte na půl jednou koupel pro slečnu Kingovou. A vyřiďte paní Hooperové, že si s ní kvůli obědu promluvím později.“ Mluvila s ní tónem, s nímž se urozené dámy a urození pánové obracejí na drožkaře, prodavačky a nosiče a jenž je poměrně zdvořilý, ale úplně bezbarvý.

Dívka ještě jednou kývla hlavou – „Ano, paní“ – a odešla. Na postel se ani jednou nepodívala.

Několik příštích minut uběhlo docela v pohodě, protože jsme se pustily do snídaně. Vytáhla jsem se do sedu – při tom jsem sebou neustále cukala, protože mě bolelo celé tělo, jako by mě zmlátili pěstmi nebo natáhli na skřipec – a paní mi podala kávu a teplé rohlíčky s máslem a medem. Sama jen pila a pak kouřila. Zdálo se, že pohled na to, jak jím, ji těší – stejně jako ji předešlou noc těšilo dívat se, jak stojím, vysvlékám se, kouřím cigaretu; a přesto ta její zneklidňující zahloubanost ve mně probouzela touhu po jejích nefalšovaných, krutých polibcích včerejší noci.

Když jsme společně vypily všechnu kávu z konvice a já jsem snědla rohlíky, paní promluvila, ale hlasem tak vážným, jaký jsem u ní ještě neslyšela. „Včera večer jsem tě na ulici pozvala na projížďku, a tys zaváhala. Pročpak?“ zeptala se.

„Měla jsem strach,“ odpověděla jsem upřímně.

Přikývla. „A teď už nemáš?“

„Ne.“

„Jsi ráda, že jsem tě sem přivezla.“

Nebyla to otázka a ona při těch slovech zvedla ruku k mému hrdlu a hladila mě, až jsem celá zčervenala a nasucho polkla; nemohla jsem si pomoct a musela jsem odpovědět: „Ano.“

Pak ruku svěsila a znovu se s úsměvem zahloubala. „Jako malá jsem četla jednu perskou pohádku,“ spustila, „o princezně, žebrákovi a džinovi. Žebrák pustí džina z lahve a za odměnu si může něco přát. Jenže to jeho přání – tak jak to ostatně většinou bývá, želbohu! – mělo své podmínky. Ten muž si mohl vybrat: buď sedmdesát let pohodlného života, anebo žít v rozkoši – mít za manželku princeznu a služebnictvo, které ho bude koupat, a zlaté šaty – žít v rozkoši pět set let.“ Odmlčela se a pak dodala: „Co by sis vybrala na jeho místě ty?“

Zaváhala jsem. „Jsou to jen hloupé příběhy,“ odvětila jsem nakonec. „Nikdo si přece nemusí vyb –“

„Co by sis vybrala? Pohodlí, nebo rozkoš?“ Položila mi ruku na tvář.

„V tom případě asi rozkoš.“

„Ovšem,“ přikývla, „a stejně to udělal i ten žebrák. Bylo by mi velice líto, kdybys řekla to druhé.“

„Proč?“

„Copak to neuhádneš?“ Znovu se usmála. „Tvrdíš, že nemáš žádné závazky. To ani nemáš žádnou – lásku?“ Zavrtěla jsem hlavou a nejspíš jsem se zatvářila trpce, neboť si s úlevou povzdychla. „Pak mi tedy pověz: zůstaneš tady se mnou a necháš se obšťastňovat a na oplátku zas budeš ty obšťastňovat mě?“

Chvilku jsem na ni jen tupě zírala. „Zůstat s tebou?“ opáčila jsem. „Zůstat jako co? Tvůj host, tvoje služka-?“

„Moje kurvička.“

„Tvoje kurvička!“ vyhrkla jsem a překvapeně zamrkala; pak jsem si všimla, že mi trošku hrubne hlas. „A jak mě za to chceš platit? Počítám, že dost štědře…“

„Milá zlatá, už jsem to přece řekla: odměnou by ti byla tělesná rozkoš! Bydlela bys tady se mnou a těšila se mým zvláštním výsadám. Jedla bys z mého stolu a jezdila mým kočárem a nosila šaty, které ti vyberu – a taky svléknu, když se mi zachce. Prostě bych si tě tak, jak se píše v lechtivých románcích, vydržovala.“

Chvilku jsem na ni hleděla, pak jsem se odvrátila – a zajela pohledem k hedvábnému přehozu přes postel, lakované skříňce, táhlu od zvonku, truhlici z růžového dřeva… V duchu jsem si představila svůj pokoj u paní Milneové, v němž jsem se nedávno ocitla na dosah opravdového štěstí. Ale současně jsem si vybavila své rostoucí závazky, jež mě opakovaně uváděly do rozpaků. Oč svobodnější bych paradoxně byla po boku této dámy – připoutaná ke chtíči a tělesné rozkoši!

A přesto se mi dělalo trošku zle z toho, jak snadno něco takového dokáže slíbit. „A to vůbec nemáš strach ze skandálu?“ zeptala jsem se – a můj hlas znovu zněl tvrdě. „Zdá se, že mnou seš si dost jistá – ale přitom o mně nic nevíš! Copak se nebojíš, že udělám kravál; že o tvém tajemství řeknu novinám – policii?“

„A co z toho budeš mít? Kdepak, slečno Kingová. Ze skandálu strach nemám ani v nejmenším: naopak, já ho vyhledávám! Toužím po něm! A ty taky.“ Naklonila se ke mně blíž a vzala do prstů kadeř mých vlasů. „Říkáš, že o tobě nic nevím; ale nezapomeň, že jsem tě sledovala na ulici. Jak drze ses chovala, promenádovala a flirtovala! Copak si myslíš, že by sis mohla donekonečna hrát na Ganyméda? Myslela sis snad, že když budeš nosit mezi nohama srolovanou kravatu, nikdo nepozná, že se ti o šev spodků otírá kundička?“ Obličej už měla těsně u toho mého a propichovala mě pohledem. „Jsi jako já,“ prohlásila, „dalas to najevo, dáváš to najevo i teď! Prahneš po vlastním pohlaví! Možná jsi chtěla přehlušit své vlastní choutky: ale ony zatím jen nakynuly! A právě proto žádný kravál neuděláš – proto zůstaneš a budeš mi po vůli.“ Krutě mě zatáhla za vlasy. „Přiznej, že je to tak, jak říkám!“

„Je to tak!“

Taky že bylo! Říkala jenom pravdu: rozkryla všechna moje tajemství; ukázala mi, jaká vlastně ve skutečnosti jsem. Nejen těmi nelítostnými slovy v daný okamžik, ale vším – polibky, něžnostmi, šukáním na židli –, čím mohla; a já jsem byla ráda! Kitty jsem sice milovala a budu milovat navždycky. Jenomže s ní jsem žila jakýsi ubohý poloviční život, skrývala se sama před sebou. Od té doby jsem se zařekla, že už nikdy milovat nebudu, stalo se ze mě – tedy aspoň jsem si to myslela – stvoření bez vášně, které dohání druhé k jejich tajným, ponižujícím projevům chtíče, ale ten svůj si bedlivě střeží. Ale tato dáma ho teď ze mě vyrazila – obnažila mě se stejnou jistotou, s jakou by mi z bílých kostí servala živé maso. Nepřestávala se na mě tisknout, a právě když mi tvář ovanul její horký dech, ucítila jsem, jak vychází můj vlastní chtíč naproti tomu jejímu, a věděla jsem, že už mě má v hrsti.

Koneckonců v životě jsou okamžiky, které nás mění, které nás oprostí od minulosti a nabídnou nám zbrusu novou budoucnost. Jedním z nich byl ten večer v Canterburském paláci, kdy mi Kitty hodila růži a z mého obdivu k ní se zrodila láska. Toto byl další; možná že ve skutečnosti už pominul – možná že skutečný začátek mého nového života předznamenala ta vteřina, v níž jsem se nechala vtáhnout do toho černého srdce čekajícího kočáru. Bylo mi tak či onak jasné, že teď už není cesty zpět. Džin byl konečně vypuštěn z lahve a já jsem sáhla po rozkoši.

Nikdy mě nenapadlo se zeptat, co se s tím žebrákem z pohádky stalo poté, co mu těch pět set let rozkoše vypršelo.

Kapitola 11

Jak jsem se časem dozvěděla, ta dáma se jmenovala Diana: Diana Lethabyová. Byla to bezdětná, bohatá a světácká vdova a ve zvycích sebeuspokojování byla stejně zběhlá jako já – i když ve značně větším měřítku – a srdce měla stejně tak tvrdé. V létě onoho roku 1892 jí bylo osmatřicet let – tedy byla mladší, než jsem dnes já, přestože mi v mých dvaadvaceti přišla příšerně stará. Domnívám se, že její manželství bylo bez lásky, protože nenosila snubní ani smuteční prsten a v žádném z pokojů toho velikého, překrásného domu nevisel portrét pana Lethabyho. Nikdy jsem se na něj neptala a ona se zase nevyptávala na mou minulost. Stvořila si mě ponovu: ty staré chmurné dny před tím pro ni nic neznamenaly.

A teď, když jsme uzavřely náš obchod, nesmí nic znamenat samozřejmě ani pro mě. To první, intenzivní ráno, které jsem v jejím domě strávila, se se mnou znovu líbala, pak vykoupala, pak jsem si musela obléct svou starou gardistickou uniformu; a zatímco jsem se oblékala, stála kousek stranou a pozorně mě sledovala. „Budeme ti muset koupit nějaké nové šaty,“ oznámila mi. „Tohle – přes všechno své kouzlo – už dlouho nevydrží. Požádám paní Hooperovou, aby nechala poslat do obchodu s konfekcí.“

Zapnula jsem si knoflíčky a natáhla si přes ramena šle. „Doma mám další kostýmy,“ ohradila jsem se.

„Ale raději bys měla nové.“

Zamračila jsem se. „Ovšem ale – musím si přinést svoje věci. Nemůžu je tam přece nechat.“

„Mohla bych pro ně někoho poslat.“

Natáhla jsem si kabátek. „Dlužím svojí bytné měsíční činži.“

„Já jí ty peníze pošlu. Kolik to dělá? Libru, nebo dvě?“

Neodpověděla jsem. Při jejích slovech jsem si jen opětovně uvědomila tu obrovskou změnu, která mě čeká; a vůbec poprvé jsem pomyslela na to, že budu muset navštívit paní Milneovou s Gracií. Těžko jsem se mohla té povinnosti zbavit tím, že bych místo sebe poslala nějakého poslíčka s dopisem a penězi, viďte? Věděla jsem, že to nejde.

„Musím tam jít sama,“ řekla jsem nakonec. „Víš, ráda bych se rozloučila se svými přáteli.“

„Jak si přeješ,“ opáčila s povytaženým obočím. „Řeknu Shillingovi, ať ti odpoledne přistaví kočár.“

„Mohla bych klidně jet tramvají…“

„Pošlu pro Shillinga.“ Přistoupila ke mně a posadila mi na hlavu gardistickou čapku a oprášila nachová ramena. „Zlobí mě pomyšlení, že ode mě chceš pryč. Tak se aspoň musím postarat, abys byla co nejdřív zpátky!“

Moje návštěva v Zelené ulici byla v každém směru tak deprimující, jak jsem čekala. Nějak jsem nemohla strpět, aby kočár zastavil u vstupních dveří paní Milneové, a tak jsem pana Shillinga – Dianina mlčenlivého kočího – požádala, aby mě vysadil na Percy Circus a počkal tam na mě. A tak když jsem si otevřela dveře vlastním klíčem, bylo to, jako bych se jako obvykle právě vrátila z nákupu nebo z procházky; na mou strašnou změnu osudu mohly paní Milneová a Gracie usuzovat jedině z toho, jak dlouho jsem od nich byla pryč. Velice tiše jsem za sebou zavřela dveře; ten zvuk přesto neušel Graciinu ostrému sluchu, neboť jsem slyšela, jak ze salonu volá: „Nance!“ a vzápětí poskakuje dolů ze schodů a drtí mě ve vášnivém objetí. Brzy se za ní na podestě objevila její matka.

„Jémináčku,“ zvolala, „díky bohu, že jsi doma! Málem jsme přišly o rozum, jak jsme si lámaly hlavu, kam jsi mohla jít – viď, broučku! Gracii, chudinku malou, to tak trápilo, ale já jsem ji pořád ujišťovala: ‚O Nancy si starost nedělej, děvče, ta se neztratí, určitě si našla přítelkyni, u které složí hlavu, nebo jí ujel poslední autobus a strávila noc v nějakém penzionu. Však uvidíš, zítra ji tady máme jako na koni.‘“ Při těch slovech pomalu scházela ze schodů, až jsme si hleděly do očí. Měla v nich sice láskyplný pohled, ale v jejích slovech jsem zaslechla náznak výčitky. Kvůli tomu, co jsem jí musela říct, jsem se cítila ještě provinileji, ale také trošku podrážděně. Nebyla jsem přece její dcera ani Graciina milá. Nic jim nedlužím – přesvědčovala jsem se v duchu – kromě činže.

Konečně jsem se opatrně vymanila z Graciina objetí a kývla její matce na pozdrav. „Máte pravdu,“ spustila jsem, „opravdu jsem potkala jednu přítelkyni. Dávnou kamarádku, kterou jsem neviděla celou věčnost. To vám bylo překvapení! Bydlí až v Kilburnu. Na to, abych se kodrcala takovou dálku, bylo příliš pozdě.“ Ta historka mi sice připadala falešná, ale paní Milneovou podle všeho potěšila.

„Tak vidíš, Gracie,“ přitakala, „co jsem ti říkala? Teď utíkej dolů a postav konvici. Nancy si bezpochyby dá šálek čaje.“ Znovu se na mě usmála, zatímco Gracie poslušně odkvačila; její matka pak zamířila zpátky po schodech nahoru a já jsem ji následovala.

„Jde o to, paní Milneová,“ začala jsem, „že ta moje kamarádka je v pěkné bryndě. Víte, její spolubydlící si postavila hlavu a před týdnem se odstěhovala“ – paní Milneová se nepatrně zarazila, pak stoupala dál – „a ona místo ní nikoho nemá a nemůže si dovolit platit celou činži sama, pracuje jen na částečný úvazek u kloboučníka, ubožátko…“ Došly jsme do salonu. Paní Milneová se ke mně otočila a v očích měla starost.

„To je škoda,“ řekla procítěně. „Sama vím nejlíp, jak špatně se v dnešní době hledá dobrý nájemník. Právě proto – a už jsem ti to říkala, ty víš, že ano –, právě proto jsme s Gracií tolik rády, že tě tady máme. Kdybys nás snad někdy měla opustit, Nance –“ Tohle sice vypadalo na ten nejhorší okamžik, kdy jí to oznámit, přesto jsem to ale musela udělat.

„Ach, to neříkejte, paní Milneová!“ zvolala jsem vesele. „Je mi to moc líto, ale budu vás muset opustit. Ta přítelkyně mě požádala, no a já jsem souhlasila, že se k ní nastěhuju místo té dívky – jen abych jí trošku vypomohla, víte…“ Začal mi vynechávat hlas. Paní Milneová zbledla jak stěna. Zhroutila se do křesla a rukou se chytila kolem krku.

„Ach, Nance…“

„Prosím ne,“ snažila jsem se ji rozveselit, „netvařte se tak tragicky, prosím ne! Nejsem přece zase tak výjimečný nájemník, jen co je pravda, a brzy místo mě jistě najdete nějakou milou dívku.“

„Ale mně nejde ani tak o mě, ale spíš o Gracii,“ podotkla bytná. „Bylas k ní tak hodná, Nance; na světě je jen málo lidí, kteří by jí rozuměli jako ty a tak snadno se přizpůsobili jejím návykům.“

„Ale vždyť přijdu na návštěvu,“ prohlásila jsem rozumně. „A Gracie –“ po těch slovech jsem polkla, protože jsem dobře věděla, že v Dianině tiché, luxusní a elegantní vile nebude Gracie nikdy vítána – „může zase přijít za mnou. Nebude to tak zlé.“

„Je to kvůli penězům, Nance?“ zajímalo ji. „Vím, že nemáš moc –“

„Ne, ovšem že to není kvůli penězům,“ ohradila jsem se. „Vlastně –“ Vzpomněla jsem si na tu minci ve své kapse: jednolibrovku, kterou mi tam Diana sama zasunula. Bohatě pokrývala dlužnou činži a ještě čtrnáctidenní výpověď, kterou jsem měla dát. Podala jsem ji paní Milneové; ta na ni však jen zachmuřeně hleděla a neměla se k tomu si ji vzít, a tak jsem neobratně přistoupila ke krbové římse a tiše ji tam položila.

Nastalé ticho přerušovaly jen vzdechy paní Milneové. Odkašlala jsem si. „Tak,“ řekla jsem, „raději si půjdu sbalit věci…“

„Cože! Snad nás nechceš opustit už dnes? Už tak brzy?“

„Opravdu jsem té kamarádce slíbila, že přijedu,“ opáčila jsem a snažila se tónem svého hlasu svalit veškerou vinu na ni.

„Ale zůstaneš aspoň na čaj?“

Představa, že sedíme u čaje jako tři hromádky neštěstí – paní Milneová bledá a zklamaná a Gracie s největší pravděpodobností uslzená nebo ještě něco horšího, mě naplňovala hrůzou. Kousla jsem se do rtu a odpověděla: „Raději ne.“

Paní Milneová se napřímila a semkla rty. Přitom pomalu zavrtěla hlavou. „To mojí ubohé holčičce zlomí srdce.“

Z tónu jejího hlasu zaznívala tvrdost, jež byla děsivější a víc zahanbující než její smutek; ale já jsem se znovu cítila spíš dotčená. Otevřela jsem ústa, abych pronesla něco příšerně laskavého, ale v tu ránu za dveřmi zašoupaly kroky a objevila se Gracie. „Čaj je na stole!“ zahlaholila nic netušíc. Nemohla jsem to unést. Usmála jsem se na ni, mechanicky kývla na pozdrav její matce a prchla pryč. Po schodech mě pronásledoval její hlas – „Ach, mami, co se děje?“ – následovaný mumláním paní Milneové. Vmžiku jsem byla zase ve svém pokoji a pevně za sebou zavřela dveře.

Těch pár svršků a krámů, co mi patřily, se samozřejmě dalo sbalit během chvilky do námořního vaku a cestovní brašny, kterou jsem dostala od paní Milneové. Ložní prádlo jsem poskládala a úhledně položila na kraj matrace; koberec jsem vytřepala z okna; těch pár obrázků, které jsem si připíchla na stěnu, jsem sundala a spálila v krbu. Svoje toaletní potřeby – kousíček popraskaného žlutého mýdla, zpola vypotřebovaný kelímek zubního prášku, tubu krému na obličej s fialkovou vůní – jsem vyklopila do koše. Ponechala jsem si jen zubní kartáček a olej na vlasy; a spolu s neotevřenou krabičkou cigaret a tabulkou čokolády jsem je uložila do brašny – i když po chvilkovém váhání jsem čokoládu znovu vyndala a nechala ji na krbové římse v naději, že ji tam Gracie najde. Během půl hodiny pokoj vypadal přesně tak, jako když jsem se do něj poprvé nastěhovala. Po mém pobytu nezůstaly žádné stopy vyjma skupinky malých dírek po špendlících v místech, kde jsem měla připíchnuté obrázky, a propálené skvrny na toaletním stolku, kterou způsobila svíčka, když jsem jednou podřimovala nad časopisem. To pomyšlení sice nebylo příliš šťastné, ale já jsem truchlit odmítala. Nepřistoupila jsem k oknu, abych se naposledy sentimentálně pokochala výhledem, ani jsem nenahlédla do zásuvek, pod postel nebo pod podušky na židli. Kdybych tam něco zapomněla, věděla jsem, že Diana by mi to vynahradila něčím lepším.

Dole panovalo zlověstné ticho, a když jsem došla ke dveřím salonu, zjistila jsem, že jsou zavřené. Zaklepala jsem a vzala za kliku, bušící srdce až v krku. Paní Milneová seděla na stejném místě za stolem jako prve, když jsem odešla. Popelavá barva se jí z obličeje sice zčásti vytratila, ale stále byla zachmuřená. Na tácu stála chladnoucí konvice s čajem, její obsah zůstal nedotčen; vedle ní stál komínek podšálků a na něm byly jeden na druhém naskládané šálky. Gracie seděla prkenně a zpříma na pohovce, tvář umíněně odvrácenou a upírala z okna neochvějný – ale zároveň nepřítomný – pohled. Čekala jsem, že se nad mou novinou rozpláče; místo toho podle všeho jen tiše zuřila. Rty měla pevně sevřené a úplně bezbarvé.

Zdálo se, že paní Milneová se s mým odchodem aspoň trošku vyrovnala, protože teď se ke mně obrátila s jistým náznakem úsměvu. „Gracii bohužel není dvakrát dobře,“ oznámila mi. „Tvoje novina ji naprosto zdrtila. Říkala jsem jí, že nás budeš chodit navštěvovat, ale – prostě – je tak paličatá.“

„Paličatá?“ podivila jsem se s hraným úžasem. „Naše Gracie?“ Přistoupila jsem k dívce a natáhla ruku. S čímsi podobným vyštěknutí mě prudce odstrčila a odsunula se na opačný konec pohovky, hlavu po celou dobu držela v tom nepřirozeně ztuhlém úhlu. Nikdy dřív se ke mně tak nepřátelsky nechovala.

„Ale no tak, nebuď přece taková, Gracie, prosím,“ obrátila jsem se k ní opravdu procítěně. „Copak mi nedáš aspoň polibek na rozloučenou nebo sbohem? Nepodáš mi ruku? Budeš mi tolik chybět a strašně nerada bych se s tebou loučila ve zlém po tom, co jsme si spolu užily tolik legrace.“ A tím stylem – napůl prosebným, napůl vyčítavým – jsem pokračovala, dokud se paní Milneová nezvedla, nedotkla se mého ramene a tiše neřekla: „Jen ji nech, Nance, a běž. Však se za ní přijdeš podívat jindy; nepochybuju, že do té doby ji to přejde.“

A tak jsem nakonec musela odejít bez toho, aniž bych Gracii políbila na rozloučenou. Její matka mě vyprovodila až ke dveřím, kde jsme zůstaly rozpačitě stát před tím modrým zženštilým idolem; ona měla zkřížené ruce na prsou, já jsem byla ověšená taškami a stále oblečená ve svých nachových hadrech.

„Mrzí mě, paní Milneová, že to přišlo tak náhle,“ pokusila jsem se, ale bytná mě utišila.

„To nevadí, drahá. Musíš jít svou vlastní cestou.“ Na to, aby byla dlouho nazlobená, byla příliš laskavá. Řekla jsem jí, že jsem svůj pokoj zanechala v pořádku; že jí pošlu svou novou adresu (nikdy, nikdy jsem to neudělala!); a nakonec, že je ta nejlepší bytná v celém Londýně a že kdyby to její budoucí nájemnice náležitě nedocenila, tak se osobně postarám o nápravu.

Po těch slovech se upřímně usmála a objala mě. Ale když jsem se odtáhla, cítila jsem, že ji přece jen něco trápí. A když jsem vyšla ven na schody, abych jí dala poslední sbohem, konečně promluvila.

„Nance,“ řekla paní Milneová, „nezlob se, že se ptám, ale – není v tom žádný muž, viď?“

Pohrdavě jsem si odfrkla. „Ach, paní Milneová! Vy jste si opravdu myslela-? Opravdu jste si myslela, že bych se-?“ Že bych se nastěhovala k nějakému mužskému, to měla na mysli: já ve svých kalhotách a s ostříhanou hlavou! Bytná se zarděla.

„Jen mě to napadlo,“ bránila se. „V dnešní době se děvče do někoho zakouká, ani neví jak. A když ses tak narychlo odstěhovala, byla jsem napůl přesvědčená, že ti nějaký džentlmen nasliboval hory doly. Měla jsem mít rozum.“

Můj smích však zněl trošku falešně, když jsem si uvědomila, jak blízko ve svých myšlenkách byla pravdě, přestože od ní zůstala tak daleko.

Popadla jsem tašky a řekla paní Milneové, že vyrazím na stanoviště taxíků na King’s Cross Road, protože to byl směr, kterým jsem se musela dát, abych dohonila Dianina kočího. Konečně jí zvlhly oči, jež v šoku z mých zpráv zůstaly zprvu suché. Když jsem pomalu, neobratně zamířila po Zelené ulici, zůstala stát na schodech. „Nezapomeň na nás, zlato!“ zavolala za mnou a já jsem se otočila a zamávala na ni. V okně v salonu se mihla nějaká postava. Gracie! Takže se nakonec přece jen uvolila a podívala se, jak odcházím. Rozmáchla jsem se ještě víc, pak jsem popadla svou čapku a zamávala s ní. Dva chlapci, co metali na zlomeném zábradlí přemety, ustali ve hře, aby mi vysekli laškovný pozdrav: myslím, že mě považovali za vojáka, jemuž vypršela dovolená, a paní Milneovou za mou uplakanou, bělovlasou stařičkou matku a Gracii nepochybně za mou sestru nebo manželku. Ale přesto, že jsem mávala jako o život a posílala Gracii vzdušné polibky, ani se nepohnula, jen stála s hlavou a rukama opřenýma o okenní tabulku, která jí do středu bledého čela a konečku každého otupělého prstu vytlačila bílé kolečko. Nakonec jsem zpomalila a svěsila paži.

„Ta tě teda moc nemiluje,“ pronesl jeden z chlapců; a když jsem zalétla pohledem zpátky k domu, paní Milneová už byla pryč. Avšak Gracie stále stála u okna a dívala se. Její upřený pohled – chladný a tvrdý jako alabastr a pichlavý jako špendlík – mě pronásledoval až na roh King’s Cross Road. Jako by mě pálil a štípal do zad, dokonce i při prudkém stoupání k Percy Circus, i když tam už z oken v Zelené ulici vůbec není vidět. Definitivně jsem se ho zbavila, až jsem se usadila ve stinném nitru Dianina kočáru a pevně za sebou zavřela západku na dveřích. Teprve potom jsem mohla nastoupit svou novou životní cestu.

Ale dokonce i tady mě dohnaly nesplacené dluhy mého předešlého života. Cestou po Euston Road jsme se totiž přiblížili k rohu Judd Street a já jsem si zničehonic vzpomněla na schůzku, kterou jsem si smluvila se svou novou přítelkyní Florence. Měly jsme se sejít v pátek, což, jak jsem si uvědomila, bylo právě dnes. Slíbila jsem, že na ni v šest hodin počkám u vchodu do hospody, a tušila jsem, že už musí být po šesté… Právě v tu chvíli kočár zpomalil a já jsem uviděla, jak kousek odtud stojí a čeká. Kočár se vlekl stále pomaleji; zpoza záclonek v okýnkách jsem na ni měla dokonalý výhled: zamračeně se rozhlížela nalevo a napravo, pak sklopila hlavu, aby se podívala na hodinky na prsou, nakonec zvedla ruku, aby si zastrčila neposednou loknu. Její tvář mi připadala tak tuctová a vlídná. Zničehonic jsem měla sto chutí nadzvednout západku na dvířkách a vyřítit se po ulici rovnou k ní; nebo bych aspoň mohla zavolat na kočího, ať zastaví koně, abych se jí aspoň mohla na dálku omluvit…

Ale zatímco jsem se celá úzkostlivá nedokázala rozhodnout, doprava se zrychlila, kočár sebou škubl a Judd Street a s ní i tuctová, laskavá Florence zůstaly vmžiku daleko za mnou. Jenomže to už jsem nesnesla pomyšlení na to, že požádám odpudivého pana Shillinga, aby otočil koně, přestože jsem byla na celé odpoledne jeho paní. A navíc, co bych jí asi tak řekla? Měla jsem za to, že už stejně nikdy nebudu volná, abych se s Florence mohla vidět, a jen těžko jsem mohla čekat, že by za mnou mohla přijít k Dianě. Říkala jsem si, že bude určitě překvapená a naštvaná, když se neobjevím: to už je v jednom dni třetí žena, kterou jsem zklamala. I mě to mrzelo – ale po zralé úvaze nijak strašně. Vůbec mě to strašně nemrzelo.

Když jsem se vrátila na Felicity Place – neboť tak se jmenovalo náměstí, na němž stál dům mojí paní –, přivítala mě kupa dárků. Dianu jsem našla nahoře v salonu, vykoupanou a konečně oblečenou, s vlasy zapletenými do copů a pečlivě sepnutými. V šedivě karmínových šatech vypadala krásně, vynikal v nich její útlý pas a velice rovná záda. Vybavila jsem si tkanice a stužky, s nimiž jsem předešlý večer zápolila: teď po nich pod jejími přiléhavými šaty nebylo ani stopy. Představa toho neviditelného lněného prádla a korzetů, jež pozapínaly pevné prsty služebné a jež, aspoň jsem doufala, moje vlastní rozechvělé prsty později odhalí a rozšněrují, byla poměrně vzrušující. Přistoupila jsem k ní, objala ji a políbila přímo na rty, až se rozesmála. Ráno jsem se sice probudila unavená a rozbolavělá; v Zelené ulici to nebylo o moc veselejší, ale teď mě veškeré chmury opustily – cítila jsem se čilá a rozehřátá. Kdybych měla ptáka, určitě by se cukal.

Ještě chvilku jsme se objímaly; pak se Diana odtáhla a vzala mě za ruku. „Pojď se mnou,“ pobídla mě. „Nechala jsem ti připravit pokoj.“

Nejdřív mě trošku zklamalo, že s ní nebudu sdílet ložnici, ale moje zklamání nemělo dlouhé trvání. Pokoj, do něhož mě zavedla – jen kousek dál na chodbě –, byl jen stěží méně impozantní než ten její a úplně stejně nádherný. Měl holé stěny krémově bílé barvy, zlatavé koberce, paraván a kostru postele z bambusu; na nočním stolku navíc ležela spousta věcí – želvovinové pouzdro na cigarety, pár kartáčů a hřeben, slonovinový háček na zapínání knoflíčků a nejrůznější lahvičky a nádobky s olejíčky a parfémy. Dveře vedle postele vedly do dlouhého šatníku s nízkým stropem: na dřevěném ramínku tady visel rudý hedvábný župan ladící s tím zeleným, co na sobě měla Diana; a vedle něj i slíbený oblek: pěkný kostým vyrobený z šedé česané příze, příšerně těžký a příšerně světácký. Vedle stál prádelník se zásuvkami označenými slovy manžetové knoflíčky, kravaty, límečky a knoflíčky do límečků. Všechny byly plné a v dalších přihrádkách byly jedna vedle druhé vyskládané hromádky batistových košil.

Dlouho jsem na to všechno v úžasu hleděla, pak jsem Dianu opravdu vášnivě políbila – zčásti, musím přiznat, v naději, že zavře oči, a tak aspoň neuvidí, jaký z ní mám respekt. Ale když odešla, doslova jsem se po zlatavé podlaze roztančila radostí. Vzala jsem oblek, košili, límeček a kravatu a všechny si je ve správném pořadí rozložila na postel. Pak jsem se znovu roztančila. Tašky, které jsem si přinesla od paní Milneové, jsem odnesla do šatníku a zahodila je, tak jak byly, do nejzazšího rohu.

Ten oblek jsem si oblékla na večeři; věděla jsem, že v něm vypadám moc dobře. Avšak Diana prohlásila, že ten střih není úplně ono a že zítra řekne paní Hooperové, aby mě pořádně změřila a poslala míry krejčímu. Mně její důvěra v diskrétnost hospodyně připadala naprosto neobvyklá; a když nás dotyčná opustila – neboť stejně jako u oběda nám nandávala na talíř a dolévala skleničky, pak stála vážně a nehnutě (což mi pěkně lezlo na nervy), dokud nebyla propuštěna –, hned jsem s tím na Dianu vyrukovala. Ta se jen rozesmála.

„To je tajemství,“ odpověděla, „copak to neuhádneš?“

„Řekla bych, že ji platíš zlatem.“

„No, možná. Ale nevšimla sis, jak na tebe paní Hooperová civěla zpod svých řas, když ti nalévala polévku? Vždyť ti málem slintala do talíře!“

„Chceš snad říct – chceš mi tvrdit – že je prostě – jako my dvě?“

„Ovšem,“ přikývla. „A pokud jde o maličkou Blakeovou – tak tu jsem, chuděrku malou, vytáhla z polepšovny. Prý ji tam poslali za to, že zprznila jednu služebnou…“

Zatímco jsem žasla, Diana se jen smála. Pak se naklonila a setřela mi svým ubrouskem z tváře stříkanec od šťávy.

K večeři byly kotletky a brzlík, jedna velká lahůdka. Hladově jsem je spořádala stejně jako ráno snídani. Avšak Diana spíš pila, než jedla, a spíš kouřila, než pila; a dokonce spíš pozorovala, než kouřila. Po tom rozhovoru o služebnictvu jsme se odmlčely: zjistila jsem totiž, že mnohé z toho, co říkám, u ní vyvolává cukání koutků a obočí, jako kdyby jí moje slova – mým uším znějící naprosto rozumně – přinášela pobavení. A tak jsem nakonec neříkala nic a i ona mlčela, až bylo nakonec slyšet jen tichý sykot plynových hořáků, vytrvalý tikot hodin na krbové římse a cinkot nože a vidličky o můj talíř. Bezděčně jsem si vzpomněla na všechny ty veselé večeře v salonu v Zelené ulici s Gracií a paní Milneovou. Připomněla jsem si večeři, kterou jsem mohla sníst s Florence v hospodě na Judd Street. Ale pak jsem dojedla a Diana po mně hodila jednu svou růžovou cigaretu; a když se mi z ní zatočila hlava, přistoupila ke mně a začala mě líbat. V tu chvíli jsem si uvědomila, že si mě vlastně vůbec nenajala kvůli konverzaci u jídla.

Tu noc jsme byly při milování uvolněnější než poprvé, snad i málem něžné. Ale přece jen mě Diana překvapila, když už mě totiž pomaličku přemáhal spánek – tělo ukojené rozkoší a paže a nohy propletené s jejími –, popadla mě za rameno a zatřásla se mnou. Celý den jsem dostávala jednu lekci za druhou; teď mě čekala ta poslední.

„Můžeš jít, Nancy,“ řekla stejným tónem, s jakým oslovovala služebnou a paní Hooperovou. „Dnes chci spát sama.“

Bylo to poprvé, co ke mně promluvila jako ke služce, a po jejích slovech mi to doznívající příjemné teplo úplně vyprchalo z těla. Nicméně jsem odešla a bez jediného slova zamířila do svého bledého pokoje o kousek dál, v němž na mě čekala moje vlastní studená postel. Její polibky mi chutnaly, její dárky se mi zamlouvaly ještě víc; a pokud musím poslouchat, abych si je mohla nechat – tak aťsi. Byla jsem zvyklá posloužit pánům v Soho, vykouřit jim ho za libru; poslušnost – k takové dámě a v takovém prostředí – v tu chvíli vypadala jako úplná maličkost.

Kapitola 12

Přes veškerou zvláštnost těch prvních dní a nocí na Felicity Place jsem se poměrně brzy vžila do své nové role a zvykla si na nový denní režim. Byl stejně pohodlný jako ten, který jsem vedla u paní Milneové; jediný rozdíl samozřejmě spočíval v tom, že tady moje pohodlnost měla mecenáše, dámu, která mě živila, šatila a dopřávala mi odpočinek, a na oplátku za to vyžadovala, abych na ni soustředila všechnu svou marnivost.

V Zelené ulici jsem byla zvyklá vstávat dost časně. Gracie mi často přinášela čaj už o půl osmé – vyškrábala se za mnou do teplé postele, kde jsme ležely a povídaly si, než nás paní Milneová zavolala na snídani; pak jsem se dole v kuchyni umyla u velkého umyvadla a Gracie mi pročesala vlasy. Na Felicity Place nebylo proč vstávat. Snídani mi nosili a já jsem ji jedla po Dianině boku – nebo ve své vlastní posteli, když mě noc předtím poslala pryč. Než ji oblékly, vypila jsem si kávu a zakouřila, zívala a třela si oči; častokrát mě ještě přepadla dřímota a probrala jsem se, až se Diana vrátila v kabátu a klobouku, vklouzla rukou v rukavičce pod přehoz a probudila mě štípnutím nebo necudným pohlazením.

„Probuď se a polib svou paní na rozloučenou,“ vybídla mě. „Vrátím se domů až na večeři. Do té doby se musíš nějak zabavit.“

„Kam jdeš?“ zabručela jsem zamračeně.

„Na návštěvu k jedné přítelkyni.“

„Vezmi mě s sebou!“

„Dnes ne.“

„Můžu na tebe počkat v kočáře…“

„Budu raději, když budeš tady, až se vrátím.“

„Jsi krutá!“

Jen se usmála a políbila mě. Odešla a já jsem se jen znovu propadla do otupenosti.

Když jsem konečně vstala, objednala jsem si koupel. Dianina koupelna byla překrásná: dokázala jsem tam strávit i hodinu, máčet se v navoněné vodě, rozčesávat vlasy, vtírat si do nich olej, prohlížet se před zrcadlem a hledat známky krásy nebo vady na kráse. Ve svém bývalém životě jsem si musela vystačit s mýdlem, krémem na obličej a levandulovou vůní a čas od času s trochou líčidla. Teď jsem měla k dispozici mast na každou část svého těla od hlavy až k patě – olejíček na obočí a krém na řasy; krabičku s práškem na zuby, krabičku blanc-de-perle; leštidlo na nehty a červenou tyčinku na rty; pinzetu k vytrhávání chloupků kolem bradavek a pemzu k odstraňování ztvrdlé kůže na patách.

Bylo to, jako bych se znovu připravovala na představení v kabaretu – až na to, že tehdy jsem se samozřejmě musela převlékat po straně jeviště, zatímco kapela změnila tempo; teď jsem se mohla fintit třeba celé dny. Mým jediným divákem totiž byla Diana a hodiny, které jsem trávila bez ní, byly prázdné. Nemohla jsem si povídat se služebnictvem – s podivnou paní Hooperovou s kradmými, rychlými pohledy; nebo s Blakeovou, jež mě znervózňovala tím, že se mi klaněla a říkala mi „slečno“; nebo s kuchařkou, která mi sice posílala obědy a večeře, ale nikdy nevystrčila nos z kuchyně. Když jsem zůstala stát u zelených filcových dveří do suterénu, zaslechla jsem jejich zvýšené hlasy, jak se škorpí v dobrém i zlém; ale věděla jsem, kde je moje místo, a držela se svého vlastního rajonu: ložnic, Dianina salonu, přijímacího pokoje a knihovny. Mojí paní se nelíbilo, abych opouštěla dům bez doprovodu – ve skutečnosti nechala paní Hooperovou vždycky zamknout velké vstupní dveře. Hospodyně k nim přistoupila a já jsem slyšela, jak otáčí klíčem.

Na nedostatek svobody jsem si však nestěžovala; jak už jsem řekla, v důsledku vášnivosti, luxusu, líbání a spánku jsem byla otupělejší a lenivější než dřív. Nehlučně a bezmyšlenkovitě jsem se potulovala z jednoho pokoje do druhého, zastavila se jen, abych si prohlédla obrazy na stěnách nebo vyhlédla do tichých ulic a zahrad St John’s Wood nebo abych se na sebe podívala v jednom z Dianiných četných zrcadel. Byla jsem jako přízrak – někdy jsem si sama sebe představovala jako ducha krásného mladíka, který v tom domě zemřel a stále bloudí po chodbách a pokojích a hledá a hledá kousíčky svého ztraceného života.

„Vy jste mě ale vylekala, slečno!“ vyjekla služebná a chytila se rukou za srdce, když mě načapala, jak prodlévám v ohbí schodiště nebo ve stínu nějakého závěsu či výklenku. Ale když jsem se usmála a zeptala se, co tam má za práci? nebo jestli neví, jestli je dnes hezky, nebo pošmourno? jen zrudla a s vyplašeným výrazem pípla: „To vám s určitostí nemůžu říct, slečno.“

Vrcholem celého dne, událostí, k níž jsem se ve svých myšlenkách přirozeně upínala a jež určovala směr a význam všech předchozích hodin, byl Dianin návrat. K výběru místnosti a pózy, v níž na ni počkám, jsem přistupovala s dramatickým napětím. Našla mě například, jak kouřím v knihovně, nebo podřimuju s rozepnutými knoflíčky v jejím salonu; když vešla dovnitř, předstírala jsem překvapení, nebo jsem dělala, že spím a nechala se probudit. Moje radost z jejího příchodu však byla naprosto neskrývaná. Okamžitě ze mě vyprchal ten duchařský pocit, ten pocit z čekání v záloze, a pod žárem její pozornosti jsem se znovu rozehřála a zhmotnila. Zapálila jsem jí cigaretu nebo nalila skleničku něčeho ostřejšího. Když byla unavená, odvedla jsem ji ke křeslu a protřela jí spánky; když ji bolely nohy – nosila pevně zašněrované vysoké černé boty –, zula jsem ji a vmasírovala jí krev zpátky do chodidel. Když byla vášnivá – což bývalo často –, líbala jsem ji. Nechala se třeba laskat v knihovně nebo v obývacím pokoji, nic nedbala na služebnictvo, které procházelo kolem zavřených dveří nebo zaklepalo a po té, co se mu místo odpovědi dostalo jen naše nehlasné ticho, zase bez vyzvání odešlo. Nebo prostě vzkázala, že nechce být rušena, a odvedla si mě do svého salonu, k té tajné zásuvce, v níž byl schovaný klíc k truhle z růžového dřeva.

Přestože jsem se poměrně brzy naučila s jejím obsahem – poměrně umírněným – zacházet, její otevírání mě stále ještě fascinovalo a vzrušovalo. Uvnitř byl samozřejmě robertek, který už jsem popsala (i když jsem se mu podle Dianina vzoru naučila říkat zařízení a instrument: myslím, že jí dělal dobře ten zbytečný eufemismus zavánějící operací nebo nápravným zařízením; jen když už byla pořádně nažhavená, nazývala tu věc jejím pravým jménem – a i tehdy se spíš dožadovala monsieura Robertka nebo jednoduše monsieura). Kromě toho tam bylo album s fotografiemi prdelatých dívek s vyholeným přirozením ozdobeným pery; dále sbírka erotických pamfletů a románů, do jednoho oslavujících rozkoše toho, co bych já nazvala lesbickou láskou, ale co ty knihy, stejně jako Diana, nazývaly sapfickou láskou. Svým způsobem byly podle mě dost přisprostlé; jenomže já jsem nic takového nikdy předtím neviděla a prohlížela si je plná studu, což u Diany vyvolávalo výbuchy smíchu. Dále tam byly pouta, řemeny a bičíky – mám pocit, že něco takového se dá najít ve skříni přísné vychovatelky, rozhodně žádný těžký kalibr. Nakonec tam Diana měla schované cigarety s růžovou špičkou. Obsahovaly, jak jsem velice brzy vytušila, nějaký voňavý francouzský tabák s příměsí hašiše; a podle mě to byly ty nejpříjemnější věci ze všeho, protože v kombinaci s dalšími vjemy se jejich už tak zajímavé účinky ještě násobily.

Mohla jsem být utahaná nebo otupělá; mohl se mi zvedat žaludek z pití; mohla jsem být rozbolavělá v bocích nebo mě mohlo bolet břicho z krámů, ale otevírání té truhly, jak už jsem řekla, mě nikdy nepřestalo vzrušovat – jako když sebou pes škubá a slintá, když panička zavolá Přines!

A každé škubnutí a každá ukáplá slina přinášely Dianě ještě větší uspokojení.

„Kdybys věděla, jak to lahodí mému egu – ty moje poklady!“ zvolala, když jsme ležely a pokuřovaly v potřísněných povlacích na její posteli. Nemusela na sobě mít víc než korzet a nachové rukavičky; já jsem měla připnutého robertka, omotaného třeba šňůrkou perel. Diana se natáhla k nohám postele a přejela rukou po široce otevřené truhle a rozesmála se. „Ze všech dárků, které jsi ode mě dostala,“ prohlásila jednou, „je tenhle ten nejdokonalejší. Souhlasíš ne? Ne? Kde v Londýně bys něco takového našla?“

„Nikde!“ odvětila jsem. „Jsi ta nejnestoudnější mrcha ve městě!“

„To tedy jsem!“

„Jsi ta nejnestoudnější mrcha s tou nejprohnanější kundou. Kdyby šukání byla země – tak ty bys kurva byla její královna…!“

Teď jsem taková slova, popichována svou paní, klidně používala – lascívnosti, jejichž vyslovování mě šokovalo a vzrušovalo. V životě mě nenapadlo říct něco takového Kitty. Ji jsem nešukala, spolu jsme si to nedělaly; jen jsme se líbaly a chvěly se. To, co měla mezi nohama, nebyla vagina nebo kunda – myslím, že za celou tu dobu, co jsme spolu lehávaly, jsme tomu ani nedaly jméno…

Kdyby mě tak viděla teď, pomyslela jsem si, jak ležím vedle Diany a přivazuju kolem robertka šňůrku s perlami; a sama Diana se znovu natahuje, aby pohladila svou truhlu, a pak se nade mnou naklání a laská mě.

„Jen se podívejte, čeho jsem teď paní!“ řekla s povzdechem. „Jen se podívejte – podívejte se, co mi patří!“

Šlukovala jsem, dokud se se mnou nezačala houpat postel; pak jsem se položila a smála se, když se na mě Diana vyškrábala. Jednou mi cigareta vypadla na hedvábný přehoz, a když jsem viděla, jak doutná, zatímco si to rozdáváme, usmála jsem se. Jindy jsem se z nich dokonce pozvracela. Diana zazvonila na Blakeovou, a když přišla, zvolala: „Jen se podívejte na mou kurvičku, Blakeová, je oslňující, i když je poblitá! Už jste někdy viděla tak hezkou bestii? Tak viděla?“ Blakeová odpověděla, že neviděla; pak mi hadrem namočeným do vody otřela ústa.

Kouzlo mého uvěznění nakonec prolomila Dianina ješitnost. Za celý měsíc, co jsem u ní žila, jsem se jen párkrát prošla po zahradě a na londýnské ulice málem nevystrčila ani nos, když Diana jednou u večeře prohlásila, že se musím dát ostříhat. Zvedla jsem oči od talíře v domnění, že mě chce zavést do Soho; ve skutečnosti jen zazvonila na služebnou. Posadila mě na židli s ručníkem kolem krku, zatímco Blakeová držela hřeben a hospodyně se oháněla nůžkami. „Opatrně s ní, opatrně!“ vykřikovala přihlížející Diana. Když se mi paní Hooperová chystala zastřihnout ofinu, přistoupila blíž a já jsem na tváři ucítila její zrychlený a horký dech.

Ale ze stříhání se vyklubala jen předehra k něčemu mnohem lepšímu. Druhý den ráno jsem se probudila v Dianině posteli; byla už oblečená a hleděla na mě s tím svým nevyzpytatelným úsměvem. „Musíš vstávat,“ oznámila mi. „Dnes mám pro tebe příjemné překvapení. Vlastně hned dvě. To první na tebe čeká ve tvém pokoji.“

„Překvapení?“ opáčila jsem se zívnutím; to slovo pro mě poněkud ztratilo svůj náboj. „Co je to, Diano?“

„Oblek.“

„Jaký oblek?“

„Oblek pro vstup do společnosti.“

„Pro vstup do-?“

V tu ránu jsem byla na nohou.

Od chvíle, co jsem si u paní Dendyové poprvé navlékla pánské kalhoty, jsem vystřídala pestrou paletu pánských obleků – od obyčejných po pohádkové, od vojenských po zženštilé, od hnědých popelínových po žluté manšestrové. Vyzkoušela jsem všelijaká přestrojení – za vojáka, námořníka, komorníka, prostituta, poslíčka, dandyho nebo vévodu z komedie – a všechna je nosila s rozvahou a dost umně. Ale kostým, který na mě toho dne čekal v ložnici v Dianině vile na Felicity Place, byl ten nezdobnější a nejkrásnější, jaký jsem kdy měla na sobě; ještě dnes si ho dokážu vybavit do těch nejpřepychovějších detailů.

Tvořilo ho lněné sako, kalhoty barvy kosti a vestička v o něco tmavším tónu s hedvábnými zády. Oblek byl uložený v krabici lemované sametem; v samostatném balíčku jsem pak našla tři piké košile ve třech různých odstínech: byly tak jemně a hustě tkané, že zářily jako satén nebo povrch perly.

Pak tam byly límečky, bílé jako mléčné zuby; opálové knoflíčky do límečku a zlaté manžetové knoflíčky. Našla se tam i vázanka a kravata z vodovaného hedvábí jantarově žluté barvy: když jsem je vybalovala z hedvábného papíru, zářily, syčely a klouzaly mi z prstů na podlahu jako hadi. V ploché dřevěné kazetě byly uloženy rukavice – jeden pár z kozinky se skrytými knoflíčky, další semišové a navoněné pižmem. V sametovém pytlíku jsem našla ponožky, spodky a nátělníky – nikoliv však z flanelu, jak jsem byla až doposud zvyklá, nýbrž z hedvábného úpletu. Novou pokrývkou hlavy byl diplomat krémové barvy s okrajem, jenž ladil s vázankami. Čekal na mě také zbrusu nový pár bot – z kaštanově hnědé kůže tak necudné a syté, že jsem okamžitě pocítila nutkání přitisknout k ní svou tvář, pak své rty a nakonec i jazyk.

A konečně poslední, tenoučký balíček, který jsem málem přehlédla: byla v něm sada kapesníků, všechny do jednoho jemné a průsvitné jako ty piké košile a na každém z nich byly drobným, plynulým písmem vyšity iniciály N.K. Ten oblek se všemi svými součástmi, se všemi svými vybranými, sladěnými tkaninami a odstíny, mě doslova okouzlil; ale ten poslední detail a neklamná známka trvanlivosti, kterou propůjčoval mým vztahům s vášnivou a štědrou paní mého zvláštního nového domova, ten mě uspokojoval ze všeho nejvíc.

Vykoupala jsem se a oblékla se před zrcadlem; a pak jsem rozevřela okenice, zapálila si a prohlížela se. Byla jsem – myslím, že to mohu bez jakékoliv domýšlivosti říct bez obalu – k nakousnutí. Ten oblek stejně jako všechno luxusní oblečení byl významný a oslnivě krásný jen sám o sobě: slušel by více méně každému. Ale Diana objednávala moudře. To vybělené plátno dokonale ladilo s tlumeně zlatavou barvou mých vlasů a blednoucím opálením, které jsem si na tvářích a kolem zápěstí přivodila při práci na ulici. Záblesk jantarové žluti kolem krku dával vyniknout mým modrým očím a nalíčeným řasám. Na kalhotách byly svislé puky a díky nim moje nohy vypadaly ještě delší a hubenější a u rozparku, kam jsem si srolovala jednu navoněnou semišovou rukavici, se mírně nadouvaly. Bylo mi jasné, že jsem téměř znepokojivě přitažlivá. Vůbec jsem se nepodobala sama sobě – obehnaná dřevěným rámem zrcadla s levou nohou mírně pokrčenou, s jednou rukou volně spuštěnou u stehna a s druhou, která držela cigaretu, zastavenou na půl cesty k mým slabě namalovaným rtům –, ale spíš nějakému živému obrazu, blonďatému pánubohu nebo andělovi, kterého žárlivý umělec polapil a přimrazil za sklo. Připadala jsem si naplněná posvátnou úctou.

Ve dveřích se cosi hnulo. Otočila jsem se a spatřila Dianu; stála tam a dívala se, jak se prohlížím – byla jsem příliš zabraná svým vlastním dokonalým vzhledem, než abych si jí všimla. V ruce držela kytičku a teď mi ji přišla zapíchnout do kabátku. „Vůbec mě nenapadlo, že by to měl být narcis,“ řekla; v ruce totiž držela fialky. Sklonila jsem k nim hlavu, zatímco mi je dávala do klopy, a nasála jejich vůni; ze stonku se uvolnil jeden kvítek a snesl se na koberec, kde ho okamžitě rozdrtil Dianin podpatek.

Když byla s úpravou mého zevnějšku hotová, vzala si ode mě mou cigaretu a poodstoupila, aby si své dílo prohlédla – právě tak, jak to před lety u paní Dendyové udělal Walter. Zdálo se, že je mým osudem nechat se strojit, přetvářet a obdivovat od druhých. Nikterak mi to nevadilo. Jen jsem si vybavila ten modrý keprový oblek z oněch nevinných dní a vyprskla jsem smíchy. Ten smích dodal mým očím tvrdost, díky níž jen jiskřily. Když to Diana uviděla, spokojeně pokývala hlavou.

„Bude to senzace,“ řekla. „Budou tě zbožňovat, vím to.“

„Kdo?“ zeptala jsem se. „Kvůli komu sis mě tak naparádila?“

„Chci tě vzít ven a představit svým přítelkyním. Vezmu tě do svého klubu,“ řekla a položila mi ruku na tvář.

Jmenoval se Dámský klub Cavendish a sídlil v Sackville Street jen kousek od Piccadilly. Tu ulici i všechny okolní jsem dobře znala, třebaže toho štíhlého domu s šedou fasádou, k němuž nás teď Shilling na Dianin pokyn přivezl, jsem si nikdy nevšimla. Myslím, že má poněkud stinné schodiště, maličký štítek a úzké dveře; ale stačila jediná návštěva a už bych ho nikdy nepřehlédla.

Jestli máte chuť, zajděte do Sackville Street a zkuste ten dům najít: nejmíň čtyřikrát projdete celou délku chodníku, než ho najdete. Pak na něm chvilku spočiňte pohledem. A pokud zahlédnete nějakou dámu, jak překračuje jeho stinný práh, dobře si ji zapamatujte.

Vejde – tak jako tehdy já s Dianou – do elegantního foyer, kde sedí za stolkem upravená, nehezká, nestárnoucí žena. Když jsem tam vešla poprvé, dotyčná slečna se jmenovala Hawkinsová. Při našem příchodu odškrtávala položky v účetní knize, ale když spatřila Dianu, zvedla hlavu a obdařila ji úsměvem. Když však zmerčila mě, úsměv jí malinko ztuhl.

„Paní Lethabyová, je nám potěšení, madam!“ zvolala. „Myslím, že paní Jexová vás očekává ve společenské místnosti.“ Diana přikývla a natáhla se, aby poznačila své jméno na prezenční listinu. „Ten džentlmen na vás počká tady?“ zeptala se a znovu po mně vrhla letmý pohled.

Pero dál hladce klouzalo po papíře. „Neblázněte, Hawkinsová,“ odvětila Diana, aniž zvedla oči. „To je slečna Kingová, moje společnice.“ Slečna Hawkinsová si mě lépe prohlédla, pak se zarděla.

„No, vím jistě, paní Lethabyová, že nemohu mluvit za dámy, ale někomu by to mohlo připadat trošku – nezvyklé.“

„Právě to je důvod, proč se tady scházíme,“ namítla Diana a zašroubovala pero. Pak se obrátila a přejela mě pohledem: upravila mi rukou kravatu, naslinila si koneček jednoho prstu v rukavičce a ulízla mi obočí a nakonec mi sňala z hlavy klobouk a učísla vlasy.

Klobouk nechala u slečny Hawkinsové. Pak se do mě Diana sebejistě zavěsila a odvedla mě nahoru po schodech do společenské místnosti.

Ta má stejně jako foyer v přízemí velkolepou výzdobu. Netuším, jaké v ní převládají barvy dnes; ale v té době měla obklady z pozlaceného damašku, krémově barevné koberce a modré pohovky… Stručně řečeno hrála všemi barvami jako moje překrásné já – nebo spíš já jsem s ní dokonale ladila. Musím přiznat, že ta představa byla poněkud znepokojující; na okamžik už mi Dianina štědrost nepřipadala jako dárek, jak jsem si prve myslela ráno před zrcadlem.

Ale pak jsem si vybavila, že i herec se obléká tak, aby mu to na jevišti slušelo. A tamní jeviště tedy stálo za to – a to publikum!

V místnosti podle mě bylo asi třicet lidí – samé ženy; seděly u stolku, držely v ruce skleničku, knihu nebo noviny. Na ulici byste jednu každou z nich minuly bez povšimnutí; ale všechny dohromady působily poněkud zvláštně. Byly totiž oblečeny, když ne nezvykle, pak rozhodně distingovaně. Měly na sobě sukně – ale takové, jaké by krejčí navrhl, kdyby si troufl ušít honzíka pro muže. Mnohé z nich na sobě měly vycházkový oblek nebo dámský jezdecký úbor. Mnohým seděl na nose cvikr nebo na šňůrce kolem krku visel monokl. Našly se zde i jeden dva poněkud výstřední účesy; a bylo zde víc kravat, než jsem kdy předtím ve výlučně ženské společnosti viděla.

Ovšem že jsem si těch detailů nepovšimla ihned; ale místnost byla veliká a Dianě trvalo, než mě provedla, a tak jsem při tom měla čas se kolem sebe rozhlédnout. Procházely jsme tichem, jež bylo husté jako česaný samet – když jsme se objevily ve dveřích, členky klubu k nám totiž obrátily svůj pohled a vzápětí vykulily oči. Nevím, zda mě jako slečna Hawkinsová považovaly za muže; nebo zda – jako Diana – můj převlek okamžitě prokoukly. Tak či onak zazněl výkřik – „Pane na nebi!“ – a pak poněkud váhavější: „Božínku…“ Cítila jsem, jak Diana po mém boku samou samolibostí tuhne.

Pak u stolku v nejvzdálenějším rohu vyskočila na nohy nějaká dáma a vykřikla: „Diano, ty stará prostopášnice! Konečně jsi to dokázala!“ Po těch slovech zatleskala. Vedle ní přihlížely další dvě dámy, celé růžolící. Jedna z nich měla monokl a teď si ho přiložila k oku.

Diana mě před ně postavila a představila mě – vlídněji než předtím slečně Hawkinsové, ale stejně znovu jako „společnici“; a dámy se rozesmály. První z nich, ta, co na uvítanou povstala, mě čapla za ruku. V prstech držela krátký a tlustý doutník.

„Toto, milá Nancy,“ řekla moje paní, „je paní Jexová. Je to moje nejstarší přítelkyně v Londýně – a zároveň ta s tou nejhorší pověstí. Ať ti poví cokoliv, jen tě tím bude chtít zkazit.“

Uklonila jsem se a řekla: „V to pevně doufám.“ Paní Jexová zařičela smíchy.

„Vždyť ono to mluví!“ vykřikla. „Taková vizáž“ – ukázala rukou na mou tvář a kostým – „a to stvoření dokonce mluví!“ Diana se usmála a povytáhla obočí. „Jakž takž,“ dodala.

Překvapeně jsem zamrkala, ale paní Jexová mě stále držela za ruku a teď mi ji dokonce stiskla. „Diana se k vám chová surově, slečno Nancy, ale toho si nesmíte všímat. Tady v Cavendishi jsme prahly po tom, až se s vámi seznámíme a až se stanete naší blízkou přítelkyní. Musíte mi říkat ‚Mario‘“ – vyslovila to jméno staromódním způsobem – „a tohle je Evelyn a Dickie. Jak vidíte, Dickie si ráda hraje na lva salónu.“

Jedné po druhé jsem se jim uklonila. Ta prvně zmíněná mě obdařila úsměvem; ale dáma jménem Dickie (ta s tím monoklem, i když jsem si jistá, že to bylo obyčejné sklíčko) jen trhla hlavou a tvářila se povýšenecky.

„Takže tohle má být nová Kallistó?“ prohodila.

Měla na sobě naškrobenou košili a motýlka a vlasy, přestože byly dlouhé a svázané, měla ulíznuté olejem. Mohlo jí být tak kolem dvaatřiceti let a byla silná v pase; ale aspoň horní ret měla stejně tmavý jako chlapec. Hádám, že kolem roku 1880 by byla považována za vzor mužské krásy.

Maria mi znovu stiskla prsty a zakoulela očima; pak nachýlila hlavu, a když jsem se k ní sklonila – byla totiž dost maličká –, řekla: „Teď, milá zlatá, musíte ukojit naši zvědavost. Chceme slyšet celou tu špinavou historii toho, jak jste se s Dianou seznámila. Sama nám samozřejmě nic nepoví – jen to, že noc byla vlahá, ulice křiklavě barevné a měsíc se prodíral skrz mraky jako opilá žena hledající milence. Vyprávějte, slečno Nancy, přehánějte, prosím! Opravdu se měsíc prodíral skrz mraky jako opilá žena hledající milence?“ Zabafala z doutníku a pozorně mě sledovala. Evelyn a Dickie se opřely a čekaly. Zajela jsem pohledem zpět k Marii a pak jsem polkla.

„Prodíral,“ odpověděla jsem konečně, „když to říká Diana.“

Načež Maria ze sebe vyrazila překvapený smích, hluboký a hlasitý a rychlý jako rachot sbíječky; a Diana mě vzala za paži, udělala mi na pohovce místo a zavolala na servírku, aby nám přinesla něco k pití.

Dámy u zbývajících stolů stále přihlížely – a nemohla jsem si nepovšimnout, že některé z nich poměrně mlsně. Ozvalo se mumlání a taky šepot; jedna nebo dvě se zahihňaly a kdosi zalapal po dechu. Nikdo z naší skupinky si toho však ani v nejmenším nevšímal. Maria ze mě nespouštěla oči, a když nám přinesli pití, sekla po mně přes svou skleničku lačným pohledem. „Kopněte to tam!“ připila a mrkla na mě. Diana měla otočenou tvář a naslouchala historce, kterou jí právě vykládala dáma jménem Evelyn. „Takový skandál, Diano,“ říkala zrovna, „tos ještě neslyšela! Zaslíbila se sedmi ženám a s každou se stýká v jiný den; je mezi nimi i její švagrová! Dokonce z kousků a zbytků, které jim ustřihla nebo vytrhla: řasy a ostříhané nehty, sestavila album, můj bože, málem jsem umřela, když jsem to viděla, jsou tam i použité vložky, aspoň z toho, co jsem viděla; a navíc z chloupků –“

„Z chloupků, Diano,“ zopakovala významně Dickie.

„– z chloupků plete prstýnky a chocholky. Když lord Myers jednu takovou brož spatřil, hned se jí ptal, kde ji koupila, a Susan mu řekla, že je z liščího ohonu, a slíbila, že mu nechá jednu udělat i pro jeho manželku! Umíš si to představit? Teď se bude lady Myersová promenádovat na všech exkluzivních večírcích s parádou spíchnutou z ochlupení švagrové Susan Dacreové na prsou!“

Diana se usmála. „A Susanin manžel tohle všechno ví a vůbec mu to nevadí?“

„Nevadí? Sám hradí její účty za šperky! Dokonce se nechal slyšet – slyšela jsem ho na vlastní uši –, že má v plánu přejmenovat svůj pozemek na Nový Lesbos.“

„Nový Lesbos!“ zopakovala Diana mírně a zívla si. „S tou starou unavenou lesbičkou Susan Dacreovou by to klidně mohl být i ten původní…“ Otočila se ke mně a hlas jí o tón přeskočil. „Zapálíš mi cigaretu, dítě?“

Vytáhla jsem ze želvovinového pouzdra v náprsní kapse dvě cigarety, obě si je zapálila v ústech a jednu předala dál. Dámy přihlížely – dokonce i když klábosily a smály se, nepřestávaly pozorně sledovat moje pohyby, všechny části mého těla. Když jsem se naklonila, abych si z cigarety oklepala popel, zamrkaly. Když jsem si rukou prohrábla svůj krátký sestřih, zčervenaly. Když jsem roztáhla nohy a odhalila mezi nimi to vyboulení, Maria a Evelyn se jako jedno tělo zavrtěly a Dickie se natáhla pro skleničku s brandy a obrátila ji do sebe.

Po chvilce se ke mně znovu přitočila Maria. „Slečno Nancy, my pořád čekáme na vaše vyprávění. Chceme se o vás dozvědět všechno a vy nás zatím jen napínáte.“

„Není o čem mluvit,“ opáčila jsem. „Musíte se zeptat Diany.“

„Diana mluví jen, aby byla zajímavá, a ne aby řekla pravdu. Povězte“ – nasadila důvěrný tón – „kde jste se narodila? Bylo to nějaké drsné místo? Nebyla to nějaká barabizna, kde vás spalo v jedné posteli deset sester?“

„Barabizna?“ Zničehonic a mnohem živěji než za celé měsíce jsem si vzpomněla na náš starý salon doma – na ten kus látky s třásněmi, který se třepetal nad krbem. „Narodila jsem se v Kentu ve Whitstablu,“ odpověděla jsem. Maria jen zírala. „Ve Whitstablu,“ dodala jsem na vysvětlenou, „kde se pěstují ústřice.“

Po těch slovech zvrátila hlavu. „Proboha, vždyť vy jste mořská panna! Diano, vědělas to? Mořská panna z Whitstablu! – i když díky bohu,“ načež mi položila volnou ruku na koleno a popleskala mě po něm, „díky bohu bez ocasu. To by se přece nehodilo, viďte?“

Na to jsem nemohla nic říct. Hned po našem starém salonu mi totiž hlavou bleskla vzpomínka na Kitty ve dveřích její šatny. Tehdy mě nazvala Mořskou pannou; a pak ještě jednou na Stamford Hillu, když zaslechla, jak pláču, a přišla mi slíbat slzy…

Polkla jsem slzy a přiložila si ke rtům cigaretu. Byla už celá vykouřená a málem mě popálila; a když jsem s ní neobratně zápolila, vypadla mi z prstů. Dopadla na pohovku, odrazila se a skutálela se mi mezi nohy. Sáhla jsem po ní – což znovu přitáhlo upřený pohled dam, které sebou cukly –, ale stále doutnající nedopalek mi uvízl mezi zadkem a pohovkou. Prudce jsem vyskočila, konečně ho našla a rychle jsem si zajela k látce na zadnici. „Kruci, doufám, že jsem si nepropálila do těch pitomých kalhot díru!“

Ta slova ze mě vylétla hlasitěji, než jsem zamýšlela; a vzápětí se v místnosti za mými zády ozval výkřik: „Tohle je opravdu nesnesitelné, paní Lethabyová!“ Jedna dáma se zvedla a právě se k nám blížila.

„Musím se vážně ohradit, paní Lethabyová,“ rozkřikla se, když stanula u našeho stolku, „opravdu se musím jménem všech přítomných dam, i těch nepřítomných, ohradit proti té obrovské úhoně, jíž se na našem klubu dopouštíte!“

Diana k ní pozvedla apatický pohled. „Úhoně, slečno Bruceová? Narážíte snad na přítomnost mojí společnice slečny Kingové?“

„Ano, madam.“

„Vadí vám snad?“

„Vadí mi její jazyk, madam, i její oblečení!“ Sama na sobě měla hedvábnou košili opásanou šerpou a kravatu; v ní měla zapíchnutou ozdobnou postříbřenou jehlici ve tvaru koňské hlavy. Teď stála netrpělivě po Dianině boku.

„No jo,“ řekla Diana po chvilce a povzdychla si. „Vidím, že se musíme podrobit vůli členek.“ Povstala, pak si mě vedle sebe vytáhla nahoru a poněkud okázale se do mě zavěsila. „Nancy, drahoušku, ukázalo se, že tvůj kostým je pro Cavendish přece jen příliš smělý. Zdá se, že si tě budu muset odvést domů a svléknout ti ho. Kdo se chce s námi svést na Felicity Place a užít si legraci…“

Po celé místnosti to zašumělo. Maria byla v tu ránu na nohou a už už se natahovala pro svou vycházkovou hůl. „Tryskem, ať to pádí!“ zvolala a dodala: „Jdeme, Saténe!“ Zaslechla jsem vyštěknutí a zpod její židle vyběhl hezký maličký vipet na vodítku z vepřovice, kterého jsem si předtím nevšimla, protože byl schovaný za hradbou jejích sukní.

Dickie s Evelyn se také zvedly. Diana kývla slečně Bruceové na pozdrav a já jsem jí vysekla poklonu. Když jsme do klubu přišly, všechny oči se obrátily k nám; nejinak tomu bylo i nyní, když jsme zamířily k východu. Slyšela jsem, jak se slečna Bruceová vrací na své místo a kdosi jí dává za pravdu: „Naprosto správně, Vanesso!“ Avšak jiná dáma se mi zadívala do očí, když jsem ji míjela, a mrkla na mě; a od stolku poblíž dveří se zvedla jiná a řekla Dianě, že doufá, že kalhoty slečny Kingové nepřišly k příliš strašné újmě…

Ty kalhoty byly dočista zničené; zpátky na Felicity Place jsem se musela na Dianin příkaz ukázat a předklonit před Mariou a Evelyn a Dickií. Když vydaly verdikt, prohlásila, že mi objedná ještě jedny, úplně stejné.

„To je ale úlovek, Diano!“ zvolala Maria, zatímco Evelyn přejížděla rukou po látce. Řekla to tak, jako by mluvila o nějaké soše nebo hodinách, které Diana sehnala za babku na nějakém bleším trhu. Bylo jí jedno, jestli to slyším, nebo ne. Copak na tom záleželo? Myslela to vážně, smrtelně vážně a z očí jí koukal obdiv. Nechat se obdivovat od elegantních dam – no, věděla jsem, že to neznamená, že jsem milována, ale aspoň něco, cosi to znamenalo. A byla jsem v tom dobrá.

Kohopak by vůbec bylo napadlo, že v tom budu tak dobrá!

„Svlékni si košili, Nancy,“ přikázala mi Diana, „a předveď se dámám ve spodním prádle.“

Když jsem poslechla, Maria znovu vykřikla: „To je ale úlovek!“

Kapitola 13

Mám takový pocit, že širší okruh Dianiných přítelkyň považoval náš svazek za svazek z říše fantazie. Někdy jsem si všimla, jak mezi námi těkají pohledem a pak si špitají – říkaly mi „Dianin kapric“, jako kdybych byla nějaká vášnivá záliba pro báječné jídlo, kterého by se mohl mlsný jazýček nabažit. Zdálo se však, že poté, co si mě Diana našla, má stále menší a menší chuť nechat mě jít. Po oné jediné krátké návštěvě klubu Cavendish jsem nastoupila novou kariéru jako její stálá společnice. Přicházely další vycházky, další návštěvy, další výlety; a další obleky, v nichž jsem je podnikala. Moje samolibost narůstala. Kdysi jsem sklesle seděla na její židli v salonu a čekala, až mě pošle domů s jednou librou. Kdežto teď, když si dámy špitaly o „tom rozmaru Diany Lethabyové“, smetla jsem si z rukávu saka smítko, vytáhla z kapsičky kapesník s vyšitým monogramem a usmála se. Když se podzim roku 1892 přehoupl v zimu a pak v jaro následujícího roku a já jsem své oblíbené místo po Dianině boku stále neopouštěla, špitání dam ustalo. Konečně jsem přestala být Dianin vrtoch a byla jsem prostě její kluk.

„Přijď na večeři, Diano.“

„Přijď na snídani, Diano.“

„Přijď v devět, Diano, a vezmi s sebou kluka.“

Protože teď už jsem s ní vždycky chodila jako chlapec, a to dokonce i když jsme se odvážily na veřejnost, do obyčejného světa mimo okruh sapfistek z klubu Cavendish, do světa obchodů, banketů a projížděk v parku. Každému, kdo se po mně Ptal, mě směle představila jako „svého chráněnce Nevilla Kinga“. „Je to příslušník katolického křídla anglikánské církve, madam, a je předurčen k církevnímu životu. Toto je jeho poslední sezóna, než bude vysvěcen na kněze…“ odbývala Diana šeptem dámy, jež mi toužily představit své dcery na vdávání.

Diana mě také zavedla zpátky do divadla – jen nerada jsem se nechala odvést do lóže hned vedle reflektorů, a když světla pohasla, cukala jsem se ještě víc. Diana však měla v oblibě velkolepé sály. Spíš než plynem byly osvětleny elektřinou a diváci v nich seděli a ani nedutali. Neviděla jsem tam žádnou velkou radost. Dění na jevišti se mi docela zamlouvalo; ale častěji jsem obracela zraky do publika – v němž se samozřejmě pokaždé našlo dost očí a brýlí, které se místo na jeviště upíraly ke mně. Zahlédla jsem i několik tváří, které jsem znala z doby, kdy jsem šlapala. Jednou jsem si umývala v divadle na záchodě ruce a cítila jsem, jak si mě prohlíží nějaký muž – netušil, že už jsem ho měla v ústech v jedné uličce poblíž Jermyn Street; pak jsem ho zahlédla v publiku i s manželkou. Jednou jsem také zahlédla Sladkou Alici, tu buznu, která ke mně byla na Leicesterském náměstí tak laskavá. I on seděl v lóži; a když mě poznal, poslal mi vzdušný polibek. Byl tam se dvěma muži: povytáhla jsem obočí, on obrátil oči v sloup. Pak si všiml, s kým to vlastně sedím – byla to Diana a Maria – a vyvalil oči. Pokrčila jsem rameny, on se na okamžik zahloubal – pak znovu obrátil oči v sloup, jako kdyby chtěl říct: Práce jedna mizerná!

Na všechna tato místa, jak už jsem řekla, jsem přicházela převlečená za chlapce – jediná příležitost, při níž jsem teď nosila ženské šaty, byla kupodivu návštěva dámského klubu. Bylo to sice jediné místo ve městě, v němž mě Diana mohla navléknout do kalhot a nestarat se o okolí; ale poté, co si slečna Bruceová stěžovala, bylo zavedeno nové pravidlo a od té doby jsem tam musela chodit jedině v sukni – Diana mi ji nechala ušít a už si vůbec nepamatuju, jaký měla střih nebo barvu. V klubu jsem seděla, pila a kouřila, flirtovala s Mariou a nechala se okukovat od ostatních dam, zatímco si Diana povídala s přítelkyněmi nebo psala dopisy. Této činnosti se věnovala velice často, neboť byla známá – myslím, že jsem si to svým způsobem mohla domyslet – jako filantropka a přitahovala dámy svými vizemi. Přispívala například jistým dobročinným spolkům. Posílala knihy dívkám do vězení. Podílela se na vydávání časopisu na podporu hlasovacího práva pro ženy nazvaného Hroty. Já po jejím boku. Když jsem se naklonila, abych sebrala nějaký list papíru nebo seznam, a líně si ho pročetla, sebrala mi ho, jako kdybych se z toho dlouhého civění nebo čtení mohla unavit. Nakonec jsem zůstala u karikatur v časopise Punch.

Toto byla moje vystoupení na veřejnosti. Zase tolik jich ale v onom období, jež trvalo zhruba rok, nebylo. Diana mě většinou držela zkrátka a vystavovala jen doma. Říkala, že ráda omezuje počet očí, které na mě civí, protože bych prý mohla vyblednout jako fotka, když jde z ruky do ruky.

Když říkám vystavovala, myslím to skutečně doslova: proměňovat ve skutky to, co jiní myslí metaforicky či žertem, totiž patřilo k Dianině záhadnosti. Zahrála jsem to přece před Mariou, Dickií a Evelyn v těch propálených kalhotách a hedvábném spodním prádle. Když přišly podruhé ještě s jednou dámou, Diana mě naaranžovala zase do jiného kostýmu. Od té doby ji to začalo bavit a navlékala mě do nových kostýmů a nechala procházet mezi hosty, dolévat jim skleničky a zapalovat cigarety. Jednou mě přestrojila za komorníka v krátkých kalhotách a napudrované paruce. Byl to víceméně stejný kostým, v jakém jsem hrála v Popelce – i když můj divadelní kostým nebyl tak přiléhavý ani tak vyboulený v rozkroku.

Ty pumpky s parukou jí vnukly další a další nápady. Pánské obleky se Dianě brzy omrzely; a tak mě začala zhruba jednou týdně předvádět ve stylizovaných kostýmech a usazovat za malý sametový závěs v salonu. Dámy přišly na večeři a já jsem s nimi nejdřív normálně pojedla v kalhotách; ale zatímco popíjely kávu a pokuřovaly, opustila jsem je a proklouzla do svého pokoje, kde jsem se převlékla. Než se přesunuly do salonu, už jsem seděla za závěsem přichystaná v nějaké póze; a když Diana zatáhla za šňůrku zakončenou třapcem, odhalila mě.

Byla jsem například Perseus se zahnutým mečem a hlavou Medúzy a v páskových sandálech, co se zapínaly až u kolene. Nebo jsem byla Kupid s lukem a šípy. Jednou jsem byla dokonce sv. Šebastián připoutaný k osekanému kmeni – dobře si vzpomínám, jakou práci dalo přivázat ty šípy do vzpřímené polohy.

Pak jsem jednou večer zas byla Amazonka. Držela jsem v ruce Kupidův luk, ale tentokrát jsem měla odhalené jedno ňadro; Diana mi navíc namalovala bradavku načerveno. Další týden – prohlásila, že když jsem ukázala jedno, můžu ukázat obě – jsem byla francouzskou Marianne ozdobenou frygijským čepcem a vlajkou. O týden později ze mě byla Salomé: opět jsem měla hlavu Medúzy, tentokrát však ležela na tácu a měla přilepené vousy; a zatímco dámy tleskaly, vysvlékla jsem se až do spodků.

A v následujícím týdnu – no, tak to jsem zase byla Hermafrodítós. Na sobě jsem měla vavřínovou korunu, vrstvu stříbrného líčidla – a kromě Dianina monsieura Robertka, přivázaného kolem boků, zhola nic. Když ho dámy uviděly, překvapením vyjekly.

A on se při tom rozkmital.

Zatímco to kmitání mě jako obvykle rajcovalo, vzpomněla jsem si na Kitty. Přemítala jsem, zda pořád nosí pánské obleky a s cylindrem na hlavě zpívá písničky jako „Milenky a manželky“.

Pak ke mně přistoupila Diana, strčila mi do úst růžovou cigaretu, zavedla mě mezi dámy a nechala je, aby robertkovi jezdily rukou po kůži. Nedokážu říct, zda jsem v tu chvíli myslela na Kitty nebo dokonce na samotnou Dianu. Mám takový pocit, že jsem si říkala, že se zase prodávám na Piccadilly – nebo ne prodávám, že jsem spíš svůj vlastní zákazník. Neboť když jsem sebou cukla a vykřikla, v přítmí se objevily úsměvy; a když jsem se zachvěla a rozplakala, ozval se smích.

Za nic z toho jsem nemohla. To všechno Diana. Byla tak troufalá, tak vášnivá, tak ďábelsky prohnaná. Byla jako královna se svým vlastním zvráceným dvorem – na těch večírcích to bylo jasně vidět. Ženy ji vyhledávaly a s velkým zájmem sledovaly. Přinášely jí dárky, „do tvé sbírky“ – o které se všeobecně mluvilo a kterou jí všechny do jedné záviděly! Když udělala nějaké gesto, hned zvedly hlavu, aby jim neuniklo. Když promluvila, nastražily uši. Myslím, že je mámil její hlas – ty tiché, melodické tóny, které mě tehdy odlákaly z mých nahodilých půlnočních toulek do srdce jejího vlastního temného světa. Znovu a znovu jsem slyšela, jak pouhým výkřikem či špitnutím, jež se Dianě vydralo z hrdla, podráží nohy argumentům; jak znovu a znovu utichají osamocené konverzace a jedna mluvčí za druhou opouštějí tenounké nitky nějaké anekdoty v touze zachytit její podmanivější kadence.

Dianina troufalost byla doslova nakažlivá. Ženy k ní přicházely a ztrácely hlavu. Byla jako sežehnutí, jako roztříštěné sklo. Byla jako rakovina, byla jako plíseň. Byla jako hrdinka jednoho ze svých oplzlých románků – klidně byste ji mohli zavřít do ložnice s guvernantkou a jeptiškou a ty dvě by si do hodiny vjely do vlasů kvůli tomu, komu připadne bičík.

Zní to, jako bych z ní byla otrávená. Tehdy to však ještě tak nebylo. Jak by mohlo? Tvořily jsme dokonalý pár. Ona byla lascívní a troufalá, ale díky komu ta troufalost vynikla? Kdo mohl vydat svědectví o její vášni; o její sympatické moci; o té unikátní, kouzelné atmosféře v jejím domě na Felicity Place, kde jako by neplatila žádná pravidla ani zvyky a kde vládnou orgie? Kdo jiný než já?

Důkazem všech jejích rozkoší jsem byla já. Byla jsem skvrnou, kterou tam zanechal její chtíč. Musí si mě nechat, nebo všechno ztratit.

A já se musím držet jí, nebo o všechno přijdu. Neuměla jsem si představit život mimo rámec jejího bytí. Probudila ve mně jisté choutky; a kde jinde, říkala jsem si, než s Dianou a ve společnosti sapfistek – kde jinde bych ty zvrácené touhy mohla ukojit?

Už jsem mluvila o podivném bezčasí, jež zavládlo v mém novém životě, o tom, jak jsem vypadla z obyčejného chodu hodin, dní a týdnů. Často jsme se s Dianou milovaly až do svítání a snídaly po setmění; nebo jsme se probouzely v obvyklou dobu, ale zůstaly v posteli se zataženými závěsy a obědvaly při světle svíček. Jednou jsme zazvonily na Blakeovou a ta se objevila v noční košili: bylo půl čtvrté ráno a my jsme ji vytáhly z postele. Jindy mě probudil ptačí zpěv: mžourala jsem na nitky světla kolem okenic a uvědomila si, že už jsem týden nespatřila slunce. V domě, v němž služebnictvo společnými silami udržuje teplo, a s kočárem, který nás naložil a zase vyložil, kde se nám zlíbilo, ztrácela dokonce i roční období svůj význam a projevovala se úplně jinak. Příchod zimy jsem zaznamenala až z toho, když si Diana začala místo hedvábí oblékat manšestr, nosit pláště ze sobolí kůže, a ne z grenadiny; a když se věšák v mé vlastní šatní skříni prohýbal pod váhou perziánu, velbloudí srsti a tvídu. Na jedno výročí ze starého řádu věcí jsem však nemohla zapomenout ani v tak kouzelné atmosféře Felicity Place, obklopená takovým množstvím opojného luxusu. Jednou, když jsem byla Dianinou milenkou necelý rok, mě probudilo šustění novinového papíru. Moje paní vedle mě seděla s ranním vydáním novin a já jsem otevřela oči a zrakem spočinula na titulku: Zákon o politické samosprávě: Irové se chystají 3. června demonstrovat. Vyrazila jsem ze sebe výkřik. Nezarazila mě ta slova – nic pro mě neznamenala. To datum mi však bylo důvěrně známé stejně jako moje vlastní jméno. Třetího června jsem slavila narozeniny; za týden mi bude třiadvacet.

„Třiadvacet!“ pronesla Diana, když jsem jí to s jistou radostí oznámila. „To je ale vskutku rozkošný věk! Mládí ti tryská z každého póru jako milenec v kalhotách a čas jen pokradmu vykukuje s tváří ukrytou za oponou.“ Takhle řečnit dokázala dokonce i hned ráno po probuzení; já jsem jen zívala. Pak ale prohlásila, že to musíme oslavit – a po těch slovech jsem trochu ožila. „Musíme udělat něco, co jsme ještě nedělaly,“ zaváhala. „Kam tě jenom vezmu…?“

Nakonec vybrala operu.

Ten nápad mi sice připadal dost hrozný, ale nedala jsem to na sobě znát – do trucování jsem v té době ještě měla daleko. Pořád jsem ještě byla dítě, než abych nebyla nadšená vlastními narozeninami; a navíc k tomu patřily dárky a ty přece nikdy neztrácejí své kouzlo.

U snídaně na mě čekaly dva zlaté balíčky. V tom prvním, velikém, byl plášť – takový ten, co se nosí do opery, velice impozantní; ale ten jsem vlastně čekala, takže jsem ho sotva považovala za dárek. Ten druhý byl však báječný. Byl malý a lehký: hned jsem poznala, že v něm musí být nějaký šperk – třeba manžetové knoflíčky nebo knoflíčky do límce nebo prsten. Dickie totiž nosila na malíčku levé ruky prstýnek a já jsem ho často obdivovala – ano, čekala jsem, že to bude prstýnek, jako má Dickie.

Ale nebyl. Byly to stříbrné hodinky na tenounkém koženém řemínku. Měly dvě tmavé ručičky ukazující minuty a hodiny a jednu rychlejší, velikou vteřinovku. Ciferník byl ukrytý pod sklíčkem; ručičky se dávaly do pohybu natahovacím klíčkem.

Obracela jsem je v rukách a Diana se při tom usmívala. „Nosí se kolem zápěstí,“ řekla nakonec.

Užasle jsem na ni hleděla – v té době ještě nikdo náramkové hodinky nenosil, bylo to úžasně exotické a nové. Když jsem si je pokusila připnout kolem zápěstí, nešlo mi to: k tomu, abyste to zvládli, jste tak jako u spousty jiných věcí na Felicity Place potřebovali služebnou. Nakonec mi je připnula Diana; pak jsme se spolu posadily, hleděly na malý ciferníček a vteřinovou ručičku a poslouchaly tikání.

„To je ta nejúžasnější věc, jakou jsem v životě viděla, Diano!“ zvolala jsem a ona zrůžověla a zatvářila se potěšeně: byla sice mrcha, ale byla taky člověk.

Když přišla Maria, hodinky jsem jí ukázala a ona přikývla a usmála se na ně, a při tom mě pod tím koženým řemínkem hladila po zápěstí. Najednou se rozesmála. „Pane bože, jdou ti špatně! Ukazují sedm, ale je teprve čtvrt na pět!“

Znovu jsem se podívala na ciferník a překvapeně svraštila čelo. Měla jsem hodinky připnuté jen jako nějaký náramek: vůbec mi nedošlo, že vlastně mají ukazovat čas. Teď jsem ručičky kvůli Marii přetočila na 4 a 3, ale jinak samozřejmě vůbec nebylo třeba, abych si je natahovala.

Ty hodinky byly můj nejhezčí dárek. Ale jeden jsem dostala i od samotné Marie: vycházkovou hůl z ebenového dřeva se střapcem na vrcholu a stříbrnou špičkou. Výborně se mi hodila k mému novému oblečení do opery; ten večer z nás opravdu byl okouzlující pár, protože Dianin černo-bílo-stříbrný kostým dobře ladil s tím mým. Pořídila si ho ve Worth’s: mám pocit, že jsme musely vypadat, jako bychom zrovna vystoupily ze stránek módního časopisu. Při chůzi jsem si dávala záležet a držela levou ruku nataženou, aby bylo vidět hodinky.

Povečeřely jsme v restauraci Solferino. Společnost nám dělaly Dickie a Maria – Maria s sebou vzala Saténa, svého vipeta, a krmila ho pamlsky ze svého talíře. Číšníci věděli, že mám narozeniny, a neustále mě obskakovali a nabízeli víno. „Kolik dnes mladý pán slaví?“ zeptali se Diany a způsob, jakým tu otázku položili, naznačoval, že si mysleli, že jsem mladší. Asi Dianu považovali za mou matku; ta představa se mi z rozličných důvodů vůbec nezamlouvala. I když jednou jsem se zastavila u pouličního čističe bot, zatímco Diana a její přítelkyně přihlížely, a ten muž – jenž zahlédl Dickii a vykládal si lesbickou lásku stejně jako mnozí normální lidé jako něco na způsob rodinné přízně – se mě zeptal, jestli Dickie náhodou není moje tetička; a už jen kvůli jejímu výrazu stálo za to nechat se považovat za školáka. Jednou nebo dvakrát se se mnou Dickie snažila soupeřit v otázce oblečení. Ten večer o mých narozeninách si například oblékla košili s manžetovými knoflíčky a přes sukni krátký pánský pláštík. Kolem krku však měla fiží – já bych si něco tak zženštilého na sebe nikdy nevzala! Neměla o tom sice tušení – vyděsila by se, kdyby to věděla! –, ale vypadala přesně jako utahaná stará buzna – taková ta, co ji někdy můžete spatřit na Piccadilly s mladším mužem: prodávají se tak dlouho, že se jim přezdívá královny.

Večeře byla naprosto vynikající, a když jsme dojedly, Diana poslala číšníka pro drožku. Jak už jsem řekla, nepovažovala jsem její plán za žádnou velkou slávu. Když se však naše drožka připojila k řadě pohupujících kočárů u vstupu do Královské opery a když jsme se – Diana, Maria, Dickie a já – připojily k tlačenici urozených pánů a dam ve foyer, neubránila jsem se vzrušení. Nikdy předtím jsem tam nebyla; za celý rok, co jsem dělala sem tam garde, jsem ani jednou nebyla součástí tak honosného a pěkného davu – všichni muži byli stejně jako já v pláštích a hedvábných kloboucích a měli sklíčka; dámy ověšené diamanty na sobě měly rukavičky tak vysoké a štíhlé, že vypadaly, jako by si právě namočily paže až do podpaží do džberu s mlékem.

Chviličku jsme zůstaly stát uprostřed tlačenice ve foyer, Diana kývala na pozdrav jistým dámám, které znala, Maria držela Saténa na prsou, aby ho uchránila před záplavou podpatků, vleček a rozevlátých plášťů. Dickie navrhla, že nám přinese pití, a odešla. „Odnes nám kabáty, Neville, ano?“ pobídla mě Diana a kývla hlavou k pultu, za nímž stáli dva uniformovaní muži a dávali pláště do šatny. Otočila se, abych jí mohla stáhnout kabát, Maria udělala totéž a já jsem si to s jejich svršky namířila přes celé foyer, pak jsem zůstala stát, abych si rozepnula plášť – celou dobu jsem myslela jen na to, jaký je to pohledný shluk lidí a jak se do něj pěkně hodím! a dávala pozor, aby mi ty kabáty nepadaly přes zápěstí a nezakrývaly hodinky. U pultu stála fronta, a zatímco jsem čekala, zběžně jsem si prohlížela muže, kteří vybírali od urozených pánů pláště a dávali jim lístky od šatny. Jeden byl hubený se sinalou tváří – klidně to mohl být Ital. Ten druhý byl černoch. Když jsem konečně postoupila k pultu a on naklonil hlavu ke kouskům oblečení, které jsem mu podávala, poznala jsem, že je to Billy-Boy, můj starý parťák na cigaretu z divadla Britannia.

Nejprve jsem jen civěla. Myslím, že jsem vlastně uvažovala, jak co nejlépe zmizet dřív, než mě pozná. Ale pak, když Billy-Boy energicky zatáhl za kabáty, ale nepodařilo se mu je sebrat, zvedl oči – a já jsem poznala, že mě vůbec nepoznal, ale jen nechápe, proč váhám; a při tom mě přepadla strašlivá lítost. „Bille,“ řekla jsem a jeho pohled zpřísněl. „Ano, pane?“ opáčil.

Polkla jsem. „Bille,“ spustila jsem znovu. „Copak si na mě nepamatuješ?“ Pak jsem se naklonila a ztišila hlas. „Jsem Nan,“ řekla jsem na vysvětlenou, „Nan Kingová.“ Výraz jeho tváře se v tu ránu změnil. „Můj bože!“ hlesl.

Fronta za mnou narostla; kdosi dokonce zavolal: „Kdo to tam zdržuje?“ Bill si ode mě konečně vzal pláště, rychle je pověsil na háček a podal mi žeton. Pak poodstoupil kousek stranou a na chvilku přenechal zápolení s kabáty svému kamarádovi. I já jsem poodešla od strkajících se džentlmenů, a tak jsme zůstali stát každý z jedné strany pultu a pokyvovali jsme hlavou. Čelo se mu lesklo potem. Byl oblečený v uniformě, kterou tvořilo krátké sáčko bílé barvy a laciná šarlatová kravata.

„Kristepane, Nan, tys mě ale vyděsila!“ ulevil si. „Už jsem si myslel, že jsi nějaký pán, co mu dlužím peníze.“ Pak si prohlédl moje kalhoty, sako a vlasy. „Co děláš v tomhle ohozu zrovna tady?“ Otřel si čelo a rozhlédl se kolem sebe. „Přišlas se svým agentem? Ty tady přece nevystupuješ, Nan, viď že ne?“

Zavrtěla jsem hlavou a pak jsem velice tiše dodala: „Teď mi nesmíš říkat ‚Nan‘, Bille. Ve skutečnosti –“ Ve skutečnosti jsem vůbec nevěděla, co mu mám říct. Zaváhala jsem; ale lhát jsem mu nemohla. „Bille, právě teď žiju jako chlapec.“

„Jako chlapec?“ vyhrkl hlasitě a pak se chytil rukou za ústa. I tak jeden nebo dva remcající pánové ve frontě otočili hlavu. Stáhla jsem se kousek stranou. „Žiju jako chlapec,“ zopakovala jsem, „u jedné dámy, která se o mě stará…“ Bill se konečně zatvářil trošku chápavěji a přikývl.

Ten Ital za ním upustil klobouk jednoho džentlmena a ten netrpělivě sykl. „Počkáš?“ zeptal se Bill a otočil se, aby příteli pomohl s několika dalšími kabáty. Pak se ke mně zase vrátil. Ital se tvářil mrzutě.

Vrhla jsem letmý pohled po Dianě a Marii. Foyer se malinko vyprázdnilo; stály a čekaly na mě. Maria postavila Saténa na zem a pejsek se jí škrábal na sukni. Diana se otočila, aby zachytila můj pohled.

„Tak jak se vlastně máš?“ zeptala jsem se Billa a pohlédla mu do očí.

Nahodil žalostný výraz a zvedl ruku: měl na ní snubní prstýnek. „Tak zaprvé jsem ženatý!“

„Ženatý! Ach, Bille, moc ti to přeju! Kdo je ta šťastná? Snad ne Flora? Flora, naše bývalá garderobiérka?“ Přitakal a řekl, že je.

„A právě kvůli Floře tady pracuju,“ dodal. „Dělá hned za rohem, získali měsíční angažmá ve Staré Mo. Víš, pořád –“ zničehonic ho přemohly rozpaky – „víš, pořád obléká Kitty…“

Zůstala jsem na něj civět. Z fronty džentlmenů se ozvaly další mručivé výtky, Ital po něm vrhl další mrzoutské pohledy, a tak mu Bill zase přispěchal na pomoc s plášti, klobouky a lístky od šatny. Zvedla jsem ruku, zajela si prsty do vlasů a snažila se pochopit, co mi právě řekl. Byl ženatý s Florou a Flora je stále u Kitty; a Kitty vystupuje v Middlesexském kabaretu. Což je asi tak tři ulice od místa, na němž právě stojím.

A Kitty je samozřejmě vdaná za Waltera.

Jsou šťastní? chtěla jsem zavolat na Billa. Mluví o mně vůbec někdy? Myslí na mě? Chybím jí? Ale když se vrátil – vypadal ještě nervózněji než předtím a čelo měl zbrocené potem –, jen jsem vyhrkla: „Jaké je – jaké je to představení, Bille?“

„Představení?“ ohrnul nos. „Nic moc, řekl bych. Nic moc, ne tak dobrý jako za starejch časů…“

Dívali jsme se jeden na druhého. Když jsem si bedlivěji prohlédla jeho tvář, zjistila jsem, že mu narostl podbradek a má kruhy pod očima. „Bille, můžeš prosím tě?“ zavolal na něj ten Ital a Bill prohlásil, že už musí jít.

Přikývla jsem a podala mu ruku. Zatímco s ní třásl, jako by znovu zaváhal. „Víš, všem bylo moc líto,“ vyhrkl rychle, „když ses tak najednou vypařila z divadla.“ Pokrčila jsem rameny. „A Kitty,“ pokračoval, „tak Kitty, tý to bylo líto nejvíc. Dávali tejden co tejden s Walterem inzeráty do Éry a Ref. Tys ty inzeráty neviděla, Nan?“

„Ne, Bille, neviděla.“

Zavrtěl hlavou. „A teď tady stojíš vyštafírovaná jako lord!“ Pak si můj kostým podezíravě změřil a dodal: „Hele, nelhala bys, viď. Určitě se ti daří dobře?“

Neodpověděla jsem. Jen jsem znovu zalétla pohledem k Dianě. Nakláněla hlavu, aby zjistila, co dělám; vedle ní stály Maria se Saténem a Dickie. Ta držela v ruce tác s pitím a na oku měla nasazený monokl. „To víno zteplá, Diano,“ řekla nasupeným hlasem: foyer značně prořídlo, takže ji bylo jasně slyšet.

Diana znovu naklonila hlavu. „Co tam ten kluk dělá?“

„Povídá si s tím negrem,“ odpověděla Maria, „u šatny!“

Cítila jsem, jak se mi do tváří nahrnula krev, a rychle jsem se podívala zpátky na Billa. Sledoval můj pohled, ale teď ho odchytil jeden džentlmen a podával mu kabát, a Bill už ho zvedal přes pult a obracel se s ním k řadě háčků.

„Sbohem, Bille,“ vyhrkla jsem a on kývl přes rameno a vrhl po mně smutný úsměv na rozloučenou. O krok jsem ustoupila – ale pak, velice rychle, jsem se vrátila k pultu a položila mu ruku na paži. „Kdy Kitty vystupuje v tom kabaretu?“ zeptala jsem se.

„Kdy vystupuje?“ Bill se zamyslel a při tom skládal další plášť. „To nevím jistě. Ve druhé půli, někde po začátku, tak kolem půl desátý…“

Pak jsem zaslechla, jak Maria volá: „Neville, je něco v nepořádku se spropitným?“

V tu chvíli jsem věděla, že kdybych se ještě chvíli zdržovala v Billově blízkosti, strhla by se nějaká příšerná scéna. Už jsem se na něj nepodívala, ale ihned jsem se vrátila k Dianě a řekla, že o nic nejde, že mě to mrzí. Ale když zvedla ruku, aby mi uhladila rozčepýřené vlasy, ucukla jsem, protože jsem na sobě cítila Billův pohled; a když se do mě majetnicky zavěsila a Maria mě obešla a vzala za druhou paži, přeběhl mi mráz po krku, jako by mi na něj někdo mířil pistolí.

Samotný sál, jenž byl tak velkolepý a překrásný, jsem si prohlížela jen matně. Neměly jsme sice lóži – na její rezervaci už bylo pozdě –, ale velice dobrá místa uprostřed jedné z prvních řad křesel. Jenomže kvůli mně jsme se zdržely a naše řada už byla téměř plná: než jsme se posadily na místa, musely jsme překlopýtat asi dvacet párů nohou. Dickie si rozlila víno. Satén zarafal na dámu, která měla kolem krku liščí kožich. Když se Diana konečně posadila, měla pevně semknuté rty a byla rozladěná: takové entré pro nás tedy rozhodně neplánovala.

Já jsem jen seděla, netečná vůči ní i svému okolí, a hlavu jsem měla plnou jen a jen Kitty. Toho, že ještě pořád vystupuje spolu s Walterem. Že ji Bill vídává každý den – že ji uvidí i dnes, hned po představení, až půjde vyzvednout Floru. Že dokonce právě nyní, zatímco se účinkující v opeře, na niž jsme se přišly podívat, líčí, ona sedí v šatně o tři ulice dál a také si nanáší na tvář mejkap.

Zatímco se mi tohle všechno honilo hlavou, diváci přivítali potleskem dirigenta; zhasla světla a publikum utichlo. Když spustila hudba a konečně se zvedla opona, hleděla jsem na pódium v jakémsi poblouznění. A když spustil zpěv, škubla jsem sebou. Hráli Figarovu svatbu.

Z té opery si skoro nic nepamatuju. Myslela jsem jen na Kitty. Moje sedadlo mi připadalo nemožně úzké a tvrdé, a tak jsem se v jednom kuse vrtěla a poposedávala, až mi Diana pošeptala, že musím být zticha. Vzpomínala jsem na to, jak jsem se při každé procházce městem bála, že zajdu za roh a spatřím Kitty; myslela jsem na svůj převlek, který jsem si přisvojila, jen abych se jí vyhnula. Za mých prodejných časů mi vyhýbání se Kitty úplně přešlo do krve, takže po celém Londýně byly oblasti, jimž jsem se automaticky vyhýbala, ulice, v nichž jsem ani nemusela zaváhat, než jsem bez přemýšlení zabočila jinam. Chovala jsem se jako člověk s modřinou nebo zlomenou rukou, který se naučí pohybovat v davu tak, aby do něj nedrcli. Teď když jsem věděla, že Kitty je tak blízko, pociťovala jsem nutkání tu modřinu zmáčknout, zkroutit tu pochroumanou ruku. Hudba zesílila a mě rozbolela hlava; sedadlo mi najednou připadalo ještě těsnější než dřív. Podívala jsem se na hodinky, ale v tom tlumeném světle stejně nebylo vidět, kolik je hodin; musela jsem je naklonit, aby se v nich odrazila záře z jeviště, ale při tom jsem loktem šťouchla do Diany, která podrážděně vzdychla a zpražila mě pohledem. Hodinky ukazovaly za pět minut devět – jak jsem teď byla ráda, že jsem si je natáhla! Opera právě dospěla do onoho komického bodu, kdy hraběnka a její služebná přinutí herečku hrající hlavní chlapeckou roli, aby se převlékla do dámských šatů, a zamknou ji do skříně, takže zpěv a shon na jevišti vrcholí. „Diano, už to nevydržím,“ obrátila jsem se k Dianě. „Budu na tebe muset počkat ve foyer.“ Natáhla ruku, aby mě zadržela, ale já jsem ji setřásla, vstala a s neustálým „Promiňte, ach! promiňte!“ ke každé sykající dámě a pánovi, kterým jsem zakopla o nohy nebo jim na ně šlápla, jsem se začala s pokulháváním prodírat řadou směrem k uvaděči a ke dveřím.

Ve foyer panovalo po všem tom jekotu na jevišti báječné ticho. U pultu v šatně seděl Ital s novinami. „Není tady,“ řekl s ohrnutým rtem, když jsem k němu přistoupila a zeptala se na Billa. „Odchází hned po začátku představení. Chcete svůj plášť?“

Odpověděla jsem, že nechci. Vyšla jsem z divadla a zamířila k Drury Lane – byla jsem si dobře vědoma svého obleku, lesku na botách a kytky v klopě. Když jsem došla k Middlesexskému kabaretu, před vchodem studovala skupinka chlapců program a komentovala jednotlivá vystoupení. Nakoukla jsem jim přes rameno a hledala známá jména.

Konečně jsem spatřila Walter a Kitty Watersovi: byl to pro mě šok vidět, že se Kitty vzdala své Butlerové a vystupuje pod Walterovým starým uměleckým jménem. Byli zařazeni, jak říkal Bill, hned po začátku druhé půle – celkově čtrnáctí v pořadí po nějaké zpěvačce a čínském kouzelníkovi.

V pokladně seděla dívka ve fialových šatech. Přistoupila jsem k okýnku a kývla hlavou směrem do sálu. „Kdo je právě teď na scéně?“ zeptala jsem se. „U kterého čísla jsou?“ Dívka zvedla hlavu, a když spatřila můj oblek, uchichtla se.

„Zabloudil jste, milý zlatý,“ řekla. „Opera je hned za rohem.“ Kousla jsem se do rtu a zůstala zticha, a její úsměv zmizel. „Tak dobře, lorde Alfréde Douglasi,“ prohlásila. „Je to číslo dvanáct, Belle Baxterová, zpěvačka v londýnském nářečí.“

Koupila jsem si vstupenku za šest pencí a pokladní samozřejmě protáhla obličej: „Už jsem si myslela, že nechám aspoň přinýst červenej koberec.“ Pravdou bylo, že jsem si netroufala příliš blízko jeviště. Představovala jsem si totiž, jak Billy-Boy přišel do divadla a řekl Kitty, že mě potkal a jak jsem byla oblečená. Dobře jsem si pamatovala, jak blízko vám v malém sále připadají z pódia diváci, když vystoupíte ze světel ramp; a ve svém kabátci a s kravatou bych samozřejmě byla příliš nápadná. Byla by hrůza, kdyby Kitty uviděla, jak ji pozoruju – kdyby se do mě zapíchla očima, zatímco by zpívala Walterovi!

Vyšla jsem nahoru po úzkém schodišti na galerii. Když jsem zabočila, narazila jsem na dvojici, která se tam cicmala, a já jsem se kolem nich musela velice těsně protáhnout. Stejně jako to děvče v pokladně i oni hleděli na můj oblek a stejně jako ona se zahihňali. Skrz zeď jsem slyšela dunění orchestru. Když jsem vystoupala až k samotným dveřím na vrcholu schodiště a dunění zesílilo, moje vlastní srdce jako by s ním bilo do rytmu. Konečně jsem se protáhla do sálu – do toho křiklavého pološera, horka, kouře a pachu jásajícího davu – a málem se mi podlomila kolena.

Na jevišti byla dívka v ohnivě zbarvených šatech a tahala si za sukni, aby jí byly vidět punčochy. Zatímco jsem křečovitě svírala sloup, abych neztratila rovnováhu, dozpívala jednu písničku a pak začala novou. Zdálo se, že publikum ji zná. Ozýval se potlesk a hvízdání; a než obojí nadobro ustalo, protáhla jsem se k prázdnému místu. Jak se však ukázalo, bylo na konci řady plné chlapců – což nebyl zrovna dobrý nápad, protože když mě v mém oblečení do opery spatřili, pošťuchovali se a chichotali. Jeden z nich si odkašlal do dlaně – až na to, že to vyznělo jako buržoust. Odvrátila jsem se od nich a upřeně se zadívala na jeviště. Po chvilce jsem si vytáhla cigaretu a zapálila si. Když jsem škrtala zápalkou, třásla se mi ruka.

Vystoupení té zpěvačky londýnských odrhovaček konečně skončilo. Následovaly ovace, po nich krátké zdržení provázené výkřiky, šramocením a šustěním, než orchestr uvedl další číslo a spustil cinkavou čínskou melodii, při níž v řadě přede mnou povstal nějaký chlapec a vykřikl: „Ninky Poo!“ Opona šla nahoru a na jevišti se objevil kouzelník s dívkou a s nimi černá lakovaná skříňka – ne nepodobná té, co stojí u Diany v ložnici. Když luskl prsty, přišel záblesk, po něm třeskutá rána a zvedl se obláček nachového kouře; a při tom si ti chlapci položili prsty na ústa a zahvízdali.

Takových čísel jsem viděla – aspoň jsem měla ten pocit – nejmíň tisíc; tohle jsem sledovala s cigaretou pevně sevřenou mezi rty, zvedal se mi stále víc žaludek a moje nejistota narůstala. Vzpomněla jsem si, jak jsem sedávala v lóži v Canterburském paláci s bušícím srdcem a v rukavičkách s mašličkami: přišlo mi to jako nesmírně vzdálená a prazvláštní doba. Ale stejně jako tenkrát jsem svírala lepkavý samet sedadla a upřeně hleděla do míst, kde s náznakem spuštěného lana a zaprášených prken v podlaze končilo jeviště a začínalo zákulisí, a při tom jsem myslela na Kitty. Někde tam byla, hned za cípem opony, možná si upravovala kostým – ať už byl jakýkoliv; možná si povídala s Walterem nebo s Florou; možná valila oči, zatímco jí Billy-Boy říkal o mně – možná se usmívala, možná plakala, možná jen nevýrazně říkala „To snad není možné!“ – a pak na mě úplně zapomněla…

Zatímco se mi tohle všechno honilo hlavou, kouzelník předvedl svůj poslední trik. Následoval další záblesk a další dávka kouře, který zalétl až na galerii, kde se všichni rozkašlali, ale při tom nepřestávali jásat. Opona spadla, následovalo další zdržení, než se přestavěla scéna, a pak záchvěv modré, bílé a jantarové, když osvětlovač vyměnil na světlech filtr. Dokouřila jsem a sáhla po další cigaretě. Tentokrát mě při tom pozorovali všichni chlapci v mojí řadě, a tak jsem jim nabídla a každý si vzal po jedné cigaretě: „Velice štědré.“ Myslela jsem na Dianu. Co když už ta opera skončila a ona na mě čeká, kleje a bouchá se programem do stehna?

Co když se vrátila do Felicity Place beze mě?

Ale pak se ozvala hudba a vrzla opona. Podívala jsem se na jeviště – a na něm stál Walter.

Vypadal velice hřmotně – mnohem hřmotnější, než jsem si pamatovala. Možná přibral; možná měl jen trošku vycpaný kostým. Kníry měl zatočené do špičky, aby mu žertovně odstávaly. Měl na sobě kostkované mrkváče a zelené sametové sako; na hlavě mu seděla domácí čepička a v kapse měl zastrčenou dýmku. Za ním viselo plátno, na němž byl namalovaný výjev ze salonu. Vedle Waltera stálo křeslo, o které se při zpěvu opíral. Byl tam úplně sám. Nikdy předtím jsem ho neviděla v kostýmu a nalíčeného. Byl tolik jiný než ta postava, kterou jsem dosud vídávala ve snech – postava s vykasanou košilí, mokrými vousy, rukou na Kitty –, že jsem se na něj zamračeně podívala: srdce se mi málem zastavilo, když jsem ho tam viděla stát.

Jeho hlas – ne moc silný baryton – zdaleka nezněl špatně; když se objevil, zvedl se potlesk a vzápětí přišla další vlna spokojeného potlesku a jeden nebo dva lidé zajásali. Ale písnička, kterou Walter zpíval, byla dost podivná: o ztraceném synkovi jménem „Malý Jacky“. Ta píseň měla řadu slok a každá z nich končila stejně: „Kde, ach kde je Malý Jacky teď?“ Připadalo mi zvláštní, že tam stojí sám a něco takového zpívá. Kde je Kitty? Zhluboka jsem potáhla z cigarety. Neuměla jsem si představit, jak by do toho mohla v hedvábném klobouku, kravatě a s kytkou v klopě nějak zapadnout…

Najednou se mi v hlavě zrodilo strašlivé tušení. Walter si vyndal z kapsy kapesník a zlehka se s ním ďobal do očí. Při tom opět zapěl onen známý refrén a z publika se k němu přidalo poměrně dost hlasů: „Ale kde, ach, kde je Malý Jacky teď?“ Zavrtěla jsem se na sedadle a pomyslela si: Ať to tak není! Ach, prosím, ať to tak proboha není!

Jenomže bylo. Zatímco Walter opakoval svou tklivou otázku, ze zákulisí se pisklavým hláskem ozvalo: „Tady je tvůj Malý Jacky, otče! Tady!“ Na pódium vběhla postavička, chytila Waltera za ruku a políbila ji. Byla to Kitty oblečená v chlapeckých námořnických šatečkách – volné bílé haleně s modrou stuhou, bílých pumpkách, punčochách a hnědých botkách bez podpatků; na zádech měla na stuze pověšený slamák. Vlasy měla poměrně delší a nakadeřené. Orchestr teď spustil další melodii a Kitty společně s Walterem zazpívali duet.

Publikum jim tleskalo a usmívalo se. Kitty si poskočila, Walter se sklonil a pohrozil jí prstem a lidé se smáli. Tenhle kousek se jim líbil. Kitty – moje překrásná, elegantní, pyšně si vykračující Kitty – se jim v roli dítěte v podkolenkách po boku svého manžela prostě líbila. Neviděli, jak se rdím a svíjím; a kdyby ano, pak by nechápali, proč to dělám. Samotné mi to vrtalo hlavou; jediné, co mě v tu chvíli sžíralo, byl strašný stud. Horší už by to nemohlo být, ani kdyby ji vypískali nebo zasypali vejci. A ona se jim líbila!

Zadívala jsem se na Kitty pořádně. Pak jsem si vzpomněla na své divadelní kukátko; vytáhla jsem ho z kapsy, zvedla si ho k očím a najednou jsem ji měla jako na dlani, tak blízko jako ve snu. Vlasy, byť delší, měla stále oříškově hnědé. Řasy měla stále dlouhé, stále byla štíhlá jako proutek. Zalíčila si pihy a místo nich si udělala pár žertovných šmouh; ale já – která jsem po nich tak často přejížděla prstem –, jsem měla pocit, že jsem jejich tvar zahlédla i pod vrstvou pudru. Rty měla stále plné a při zpěvu se jí leskly. Pak zvedla hlavu a mezi jednotlivými slokami lípla Walterovi polibek na kníry…

Po tom jsem kukátko svěsila. Všimla jsem si, jak po něm chlapci v mojí řadě závistivě pokukují, a tak jsem jim ho poslala – mám takový pocit, že ho nakonec hodili jedné dívce na balkoně. Když jsem znovu pohlédla na jeviště, Kitty a Walter mi připadali strašně malincí. Walter si sedl do křesla a posadil si Kitty na kolena; ruce držela sepjaté na prsou a pohupovala nohama v těch chlapeckých botkách bez podpatků. Ale já už jsem další pohled na ni nesnesla. Prudce jsem se zvedla. Ti chlapci za mnou ještě něco zavolali, ale jejich slova už ke mně nedolétla. Proklopýtala jsem tmavou uličkou a zamířila k východu.

Když jsem se vrátila do Královské opery, zjistila jsem, že na scéně stále vřeští pěvci a troubí trumpety. Všechno jsem to ale slyšela přes dveře: neuměla jsem se smířit s představou, že bych se měla protlačit zpátky k Dianě a čelit její nelibosti. Podala jsem Italovi v šatně žeton, posadila jsem se do sametového křesla ve foyer a dívala se, jak se ulice plní postávajícími drožkami, prodavačkami květin, šlapkami a prostituty.

Konečně se ozvaly výkřiky „Bravo“ a volání po sopránu. Dveře se rozletěly dokořán, foyer se zaplnilo švitořícími lidmi a zanedlouho se vynořily Diana, Maria, Dickie a pes, a když mě uviděly, hned mi přišly se zíváním vyhubovat a zeptat se, co se vlastně stalo. Řekla jsem jim, že jsem se na pánských záchodcích vyzvracela. Diana mi položila ruku na tvář a řekla: „Dneska toho vzrušení na tebe bylo až až.“

Ale pronesla to dost chladně a celou dlouhou cestu zpátky na Felicity Place se mnou nepromluvila jediné slovo. Když nás paní Hooperová pustila dovnitř a zamkla za námi veliké vstupní dveře na závoru, vydala jsem se s Dianou směrem k její ložnici, ale prošla jsem kolem dveří a zamířila k sobě do pokoje. Diana mě chytila rukou za paži: „Kam jdeš?“

„Diano,“ vykroutila jsem se jí. „Je mi pod psa. Nechej mě být.“

Znovu mě pevně čapla. „Tobě je pod psa,“ vyštěkla s opovržením v hlase. „Myslíš si, že mi nějak záleží na tom, jak ti vlastně je? Okamžitě padej do mojí ložnice, ty malá mrcho, a svlíkni si šaty.“

„Ne, Diano,“ namítla jsem po krátkém zaváhání.

Přistoupila ke mně blíž. „Cože?“

Bohatí lidé pronášejí Cože? svým vlastním způsobem: to slůvko je vyleštěné a opatřené hrotem; vystřelí jim z úst tak, jako když tasíte dýku z pochvy. Přesně tak to Diana teď na té zšeřelé chodbě řekla. Cítila jsem, jak mi projíždí tělem, a podlomila se mi kolena. Polkla jsem.

„Řekla jsem ‚Ne, Diano‘.“ Ta slova byla sotva hlasitější než šepot. Ale když je uslyšela, popadla mě za košili, až jsem zavrávorala. „Pusť mě,“ vyhrkla jsem. „To bolí! Pusť mě, pusť mě! Diano, vždyť mi zničíš košili!“

„Cože, tuhle košili?“ odsekla. A při těch slovech zajela prsty za knoflíky a zatáhla, až se košile roztrhla a vykoukla mi z ní nahá ňadra. Pak chňapla za sako a servala ho ze mě – při tom celou dobu supěla a tiskla se ke mně celým tělem. Zapotácela jsem se a chytila se rukou stěny, druhou paží jsem si zakryla obličej – myslela jsem si, že mě uhodí. Ale když jsem na ni přece jen pohlédla, viděla jsem, že je celá rozlícená, nikoli však vzteky, nýbrž vášní. Vzala mě za ruku a položila si ji na límeček svých šatů; a přestože mi bylo na nic, když jsem pochopila, co po mně vlastně chce, ucítila jsem, jak se mi zrychluje dech a cuká mi tam dole. Trhla jsem za krajku, uslyšela, jak se párá několik stehů, a ten zvuk na mě zapůsobil jako šlehnutí bičem práskající koně do slabin. Servala jsem z ní ty černo-bílo-stříbrné šaty od Wortha, které mi tak ladily s kostýmem; a když ležely zničené a pošlapané na koberci, přinutila mě, abych si na ně klekla a ošukala ji, až se udělala několikrát za sebou.

Nakonec mě stejně poslala do mého pokoje.

Ležela jsem ve tmě, celá se třásla a musela jsem si zakrýt ústa oběma rukama, abych neplakala. Na skříňce vedle postele ležely náramkové hodinky, můj dárek k narozeninám, a leskly se ve svitu hvězd. Natáhla jsem se pro ně a ucítila mezi prsty jejich chlad; ale když jsem si je přistrčila k uchu, přeběhl mi mráz po zádech – protože stále dokola opakovaly: Kit-ty, Kit-ty, Kit-ty…

Odhodila jsem je a přetáhla si přes uši polštář, abych ten tikot neslyšela. Nebudu plakat. Nebudu plakat! Nebudu ani přemýšlet. Jen se navždy poddám bezcitnému, nadčasovému režimu na Felicity Place.

Aspoň jsem si to v tu chvíli myslela, ale moje dny na této adrese již byly sečteny. A ručičky mých krásných hodinek je pomalu odměřovaly.

Kapitola 14

To ráno po svých narozeninách jsem si pospala. Když jsem se probudila a zazvonila na Blakeovou, aby mi přinesla kávu, zjistila jsem, že zatímco jsem spala, Diana odešla.

„Odešla?“ vyhrkla jsem. „Odešla? S kým?“ Blakeová udělala pukrle a řekla, že neví. Posadila jsem se, záda opřená o polštář, a vzala si od ní šálek kávy. „Co měla na sobě?“ chtěla jsem vědět.

„Měla na sobě ty zelený šaty, slečno, a nesla tašku.“

„Tašku. Takže asi jela do klubu Cavendish. Neříkala, že jede do klubu? Neříkala, kdy se vrátí?“

„Prosím vás, slečno, nic neříkala. Mně takový věci stejně neříká. Možná byste se mohla zeptat paní Hooperový…“

To mohla, jenomže se mi nechtělo nechat se od paní Hooperové okukovat v posteli. „Ne, to je dobré,“ odvětila jsem jen. Pak, zatímco se Blakeová pustila do vymetání krbu, jsem si vzdychla. Vybavila jsem si Dianiny hrubé polibky z předchozí noci – i to, jak mě vyburcovaly a naplnily hnusem, zatímco moje srdce stále sžírala bolestná touha po Kitty. Zasténala jsem, a když Blakeová zvedla hlavu, nesměle jsem se jí zeptala: „Blakeová, neunavuje vás sloužit pořád paní Lethabyové?“

Při té otázce jí úplně zrůžověly tváře. Zahleděla se zpátky ke krbu a hlesla: „Mě by unavovalo sloužit jakýkoliv paní, slečno.“

Odpověděla jsem, že asi ano. Pak, protože mluvit s ní byla pro mě novinka – a protože Diana odešla, aniž by mě vzbudila, a byla jsem mrzutá a znuděná, dodala jsem: „Takže paní Lethabyová podle vás není přísná?“

Dívka znovu zrudla. „Všechny jsou přísný, slečno. Jak jinak by si mohly nechat říkat paní?“

„No – ale líbí se vám tady? Líbí se vám tady dělat služebnou?“

„Mám svůj vlastní pokoj, což je víc než má většina služebnejch. Krom toho,“ postavila se a utřela si ruce do zástěry, „paní Lethabyová neplatí dvakrát špatně.“

Představila jsem si, jak nám Blakeová každé ráno nosí kávu a každý večer zas džbán s vodou na mytí. „Nevykládejte si to špatně, ale – kde ty peníze utrácíte?“

„Já si je šetřím, slečno!“ vyhrkla dívka. „Chystám se vystěhovat. Moje kamarádka tvrdí, že v koloniích si holka s dvaceti librama může otevřít vlastní penzion s vlastním personálem.“

„Opravdu?“ Blakeová přitakala. „A vy byste chtěla provozovat penzion?“

„No jasně! Víte, v koloniích jsou penziony třeba, když přijížděj furt noví lidi.“

„No, to je pravda. A kolik už jste našetřila?“

Dívčiny tváře znovu zalil ruměnec. „Sedum liber, slečno.“

Přikývla jsem. Pak jsem se znovu zamyslela a řekla: „Takže vy chcete do kolonií, Blakeová! Zvládla byste tu cestu? Musela byste žít na lodi – a co kdyby přišla bouřka?“

Blakeová sebrala uhlák. „Ale to by mi vůbec nevadilo, slečno!“

Rozesmála jsem se a ona se ke mně přidala. Nikdy dřív jsme si tak upřímně nepopovídaly. Zvykla jsem si stejně jako Diana říkat jí jen „Blakeová“; zvykla jsem si i na její pukrlata; zvykla jsem si i na to, že mě vidí tak jako v tuto chvíli: s napuchlýma očima a oteklými ústy, nahou v posteli s prostěradlem zakasaným pod pažemi a stopami po Dianiných polibcích na krku. Zvykla jsem si nedívat se na ni, vůbec ji nevidět. Kdežto teď, když se smála, jsem si najednou uvědomila, že se konečně pořádně dívám na její zrůžovělé tváře a tmavé řasy, a v duchu si říkám Ach! –, protože byla vskutku dost hezká.

A zrovna když mi to zjištění blesklo hlavou, vkradly se mezi nás staré rozpaky. Blakeová si povytáhla uhlák o něco výš, pak si přišla pro můj tác a zeptala se: „Přejete si ještě něco?“ Odvětila jsem, že mi může připravit koupel, a ona mi vysekla pukrle.

Když jsem ležela ponořená ve vaně, zaslechla jsem bouchnutí vchodových dveří. Byla to Diana. Přišla se podívat, co dělám. Zajela do klubu, ale jen aby tam odvezla k podpisu dopis pro jednu dámu.

„Nechtěla jsem tě budit,“ řekla a ponořila ruku do vody.

V tu chvíli už jsem na Blakeovou ani na její pěknou tvářičku vůbec nemyslela.

Asi na měsíc jsem Blakeovou úplně pustila z hlavy. Diana pořádala večeře a já jsem při nich pózovala a měnila kostýmy; jezdily jsme na návštěvu do klubu a do Mariina domu v Hampsteadu. Všechno běželo normálně. Tu a tam jsem trucovala, ale tak jako tu noc po našem návratu z opery si Diana vždycky našla způsob, jak mou trucovitost proměnit ve svůj obscénní prospěch – nakonec už jsem ani nevěděla, jestli jsem opravdu naštvaná, nebo to kvůli jejím chlípným touhám jen předstírám. Jednou nebo dvakrát jsem dokonce doufala, že mě něčím naštve – zjistila jsem totiž, že šukat ji v záchvatu vzteku může být ve správný okamžik víc vzrušující než šukat ji v záplavě něhy. Beztak jsme jely v zajetých kolejích. Pak se mezi námi jednou večer strhla hádka kvůli nějakému obleku. Převlékaly jsme se na večeři u Marii a já jsem si odmítala obléct to, co mi vybrala. „Tak dobře, můžeš si obléct, co chceš!“ odsekla, nasedla do kočáru a odjela do Hampsteadu beze mě. Mrskla jsem šálkem do zdi – a pak jsem poslala pro Blakeovou, aby to přišla uklidit. Když přišla, vzpomněla jsem si, jak se s ní předtím hezky povídalo, a tak jsem ji vybídla, ať se ke mně posadí a řekne mi něco víc o svých plánech.

Od té chvíle za mnou Blakeová zaskočila na chviličku pokaždé, když Diana nebyla doma; a postupně se se mnou cítila lépe a uvolněněji. „Kristepane, Blakeová,“ napadlo mě po čase, „vy mi už víc než rok vyléváte nočník, a já ani nevím, jak se jmenujete křestním jménem!“

Usmála se a znovu jí to moc slušelo.

Jmenovala se Zena.

Jmenovala se Zena a měla moc smutný život. Svěřila se mi s ním jednoho podzimního rána, když jsem ležela v Dianině posteli a Zena mi jako vždycky přinesla snídani a postarala se o oheň. Diana vstala brzy a odešla. Když jsem se vzbudila, Zena už klečela u krbu a tiše vymetala ohniště, aby mě nerušila. Líně jsem se protáhla pod přikrývkou jako úhoř. Kundičku jsem měla – v tom nejšikovnějším slova smyslu – od předešlé vášnivé noci ještě docela vlhkou.

Ležela jsem v posteli a pozorovala Zenu. Zvedla ruku, aby se poškrábala na čele, a když ji zase svěsila, na čele jí zůstala čmouha od sazí. Vedle ní její tvář vypadala velice bledá a poněkud ztrhaná. „Zeno,“ oslovila jsem ji a dívka nadskočila. „Ano, slečno?“

„Zeno,“ řekla jsem znovu po krátkém zaváhání, „ráda bych se vás na něco zeptala, ale neodvažuju se. Diana mi jednou řekla – no, že vás vytáhla z vězení. Je to pravda?“

Dívka se obrátila zpět k ohništi a dál skládala v krbu na hromadu uhlí; ale všimla jsem si, že jí zrudly uši. „Říkaj tomu polepšovna,“ opáčila. „To nebylo vězení.“

„Takže polepšovna. Ale je pravda, že vás tam zavřeli.“ Dívka neodpověděla. „Mně je to jedno,“ dodala jsem rychle.

Škubla hlavou a vyhrkla: „Ne, jedno je to mně, teď když…“

Kdyby něco takového a takovým tónem řekla Dianě, myslím, že by jí dala facku. Pravdou je, že na mě teď pohlédla trošku bázlivě; ale já jsem se jen zatvářila. „Omlouvám se,“ řekla jsem. „Myslíte si, že jsem nevycválaná? Já jen že – no, jde jen o to, proč vás tam podle Diany vůbec umístili. Je to pravda? Nebo je to jen jeden z jejích výmyslů? Je pravda, že vás tam dali, protože jste… políbila jinou dívku?“

Zena svěsila ruce do klína, posadila se na paty a zadívala do vyhaslého ohniště. Pak ke mně obrátila obličej a vzdychla si.

„V tý polepšovně jsem byla rok,“ spustila, „když mi bylo sedumnáct. Řekla bych, že to tam bylo dost tvrdý, i když zas ne tak jak jiný lapáky, co jsem slyšela. Vede to tam jedna dáma, kterou zná paní Lethabyová z klubu, a právě přes ni se ke mně vůbec dostala. Do tý polepšovny mě poslali na základě vyjádření jedný holky, s kterou jsem kamarádila v jednom domě v Kentish Townu. Obě jsme tam pracovaly jako služebný.“

„Vy jste dělala služku ještě předtím, než jste přišla sem?“

„Když mi bylo deset, poslali mě dělat máry: taťka byl chudej jak kostelní myš. Vodešla jsem do jednoho domu v Paddingtonu. Ve čtrnácti jsem se dostala do toho domu v Kentish Townu. Tam to bylo celkově lepší. To už jsem dělala služebnou a sblížila jsem se tam s holkou, co se jmenovala Agnes. Agnes měla kluka, ale kvůli mně ho poslala k vodě. Tak jsme si byly blízký…“

Smutně hleděla na svoje ruce v klíně, v pokoji se rozhostilo ticho a mě přepadla lítost. „A ta Agnes jim navykládala něco, kvůli čemu vás poslali do polepšovny?“

Zena zavrtěla hlavou. „Ale kdepak! Bylo to tak, že Agnes přišla vo místo, protože paní ji neměla ráda. Vodešla do jednoho domu v Dulwichi – což, jak jistě víte, je z Kentish Townu dost daleko, ale ne tak, abysme se nemohly vídat o nedělích a posílat si poštou dopisy a balíčky. Jenže pak – no, pak přišla jiná holka. Nebyla sice tak hodná jako Agnes, ale úplně se na mě přilepila. Myslím, že to měla, slečno, v hlavě trochu pomotaný. Hrabala se mi ve věcech – a samozřejmě našla moje dopisy a všechny věci. Chtěla, abych se s ní líbala! Ale když jsem jí nakonec řekla, že nemůžu kvůli Agnes – tak šla paní vyslepičit, že to já jsem chtěla, abysme se líbaly; a že jsem ji divně osahávala. Jenže za všechno mohla vona, jen vona-! A když paní nevěděla, jestli jí má, nebo nemá věřit, tak ji prostě zavedla k tý mojí krabici s dopisama a ukázala jí je.“

„Ach!“ zvolala jsem. „Mrcha jedna!“

Zena přikývla. „Mrcha to teda byla, a jaká; akorát že dřív se mi příčilo to říkat.“

„Takže do té polepšovny vás poslala vaše paní?“

„Jo, na základě vobvinění z poškozování a zkaženosti. A taky se ještě postarala o to, aby vo místo přišla i Agnes a poslali ji společně se mnou do vězení – až na to, že se natotata sčuchla s dalším klukem. A teď je za něho provdaná, ale von, aspoň co jsem slyšela, se k ní nechová pěkně.“

Zavrtěla hlavou a já jsem ji napodobila. „Tak se mi zdá, že máte pech na ženské, co?“

„To teda jo!“

Mrkla jsem na ni. „Pojďte, dáme si čmouda.“

Dívka přistoupila k posteli a já jsem vytáhla dvě cigarety; a chvilku jsme jen tak seděly a tiše pokuřovaly, sem tam jsme si vzdychly, sykly a nepřestávaly kroutit hlavou.

Nakonec jsem si všimla, že si mě Zena poněkud hloubavě prohlíží. Když jsem její pohled zachytila, zrudla a odvrátila se. „Co je?“ zeptala jsem se.

„Nic, slečno.“

„Ne, něco vám vrtá hlavou,“ opáčila jsem s úsměvem. „O čem přemýšlíte?“

Zena znovu potáhla z cigarety; kouřila tak, jak to dělávají drsní chlapi na ulici – prsty měla sevřené kolem cigarety a její hořící špička jí málem spálila dlaň. „No, určitě si budete myslet, že jsem strašně troufalá,“ řekla nakonec.

„Opravdu?“

„Ano. Jenomže vrtá mi to hlavou vod první chvíle, co jsem se na vás pořádně podívala.“ Pak se nadechla. „Vy jste bejvalá kabaretní umělkyně, že jo? Vystupovala jste spolu s Kitty Butlerovou a nechala si říkat Nan Kingová. Když jsem vás tu prvně uviděla, myslela jsem, že mě šlak trefí! Nikdy dřív jsem nikomu slavnýmu nesloužila.“

Zkoumala jsem špičku svojí cigarety a chvíli neodpovídala. Její slova mi přivodila mírně řečeno šok: něco takového jsem tedy vůbec nečekala. Pak jsem s hraným smíchem namítla: „Jenže, víte, teď už slavná vůbec nejsem. Ty časy jsou dávno pryč.“

„Zase tak dávno to není,“ ohradila se Zena. „Pamatuju se, že jsem vás viděla v Camden Townu a podruhý v Peckham Palace. Byly jsme tam s Agnes a strašně se nasmály!“ Po těch slovech jí trošku zeslábl hlas. „A právě po tom začaly ty moje trable…“

Na Peckham Palace jsem si pamatovala velice dobře, protože jsme tam s Kitty vystupovaly jen jednou. Bylo to v prosinci těsně před tím, než jsme začaly účinkovat v divadle Britannia, takže poměrně zkraje počátků mých vlastních potíží. „Když pomyslím, že tam sedíte s Agnes vedle sebe, a já stojím na jevišti s Kitty Butlerovou…“ zasnila jsem se.

Musela v mém hlase něco zaslechnout, protože ke mně pozvedla oči a zeptala se: „A vy se už se slečnou Butlerovou vůbec nevídáte…?“ Když jsem zavrtěla hlavou, nahodila významný pohled a pronesla: „Stejně to je něco bejt hvězdou v kabaretu, viďte!“

Vzdychla jsem si. „Asi ano. Ale –“ V tu chvíli mi hlavou blesklo něco úplně jiného. „Nesmíte se ale o tom zmínit před paní Lethabyovou. Ona na kabaret moc není, víte.“

Zena přikývla. „To je mi jasný.“ Pak hodiny na krbové římse odbily celou, a když to uslyšela, vstala, udusila cigaretu a zamávala si rukou před ústy, aby rozehnala zápach kouře. „Panebože, co to vyvádím!“ vykřikla. „Paní Hooperová už mi bude v patách.“ Natáhla se pro můj prázdný šálek od kávy, sebrala tác a zamířila k uhláku.

Pak se otočila a celá zardělá se zeptala: „Přejete si ještě něco, slečno?“

S bušícím srdcem jsme hleděly jedna na druhou. Zena měla nad obočím stále tu čmouhu od sazí. Zavrtěla jsem se pod přikrývkou a znovu ucítila to kluzké místečko mezi svými stehny – jenže teď bylo vlhčí než kdy předtím. Ošukávám Dianu každou noc už téměř rok a půl. Šukání se pro mě stalo něčím jako podáním ruky – ze zdvořilosti se to dá dělat s každým. Ale přišla by za mnou Zena do postele a nechala se políbit, kdybych si ji k sobě zavolala?

To nevím. Stejně jsem to neudělala. „Děkuji, Zeno,“ odpověděla jsem jen, „to je prozatím všechno.“ Popadla uhlák a odešla.

V té době jsem se v takových věcech ještě upejpala.

A dobře jsem věděla, že Diana by zuřila.

Tohle, jak už jsem řekla, se stalo někdy na podzim toho roku. Vzpomínám si na tu dobu a na dva nebo tři následující měsíce velice dobře, protože se pořád něco dělo: jako by můj pobyt u Diany, řítící se nezadržitelně ke svému konci, nabíral na hektičnosti, jak se říká o některých duševně chorých. Tak například Maria uspořádala ve svém domě večírek. Dickie si zas pronajala loď, na níž jsme se plavily od Charing Crossu až po Richmond a do čtyř do rána tančily při hraní dívčí kapely. Vánoce jsme strávily v restauraci u Kettnera, kde jsme v salonku pojídaly husu; Nový rok jsme zas oslavily v klubu Cavendish: hluk a sprosťačinky u našeho stolu dosáhly takové intenzity, že slečna Bruceová si k nám znovu přišla stěžovat.

A pak v lednu Diana oslavila čtyřicáté narozeniny a nechala se umluvit, aby přímo na Felicity Place uspořádala maškarní bál.

Nazývaly jsme to sice bálem, ale nebylo to nic velkého. Hudbu totiž obstarávala jen jediná žena u klavíru; a co se tance týče, uskutečnil se v neškodné podobě v jídelně, kde jsme akorát srolovaly koberec. Kvůli valčíku k nám ale samozřejmě nikdo nepřišel. Všechny přilákala Dianina a moje pověst. A kromě toho i víno, jídlo a cigarety s růžovou špičkou. Přišly hlavně kvůli skandálu a drbům.

Přišly a nestačily se divit.

Pro začátek jsme báječně vyzdobily celý dům. Na stěny jsme pověsily samet a ze stropu zas flitry; pozhasínaly jsme všechny lampy a pokoje osvětlily pouze svíčkami. Ze salonu jsme vystěhovaly všechen nábytek, nechaly jsme jen orientální koberec, na který jsme rozmístily polštáře. Mramorovou podlahu ve vstupní hale jsme poházely růžemi – další růže jsme nechaly čadit na krbu: k ránu už se vám z nich motala hlava. K pití se podávalo šampaňské, brandy a kořeněné víno: Diana ho nechala zahřívat v měděné míse nad lihovým kahanem. Všechno jídlo si nechala poslat z restaurantu Solferino. Připravili studenou pečeni po římsku, nadívanou husu krocanem nadívaným kuřetem nadívaným křepelkou – a ta v sobě myslím měla lanýže. Podávaly se také ústřice v soudku označeném Whitstable. Jedna dáma, pro niž byly ústřice velká neznámá, se jednu z nich pokoušela otevřít nožem na doutníky, ale čepel jí sjela a zařízla se jí do prstu málem až na kost. Poté, co led nasákl její krví, už na ně stejně nikdo neměl chuť, a tak je Diana dala odnést pryč.

Večírku se zúčastnila polovina klubu Cavendish – a kromě toho další ženy z Francie a z Německa a jedna dokonce přijela až z Capri. Vypadalo to tam, jako kdyby Diana rozeslala oficiální pozvání do všech zámožných kruhů světa a na každou pozvánku samozřejmě připsala Pouze vyznavačky sapfické lásky. To byl její základní požadavek; tím druhým, jak už jsem řekla, bylo, aby se dostavily v maškarním kostýmu.

Výsledný dojem byl poněkud smíšený. Mnohé dámy v tom večírku pouze spatřovaly příležitost nechat doma jezdecký kabát a obléknout si místo něj kalhoty. K nim patřila i Dickie: přišla oblečená v ranním obleku, v klopě vetknutou snítku šeříku a vydávala se za „Doriana Graye“. Jiné kostýmy však byly přepychovější. Maria Jexová si obarvila obličej, přilepila kníry a přišla v přestrojení za tureckého pašu. Dianina přítelkyně Evelyn dorazila jako Marie Antoinette – i když o něco později se objevila další a po ní přišla ještě jedna. Právě to patřilo k nepříjemnostem toho večera: napočítala jsem celkem pět sólo Sapfó, všechny do jedné měly lyru; a vedle toho tam bylo šest „dam z Llangollenu“ – o nichž jsem slyšela teprve až u Diany. Na druhé straně ty odvážnější ženy riskovaly, že je vůbec nikdo nepozná. „Já jsem královna Anna!“ utrhla se jedna dáma na Mariu, když ji nepoznala – nicméně když Maria další dámu s korunou na hlavě titulovala stejně, dotyčná reagovala ještě podrážděněji. Ukázalo se totiž, že je to švédská královna Kristýna.

Samotná Diana nikdy nevypadala úchvatněji než ten večer. Převlékla se za svou řeckou jmenovkyni, oblékla si dlouhý háv a sandály, ze kterých jí vyčuhoval dlouhý ukazováček, a vlasy měla vysoko vyčesané a v nich vetknutý půlměsíc. Přes rameno měla pověšený toulec plný šípů a luk. Tvrdila, že ty šípy má na střílení mužů, i když jsem později zaslechla, jak říká, že s nimi chce propichovat srdce mladým dívkám.

Svůj vlastní kostým jsem držela v tajnosti a odmítala ho komukoliv ukázat; měla jsem v plánu předvést se až po příchodu všech hostů, a vzdát tak hold svojí paní. Ten kostým sice nebyl moc efektní, ale připadal mi strašně chytrý, protože měl spojitost s dárkem, který jsem Dianě koupila k narozeninám. Před rokem jsem si od ní vyžebrala peníze, abych jí mohla koupit jako dárek brož; myslím, že se jí docela líbila. Avšak letos jsem měla pocit, že jsem se překonala. Koupila jsem jí, tajně a poštou, mramorovou bystu římského pážete Antinoa. Jeho příběh jsem našla v jedněch novinách v klubu a přečetla si ho s úsměvem, protože – samozřejmě nehledě na to, že žil v takovém neštěstí a nakonec se utopil ve vlnách Nilu – se mi zdálo, že naše životní peripetie jsou si podobné. U snídaně jsem tu bystu Dianě předala a ona si ji hned zamilovala a nechala postavit na piedestal v salonu. „Kdo by to řekl, že ten kluk má v sobě tolik důvtipu!“ zvolala o chvilku později. „Mario, tys mu to určitě pomohla vybrat, že?“ Teď, zatímco se všechny pozvané dámy shromáždily dole, jsem stála ve své ložnici a celá rozechvělá jsem se před zrcadlem strojila za Antinoa. Měla jsem kratičkou tógu, která mi sahala po kolena, opásanou římským pásem. Zapudrovala jsem si tváře, aby vypadaly sinale, a začernila oči. Vlasy jsem si dokonale schovala pod černou paruku, která se mi kroutila až po ramena. Kolem krku jsem měla pověšený věnec z lotosových květů – a můžu vám teda říct, že sehnat v lednu v Londýně lotosové květy byl naprosto nadlidský úkol.

Druhý věnec, který jsem si pověsila kolem krku, jsem se chystala předat Dianě. Pak jsem šla ke dveřím a poslouchala, a protože mi přišlo, že nadešla ta správná chvíle, vběhla jsem k Dianě do skříně, vzala si její plášť, pořádně jsem se do něj zabalila a nasadila si kapuci. Zachumlaná jsem zamířila dolů po schodech.

V hale jsem potkala Mariu.

„Nancy, chlapče drahý!“ zvolala. Skulinou v knírech jí vykukovaly rudočervené a vlhké rty. „Posílá mě pro tebe Diana. Salon doslova praská ve švech a všechny přítomné dámy už se nemůžou dočkat, až spatří tvou pose plastique!“

Usmála jsem se – salon praskající ve švech bylo přesně to, co jsem potřebovala – a nechala se odvést dolů, stále zahalená pod pláštěm, a postavit do výklenku za sametovým závěsem. Pak jsem svlékla plášť, zaujala pózu a zamumlala, že může, a Maria zatáhla za šňůru s třapcem, samet sebou škubl a odhalil mě. Když jsem mezi přítomnými dámami procházela, všechny ztichly a tvářily se zasvěceně, a Diana – jež stála přesně tam, kde jsem si to přála, hned vedle té Antinoovy bysty na soklíku – povytáhla obočí. Teď když mě přítomné dámy spatřily v mé tóze a pásu, povzdechly si a začaly si špitat.

Chviličku jsem počkala, pak jsem přistoupila k Dianě, sundala si z krku ten druhý věnec a pověsila jí ho kolem krku. Pak jsem před ni poklekla a políbila jí ruku. Diana se usmála; dámy si znovu začaly špitat – a pak se jistým pobaveným způsobem roztleskaly. Maria ke mně přišla a položila ruku na lem mojí tógy.

„Dnes večer vypadáš skvostně, Nancy – viď, Diano? Můj manžel by obdivem ani nedýchal! Jako bys vypadla z příručky pro teplouše!“

Diana se rozesmála a řekla, že to tedy ano. Pak natáhla ruku, položila mi prsty na tvář a políbila mě – tak vášnivě, až jsem na svých měkkých rtech ucítila tlak jejích zubů.

V pokoji na opačné straně haly začala hrát hudba. Maria mi přinesla skleničku horkého kořeněného vína a k tomu cigaretu pro zvláštní příležitosti z Dianina pouzdra. Jedna z Marií Antoinette se propletla davem, vzala mě za ruku a políbila. „Enchantée,“ řekla – tohle byla skutečně Francouzka. „Vy jste nám ale připravila podívanou! Něco takového se v pařížských salonech hned tak nevidí…“

Celé to zní jako kouzelný večer; opravdu to mohl být můj triumf v roli Dianina kluka. A přesto navzdory mému pečlivému plánu, navzdory veškerému úspěchu, který mi můj kostým a živý obraz přinesly, jsem žádnou velkou radost nepociťovala. Samotná Diana – byly to přece jen její narozeniny – se ke mně chovala odměřeně a starala se o jiné věci. Pouhou minutu nebo dvě poté, co jsem jí kolem krku pověsila věnec z lotosových květů, si ho sundala s tím, že se jí nehodí ke kostýmu. Přehodila ho přes roh piedestalu, z něhož brzy spadl – později jsem si všimla, že jedna dáma má jeden z těch květů v klopě. Nechápu proč – a nebesa jsou mi svědkem, že jsem utržila Dianinou rukou horší urážky a odbývala je pouhým úsměvem! –, ale to, jak lehkomyslně s tím věncem zacházela, mi pilo krev. A navíc v místnosti bylo strašné vedro a vznášela se tam silná vůně parfému; a v té paruce jsem byla uvařená a svědila mě hlava – a ještě jsem si ji nemohla sundat ze strachu, abych si nezničila převlek. Po Marii Antoinette mi přicházelo vyjádřit svůj obdiv stále víc dam; ale každá z nich byla opilejší a sprostší než ta předchozí, takže mě brzy začaly unavovat. Abych se uvolnila, tak jako ony pila jsem jednu sklenku kořeněného vína a šampaňského za druhou; jenomže to víno – nebo spíš hašiš, který jsem kouřila – přivodilo to, že jsem byla tak akorát cynická, a ne veselá. Když mi jedna dáma, co kolem mě procházela, zajela rukou na stehno, hrubě jsem ji od sebe odstrčila. „To je ale hrubián!“ vykřikla potěšeně. Nakonec jsem napůl schovaná v přítmí přihlížela a mnula si spánky. Paní Hooperová stála u stolu s horkým vínem a rozlévala ho naběračkou; viděla jsem, jak mě obdařila letmým pohledem a náznakem úsměvu. Zenu poslaly, aby mezi hosty roznášela na tácu jednohubky; ale když se zdálo, že mě hledá očima, odvrátila jsem se. Ten večer jsem se cítila rezervovaná i vůči ní.

Asi v jedenáct se nálada proměnila: když se Dickie začala hlasitě dožadovat více světla, toho, aby ta dáma u piána přestala hrát, a toho, aby jí všechny přítomné dámy věnovaly pozornost, byla jsem ledva ráda.

„O co jde?“ nechápala jedna dáma. „Proč je tady najednou tolik světla?“

„Poslechneme si historku Dickie Reynoldsové z jedné knihy, kterou napsal jistý doktor.“

„Doktor? Copak je nemocná?“

„To ten její vie sexuelle!“

„Její vie sexuelle!“

„Moje milá, ten už znám, je strašně deprimující…“ namítla žena převlečená za mnicha, která vedle mě stála v přítmí; když jsem se k ní otočila, zívla si a tiše vyklouzla z místnosti, aby si našla jiné povyražení. Zbytek hostů se však tvářil tak nedočkavě, jak jen si Dickie mohla přát. Stála vedle Diany a ta měla v rukou knížku, o níž se Evelyn zmínila – byla malá, černá a s hustým potiskem a bez jediné ilustrace: rozhodně nevypadala jako kousky, které lidé Dianě obvykle darují do sbírky. Ta v ní přesto s okouzlením listovala. Jedna dáma sklonila hlavu, aby si přečetla název na hřbetě, a pak vykřikla: „Ale vždyť ta kniha je v latině! Dickie, jaký smysl má lechtivá historka, když je krucinál napsaná latinsky?“

Dickie se zatvářila trošku upjatě. „Latinský je jen ten název,“ vysvětlila, „a navíc ta kniha vůbec není lechtivá, ale moc odvážná. Napsal ji jeden muž a pokusil se v ní vysvětlit naši odlišnou sexuální orientaci tak, aby ji pochopili normální smrtelníci.“

Dáma převlečená za Sapfó vytáhla z úst doutník a tak trochu nevěřícně si Dickii prohlížela. „Tahle knížka se má dostat na veřejnost? I s tvým příběhem?“ zeptala se. „Tvůj životní příběh jako milenky žen? Ty ses asi zbláznila, Dick! Ten člověk je podle všeho jen zlomyslný pornograf schopný všeho!“

„Ovšem že si dala nom-de-guerre,“ dodala Evelyn.

„I přesto. Dickie, je to šílenost!“

„Ty to nechápeš,“ bránila se Dickie. „Tohle je něco úplně nového. Ta kniha nám má pomoct. Udělat nám reklamu.“

V tu ránu celému salonu přejel mráz po zádech. Sapfó s doutníkem jen zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nic takového neslyšela,“ namítla.

„Tak tohle,“ odvětila Dickie působivě, „se teď změní, věř mi.“

„Dopřejte nám trochu poslechu už teď!“ vykřikla Maria a kdosi další se přidal: „Ano, Diano, přečti nám to, prosím!“

A tak přinesly další svíčky a podržely je Dianě kolem ramen. Dámy se příjemně uvelebily a čtení mohlo začít.

Teď už si nepamatuju, co přesně v té knize stálo. Vím jen, že tak, jak Dickie slibovala, nebyla vůbec obscénní; ale spíš dost suchopárná. A přesto ten velice jednotvárný styl, jímž byla psána, propůjčoval příběhu jistou lechtivost. Po celou dobu, co Diana předčítala, dámy vykřikovaly oplzlé poznámky. Když byl Dickiin příběh u konce, došlo na další, poněkud oplzlejší. Pak se přečetla jedna troufalá kapitola z části věnované mužům. Ke konci už bylo v salonu ještě větší dusno a vedro než předtím; dokonce i já jsem přes svou rozmrzelost začala při doktorových upjatých popisech roztávat. Kniha putovala od jedné dámy ke druhé, zatímco Diana si zapálila další cigaretu. „Na to se musíš zeptat Bo,“ vyhrkla jedna dáma, „ta mezi Indy strávila sedm let,“ a Diana se hned zajímala: „Na co? Na co se musí zeptat?“

„Právě čteme příběh,“ odpověděla dotyčná hlasitě, „o jedné dámě s klitorisem tak velkým jako pinďour malého kluka! Tvrdí, že to chytila od jedné indické služebné. Jen jsem řekla, že kdyby tady byla Bo Hollidayová, mohla by nám to potvrdit, protože v době, kdy žila v Hindustánu, byla s Indy jedna ruka.“

„To neplatí o Indkách,“ namítla další dáma, „ale o Turkyních. Jsou tak vedené od malička, aby se mohly obšťastňovat v harému.“

„Vážně?“ podivila se Maria a hladila si přitom bradku.

„Ano, to je pravda.“

„Ale tohle platí taky o našich vlastních chudých holkách!“ dodal kdosi další. „Doma jich spí až dvacet v jedné posteli. Z toho neustálého tření jim prostě rostou klitorisy. To vím bezpečně.“

„Blbost!“ zvolala Sapfó s doutníkem.

„Mohu vás ujistit, že to žádná blbost není,“ odsekla ta první dáma rozhořčeně. „Kdybychom tady tak teď měly nějakou dívku z chudého prostředí, stáhla bych jí spodky a předvedla vám důkaz!“

Její slova vyvolala salvu smíchu a po něm nastalo ticho. Pohlédla jsem na Dianu; a sotva jsem pohnula hlavou, pomalu ke mně stočila svůj upřený pohled. „Zajímalo by mě…“ pronesla zahloubaně a jedna nebo dvě dámy si mě začaly stejně jako ona prohlížet. Žaludek jsem měla až v krku. To neudělá! blesklo mi hlavou. „Ale, Diano, ty tady přece někoho přesně takového máš!“ navrhla jiná dáma. „Tvoje služebná pochází z chudých poměrů, ne? Copak sis ji nepřivedla z vězení nebo sirotčince? Vždyť víš, čím se ženy ve vězení baví, ne? Umím si představit, že se třou, až jim pohlavní orgány vyrostou jako houby!“

Diana ode mě odvrátila zrak a potáhla ze své cigarety s růžovou špičkou; a pak se usmála. „Paní Hooperová!“ zavolala. „Kde je Blakeová?“

„Je v kuchyni, madam,“ odpověděla hospodyně ze svého stanoviště u mísy s vínem. „Chystá občerstvení.“

„Dojděte pro ni.“

„Jistě, madam,“ odvětila paní Hooperová a odešla.

Dámy si vyměňovaly pohledy a stáčely zrak k Dianě. Stála naprosto nevzrušeně a neochvějně vedle bysty lhostejného Antinoa; ale když pozvedla skleničku ke rtům, všimla jsem si, že se jí mírně třese ruka. Přešlápla jsem z jedné nohy na druhou, můj krátký výbuch chtíče byl ten tam. Paní Hooperová se vmžiku vrátila i se Zenou. Když ji Diana zavolala, dívka došla s přimhouřenýma očima do středu pokoje. Dámy se rozestoupily a nechaly ji projít, pak se jejich kruh zase uzavřel.

„Právě jsme o vás mluvily, Blakeová,“ oznámila dívce Diana.

Zena znovu překvapeně zamrkala. „Madam?“

„Zajímal by nás váš pobyt v polepšovně.“ Po těch slovech Zena zrudla. „Zajímalo by nás, jak jste tam trávila čas. Napadlo nás, že jste své prstíky jistě nenechala ve své osamělé cele zahálet, že se jistě věnovaly nějaké bohulibé činnosti.“

Zena zaváhala. „Prosím, madam, máte na mysli pletení tašek?“

Dámy zařvaly smíchy, Zena sebou škubla a ještě víc se zarděla a chytila se rukou za hrdlo. „Ne, dítě,“ opáčila Diana velice pomalu, „pletení tašek jsem nemyslela. Víte, napadlo nás, že jste si to v té maličké cele dělala rukou. Že jste se třela, až vás bolela kundička. Že jste si to dělala tak dlouho a tak silně, až vám narostl pták. Myslíme si, že máte ve spodcích ptáka, Blakeová. Chceme, abyste si vykasala sukni a ukázala nám ho!“

To dámy znovu rozesmálo. Zena se podívala na ně a pak na Dianu. „Prosím, madam,“ zaprosila a začala se třást, „já nevím, vo čem to mluvíte!“

Diana k ní přistoupila. „Myslím, že víte,“ namítla. Vzala do ruky knížku, kterou dostala od Dickie, otevřela ji a podržela ji despoticky Zeně těsně před obličejem, až před ní dívka ucukla. „Čteme knížku plnou historek o vám podobných dívkách,“ pokračovala Diana. „A vy nám teď chcete tvrdit, že ten doktor, co tu knihu napsal – tuhle knihu, kterou mi slečna Reynoldsová věnovala k narozeninám –, je blázen?“

„Ne, madam!“

„Tak dobrá. Ten doktor tvrdí, že máte ptáka. Honem si vykasejte sukni! Proboha, děvče, chceme se na vás jen podívat-!“

Položila ruku na Zeninu sukni a já jsem viděla, jak jsou ostatní dámy nažhavené a připravené přiložit ruku k dílu. Při tom pohledu se mi zvedl žaludek. „Nechej ji být, Diano! Proboha, dej jí pokoj!“ zavolala jsem a vystoupila z přítmí.

Salon v tu ránu zmlkl. Zena do mě zapíchla vyděšený pohled a Diana se otočila a zamžikala. „Chceš si snad tu sukni vykasat místo ní?“ obořila se na mě.

„Chci jen, abys nechala Blakeovou na pokoji! Běžte, Blakeová,“ kývla jsem hlavou k Zeně. „Vraťte se zpátky do kuchyně.“

„Ty zůstaň, kde jsi!“ zakřičela Diana na dívku. „A pokud jde o tebe,“ pokračovala a zapíchla do mě přísný pohled svých černých lesklých očí, „myslíš si snad, že jsi tady paní a můžeš rozkazovat mým sluhům? Ty sama nejsi nic jiného než služka! Co je ti po tom, když chci, aby na mě moje holka vystrčila zadek? Ty ho na mě taky dost často vystrkuješ! Běž zpátky za ten sametový závěs! Až skončíme s malou Blakeovou, možná se pak všechny vystřídáme na Antinoovi.“

Její slova jako by dorážela na mou rozbolavělou hlavu a pak, jako by byla ze skla, ji roztříštila. Vzala jsem rukou za věnec vadnoucích květů a servala si ho z krku. Pak jsem udělala totéž s tou černou parukou a mrskla s ní na podlahu. Naolejované vlasy jsem měla přilepené k hlavě, tváře zrudlé od vína a vzteku – musela jsem vypadat příšerně. Ale necítila jsem se tak: připadala jsem si plná síly a lehkosti. „Takhle se mnou mluvit nebudeš,“ obořila jsem se na Dianu. „Jak se opovažuješ se mnou tak mluvit?“

Dickie stojící vedle Diany obrátila oči v sloup. „Teda Diano,“ řekla, „to je ale otrava!“

„Tak otrava!“ obrátila jsem se k ní. „Jen se na sebe podívej, ta stará krávo, vyšňořená v saténové košili jako nějaký sedmnáctiletý mladíček. To má být Dorian Gray? Vypadáš spíš jako jeho krvácející portrét, jako by Dorian už obrazil pár pobřežních taveren!“

Dickie sebou trhla a zbledla. Několik dam se zasmálo, mezi nimi i Maria. „Můj milý chlapče-!“ spustila.

„Neříkej mi ‚milý chlapče‘, ty odporná mrcho!“ zpražila jsem ji. „Ty na tom v těch svých tureckých kalhotách nejsi o moc líp než ona. Co tady děláš, hledáš svůj harém? Není divu, že si to mezi sebou rozdávají s těmi svými obrovskými pinďoury, když jim děláš pána ty. Už rok a půl mě osaháváš, ale kdyby se před tebou někdy svlíkla skutečná dívka a a ty bys ji měla chytit za kozu, musela by sis zazvonit na svou služebnou, aby ti ukázala, co s ní!“

„To stačí!“ To byla Diana. Hleděla na mě s bílou tváří a byla rozlícená, ale stále nesmírně chladnokrevná. Teď se otočila a promluvila k vyjukaným dámám. „Nancy si myslí, že je zábavné, když kolem sebe kope; a někdy samozřejmě je. Ale dnes večer to neplatí. Obávám se, že dnes večer je to jen otravné.“ Znovu se na mě podívala, ale stále jako by nevzrušeně hovořila ke svým hostům. „Teď půjde nahoru a zůstane tam, dokud ji nepřemůže lítost. Pak se omluví všem dámám, které urazila. A já pro ni vymyslím nějaký malý trest.“ Střelila očima po zbytcích mého kostýmu. „Třeba něco v římském stylu.“

„V římském stylu?“ odsekla jsem. „To by ti nemělo dělat problém. Kolik ti dneska je? Ty přece Hadriánův palác ještě pamatuješ, ne?“

Po všem, co už jsem řekla, to byla jen mírná urážka. Jenomže sotva jsem to dořekla, v davu se kdosi zahihňal; tiše, ale přece. A jestli bylo na světě něco, co Diana skutečně nesnesla, pak to bylo, aby se jí druzí posmívali. Mám pocit, že by se raději nechala střelit mezi oči. Když ten tlumený smích uslyšela, zbledla ještě víc. Vykročila směrem ke mně a napřáhla ruku; provedla to tak rychle, že jsem jen zahlédla záblesk čehosi tmavého na konci její paže a pak jsem na tváři ucítila takový malý výbuch.

Diana po celou dobu držela v ruce tu Dickiinu knížku a teď mě s ní praštila.

Vykřikla jsem a zavrávorala. Když jsem se dotkla rukou tváře, zůstala mi na ní krev – z nosu, ale taky ze sečné rány pod okem, kterou mi způsobila hrana hřbetu vázaného v kůži. Natáhla jsem se po nějakém rameni nebo paži, o kterou bych se mohla opřít; ale všechny dámy teď přede mnou couvly, a tak jsem málem zakopla. Jen jedinkrát jsem se na Dianu podívala. I ona po té ráně zavrávorala; ale Evelyn už byla u ní a držela ji kolem pasu. Diana nepromluvila a já jsem byla nakonec neschopná slova. Myslím, že jsem zakašlala nebo zafrkala a na orientálním koberci přistál cákanec krve, což přítomné dámy přimělo k dalšímu ústupu a překvapivým a nechutným povzdechům. Nato jsem se otočila a vypotácela se z pokoje.

U dveří stál Mariin vipet Satén, a když mě uviděl, zaštěkal. Maria ho tam postavila s obojkem ozdobeným po obou stranách psí hlavou z lepenky, aby znázorňoval psa hlídajícího vstupní bránu do podsvětí.

Mramorová podlaha v hale, jak už jsem řekla, byla posetá růžemi: bosýma nohama a s hučící hlavou a rukou na tváři bylo nesmírně těžké po ní přejít. Ještě než jsem došla ke schodišti, zaslechla jsem za sebou krok a ránu. Když jsem se otočila, spatřila jsem Zenu: Diana ji za mnou poslala a zabouchla za námi dveře. Dívka na mě hleděla, pak ke mně přišla a položila mi ruku na paži: „Ach, slečno…“

Ale já jsem ji ze sebe setřásla; měla jsem totiž pocit, že jsem ji zachránila před Dianiným vztekem, jen abych ho obrátila proti sobě. „Nesahej na mě!“ vykřikla jsem. Pak jsem před ní utekla do svého pokoje a zavřela za sebou dveře.

Seděla jsem tam jak hromádka neštěstí a hladila si svou krvácející tvář. Dole pode mnou se po několika minutách ticha ozvaly zvuky klavíru a po nich přišel smích a výkřiky. Klidně pokračovaly ve své veselici beze mě! Nemohla jsem tomu uvěřit. To povyražení se Zenou, urážky, ta rána a krvácející nos – to všechno podle všeho jen přispělo k tomu, že se ten večírek ještě víc rozjel a rozproudil.

Kéž by Diana poslala všechny domů. Kéž bych si schovala hlavu pod polštář a zapomněla na ně. Kéž by mě zvuky jejich zábavy tolik nedeprimovaly a nenaplňovaly vzdorem a pomstychtivostí.

Kéž by mi Zena mou neurvalost v hale neodpustila – nepřiplížila se mi ke dveřím a nezeptala se, jestli nejsem zraněná a jestli pro mě nemůže něco udělat, aby mě utěšila.

Když jsem uslyšela její klepání, trhla jsem sebou: byla jsem si jistá, že to bude Diana a hledá mě, aby mě mučila nebo snad – kdo ví? – aby se se mnou pomazlila. Když jsem viděla, že je to Zena, vyvalila jsem oči.

„Slečno,“ hlesla. V ruce držela svíčku, její plamínek slábl, mihotal se a roztančil na stěnách bláznivé stíny. „Nemůžu jít nahoru, když vím, že jste celá potlučená a od krve – ach! to všechno kvůli mně!“

Vzdychla jsem si. „Pojďte dál,“ řekla jsem, „a zavřete dveře.“ Když poslechla a přistoupila ke mně, položila jsem si hlavu do dlaní a zasténala. „Ach, Zeno,“ zavyla jsem, „to je ale večer! To je večer!“

Dívka odložila svíčku. „Mám kousek hadru s ledem,“ řekla. „Jestli dovolíte, já –“ Zvedla jsem hlavu a ona mi obklad přiložila na tvář, až jsem ucukla. „To vaše oko teda vypadá!“ podotkla. „Ta ženská je ale zlá!“ dodala jiným tónem a začala mi utírat zaschlou krev kolem nosních dírek, a při tom se mi volnou rukou opřela o rameno.

Avšak postupně jsem si uvědomila, že se Zena celá třese. „To je zimou, slečno,“ vysvětlila mi. „Jen zimou a no, trošku taky strachy z toho, co bylo dole…“ Ale sotva to dořekla, ucítila jsem, že se klepe ještě víc, a pak se rozplakala. „Pravdou je,“ vysvětlila mi skrz slzy, „že si neumím představit, že bych měla ležet nahoře ve svým pokoji, když je barák plnej těch zlomyslnejch ženskejch. Napadlo mě, že by mohly přijít nahoru a znovu si ke mně dovolit…“

„No tak,“ řekla jsem chlácholivě. Vzala jsem jí z ruky ten hadřík a položila ho na podlahu. Pak jsem stáhla z postele přehoz a přehodila jí ho přes ramena. „Zůstaneš tady se mnou, kam na tebe nemůžou…“ Vzala jsem ji kolem ramen a ona se mi hlavou opřela o ucho. Na hlavě stále měla čepec; vytáhla jsem z něj pinetky, sňala jí ho z hlavy a vlasy jí spadly na ramena. Byly cítit spálenými růžemi a kořením z vína. Ta vůně a teplo Zenina těla, které jsem ucítila na rameni, mi náhle stouply do hlavy. Možná to bylo jen tím, jak silně mě do ní Diana praštila.

Polkla jsem. Zena si přistrčila kapesník k nosu a trošku se zklidnila. Z přízemí k nám dolehly zvuky běžících nohou, zuřivého bušení do klavíru a pištění smíchy.

„Jen poslouchej!“ utrousila jsem s rostoucí hořkostí v hlase. „Dovádějí, jako by se nechumelilo! Úplně zapomněly, že tady jsme, celé nešťastné…“

„Ach, to doufám!“

„Ovšem že zapomněly. Můžeme si dělat, co chceme, a jim to bude jedno! Nu ano, můžeme si klidně uspořádat vlastní večírek!“ Zena se vysmrkala, pak se uchichtla. „Zeno!“ vyhrkla jsem a mírně nachýlila hlavu. „Proč bychom si jen my dvě nemohly udělat večírek! Kolik ještě v kuchyni zbývá lahví šampaňského?“

„Spousty.“

„Tak dobře. Seběhni dolů a pár jich přines.“

Dívka se kousla do rtu. „Když já nevím…“

„Jen běž, nikdo tě neuvidí. Stejně jsou všechny v salonu a můžeš jít po zadním schodišti. A kdyby tě přece jen někdo zmerčil, můžeš říct, že jsem tě poslala já. Což je pravda.“

„No…“

„Běž! Vezmi si svíčku!“ Vstala jsem, vzala Zenu za ruce a vytáhla ji na nohy; a ona – konečně nakažená mou zbrklostí – se znovu zahihňala, položila si prsty na rty a po špičkách vyšla ven z pokoje. Zatímco byla pryč, rozsvítila jsem lampu, ale nechala ji ztlumenou. Na posteli zůstal ležet Zenin čepec: sebrala jsem ho a nasadila si ho na hlavu, a když se Zena za pět minut vrátila a uviděla mě, vybuchla smíchy.

V ruce držela orosenou láhev a sklenku. „Viděla jsi někoho?“ zeptala jsem se.

„Dvě dámy, ale ony neviděly mě. Stály u dveří do komory – ježišmarja! málem jedna druhou ulíbaly k smrti!“

Představila jsem si, jak Zena stojí v přítmí a pozoruje tu dvojici. Vzala jsem od ní láhev a sloupla z ní hliníkový obal. „Tys s ní třepala,“ řekla jsem. „Bude to rána!“ Zena si zakryla rukama uši a zavřela oči. Cítila jsem, jak se zátka svíjí ve skle; pak mi vystřelila z prstů a já jsem vyjekla: „Rychle! Rychle! Podej skleničku!“ Z hrdla lahve vytryskl proud hebké pěny a zmáčel mi prsty a polil nohy – byla jsem samozřejmě stále oblečená v té kratičké tóze. Zena popadla z tácu sklenku a podržela ji s hihňáním pod prýštícím vínem.

Šly jsme se posadit na postel, Zena držela v rukou sklenku, já jsem popíjela ze zpěněné láhve. Když dopila, rozkašlala se; ale já jsem jí bez meškání dolila a pobídla ji: „Jen to vypij! Pěkně jako ty krávy dole.“ A tak do sebe obracela jednu sklenku za druhou, až jí zrudly tváře. Sama jsem s každým dalším douškem cítila, jak se mi stále víc točí hlava a tepající bolest v nateklé tváři sílí. „Ach! To to bolí!“ ulevila jsem si nakonec a Zena odložila sklenku a prsty mi velice něžně položila na tvář. Asi po dvou vteřinách jsem je vzala do dlaně, naklonila se a políbila ji.

Neodtáhla se, dokud jsem se nechtěla položit na postel a nestahovala ji s sebou. „Jéžiš, to nemůžem!“ vyhrkla pak. „Co kdyby přišla paní Lethabyová?“

„Ta nepřijde. Nechává mě tady za trest samotnou.“ Přes vrstvy jejích sukní jsem se dotkla jejího kolene a pak i stehna.

„To nemůžem…“ zopakovala Zena, ale hlasem o poznání slabším. A když jsem ji zatáhla za šaty a vyhrkla: „No tak, svlíkni si to – nebo ti mám utrhat všechny knoflíky?“, vyrazila ze sebe opilecký smích. „Kdepak, nic takovýho! Hezky mi pomoz.“

Nahá byla velice hubená a hrála neobvyklými barvami: ve tvářích jí planula karmínově rudá barva, od loktů až ke konečkům prstů její kůži pokrýval prostší odstín červené a trup, horní části paží a stehna byly bledě bílé – málem až modrobílé. Chloupky mezi nohama – to se nikdy nedá uhádnout dopředu – měla dočista ryšavé.

Když jsem do nich zabořila rty, s vřískotem se bránila: „Jéžiš! To se nedělá!“ Ale po chvilce si mou hlavu přidržela a přitlačila. V tu chvíli mého oteklého nosu tedy rozhodně nelitovala. „Ach, otoč se, rychle se otoč, abych ti to taky mohla udělat!“ vyhrkla jen.

Pak jsem přes nás přehodila přehoz a střídavě jsme popíjely šampaňské přímo z lahve. Položila jsem na Zenu ruku. „Opravdu sis to v polepšovně dělala rukou?“ zeptala jsem se. Plácla mě a odpověděla: „Jéžiš, jsi stejně zlá jako ty dole! Málem jsem umřela!“ Pak ze sebe přehoz stáhla a zašvidrala na svou kundičku. „Když si představím, že mám ptáka! To je ale nápad!“

„Jaký nápad? Ach, Zeno, strašně ráda bych tě s ním viděla! Strašně ráda bych-!“ Posadila jsem se. „Zeno, strašně ráda bych tě viděla s Dianiným robertkem!“

„S tou věcí? K takovým špinavostem tě navedla ona! To radši umřu hanbou, než abych si něco takovýho zkusila!“ Rozrušením se jí zachvěly řasy.

„Ty se červenáš!“ řekla jsem. „Ty sis to představovala, že? Ty sis aspoň kousek z toho představovala – netvrď mi, že ne!“

„To už přestává všechno, holka jako já!“ Ale to už byla rudá jak rak a odmítala se mi podívat do očí. Popadla jsem ji za ruku a vytáhla na nohy.

„No tak,“ pobídla jsem ji. „Už se nemůžu dočkat. Diana se nic nedozví.“

„Ježišmarja!“

Dotáhla jsem Zenu ke dveřím a vykoukla ven na chodbu. Hudba a smích z přízemí sice o něco zeslábly, ale stále byly dost hlasité a poněkud nevázané. Zena na mě upadla a objala mě pažemi kolem pasu; pak jsme vrávoravým krokem, dočista nahé a s rukama před obličejem, abychom nevyprskly smíchy, společně zamířily k Dianě do salonu.

Bylo otázkou okamžiku, než jsem otevřela tajnou zásuvku v komodě, odnesla klíč k truhle z růžového dřeva a otevřela ji. Zena přihlížela a v jednom kuse vrhala bázlivé pohledy ke dveřím. Když však spatřila robertka, znovu zrudla, ale nemohla od něj odtrhnout oči. Cítila jsem, jak se ve mně vzdouvá opilecká vlna moci a pýchy. „Postav se,“ přikázala jsem dívce – znělo to skoro, jako kdyby to říkala Diana. „Postav se a připni si ho.“

Když byla hotová, zavedla jsem ji k zrcadlu. Při pohledu na svou zarudlou a oteklou tvář s drobečky zaschlé krve jsem sebou škubla; ale pohled na Zenu – jak hledí sama na sebe s odstávajícím robertkem, ruku položenou na tom ztopořeném koženém údu a při každém jeho pohybu polyká – se ukázal být zajímavější než modřiny. Nakonec jsem si ji k sobě otočila, položila jí ruce na ramena a zastrčila si špičku robertka mezi stehna. Kdyby moje kundička měla jazyk, nemohla být výmluvnější; a kdyby ho měla i ta Zenina, teď by si olizovala rty.

Zena vykřikla. Doklopýtaly jsme k posteli a padly jedna přes druhou do saténu. Hlava mi sice visela dolů – do tváře se mi nahrnula krev a po ní i tupá bolest –, ale Zena do mě tím koženým klackem vstoupila, a když se začala vlnit a přirážet, pocítila jsem nutkání zvednout ústa a políbit ji.

A při tom jsem zaslechla, naprosto jasně, i přes chvění sloupků u postele a tlukot srdce ve svých uších, nějaký zvuk. Svěsila jsem hlavu a otevřela oči. Dveře do pokoje byly otevřené a plné dámských tváří. A ta uprostřed, pobledlá vzteky, patřila Dianě.

Na okamžik jsem zůstala jako přimrazená; představila jsem si, co všechno musí vidět – otevřenou truhlu, propletená těla na posteli, energické rytmické pohyby, zadek opásaný koženými řemínky (neboť Zena měla želbohu pevně zavřené oči a stále přirážela a prudce oddechovala, i když přihlížela její rozhořčená paní). Pak jsem Zeně položila ruce na ramena a pevně ji sevřela. Otevřela oči, spatřila to co já a zaječela hrůzou. Bezděčně se pokusila vstát, ale úplně zapomněla na robertka, který naše upocené boky přišpendlil k sobě. Chvilku jsme se neohrabaně plácaly; Zena ze sebe vyrazila nervózní smích, pronikavější než ten první tlumený výkřik strachu.

Nakonec se mi vykroutila; v tom náhlém tichu se ozval – hrozivě zřetelný a příšerně usvědčující – mlaskavý zvuk a Zena byla volná. Stála vedle postele a robertek se jí tam dole houpal. Jedna z dam po Dianině boku vyhrkla: „Tak přece jen má ptáka!“

„Ten pták je můj,“ odsekla Diana. „Ty čubky mi ho ukradly!“

Hlas měla zastřený – snad z alkoholu, ale myslím, že taky z šoku. Znovu jsem pohlédla na tu doširoka otevřenou a prozrazenou truhlu, kterou si vždycky tak ješitně a žárlivě střežila, a ucítila jsem, jak ve mně hlodá červ zadostiučinění.

Zároveň jsem si vybavila jiný pokoj, ten, aspoň jak jsem si myslela, co jsem už dávno pustila z hlavy – pokoj, v němž jsem ve dveřích zůstala oněmělá stát já, zatímco moje milenka se tetelila a červenala se svým milencem. A pohled na Dianu na mém starém místě mi vyloudil na tváři úsměv.

Mám pocit, že právě on byl tou poslední kapkou. „Mario,“ vyhrkla – neboť Maria tam byla s ní, spolu s Dickií a Evelyn: možná si všechny přišly nahoru do pokoje pro nějakou oplzlou knížku – „Mario, sežeň paní Hooperovou. Chci, aby sem přinesla Nancyiny věci: Nancy je na odchodu. A šaty pro Blakeovou. Obě se vrátí zpátky do škarpy, z níž jsem je vytáhla.“ Mluvila chladnokrevně; ale když ke mně přišla o krok blíž, její hlas se rozehřál. „Ty jedna čubko!“ zvolala. „Ty jedna běhno! Ty děvko, ty couro, ty kurvo, ty hampejznice!“ Jenže všechna ta slova už jsem od ní pod vlivem chtíče či vášně slyšela snad tisíckrát; kdežto teď vyřčená v nenávisti vyznívala kupodivu naprosto neškodně.

Avšak Zena vedle mě se roztřásla a při tom jí začal poskakovat robertek. Když Diana ten pohyb zaregistrovala, utrhla se na ni: „Sundej si to!“ Zena okamžitě začala zápolit s řemínky; roztřesenými prsty však jen stěží udržela přezky, a tak jsem jí přispěchala na pomoc. Po celou dobu, co jsme ten postroj rozepínaly, ji Diana zasypávala nadávkami – byla blbá, pouliční děvka, obyčejná malá šlapka. Dámy ve dveřích se smíchem přihlížely. Jedna z nich – mohla to být Evelyn – kývla hlavou k truhle a zvolala: „Dej ji výprask řemenem, Diano!“ Diana jen ohrnula ret.

„V polepšovně už jí dají co proto, až se tam vrátí,“ odsekla.

Po těch slovech Zena padla na kolena a rozplakala se. Diana se ušklíbla a odtáhla nohu, aby jí dívčiny slzy nepotřísnily sandál. „Nemohly bychom se ještě podívat, jak šukají?“ navrhla Dickie, kravatu u krku povolenou, šeřík v klopě zmačkaný a zvadlý. „Diano, řekni jim, ať nám to ještě ukážou!“

Jenže Diana zavrtěla hlavou; a pohled, který do mě zapíchla, byl stejně chladný a prázdný jako oko lucerny, v níž uhasili plamen. „V mém domě už si nezaprcají. Můžou si to rozdat na ulici jako feny.“

Další dáma, úplně namol, navrhla, že v takovém případě by jim mohla dopřát to vzrůšo, aby se na nás mohly dívat z okna. Já jsem nespouštěla zrak z Diany a poprvé za celý ten příšerný večer jsem dostala strach.

Maria se konečně vrátila s paní Hooperovou. Ta měla rozzářené oči a v ruce držela můj starý námořnický vak, který jsem si přinesla od paní Milneové a zahodila do nejzazšího rohu svého šatníku, a vyšisované černé šaty a pár bot s tlustými podrážkami. Diana před zraky přihlížejících dam hodila šaty a boty po Zeně; pak mlsně zabořila ruku do námořnického vaku a vytáhla z něj pomačkané šaty a nějaké boty a ty zas hodila po mně. Ty šaty jsem nosívala ve svém starém životě a vždycky jsem je považovala za víc než slušné. Teď byly studené a na dotek mírně lepkavé a jejich švy lemoval prach z molích křídel.

Zena si vcukuletu začala navlékat své obyčejné černé šaty a boty. Já jsem však držela svou hromádku oblečení v náručí, hleděla na Dianu a naprázdno polykala.

„Tohle si neobleču,“ namítla jsem.

„Buď si to oblékneš,“ odsekla, „nebo tě vyhodím na Felicity Place nahou.“

„Jé, vyhoď ji nahou, Diano!“ vykřikla nějaká žena za jejími zády. Byla to jedna z dam z Llangollenu až na cylindr.

„Neobléknu,“ zopakovala jsem. „Jak chceš,“ přikývla Diana, „pak ti budu muset pomoct.“ A zatímco jsem byla stále příliš ohromená, než abych zvedla ruku na svou obranu, přešla na druhou stranu pokoje, vyškubla mi šaty z ruky a přetáhla mi lem sukně přes hlavu. Zavrtěla jsem se a začala kopat; Diana do mě strčila, až jsem spadla na postel, jednou rukou mě pevně přišpendlila a tou druhou mi dál stahovala nařasenou látku přes tělo. Vzepřela jsem se ještě zuřivěji; brzy se ozvalo trhání rozpáraného švu.

Když to Diana uslyšela, vykřikla: „Nemůžete mi s ní pomoct? Mario! Paní Hooperová! Ty děvče –“ to mluvila k Zeně. „Chceš se opravdu vrátit do té pitomé polepšovny?“

Brzy jsem na sobě ucítila takových padesát rukou, všechny mi stahovaly šaty, štípaly mě a chňapaly po mých kopajících nohách. Připadalo mi, že mě drží v poutech celou věčnost. Pod těmi vrstvami vlněné látky mi začalo být horko a mdlo. Nateklou hlavu jsem měla zle potlučenou a začalo mi v ní bolestivě tepat. Někdo mi vrazil palec – na to si pamatuju velice jasně – do choulostivé jamky v tříslech. Mohla to být Maria nebo hospodyně paní Hooperová.

Nakonec jsem zůstala celá udýchaná a oblečená ležet na posteli. Na nohách jsem měla obuté a zavázané boty. „Postav se!“ rozkázala Diana; a když jsem poslechla, popadla mě za rameno a začala mě vystrkovat ven z ložnice, přes salon a ven do potemnělé haly. Dámy nás následovaly, paní Hooperová a Maria mezi sebou vedly Zenu. Když jsem zaváhala, Diana do mě strčila, až jsem málem zakopla a spadla.

Teprve teď jsem se dala do pláče. „Diano, to přece nemůžeš myslet-!“ spustila jsem. Její pohled však zůstával bezcitný. Čapla mě a štípla, aby mě popohnala kupředu. Scházely jsme dolů – všechny jsme byly rozpálené, udýchané a ve fantastických kostýmech – středem toho vysokého domu ve veliké zubaté spirále jako živý obraz zatracenců mířících do pekla. Minuly jsme salon: v něm se na polštářích stále ještě povalovaly některé dámy, a když nás uviděly, zakřičely, co že to vyvádíme? A jedna z našich řad odpověděla, že Diana načapala svého kluka v posteli se služebnou a chystá se je vyhodit – že si to určitě nesmějí nechat ujít.

A tak, čím jsme scházely níž, tím tlak dam za mými zády zesiloval a tím hlasitější byl i jejich smích a oplzlé výkřiky. Sešly jsme do suterénu, kde bylo o poznání chladněji; když Diana otevřela dveře vedoucí z kuchyně na zahradu za domem, do mých uplakaných očí se opřel silný vítr, až mě začaly pálit. „To nemůžeš, to nemůžeš!“ opakovala jsem. V té zimě jsem pomalu střízlivěla. V duchu jsem před sebou měla svůj pokoj, šatník, toaletní stolek, prádlo; svoje pouzdro na cigarety, manžetové knoflíčky, svou vycházkovou hůl se stříbrnou špičkou; svůj plátěný oblek barvy kosti i boty z kůže tak překrásné a jemné, že jsem je jednou olízla jazykem. Svoje hodinky s řemínkem, který se zapíná kolem zápěstí.

Diana mě postrčila kupředu, a já jsem se otočila a chňapla ji za paži. „Nevyháněj mě, Diano!“ zaprosila jsem. „Nech mě tu! Už budu hodná! Nechej mě tady a zahrnu tě rozkoší!“ Ale zatímco jsem žebronila, nechávala mě dál kráčet pozadu; až jsme nakonec došly k vysoké dřevěné bráně vedle stavení na kočáry na opačném konci zahrady. V bráně byla zasazená menší branka, k níž teď Diana přistoupila a chystala se ji otevřít; za ní byla naprostá tma. Diana vytrhla Zenu paní Hooperové a chňapla ji pod krkem. „Ještě jednou se ukážeš na Felicity Place,“ zahrozila, „nebo nějakým slůvkem či činem mi připomeneš svou plíživou, mizernou existenci, a já dodržím svůj slib a uvrtám tě zpátky do vězení a postarám se, abys tam zůstala tak dlouho, než shniješ. Rozumíš?“ Zena přikývla. Diana ji vyšoupla na náměstí plné temnoty a ta dívku pohltila. Pak se obrátila ke mně.

„Totéž platí i pro tebe, ty cuchto.“ Postrčila mě ke dvířkům, ale já jsem se pevně zachytila a dál snažně prosila. „Prosím, Diano! Dovol, abych si jen vzala svoje věci!“ Vrhla jsem zoufalý pohled na Dickii a Mariu za ní: pohledy, které ke mně upínaly, byly smrtelně bledé a zastřené od vína a od té honičky a nebylo v nich ani za mák soucitu. Přelétla jsem očima všechny ty dychtivě přihlížející dámy v rozevlátých kostýmech. „Copak mi nemůžete pomoct?“ zavolala jsem na ně. „Pomozte mi, proboha! Kolikrát jste se na mě mlsně dívaly a chtěly mě? Kolikrát jste mi přišly říct, jak jsem krásná, jak moc závidíte Dianě, že mě má! Teď mě kterákoliv z vás může mít! Kterákoliv! Přece mě nemůže takhle vyhodit na ulici, do tmy, bez jediné pence v kapse! Bože! Čert vás vem, bando čubek, jestli jí tohle dovolíte!“

Dál jsem žebrala, při tom mi celou dobu tekly po tváři slzy a nakonec jsem se otočila, abych si utřela mokrý nos do rukávu svých laciných šatů. Připadalo mi, že moje tvář je dvakrát tak veliká a moje vlasy rozcuchané, kde jsem na nich ležela. Dámy ode mě jedna po druhé znuděně odvracely zraky – a já jsem věděla, že je se mnou amen. Ruce mi sklouzly z brány, Diana mě postrčila a já jsem nejistě vyklopýtala na ulici. Za mnou přiletěl můj námořnický vak a přistál mi s plesknutím na dlažbě u nohou.

Odtrhla jsem od něj oči a naposledy je obrátila k Dianině domu. Z oken salonu zářilo růžové světlo a dámy se k němu opatrně ubíraly přes trávník. Letmo jsem zahlédla paní Hooperovou, Dickii, jak si posazuje na uslzené oko monokl, i Mariu a Dianu. Z vlásenek jí vyklouzlo pár pramenů černých vlasů a vítr ji s nimi šlehal do tváře. Hospodyně jí něco řekla a ona se zasmála, zavřela dveře a otočila v nich klíčem. Světla a smích Felicity Place pro mne byly jednou provždy ztracené.

Kapitola 15

Možná vás napadne, že poté, co jsem klesla tak hluboko, vůbec bych se nerozpakovala zabušit na bránu, kterou mi moje bývalá paní zabouchla před nosem, nebo se na ni dokonce pokusila vylézt a z jejího vršku ji odprosila. Možná že jsem ty možnosti i zvažovala, zatímco jsem v té tmavé a opuštěné uličce stála ohromená a s nudlí u nosu. Jenomže jsem si dobře pamatovala pohled, kterým po mně Diana sekla – pohled, jenž byl zbaven jakéhokoliv žáru, vlídnosti nebo smyslnosti. Ještě horší však byl výraz ve tvářích jejích přítelkyň. Jak bych se jim teď mohla vůbec ukázat a doufat, že se jim budu moct znovu předvést ve své kráse a hrdosti?

Při tom pomyšlení jsem se rozplakala ještě usedavěji. Seděla bych před tou bránou a brečela až do rána, ale po chvilce se vedle mě něco pohnulo, a když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem Zenu se založenýma rukama a zsinalou tváří. Ve svém utrpení jsem na ni úplně zapomněla. „Ach bože, Zeno!“ zaštkala jsem. „To to vzalo konec! Co budeme dělat?“

„Co my budeme dělat?“ odsekla a vůbec nemluvila jako dřív. „Co my budeme dělat? Vím, co bych měla udělat já. Měla bych vás tady nechat a doufat, že se ta ženská pro vás vrátí a udělá vám ze života peklo. Nic jinýho si totiž nezasloužíte!“

„Ale ona se pro mě nevrátí – že ne?“

„Ne, ovšem že ne; ani pro mě ne. Jen se podívejte, kam nás ty vaše sladký řečičky dostaly! Stojíme tady ve tmě, v mrazivý lednový noci a nemáme klobouk ani spodky, dokonce ani kapesník! Kéž bych byla ve vězení. Připravila jste mě o místo i o reputaci. Připravila jste mě o mých sedum liber, který jsem si šetřila do kolonií – ach bože! Jsem to ale husa, že jsem se vod vás nechala políbit! Jste to ale husa, když jste myslela, že paní nás ne – ach jo! Nejradši bych vám nafackovala!“

„Jen si posluž!“ vykřikla jsem a nepřestávala potahovat nosem. „Jen mi udělej monokl na druhém oku, nic jiného si nezasloužím!“ Ale Zena jen pohodila hlavou, ovinula se rukama ještě pevněji a odvrátila se.

Otřela jsem si oči do rukávu a snažila se trochu uklidnit. Když jsem se vypotácela ze salonu převlečená za Antinoa, byla teprve půlnoc; hádala jsem, že teď bude asi tak po půl jedné – hrozný čas, protože to znamená, že nejdelší a nejmrazivější hodiny do úsvitu ještě máme před sebou. „Co si jen počnu, Zeno?“ řekla jsem tedy co nejpokorněji. „Co já si jen počnu?“

Podívala se na mě přes rameno. „No, nejspíš se budete muset vrátit ke svý rodině. Máte nějakou, ne? Máte přece přátele?“

„Teď už nemám nikoho…“

Znovu jsem si zakryla tvář dlaní; Zena se otočila a začala se kousat do rtu. „Jestli vážně nikoho nemáte,“ řekla konečně, „pak jsme na tom nemlich stejně, protože já taky nikoho nemám: moje rodina mě kvůli tý šlamastyce s Agnes a s policií zavrhla.“ Pak se zadívala na můj námořnický vak a dloubla do něj špičkou boty. „Copak u sebe nemáte aspoň trochu peněz? Co v tom je?“

„Všechno moje oblečení,“ odpověděla jsem. „Všechny chlapecké šaty, které jsem si k Dianě přinesla.“

„Maj ňákou cenu?“

„Dřív jsem si to myslela.“ V tu ránu jsem zvedla hlavu. „Ty jako myslíš, abychom si je oblékly a vydávaly se za muže…?“

Zena se sehnula k vaku a nahlédla štěrbinou dovnitř. „Myslím, že bychom je mohly prodat.“

„Prodat je?“ Prodat mou gardistickou uniformu a kalhoty s širokými nohavicemi? „Já ti nevím…“

Zena si zvedla ruce k ústům a dýchla si na prsty. „Buď je můžete prodat, slečno; nebo se můžete jít postavit na Edgware Road k lampě a počkat, až si někdo koupí vás…“

A tak jsme je prodaly. Udaly jsme je jednomu starému vetešníkovi, co měl stánek na trhu kousek od Kilburn Road. Když ho Zena našla, už balil krám – na tržišti se sice prodávalo asi do půlnoci, ale když jsme tam došly, káry byly většinou prázdné, všude se válely odpadky, lidé zhasínali petrolejky a vylévaly vodu z kbelíků do kanálů. „Dete pozdě, mám zavříno,“ vyhrkl muž, když nás uviděl přicházet. Ale sotva Zena otevřela vak a vytáhla z něj oblečení, naklonil hlavu a potáhl nosem. „Vojenský hadry nestojej za to, abych si je nechával,“ prohlásil a rozprostřel si kabátek přes paži, „ale vemu si je kvůlivá tomu kepru, ze kterýho by se dala spíchnout pěkná vestička. Ten kabát a gatě jsou dost hezký stejně jako ty boty. Dám vám za ně zlatku.“

„Zlatku!?“ zvolala jsem nevěřícně.

„Dneska večer už žádnou lepší cenu neseženete.“ Muž znovu potáhl nosem. „To zboží je určitě kradený.“

„Nic kradenýho,“ opáčila Zena. „Zlatka bude stačit, ale když nám k tomu přidáte pár dámskejch doplňků a dva klobouky s mašlí, dejte libru.“

Ty spodky a punčocháče, co nám dal, byly zažloutlé věkem; klobouky byly příšerné a obě jsme samozřejmě stále potřebovaly korzet. Ale aspoň že Zena byla s tím obchodem spokojená. Strčila si peníze do kapsy a zavedla mě ke stánku s pečenými bramborami, kde jsme si daly po bramboře a napůl jeden čaj. Brambory chutnaly jako bláto. Čaj byl ve skutečnosti obarvená voda. Ale u stánku byla pánev na horké uhlí a mohly jsme se u ní zahřát.

Připadalo mi, že od našeho vyhoštění je Zena jako proměněná. Vůbec se netřásla – teď jsem se klepala strachy já – a působila moudře a rozvážně a venku na ulicích se chovala jako doma. I já jsem se na nich kdysi cítila jako doma; kdežto teď mám za to, že kdyby mi dovolila, abych ji vzala za ruku, udělala bych to – za těchto okolností jsem jí jen mohla klopýtat v patách a zoufat si: „Co budeme dělat teď, Zeno?“ a „Ach, Zeno, to je ale zima!“ nebo dokonce: „Co si myslíš, že teď dělají na Felicity Place, Zeno? Božínku, můžeš vůbec uvěřit, že mě opravdu zapudila!“

„Slečno, heleďte,“ řekla mi nakonec, „nevykládejte si to špatně, ale jestli nezavřete pusu, budu vás muset nakonec přece jen praštit.“

„Promiň, Zeno,“ hlesla jsem omluvně.

Nakonec se dala do řeči s jednou šlapkou, která se taky přišla zahřát, a od ní získala podrobnosti o jednom penzionu poblíž, který prý přijímá nocležníky po celou noc. To místo, jak se ukázalo, bylo strašné; jedna ložnice byla pro ženy a druhá pro muže a všichni do jednoho kašlali. Ležely jsme se Zenou v jedné posteli – ona si na sobě nechala kvůli teplu šaty, ale já jsem se pořád bála, že si je ještě víc pomačkám, a tak jsem si je uložila pod matraci v naději, že se přes noc vyhladí.

Ležely jsme natažené a nehybné s hlavou na pichlavém podhlavníku, ale Zena měla odvrácenou tvář a pevně zavřené oči. Kvůli kašli ostatních nocležnic, svojí rozbolavělé tváři a celkové vyčerpanosti a panice jsem nemohla usnout. Když se Zena zatetelila zimou, položila jsem na ni ruku; a když ji nesetřásla, přitulila jsem se k ní trošku blíž. „Ach, Zeno,“ špitla jsem tiše, „nemůžu spát, když na to všechno myslím!“

„Aby ne.“

Zachvěla jsem se. „Nenávidíš mě, Zeno?“ Neodpověděla. „Jestli ano, tak ti to nevyčítám. Ale víš ty, jak jen toho lituju?“ V posteli vedle nás zavřískla nějaká žena – myslím, že byla namol –, při čemž jsme obě nadskočily a naše tváře se ocitly v ještě větší blízkosti. Zena sice měla pořád zavřené oči, ale poznala jsem, že poslouchá. Vzpomněla jsem si, jak jsme spolu před pouhými pár hodinami ležely za úplně jiných okolností. Moje zoufalství ve mně od té doby veškerou vášeň udusilo; ale protože jsme o tom ani jedna nemluvily a já jsem měla pocit, že bychom měly, tak jsem teď špitla: „Kéž by tak Diana nebyla přišla! Užívaly jsme si to – viď že ano –, než se objevila a všechno překazila…“

Zena otevřela oči. „Užívaly,“ přitakala smutně. „Člověk si vždycky užívá, než ho chytěj.“ Pak se na mě zadívala a polkla.

„Nebude zas tak špatně, Zeno, že ne?“ spustila jsem. „Jsi teď jediná lesba v Londýně, kterou znám, a protože jsi úplně sama, tak mě napadlo – že bychom to spolu mohly dát dohromady, co říkáš? Mohly bychom si najít pokoj v nějakém penzionu. Ty by sis mohla sehnat práci, třeba jako švadlena nebo posluhovačka. Já bych si koupila nový oblek, a až by se mi zahojil obličej – no, znám pár triků, jak přijít k penězům. Do měsíce bys měla těch svých sedm liber zpátky. Netrvalo by dlouho a vydělaly bychom dvacet. A pak bys klidně mohla odjet do těch kolonií a já“ – polkla jsem – „bych třeba mohla jet s tebou. Říkalas, že tam mají o bytné nouzi; určitě tam potřebují taky coury – dokonce i v Austrálii…?“

Po celou dobu, co jsem mluvila, na mě mlčky hleděla. Pak sklonila hlavu a jednou, zlehýnka mě políbila na rty, zase se otočila a já jsem konečně usnula.

Když jsem se probudila, venku už bylo světlo. Slyšela jsem, jak ostatní ženy kašlají, plivají a nevrlými, tichými hlasy probírají uplynulou noc i den, který je teprve čeká. Ležela jsem se zavřenýma očima a s rukama před obličejem: nechtěla jsem je vidět, ani nic jiného z toho nechutného světa, který jsem s nimi teď musela sdílet. Měla jsem plnou hlavu Zeny a plánu, který jsem jí předestřela. Bude to těžké, pomyslela jsem si, strašně těžké, ale Zena mě uchrání před nejhorším. Bez Zeny by to teprve bylo těžké…

Pak jsem si konečně odkryla tvář a obrátila zrak v posteli vedle sebe: byla prázdná. Zena byla pryč. A s ní i všechny peníze. Vstala za úsvitu tak, jak byla zvyklá, a nechala mě spát a bez prostředků.

Když mi to konečně došlo, zůstala jsem k tomu kupodivu netečná: myslím, že na to, aby se mnou něco seklo, jsem už tak byla dost omráčená; na to, abych klesla ještě hloub, jsem už tak byla na samém dně. Vstala jsem, vytáhla zpod matrace svoje šaty – byly pomačkané ještě víc než předtím – a oblékla si je. Ta opilá žena z vedlejší postele dala půl penny za lavor s vlažnou vodou a poté, co se v něm celá umyla, mi ho přenechala: seškrábla jsem si z obličeje poslední zbytky zaschlé krve a uhladila si vlasy. Když jsem se prohlédla v úlomku zrcadla přilepeném na stěně, moje tvář vypadala jako vosková hlava, kterou postavili příliš blízko k lihovému kahanu. Moje nohy, když jsem se na ně postavila, jako by vyjekly: v těch botách jsem dřív šlapala, ale buď mi od té doby vyrostla noha, nebo jsem si příliš zvykla na jemnou kůži; cestou na Kilburn Road mi naskákaly puchýře a teď mi začaly praskat a mokvat a punčochy se rozedraly.

Ta noclehárna se přes den zavírala: v jedenáct hodin přišla nějaká žena a vyhnala nás koštětem. Šla jsem kousek s tou opilou ženou. Než jsme se nahoře na Maida Vale rozešly, vytáhla špetku tabáku, ubalila dvě tenounké cigarety a jednu mi podala. Tabák, řekla, je ten nejlepší lék na modřiny. Posadila jsem se na lavičku a kouřila, dokud jsem si nespálila prsty. Pak jsem se zamyslela nad tím, co mě potkalo.

Koneckonců moje situace mi byla absurdně dobře známá: byla jsem stejně promrzlá, utahaná a nešťastná jako před těmi čtyřmi lety, kdy jsem pláchla ze Stamford Hillu. Jenomže tehdy jsem aspoň měla peníze a krásné šaty; měla jsem co jíst a co kouřit – prostě všechno, co mě drželo, když ne při štěstí, tak aspoň při životě. Teď jsem neměla zhola nic. Zvedal se mi žaludek z hladu a z vína, a abych sehnala pouhou penny na kornout s úhořem, musela bych si ji vyžebrat – nebo udělat to, co mi doporučovala Zena, a zkusit štěstí jako štětka u nějaké navlhlé zdi. Představa, že žebrám, se mi hnusila – nesnesla bych pomyšlení, že se snažím v urozených pánech, kteří ještě před čtrnácti dny obdivovali střih mého obleku nebo lesk mých manžetových knoflíčků, když jsem mezi nimi procházela po Dianině boku, probudit lítost a vyrazit z nich pár mincí. A představa, že mě jeden z nich ošuká jako dívku, byla ještě horší.

Zvedla jsem se: na to, abych celý den proseděla na lavičce, byla příliš velká zima. Vzpomněla jsem si, co mi Zena řekla večer předtím – že se mám vrátit domů, že rodina mě přijme zpátky. Prohlásila jsem, že nikoho nemám; ale teď mě napadlo, že bych to přece jen mohla na jednom místě zkusit. Neměla jsem na mysli svou pravou rodinu ve Whitstablu: s těmi jsem jednou provždy skončila, aspoň mi to tak připadalo. Místo toho jsem myslela na jednu dámu, která se ke mně kdysi chovala jako vlastní matka, a na její dceru, která mi byla sestrou. Myslela jsem na paní Milneovou a Gracii. Víc než rok a půl jsem se jim neozvala. Slíbila jsem, že je budu navštěvovat, ale nikdy jsem se k tomu neměla. Slíbila jsem, že jim pošlu svou adresu: neposlala jsem jim však ani krátký lístek s tím, že se mi stýská, nebo přání ke Graciiným narozeninám. Je pravda, že po prvních, neobyčejných dnech na Felicity Place se mi po nich už vůbec nestýskalo. Ale teď jsem si vybavila jejich dobrotu a bylo mi do pláče. Diana a Zena ze mě udělaly vyvrhele; kdežto paní Milneová – a tím jsem si byla naprosto jistá! – mě určitě přijme zpátky.

A tak jsem se vydala pěšky z Maida Vale do Zelené ulice – vlekla jsem se se svým trápením a hanbou a v těch botách se mi šlo, jako kdybych našlapovala bosky na hroty mečů. Když jsem konečně dorazila na místo, připadal mi ten dům sešlý – ale moc dobře jsem věděla, jaké to je odejít za lepším a pak se vrátit na původní místo a zjistit, že je ještě skrovnější, než si pamatujete. Po květinách a třínohé kočce nebylo před domem ani památky – naproti tomu zas byla zima a venku na ulici bylo velmi chladno a pošmourno. Hlavu jsem měla plnou své vlastní neutěšené situace; a když jsem zazvonila a nikdo neotevřel, pomyslela jsem si: No nic, posadím se na schody, paní Milneová nebývá pryč dlouho; a když prokřehnu, dobře mi tak…

Ale pak jsem přitiskla obličej ke sklu vedle dveří, nakoukla do haly a uviděla, že stěny – na kterých dřív visely Graciiny obrázky, Světlo světa a hinduistická modla a ostatní – jsou holé; že v místech, kde byly připevněné, po nich zůstaly jen značky. Při tom pohledu jsem se rozklepala strachy. Popadla jsem klepadlo a zděšeně jsem s ním zabouchala a zavolala do schránky na dopisy: „Paní Milneová! Paní Milneová!“ a „Gracie! Gracie Milneová!“ Ale můj hlas zněl s ozvěnou a hala zůstala tmavá.

„Vy hledáte tu starou pani a její dceru?“ zavolal pak kdosi z činžáku za mými zády. „Ty už sou pryč, zlato – před měsícem se vodstěhovaly!“

Otočila jsem se a vzhlédla. Volal na mě nějaký muž z balkonu a při tom ukazoval hlavou k domu. Poodešla jsem a nešťastně k němu zvedla zrak: Kam odjely?

Pokrčil rameny. „Slyšel sem, že k její sestře. Té dámě se na podzim hodně přitížilo a vzhledem k tomu, že holka byla prosťačka – to ste věděla, né? –, nebylo moudrý nechávat ty dvě samotný. Vodvezly si všechen nábytek; ten dům bude brzo nejspíš na prodej…“ Pak se podíval na mou tvář. „Máte teda pěknýho monokla,“ poznamenal, jako kdybych to sama nevěděla. „Přesně jako v tý písničce – viďte? Akorát že máte jenom jeden!“

Rozchechtal se – civěla jsem na něj a celá se třásla. Na balkoně se vedle něj objevila malá blonďatá holčička, chytila se za zábradlí a strčila nožky mezi tyče. „Kde bydlí ta dáma – ta její sestra, ke které odjely?“ zajímalo mě. Muž se zatahal za ucho a nasadil hloubavý výraz.

„No, věděl jsem to, ale zapomněl… tuším, že v Bristolu, nebo to byl Bath…“

„Takže ne v Londýně?“

„Kdepak, v Londýně určitě ne. Nebyl to náhodou Brighton…?“

Otočila jsem se, abych se znovu zadívala na dům paní Milneové – do okna mého starého pokoje a na balkon, kde jsem v létě tak ráda sedávala. Když jsem se znovu podívala na toho muže, držel dívenku v náručí a její zlatavé vlásky mu ve větru pleskaly do tváře: a v tu chvíli jsem si vzpomněla, že jsou to ti dva – otec a dcerka –, které jsem v tom týdnu, kdy jsem poznala Dianu, toho provoněného červnového večera, viděla, jak tleskají do rytmu mandolíny. Ztratili domov a získali nový. Byla u nich na návštěvě ta žena z dobročinné organizace s tím romantickým jménem.

Florence! Netušila jsem, že si na ni ještě pamatuji. Víc než rok jsem si na ni vůbec nevzpomněla.

Kéž bych ji tak znovu potkala! Hledá ubytování chudým; mohla by ho najít i pro mě. Už jednou ke mně byla vlídná – copak by mě odmítla, kdybych se na ni obrátila podruhé? Vybavila jsem si její milou tvář a kudrnaté vlasy. Ztratila jsem Dianu, ztratila jsem i Zenu; a teď jsem přišla i o paní Milneovou a Gracii. V celém Londýně byla v danou chvíli jediná, koho jsem mohla aspoň vzdáleně nazvat svým přítelem – a právě po někom takovém jsem v tu chvíli toužila ze všeho nejvíc.

Muž na balkoně nade mnou se otočil k odchodu. „Hej, pane!“ přivolala jsem ho zpátky. Přistoupila jsem blíž ke zdi domu a vzhlédla nahoru: muž se i s dcerkou vyklonil přes zábradlí – vypadala jako andílek u stropu kostela. „Vy si mě asi nepamatujete, ale kdysi jsem tady u paní Milneové bydlela,“ spustila jsem. „Hledám jednu dívku, která vás navštívila, když jste se tehdy přistěhovali. Pracovala pro ty, co vám ten byt našli.“

„Řikáte dívku?“ otázal se a krčil čelo.

„Dívku s kudrnatými vlasy. Nevýraznou, jmenovala se Florence. Víte, koho mám na mysli? Nevíte náhodou, jak se jmenuje ta dobročinná organizace, pro kterou pracovala? Vedla ji jedna velice sympatická dáma, co hrála na mandolínu.“

Muž se dál mračil a škrábal na hlavě; ale při zmínce o tom hudebním nástroji se jeho tvář rozjasnila. „Aha,“ přitakal, „tak na tu si vzpomínám. A ta holka, co tu byla s ní, to je ta vaše kamarádka, co?“

Přitakala jsem. „A ta dobročinná organizace? Nepamatujete si, kde má kancelář?“ zeptala jsem se.

„Kancelář, počkejte… Jednou sem tam byl, ale nevim, jesli si dobře pamatuju to číslo. Ale vim, že to bylo dost blízko křižovatky Angel v Islingtonu.“

„Poblíž kabaretu Sama Collinse?“ dodala jsem.

„Za ním, na Upper Street. Ještě před poštou. Takový malý dveře po levý straně, někde mezi hospodou a krejčovstvím…“

Víc si toho nevybavil; říkala jsem si, že by to mohlo stačit. Poděkovala jsem mu a on se usmál. „To je ale fakt hezkej monokl,“ zopakoval, ale tentokrát se obracel ke svojí dcerce. „Přesně jako v tý písničce, viď, Betty?“

Teď už jsem tedy měla pocit, jako bych byla na nohou celý měsíc. Domnívala jsem se, že mám sešlapané boty až na punčochy a na prstech, patách a kotnících se mi zažírají do holého masa. Ale nezastavila jsem u nejbližší lavičky a nerozvázala si boty, abych to zjistila. Zvedl se vítr, a přestože byly teprve dvě hodiny, obloha byla šedivá jako olovo. Netušila jsem, v kolik můžou v dobročinné organizaci zavírat; nevěděla jsem, jak dlouho mi bude trvat, než je vůbec najdu a zda tam Florence vůbec bude. A tak jsem pospíšila nahoru po Pentonville Hillu, nechala si z nohou nadělat fašírku a snažila se vymyslet, co jí řeknu, až ji najdu. Moc mi to po pravdě řečeno nešlo. Přece jen jsme se téměř neznaly; ještě horší však bylo, že jsem si s ní jednou smluvila schůzku a nepřišla, což jsem si teď chtě nechtě jasně vybavila. Bude si na mě vůbec pamatovat? V tom bezútěšném průchodu v Zelené ulici jsem si byla jistá, že ano. Ale s každým dalším palčivým krokem mě moje jistota opouštěla.

Jak se nakonec ukázalo, najít správnou kancelář mi netrvalo zase tak dlouho. Ten muž měl dobrou paměť a samotná Upper Street jako by se od jeho poslední návštěvy moc nezměnila: hospoda i krejčovství byly přesně tam, jak to popsal, hned vedle sebe po levé straně ulice za kabaretem. Mezi nimi pak byly troje nebo čtvery dveře vedoucí do bytů a kanceláří nad nimi; a nad jedněmi z nich byla přišroubovaná smaltovaná destička, na níž stálo: Ponsonbyho ukázkové obytné domy. Ředitelka nadace slečna J. A. D. Derbyová – teď jsem si jasně vybavila, že přesně tak se ta dáma s mandolínou jmenovala. Pod destičkou byl rukou psaný, deštěm pocákaný krátký vzkaz a na něm šipka ukazující k táhlu zvonku po straně dveří. Prosím, zvoňte, stálo na ní, a vstupte. A tak jsem s jistou nervozitou udělala nejdřív jedno a pak i druhé.

Průjezd za dveřmi byl velmi dlouhý a ponurý. Na jeho konci bylo okno, z něhož byl pohled na cihly a prosakující odvodňovací trubky; a odtud se dalo pokračovat jen jedním směrem – nahoru po řadě holých schodů. Zábradlí bylo sice lepkavé, ale stiskla jsem ho a začala stoupat. Ještě než jsem se ocitla na třetím nebo čtvrtém schodě, nahoře u vrcholu schodiště se otevřely dveře, vykoukla z nich hlava a milý ženský hlas zavolal: „Haló, tam dole! Je to sice strmé, ale stojí to za tu námahu. Potřebujete světlo?“

Odpověděla jsem, že nepotřebuju, a rychle vystoupala nahoru. Tam jsem trošku udýchaná vešla do maličkého kamrlíku, v němž stál stůl, kartotéka a sbírka židlí, co se k sobě nehodily. Když mi ta žena pokynula, posadila jsem se; sama se opřela o kraj stolu a založila si ruce. Z nějaké místnosti poblíž se ozývalo přerušované klap-klap-klap psacího stroje.

„Tak, co pro vás můžeme udělat?“ spustila. „Páni, vy máte ale oko!“ Smekla jsem klobouk, jako kdybych byla muž, a zatímco si prohlížela mou tvář – a pak o něco obezřetněji i krátce ostříhanou hlavu –, poněkud neobratně jsem si pohrávala s mašlí na stuze na klobouku. „Máme domluvenou schůzku?“ zeptala se mě a já jsem odpověděla, že jsem vůbec nepřišla kvůli bydlení, ale kvůli jedné dívce.

„Dívce?“

„Tedy spíš ženě. Jmenuje se Florence a pracuje u vás.“

Žena se zamračila. „Víte jistě, že je to Florence? Tady pracuje jen slečna Derbyová, já a ještě jedna paní.“

„Slečna Derbyová,“ dodala jsem rychle, „ví, koho mám na mysli. Určitě tady pracovala; když jsem ji naposledy viděla, říkala – říkala –“

„Říkala…?“ ponoukla mě ta žena obezřetněji než předtím – protože jsem otevřela ústa a ruka mi vyletěla k nateklé tváři, a nakonec jsem zaklela v beznadějném, nešťastném vzteku.

„Říkala, že to místo opouští,“ dořekla jsem, „a stěhuje se jinam. Jsem to ale hlupák! Úplně jsem na to zapomněla. To znamená, že Florence už tady víc jak rok a půl nepracuje!“

Dáma přitakala. „Aha, tak vidíte, to jsem tady ještě nebyla. Ale jak říkáte, slečna Derbyová si na ni jistě bude pamatovat.“

Aspoň v tom jsem měla pravdu. „Můžu s ní tedy mluvit?“ zvedla jsem hlavu.

„Můžete – ale bohužel ne dnes, dokonce ani zítra. Bude tady až v pátek –“

„V pátek!“ Strašná představa. „Ale já musím s Florence mluvit už dneska, opravdu musím! Určitě tady máte nějaký seznam nebo knihu nebo prostě něco, kde se píše, kam se odstěhovala. Určitě to tady někdo musí vědět.“

Dáma se zatvářila překvapeně. „No,“ odvětila pomalu, „to možná máme… Jenomže víte, takové informace cizím lidem neposkytujeme.“ Na okamžik se zamyslela. „Nemohla byste jí napsat dopis, který bychom jí doručili…?“ Zakroutila jsem hlavou a ucítila, jak mě píchá v očích. Musela si toho všimnout a špatně si to vyložit, protože poněkud jemně dodala: „Aha – vy asi nejste ve psaní moc zběhlá, viďte…?“

„Moc ne,“ zavrtěla jsem hlavou. Za vlídné slovo bych odkývala cokoliv.

Žena se na chvilku odmlčela. Možná se jí honilo hlavou, že když neumím číst ani psát, na mojí prosbě by nemuselo být nic špatného. V každém případě se nakonec zvedla a řekla: „Počkejte tady,“ odešla z místnosti a vešla do kanceláře přes chodbu. Klapot psacího stroje na okamžik zesílil, pak dočista ustal; místo něj jsem slyšela šum hlasů, dlouhotrvající šustění papíru a konečně bouchnutí šuplíku v kartotéce.

Dáma se znovu objevila s listem papíru v ruce – podle všeho nějakým dopisem. „Povedlo se! Díky pečlivým záznamům slečny Derbyové jsme tu vaši Florence vypátraly – tedy aspoň někoho, kdo se tak jmenuje; odešla odtud krátce před tím, než jsme se slečnou Bennetovou v roce 1892 nastoupily. Avšak,“ – po tom slově zvážněla – „nezlobte se, ale její osobní adresu vám dát nemůžeme. Odešla však odtud pracovat do domova pro opuštěné dívky, jehož adresu vám poskytneme rády. Jmenuje se Freemantle House a leží na Stratford Road.“

Domov pro opuštěné dívky! Při tom pomyšlení jsem se úplně roztřásla a podlomila se mi kolena. „To bude jistě ona,“ řekla jsem. „Ale – Stratford? Tak daleko?“ Zašoupala jsem nohama pod židlí a ucítila, jak se mi po krvácejících patách smekají boty: byly obalené silnou vrstvou bláta a sukni lemoval patnácticentimetrový kanýr špíny. Do okna začala bubnovat sprška deště. „Stratford,“ zopakovala jsem nešťastně a ta žena ke mně přistoupila a položila mi ruku na paži.

„Nemáte na jízdné?“ zeptala se jemně. Zavrtěla jsem hlavou.

„Ztratila jsem všechny peníze. Přišla jsem úplně o všechno!“ Zakryla jsem si rukou oči a čirou únavou složila hlavu na stůl. Při tom jsem si všimla, že na něm leží ten dopis. Ta dáma ho tam položila, lícem nahoru, v přesvědčení – v domnění –, že neumím číst. Byl velice krátký, podepsaný samotnou Florence – teď jsem viděla, že celým jménem se jmenuje Florence Bannerová – a adresovaný slečně Derbyové. Přijměte prosím mou výpověď… stálo v něm. Tuto část jsem ale přeskočila. V horním pravém rohu totiž bylo datum a adresa – samozřejmě ne Freemantle House, ale její domácí adresa, kterou mi nechtěly sdělit. Číslo následované jménem ulice: Quilter Street, Bethnal Green, Vých. Londýn. Okamžitě jsem si ji uložila do paměti.

Ta žena ke mně dál vlídně promlouvala. Skoro jsem ji neposlouchala, ale teď jsem zvedla hlavu a uviděla, co se chystá udělat. Vyndala si z kapsy klíček a odemkla jednu ze zásuvek ve stole, „… něco, co rozhodně neděláme běžně,“ říkala právě, „ale je mi jasné, že jste v tíživé situaci. Když odtud pojedete autobusem na Aldgate, mám takový pocit, že tam můžete přestoupit na další, který vás zaveze po Mile End Road přímo do Stratfordu.“ Natáhla ruku a v dlani jí ležely tři penny. „A cestou byste si třeba mohla koupit šálek čaje, co říkáte?“

Sebrala jsem mince a zamumlala pár slov díků. Při tom jen pár kroků od nás zazvonil zvonek a obě jsme sebou škubly. „Moji dnešní poslední klienti,“ oznámila mi.

Dovtípila jsem se, vstala a nasadila si klobouk. Dole na chodbě se ozvaly kroky a po nich klopýtání po schodech. Žena mě odvedla ke dveřím a zavolala na příchozí: „Pojďte nahoru, prosím. Schody jsou sice strmé, ale stojí to za tu námahu…“ Z přítmí se vynořil mladý pár – jako první muž a po něm žena. Oba byli poněkud snědí – nejspíš Italové nebo Řekové – a vypadali příšerně utrápeně a chudě. Chviličku jsme všichni přešlapovali ve dveřích do kanceláře, samý úsměv a rozpaky; nakonec ta dáma a mladý pár zůstali uvnitř a já jsem sama stála na vrcholu schodiště.

Dáma zvedla hlavu a podívala se mi do očí.

„Hodně štěstí!“ zvolala poněkud roztěkaně. „Pevně doufám, že svou přítelkyni najdete.“

Jelikož jsem teď vůbec neměla v úmyslu do Stratfordu jezdit, jak mi ta dáma doporučovala, na žádný autobus jsem nesedla. U stánku s markýzou na High Street jsem si aspoň koupila šálek čaje. Když jsem ho prázdný vracela dívce za pultem, kývla jsem hlavou a zeptala se: „Kudy se jde do Bethnal Green?“

V životě jsem se východním směrem – sama a pěšky – nedostala dál než do Clerkenwellu. Teď, zatímco jsem se belhala po City Road k Old Street, ucítila jsem, jak se mě začíná zmocňovat nový druh nervozity. V době, kdy jsem seděla v té kanceláři, se venku sešeřilo, padla mlha a dalo se do hustého deště. Pouliční lampy už sice svítily a na každém kočáře se pohupovala lucerna, avšak na City Road to nebylo jako v Soho, kde chodníky zaplavuje záře tisíců světel a výloh. Na každých deset kroků, které jsem ušla v tůňce chabého světla z plynové lampy, mě na dalších dvacet pohltilo naprosté šero.

Malinko prořídlo až na samotné Old Street, protože tam byly kanceláře, zalidněné autobusové zastávky a obchody. Ale jakmile jsem zamířila k Hackney Road, tma jako by znovu zhoustla a moje okolí vypadalo stále bídněji. Křižovatka na Angel byla poměrně slušná; ulice však byly tak zahlcené koňskou mrvou, že pokaždé, když kolem překodrcalo nějaké vozidlo, mě zasypala sprška odporné špíny. I ostatní chodci – až doposud jen samí počestní dělníci, muži a ženy v kabátech a kloboucích stejně vybledlých, jako byl ten můj – vypadali zbědovaněji. Jejich oblečení nebylo jen špinavé, ale rovnou potrhané. Měli sice boty, ale bez punčoch. Muži měli místo límců šátky a na hlavě spíš čapky než buřinky; ženy byly zahalené ve vlňácích; dívky oblečené v ušpiněných zástěrách nebo žádné neměly. Každý byl něčím obtěžkán – košem, ranečkem nebo malým děckem. Déšť mezitím zhoustl.

Ta dívka ze stánku s občerstvením na Angel mi poradila, abych zamířila ke Columbia Market; teď kousek cesty po Hackney Road jsem se náhle ocitla na okraji jeho obrovského, přízračného dvora. Rozklepala jsem se chladem. V obrovské žulové hale s věžičkami a ornamenty vyvedenými stejně zručně jako u gotické katedrály panovala naprostá tma a ticho. Pod klenbou tržnice se choulilo pár drsně vyhlížejících týpků s cigaretou a lahví a dýchali si na ruce, aby jim nebyla zima.

Ve věži s hodinami to náhle zarachotilo a já jsem sebou trhla. Jakási složitá hlaholice – stejně přezdobená a beznadějná jako ta obrovská opuštěná tržnice – právě odbíjela čtvrt na pět. Na návštěvu u Florence bylo ještě příliš brzy, protože je jistě až do večera v práci: a tak jsem další hodinu prostála v jednom z oblouků tržnice, abych se aspoň trochu ochránila před pronikavým větrem a hustým deštěm. Teprve až zvony odbily půl šesté, znovu jsem vkročila na náměstí a rozhlédla se; byla jsem prokřehlá na kost. Opodál stála holčička a kolem krku měla veliký tác plný svazků řeřichy. Šla jsem se jí zeptat, jak je to daleko do Quilter Street; a pak, protože vypadala tak smutně, zmrzle a promáčeně – a zároveň protože jsem v sobě živila jakousi pomatenou představu, že se nesmím před Florence objevit s prázdnýma rukama –, jsem si od ní koupila největší kytku řeřichy, co měla. Stálo mě to půl penny.

Uložila jsem si ji neobratně do ohbí ztuhlé paže a vydala jsem se na krátkou cestu ke svému cíli. Brzy jsem se ocitla na konci široké řady nízkých, jednoduchých domků – ta ulice rozhodně nebyla zchátralá, ale ani moc přepychová, neboť v některých pouličních lampách bylo vybité sklo nebo úplně chybělo a chodník byl místy zatarasený haldami poničeného nábytku a hromadami toho, čemu se v románech nadneseně říká prach a popel. Podívala jsem se na číslo na nejbližších dveřích: číslo 1. Pomalu jsem se vydala dál. Číslo 5… číslo 9… číslo 11… bylo mi stále větší mdlo… 15… 17… 19.

Zůstala jsem stát, protože jsem konečně naprosto jasně viděla dům, který jsem hledala. Měl zatažené záclony, zevnitř osvětlené světlem lampy; a když jsem to uviděla, najednou se mi zvedl žaludek z toho, co mě čeká. Položila jsem ruku na zeď a snažila jsem se podepřít; minul mě nějaký chlapec, pohvizdoval si a mrkl na mě – nejspíš si myslel, že jsem přebrala. Když byl pryč, rozhlédla jsem se po těch neznámých domech v jisté panice: sice jsem si pamatovala ten pocit ujištění, který mě zaplavil v Zelené ulici, ale teď mi připadal spíš jako záchvěv běsu, čirá komedie – až o tom řeknu Florence, vysměje se mi do obličeje.

Stejně jsem však neměla kam jít, a když už jsem došla až sem. Tak jsem se přikradla k růžovému oknu, pak ke dveřím, zaťukala jsem na ně a čekala. Připadalo mi, jako by mě ten den krutě vykázali nebo vyhnali od tisícovky prahů. Pokud na mě ani tady nečeká jediné laskavé slůvko, pomyslela jsem si, asi umřu.

Nakonec se ozvalo mumlání a kroky a dveře se otevřely. Stála v nich Florence a vypadala stejně pozoruhodně, jako když jsem ji viděla poprvé, se stejně zářivou svatozáří vlasů, a orámovaná světlem vykukovala do tmy. Vyrazila jsem ze sebe vzdech, který mnou zároveň otřásl jako zima – pak jsem zahlédla u jejích boků jakýsi pohyb a všimla si, že drží dítě. Pohlédla jsem z dítěte do pokoje za ní a zahlédla další postavu: před planoucím krbem seděl v košili s krátkým rukávem nějaký muž a vzhlížel ke mně od novin mírně zvídavým pohledem.

Zalétla jsem očima zpátky k Florence.

„Ano?“ zeptala se. Poznala jsem, že si mě vůbec nepamatuje. Nepamatuje si na mě a – což je ještě horší – má manžela a dítě.

Měla jsem pocit, že už to nevydržím. Zatočila se mi hlava, zavřela jsem oči a skácela jsem se jí v mdlobách k nohám.

Kapitola 16

Když jsem znovu přišla k sobě, ležela jsem natažená na koberci a nohy jsem měla podložené polštářem; cítila jsem sálající teplo a praskání krbu a kdesi poblíž mumlání hlasů. Otevřela jsem oči: pokoj se mi příšerně zhoupl před očima a koberec jako by se naklonil, a tak jsem je zase hned zavřela a nechala zavřené, dokud se se mnou podlaha jako kroužící mince pomalu nepřestala točit a úplně nezastavila.

Pak už jsem si jen vychutnávala blízkost tepla a pocit, že se mi do zkřehlých a rozbolavělých končetin konečně vrací život. Přitom jsem se však přinutila zvážit svou zvláštní situaci a věnovat alespoň nepatrnou pozornost svému okolí. Uvědomila jsem si, že se nacházím ve Florencině salonu; museli mě spolu se svým manželem přenést přes práh a uložit ke krbu. Slyšela jsem, jak si špitají. Stáli kousek za mnou – očividně si nevšimli záblesku mých otevřených očí – a poněkud udiveným tónem o mně diskutovali.

„Ale kdo to jen může být?“ slyšela jsem, jak se ptá ten muž.

„Nevím.“ To byla Florence. Ozvalo se vrznutí, po něm nastalo ticho, v němž jsem cítila, jak si pokradmu prohlížejí moje rysy. „A přesto je mi na ní něco povědomého…“ dodala.

„Podívej se na ni, na ten její obličej,“ vyzval ji muž tišším hlasem. „Podívej se na ty ubohé šaty a klobouk. Podívej se na ty vlasy! Myslíš, že byla ve vězení? Nemůže to být jedno z tvých děvčat, které zrovna pustili z polepšovny?“ Nastala další pauza; možná že Florence pokrčila rameny. „Podívej, musela být určitě ve vězení,“ zopakoval muž, „podle těch vlasů, jsou strašné…“ Jeho slova mě mírně pobouřila a při tom jsem sebou cukla. „Podívej se!“ řekl. „Už přichází k sobě.“

Znovu jsem otevřela oči a viděla, jak se nade mnou sklání. Měl laskavé rysy, nakrátko ostříhané vlasy narudlé zlatavé barvy a plnovous, takže trošku připomínal námořníka z krabičky Playersek. Při tom pomyšlení jsem okamžitě dostala chuť na cigaretu, a tak jsem si trošku suše odkašlala. Muž přidřepl a poplácal mě po rameni. „Zdravíčko, slečinko,“ řekl. „Je vám dobře, zlato? Už je vám konečně líp? Víte, tady jste mezi přáteli.“ Pořád jsem ještě byla slabá a malinko popletená z toho, jak jsem omdlela, ale jeho hlas a chování byly tak laskavé, že jsem ucítila, jak se mi do očí derou slzy, a tak jsem zvedla ruku, abych je potlačila. Když jsem ji zase chtěla položit, zdálo se mi, že na ní mám krev; vykřikla jsem v domnění, že se mi zase spustila krev z nosu. Ale žádná krev to nebyla. To mi jen déšť zmáčel můj laciný klobouk a po čele mi v tlustých pramíncích stékala karmínová barva.

Diana ze mě ale udělala strašáka! Při tom pomyšlení jsem se konečně doopravdy dala do zahanbeného, usedavého pláče. Když to muž uviděl, vytáhl hned kapesník, a pak mě znovu poplácal po paži. „Myslím, že byste si dala šálek něčeho horkého, že?“ navrhl. Přikývla jsem, on vstal a odešel. Vystřídala ho Florence. Musela někam odložit dítě, protože paže teď měla upjatě zkřížené na prsou.

„Už se cítíte lépe?“ zeptala se mě. Její hlas nezněl tak laskavě jako hlas toho muže a i její pohled působil přísněji. Přitakala jsem a s její pomocí jsem se zvedla z podlahy do křesla u krbu. Všimla jsem si, že v tom druhém leží na zádech mimino a střídavě zatíná a rozevírá pěstičky. Z vedlejší místnosti – nejspíš kuchyně – se ozýval cinkot porcelánu a nemelodické hvízdání. Vysmrkala jsem se a osušila si hlavu; pak jsem si ještě chvilku poplakala a nakonec jsem se trochu zklidnila.

„Omlouvám se, že jsem se tady zjevila v takovém stavu,“ řekla jsem a znovu jsem se na ni podívala. Florence dál mlčela. „Asi si říkáte, kdo jsem…“ Chabý úsměv.

„To ano…“

„Já jsem,“ spustila jsem – ale hned jsem se zarazila a odkašlala si, abych zakryla své váhání. Co jsem jí měla říct? Já jsem ta dívka, která s vámi před osmnácti měsíci jednou flirtovala? Já jsem ta dívka, která vás pozvala na večeři, a pak vás bez jediného slova nechala stát v Judd Street?

„Jsem přítelkyně slečny Derbyové,“ vyhrkla jsem nakonec.

Florence překvapeně zamrkala. „Slečny Derbyové?“ zopakovala. „Slečny Derbyové z Ponsonbyho nadace?“

Přikývla jsem. „Ano. Já – jednou jsem se s vámi setkala, už je to dávno. Byla jsem v Bethnal Green na návštěvě a napadlo mě, že se stavím. Přinesla jsem vám trochu řeřichy…“ Otočily jsme hlavu. Zmíněná kytka ležela na stolku vedle dveří a vypadala dost žalostně, protože když jsem omdlela, celou jsem ji zalehla. Měla pomačkané a zčernalé listy, polámané stonky, papír byl navlhlý a zelený.

„To od vás bylo laskavé,“ poznamenala Florence. Odpověděla jsem mírně nervózním úsměvem. Na okamžik se rozhostilo ticho – pak děťátko vykoplo nožky a zavřísklo a ona se sehnula, aby ho zvedla do náruče a pochovala. „Maminka si tě vezme, ano? Tak vidíš,“ chlácholila ho. Pak se znovu objevil ten muž a přinášel šálek čaje a tác s chlebem s máslem, který mi s úsměvem položil na opěradlo křesla. Florence si opřela bradu o temínko mimina. „Ralphe,“ řekla, „tato dáma je přítelkyně slečny Derbyové – pamatuješ si na slečnu Derbyovou, u které jsem dřív pracovala?“

„Dobrý bože,“ zvolal muž – tedy Ralph. Stále byl jen v košili; teď sebral z opěradla židle sako a oblékl si ho. Pustila jsem se do čaje a jídla na tácu. Čaj byl velice horký a sladký: ten nejlepší čaj, jaký jsem kdy pila, pomyslela jsem si. Děťátko znovu zafňukalo a Florence ho začala houpat a roztržitě ho hladila po hlavičce svou tváří. Dětský pláč se brzy proměnil v broukání a pak vzdychání; a když jsem to slyšela, sama jsem si vzdychla – a rychle jsem dělala, že foukám do horkého čaje, jen aby si nemysleli, že se zase rozbrečím.

Znovu nastalo ticho. „Bohužel si nevzpomínám na vaše jméno,“ řekla Florence a směrem k Ralphovi vysvětlila: „Zdá se, že jsme se už setkaly.“

Odkašlala jsem si. „Slečna Astleyová,“ odpověděla jsem. „Slečna Nancy Astleyová.“ Florence přikývla; Ralph mi podal ruku a vřele mi s ní potřásl.

„Velice rád vás poznávám, slečno Astleyová,“ řekl a mávl rukou k mojí tváři. „To je ale pořádný monokl.“

„To tedy je, viďte,“ opáčila jsem.

Muž se zatvářil vlídně. „Možná jste omdlela právě kvůli tomu. Dost jste nás vylekala.“

„Je mi to líto. Myslím, že máte pravdu, to ten monokl. Na ulici do mě vrazil jeden muž žebříkem.“

„Žebříkem?“

„Ano, on se – on se prudce otočil, nevšiml si mě a –“

„No teda!“ podivil se Ralph. „Člověk by nevěřil, že se něco takového dá vidět na ulici, a ne jen v kabaretu!“

Obdařila jsem ho unaveným úsměvem, pak jsem sklopila oči a pustila se do chleba s máslem. Postřehla jsem, že Florence si mě poměrně důkladně prohlíží.

Děťátko kýchlo, a když mu Florence přistrčila k nosíku kapesník, vlažně jsem poznamenala: „To je ale krásný klučík!“ Jeho rodiče k němu okamžitě obrátili pohled a oběma se ve tváři rozlil tentýž legrační úsměv plný spokojenosti a starostí. Florence ho trošku nadzvedla a tvářičku mu ozářilo světlo z lampy; a já jsem s překvapením zjistila, že je to vskutku moc pěkný chlapeček – a že vůbec není po matce, ale má pěkné rysy a velice tmavé vlásky a maličké, plné růžové rtíky.

Ralph se naklonil a pohladil synka po poskakující hlavičce. „To je náš fešák,“ řekl, „ale dneska je ospalejší než jindy. Přes den ho necháváme u jedné holky přes ulici a víme jistě, že mu přidává do mléka opium, aby tolik neplakal. Ne že bych jí to měl za zlé,“ dodal rychle. „Musí se pěkně ohánět, aby něco vydělala, a když všechny ty děti spustí, jeden by ohluchl. Ale i přesto bych byl rád, kdyby to nedělala. Pochybuju, že je to pro něj zdravé…“ Ještě chvíli jsme probírali účinky opia na dětský organismus a pak jsme se zas kochali tím maličkým; nakonec se znovu rozhostilo ticho.

„Takže,“ spustil Ralph sveřepě, „vy jste přítelkyně slečny Derbyové?“

Vrhla jsem rychlý pohled po Florence. Znovu začala děťátko pohupovat, ale nepřestávala se tvářit zamyšleně. „Přesně tak,“ přisvědčila jsem.

„A jak se vlastně slečna Derbyová má?“ zajímalo Ralpha.

„Ale, vždyť ji znáte!“

„Takže je pořád v jednom kole?“

„Přesně tak,“ přitakala jsem, „pořád v jednom kole.“

„A pořád pracuje u Ponsonbyho?“

„Pořád pracuje u Ponsonbyho. Pořád odvádí skvělou práci. A pořád brnká na svou mandolínu.“ Zvedla jsem ruce a párkrát jen tak prohrábla struny, ale když to Florence uviděla, její pohupování ustalo a její pohled ztvrdl. Rychle jsem se podívala zpět na Ralpha.

„Mandolína slečny Derbyové,“ řekl s pousmáním, jako kdyby ho ta vzpomínka bůhvíjak pobavila. „Kolika rodinám bez domova už musela přinést radost!“ Zamrkal. „Úplně jsem na ni zapomněl…“

„Já taky.“ To řekla Florence a vůbec to nemyslela ironicky. Rychle a usilovně jsem v ústech přežvykovala kousek kůrky. Ralph se znovu usmál a pak se velice vlídně zeptal: „A kde jste se vlastně potkala s Flo?“

Polkla jsem. „No –“ spustila jsem.

„Mám takový pocit,“ skočila mi do řeči Florence, „mám takový pocit, že to bylo v Zelené ulici, viďte, slečno Astleyová? V Zelené ulici nedaleko od Gray’s Inn Road?“ Odložila jsem talíř a pozvedla k ní oči. Na okamžik jsem ke své radosti zjistila, že na tu dívku, která si ji jednoho vlahého červnového večera tak dávno a nestydatě prohlížela, přece jen nezapomněla; pak jsem ale spatřila její neoblomný výraz a celá jsem se zachvěla.

„Jejda,“ vyjekla jsem, zavřela oči a položila si ruku na čelo. „Obávám se, že mi není moc dobře.“ Cítila jsem, jak ke mně Ralph vykročil, ale pak zůstal stát: Florence ho určitě zabrzdila mnohoznačným pohledem.

„Myslím, že Cyril by si měl už jít nahoru lehnout, Ralphe,“ pronesla tiše. Bylo slyšet, jak si předávají dítě, jak se otevírají a zavírají dveře, a nakonec kroky na schodišti a vrzání prken v podlaze v pokoji nad našimi hlavami. Pak se rozhostilo ticho; Florence se posadila do druhého křesla a vzdychla si.

„Vadilo by vám moc, slečno Astleyová,“ zeptala se unaveným hlasem, „kdybyste mi řekla, proč jste vlastně tady?“ Pohlédla jsem na ni, ale nemohla promluvit. „Nechce se mi věřit, že by vás za mnou poslala slečna Derbyová.“

„Ne,“ přiznala jsem. „Slečnu Derbyovou jsem ve skutečnosti viděla jen jednou, tehdy v Zelené ulici.“

„Tak kdo vám tedy řekl, kde bydlím?“

„Jiná dáma v kanceláři u Ponsonbyho,“ vysvětlila jsem. „Tedy ona mi nic neřekla, ale měla na stole vaši adresu a já – já jsem si ji přečetla.“

„Vy jste si ji přečetla.“

„Ano.“

„A řekla jste si, že se stavíte…“

Kousla jsem se do rtu. „Jsem v pěkné bryndě,“ přiznala jsem. „Vzpomněla jsem si, že jste –“ Už už jsem málem vyhrkla, vzpomněla jsem si, že jste poněkud vlídnější, než se právě ukazuje. „Ta dáma v kanceláři říkala, že pracujete v domově pro opuštěné dívky…“

„To je taky pravda! Ale tohle není on. Tohle je můj domov.“

„Ale já jsem zůstala úplně, dočista sama.“ Hlas se mi povážlivě zachvěl. „Jsem víc sama, než si umíte představit.“

„Rozhodně jste se velice změnila,“ poznamenala Florence po chvilce, „od chvíle, co jsem vás viděla naposledy.“ Shlédla jsem na své pomuchlané šaty a příšerné boty. Pak jsem stočila pohled zpátky k Florence. I ona se změnila. Vypadala starší a pohublejší a ta pohublost jí moc neslušela. Vlasy se jí, jak jsem si pamatovala, vlnily a měla je teď stažené vzadu na hlavě do maličkého uzlu, na sobě prosté a velice tmavé šaty. Vypadala vcelku stejně nenápadně jako paní Hooperová na Felicity Place.

Nadechla jsem se, aby se mi nechvěl hlas. „Co mám dělat?“ zeptala jsem se prostě. „Nemám kam jít. Nemám peníze, nemám domov…“

„Je mi vás líto, slečno Astleyová,“ prohlásila rozpačitě. „Jenomže v Bethnal Green se to děvčaty v nouzi jen hemží. Kdybych je všechny měla pustit přes práh, musela bych bydlet na hradě! Navíc já – já vás neznám a nic o vás nevím.“

„Prosím,“ žadonila jsem. „Jen na jednu noc. Kdybyste tak věděla, od kolika dveří už mě dnes vyhnali. Podívejte, jestli mě pošlete pryč, půjdu tak dlouho, až dojdu k řece nebo ke kanálu, a tam se utopím.“

Florence se zamračila, pak si přistrčila ke rtům prst a ukousla si kousek nehtu; teď jsem si všimla, že má všechny nehty velice krátké a okousané.

„V jaké jste vlastně bryndě?“ zeptala se nakonec. „Pan Banner se domnívá, že jste možná byla – no, ve vězení.“

Zavrtěla jsem hlavou a pak znaveně dodala: „Pravdou je, že jsem s někým žila, a ten dotyčný mě vyhodil. Nechal si všechny moje věci – neumíte si představit, jaké jsem měla krásné věci! – a já jsem zůstala bez prostředků, nešťastná a úplně zmatená…“ Můj hlas byl najednou zastřený. Florence mě chvilku v tichosti pozorovala. Pak se dost opatrně – tedy aspoň myslím – zeptala: „A ten dotyčný byl…?“

Po té otázce jsem zaváhala. Kdybych jí pověděla pravdu, co by z toho vyvodila? Kdysi jsem si o ní málem myslela, že je na holky, ale teď – no, možná že vždycky byla jen obyčejné děvče, co mě pozvalo na přednášku z čirého přátelství. Nebo možná se jí kdysi dívky líbily, ale pak se k nim obrátila zády – zrovna jako Kitty! Raději jsem zvolila opatrnost: kdyby se lesbička s monoklem objevila na prahu u Kitty, moc dobře vím, jakého by se jí dostalo uvítání. Zakryla jsem si tvář dlaněmi. „Byl to jeden muž,“ odpověděla jsem tiše, „rok a půl jsem žila v domě jednoho urozeného pána v St John’s Wood. Nechala jsem si od něj –“ vybavila jsem si jedno rčení paní Milneové – „naslibovat hory doly. Nakoupil mi hromadu věcí. A teď…“ Pozvedla jsem k ní zrak. „Určitě si myslíte, že jsem strašná nestyda. Sliboval, že si mě vezme!“

Ve tváři se Florence zračilo strašné překvapení; ale současně s ním se tam začala rýsovat i lítost. „Takže hádám, že toho monokla vám udělal ten muž,“ řekla, „a žádný žebřík.“

Přikývla jsem a dotkla se modřiny na tváři; pak jsem si zajela prsty do vlasů, když jsem si na to vzpomněla. „Byl to ďábel!“ vyhrkla jsem. „Byl zazobaný, mohl si dělat, co chtěl. Zahlédl mě stejně jako vy na balkoně v kalhotách. Jemu –“ Tváře mi polil ruměnec. „Jemu se líbilo, když jsem se převlékala za chlapce, v námořnickém obleku…“

„Bože!“ zvolala Florence, jako kdyby v životě nic hroznějšího neslyšela. „Boháči jsou nejhorší, to mi nikdo nevymluví! Copak nemáte žádnou rodinu, kam byste mohla jít?“

„Oni – oni mě kvůli tomu zapudili.“

Nad těmi slovy zavrtěla hlavou; pak se znovu zamyslela a vrhla rychlý pohled k mému pasu. „Nejste – nejste náhodou v tom, že ne?“ vyhrkla rychle.

„V tom? Já –“ nemohla jsem si pomoct: jako by mi předkládala text hry, kterou mi nahrává repliky. „Byla jsem,“ řekla jsem s očima zabodnutýma do klína, „ale on se o to postaral, když mě zbil. Myslím, že právě kvůli tomu se mi prve udělalo tak mdlo…“

Po těch slovech se jí v obličeji objevil velice zvláštní, vlídný výraz; pak přikývla a polkla – a mně bylo jasné, že jsem ji přesvědčila.

„Pokud skutečně nemáte kam jít, myslím, že nebude vadit, když tady s námi na jednu – jen jednu noc – zůstanete. A zítra vám dám pár adres, na kterých byste mohla najít střechu nad hlavou…“

„Ach!“ Cítila jsem, že čirou úlevou znovu omdlím. „A panu Bannerovi to vadit nebude?“ zeptala jsem se.

Jak se ukázalo, pan Banner proti mému pobytu nenamítal vůbec nic; ve skutečnosti, stejně jako už předtím, projevil větší sympatie než jeho manželka, a byl dokonce ochotný kvůli mně obětovat část svého pohodlí. Když zasedli k večeři – vyrušila jsem je totiž, když se chystali povečeřet –, postavil přede mě talíř a nalil mi do něj guláš. Když mi přeběhl mráz po zádech, přinesl mi šál; a když viděl, jak se ze záchodu belhám zpátky do pokoje, přinutil mě vyzout boty a přinesl mi lavor se slanou vodou, abych si do něj namočila nohy poseté puchýři. A nakonec – což bylo ze všeho nejbáječnější – sundal z police v knihovně plechovku tabáku, ubalil dvě vzorové cigarety a jednu mi nabídl.

Florence celý večer seděla kousek od nás u jídelního stolu a probírala se hromadou papírů – seznamy, jak jsem si naivně myslela, opuštěných děvčat; možná účty z Freemantle House.

Když jsme si zapálili, zvedla hlavu a ohrnula nos, ale nic nenamítala; tu a tam si vzdychla, zívla nebo si promasírovala krk, jako kdyby ji bolel, a její manžel ji povzbudil nějakým láskyplným slovem. Jednou miminko nahoře zaplakalo: Florence naklonila hlavu, ale ani se nepohnula; Ralph se však hned ochotně zvedl a šel se podívat. Florence jen dál pokračovala v práci: psala, četla, porovnávala, nadepisovala adresy… Pracovala, zatímco Ralph zíval, a nakonec se zvedl, protáhl a vtiskl jí zlehka polibek na tvář a oběma nám popřál dobrou noc; pracovala dál, i když jsem zívala já a začala podřimovat. Nakonec, asi kolem jedenácté, si posbírala papíry a přejela rukou po tváři. Když mě uviděla, cukla sebou: jsem vážně přesvědčená, že na mě při své práci úplně zapomněla.

Když si všechno vybavila, zarděla se a pak se zamračila.

„Už bych měla jít nahoru, slečno Astleyová,“ oznámila mi. „Doufám, že vám nebude vadit, když budete spát tady. Bohužel nikde jinde vás uložit nemůžeme.“ Usmála jsem se. Nevadilo – přestože mě napadlo, že nahoře musí být volný pokoj; v duchu jsem přemítala, proč nemůžu spát tam. Florence mi pomohla přirazit k sobě dvě křesla, pak došla pro polštář, přikrývku a prostěradlo.

„Nechybí vám nic?“ zeptala se. „Záchod je tam vzadu, jak už víte. Kdybyste měla žízeň, v komoře je džbán s čistou vodou. Ralph bude vstávat kolem šesté a já kolem sedmé – nebo dřív, pokud mě Cyril vzbudí. Budete muset samozřejmě v osm odejít se mnou.“ Rychle jsem přikývla. Na to, abych myslela na ráno, bylo ještě příliš brzy.

Rozhostilo se rozpačité ticho. Florence vypadala tak vyčerpaně a obyčejně, že jsem měla pošetilé nutkání políbit ji na dobrou noc jako Ralph. Nic takového jsem samozřejmě neudělala. Když mi kývla na pozdrav a chystala se zamířit nahoru, jen jsem k ní přistoupila a vyhrkla: „Ani vám neumím vyjádřit svou vděčnost, paní Bannerová. Jste ke mně velice laskaví – vždyť mě skoro neznáte, a zvlášť váš manžel, který mě nikdy dřív neviděl.“

Po těch slovech se ke mně otočila a překvapeně zamžikala. Pak položila ruku na opěradlo křesla a zvláštně se pousmála. „Vy jste si myslela, že je to můj manžel?“ zeptala se. Zaváhala jsem, najednou celá popletená.

„No, já –“

„On není můj manžel! Je to můj bratr.“ Její bratr! Florence se mému zmatení dál usmívala a pak se rozesmála: na okamžik byla opět tou odvážnou dívkou, s níž jsem před všemi těmi měsíci mluvila v Zelené ulici…

Ale pak chlapeček v pokoji nad námi zaplakal, obě jsme se za tím zvukem podívaly a já jsem cítila, jak se červenám. Když to Florence viděla, její úsměv ochabl. „Cyril není můj,“ vyhrkla, „i když mu tak říkám. Jeho matka u nás bydlela, a když nás – když nás opustila, už jsme si ho nechali. Přirostl nám k srdci…“

Rozpaky, s nimiž o tom mluvila, naznačovaly, že za tím bude ještě něco jiného – možná že jeho matka je vězení; možná že to je dítě její sestřenice nebo sestry nebo nějaké Ralphovy milé. Ve Whitstablu se takové věci dějí poměrně často. Moc jsem nad tím nepřemýšlela; jen jsem přikývla a pak zívla. Florence mě napodobila.

„Dobrou noc, slečno Astleyová,“ popřála mi zpoza ruky. Teď už jako to děvče ze Zelené ulice nevypadala. Byla jen strašně utahaná a obyčejnější než předtím.

Chvilku jsem počkala, než vystoupala po schodech – slyšela jsem, jak mi chodí nad hlavou, a usoudila jsem, že spí v pokoji s děckem –, pak jsem vzala lampu a zamířila na záchod. Dvorek byl docela maličký, ze všech stran obehnaný zdmi a potemnělými okny; chviličku jsem zůstala stát na studených dlaždicích, hleděla na hvězdy a nasávala neznámé, matně říční, matně kapustovité pachy východního Londýna. Pak mě z vedlejšího dvorku vyrušilo nějaké šustění, a tak jsem sebou ze strachu před krysami škubla. Ale nebyly to krysy, nýbrž králíci: byli v tom kotci čtyři a ve světle, které na ně dopadalo, jim zářily oči jak drahokamy.

Spala jsem ve spodničce v pololeže, polosedě mezi dvěma křesly, zabalená do dek, na něž jsem si kvůli teplu rozložila ještě šaty. Nezní to bůhvíjak pohodlně; ale ve skutečnosti to bylo nezvykle útulné, a přestože jsem byla celá rozbolavělá a nenaladěná, přistihla jsem se, že jen zívám a usmívám se, když pod zády cítím měkké polštáře a vedle sebe skomírající oheň. Za celou noc jsem byla vzhůru jen dvakrát: poprvé, když se na ulici strhl křik a vedle v domě bouchly dveře a zarachotil pohrabáč; a podruhé, když se ve Florencině pokoji rozplakal maličký. Při tom jsem se zachvěla ve tmě, neboť jsem si vybavila všechny ty příšerné noci, které jsem strávila u paní Bestové v tom šedivém pokoji s výhledem na Smithfieldskou tržnici. Pláč však neměl dlouhé trvání. Slyšela jsem, jak Florence vstává, chodí po podlaze a pak – nejspíš i s Cyrilem – se vrací do postele. Už se znovu neprobudil a já jakbysmet.

Druhý den ráno mě probudilo bouchnutí zadních dveří: hádala jsem, že Ralph odchází do práce, protože hodiny ukazovaly za deset minut sedm. Krátce nato se ozval pohyb i nad mou hlavou, když Florence vstala a oblékala se, a rušno začalo být i venku na ulici – to dění mně, zvyklé na nikým nerušený spánek, přišlo překvapivě blízko.

Zůstala jsem v klidu ležet, spokojenost z nočního spánku ze mě pomalu vyprchávala. Nechtěla jsem vstát a jít vstříc dalšímu dni, natáhnout si zpátky malé boty, rozloučit se s Florence a stát se znovu opuštěnou dívkou. V salonu se přes noc udělala zima a jediným teplým místem v něm podle všeho byla moje provizorní postel. Přetáhla jsem si přikrývku přes hlavu a zasténala; zjistila jsem, že sténání mě poměrně uspokojuje, a tak jsem sténala čím dál hlasitěji… Přestala jsem, teprve až jsem zaslechla cvaknutí dveří do salonu – pak jsem si stáhla přikrývku z obličeje a uviděla, jak na mě v tom šeru Florence vážně mhouří oči.

„Snad vám zase není špatně?“ zeptala se. Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne. Já jsem jen – jen jsem sténala.“

„Aha.“ Odvrátila pohled. „Ralph udělal čaj. Dáte si?“

„Ano, prosím.“

„Ale pak – pak budete muset bohužel vstávat.“

„Jistě,“ ujistila jsem ji. „Hned vstanu.“ Ale když odešla, zjistila jsem, že se nemohu pohnout. Dokázala jsem jen ležet. Chtělo se mi na záchod a věděla jsem, že je strašně nevycválané takhle se válet v něčím salonu. Přesto jsem si připadala, jako by mě v noci navštívil chirurg, vyoperoval mi všechny kosti a nahradil je olověnými tyčemi. Nezmohla jsem se vůbec na nic – jen na ležení…

Florence mi přinesla čaj a já jsem ho vypila – pak jsem se znovu položila. Slyšela jsem, jak těká po kuchyni a umývá dítě; pak se vrátila a záměrně rozhrnula závěsy.

„Už je tři čtvrtě na osm, slečno Astleyová,“ oznámila mi. „Musím odnést Cyrila naproti. Až se vrátím, buďte už oblečená, ano? Opravdu, ano?“

„Ale ovšem,“ opáčila jsem; ale když se za pět minut vrátila, nepohnula jsem se ani o píď. Florence na mě hleděla a vrtěla hlavou. Já jsem jí pohled oplácela.

„Vždyť přece víte, že tady nemůžete zůstat. Já musím jít do práce a musím jít teď. Pokud mě ještě budete zdržovat, přijdu pozdě.“ Po těch slovech popadla přikrývku za jeden konec. Ale já jsem pevně sevřela ten opačný.

„Já nemůžu,“ řekla jsem. „Asi jsem přece jen nemocná.“

„Jestli jste nemocná, musíte jít někam, kde se o vás řádně postarají!“

„Zase tak nemocná nejsem!“ vykřikla jsem. „Ale kdybych si mohla ještě chvilku poležet a nabrat síly… Běžte do práce, já se za chvilku vypravím, a než se zase vrátíte, budu dávno pryč. Víte přece, že mi ve svém domě můžete věřit. Nic neseberu.“

„Tady se toho moc sebrat nedá,“ odsekla Florence. Pak po mně mrskla konec přikrývky, co držela, a položila si ruku na čelo. „Bože, mě tak bolí hlava!“ vzdychla. Mlčky jsem se na ni dívala. Nakonec se jakžtakž uklidnila a odměřeně mi oznámila: „Mám pocit, že to budete muset udělat, jak jste řekla, a vypravit se sama.“ Sebrala ze dveří kabát a natáhla si ho. Pak popadla aktovku, sáhla do ní a vytáhla z ní list papíru a minci. „Napsala jsem vám seznam penzionů a domovů, kde byste mohla najít ubytování. Ty peníze,“ – bylo to dva a půl šilinku – „jsou od mého bratra. Poprosil mě, abych se s vámi jeho jménem rozloučila a popřála vám hodně štěstí.“

„Je to velice laskavý muž,“ podotkla jsem.

Florence jen pokrčila rameny, zapnula si kabát, nasadila klobouk a zapíchla do něj jehlici. Kabát s kloboukem měly barvu bláta. „V kuchyni je ještě teplý plátek slaniny, který si klidně můžete dát k snídani. Ale pak – prosím vás, pak už opravdu musíte odejít.“

„Slibuju, že odejdu!“

Přitakala a zatáhla za dveře. Když jsem ucítila prudký závan ledového větru zvenčí, roztřásla jsem se. I Florence se zachvěla. Vítr jí sfoukl krempu klobouku z čela a ona přimhouřila své oříškově hnědé oči a semkla rty.

„Slečno Bannerová!“ vykřikla jsem. „Mohla bych vás někdy přijít navštívit? Moc ráda bych – moc ráda bych se viděla s vaším bratrem a poděkovala mu…“ Měla jsem spíš říct, moc ráda bych se viděla s vámi. Přišla jsem, abych se s ní spřátelila. Ale nevěděla jsem, jak to říct.

Florence se chytila rukou za límec a přivřela oči před větrem. „Dělejte, jak myslíte,“ opáčila a zavřela za sebou dveře. Zůstal po ní jen chlad a na zácloně v okně jsem zahlédla její odcházející stín.

Když odešla, moje olověné končetiny jako by zničehonic a naprostým zázrakem získaly lehkost. Vstala jsem a odvážila se podruhé na studený záchod; pak jsem popadla plátek slaniny, krajíc chleba a kytici řeřichy a posnídala vestoje u kuchyňského okna. Při tom jsem tupě zírala na neznámý výhled.

Po snídani jsem si promnula ruce, rozhlédla se kolem sebe a začala uvažovat, co budu dělat.

Aspoň že v kuchyni panovalo teplo, protože někdo – podle všeho Ralph – brzy ráno zapálil v kamnech a uhlíky ještě stále plápolaly. Přišlo mi škoda plýtvat jejich přívětivým teplíčkem – a určitě by nikomu nevadilo, když si ohřeju trochu vody a umyju se, řekla jsem si v duchu. Otevřela jsem dvířka od kredence, abych se podívala po nějakém kastrolu, který bych postavila i s vodou na oheň, a našla jsem tam žehličku. Když jsem ji uviděla, pomyslela jsem si: určitě by jim nevadilo, kdybych si ji trochu nahřála a přežehlila si svoje pěkně zřízené šaty…

Zatímco jsem čekala, než budou voda a žehlička horké, zamířila jsem zpátky do salonu, abych od sebe odsunula křesla, která mi sloužila jako postel, a úhledně poskládala přikrývky. Jakmile jsem byla hotová, udělala jsem to, na co jsem předešlý večer byla příliš rozháraná a ospalá: zůstala jsem stát a pořádně se kolem sebe rozhlédla.

Pokoj, jak už jsem řekla, byl docela maličký – rozhodně o dost menší než moje ložnice na Felicity Place – a nebyly v něm žádné plynové hořáky, jedině olejové lampy a svíčky. Nábytek a ozdoby podle mě tvořily poněkud zvláštní směsku. Stěny byly holé, bez tapet jako u Diany, ale zato obarvené strakatou modrou jako v nějaké dílně; ozdoby tvořila jen dvojice almanachů loňský a letošní – a dvě nebo tři fádní reprodukce. Na podlaze ležely dva koberce: jeden stařičký a prošoupaný; druhý nový, jasně barevný, na dotek hrubý a poměrně rustikální. Představovala jsem si, že něco takového by utkal během nekonečných pochmurných zimních hodin nějaký slabozraký pastevec na Hebridách. Krbová římsa byla zakrytá povlávajícím šálem jako u nás doma a na ní stály přesně takové dekorativní předměty, které jsem jako malá vídávala u svých přátel a příbuzných: zaprášená porcelánová pastýřka se zlomenou a nešikovně slepenou holí; kousek korálu pod kupolí ze začouzeného skla; naleštěné cestovní hodiny. Vedle toho tady však byly vystaveny i méně předvídatelné věci: pomačkaná pohlednice s obrázkem dělníků a heslem Vyšší mzdy pro přístavní dělníky, nebo bude stávka!; poněkud zašlý orientální bůžek; barevný obrázek muže a ženy v pracovním oděvu, jak si tisknou pravice a v levé ruce drží rozevlátý prapor: V jednotě je síla!

Tyhle věci mě příliš nezajímaly. Vzápětí jsem nahlédla do výklenku vedle komínové příložky, kde stála řada podomácku vyrobených polic, doslova přetékajících knihami a časopisy. I tahle sbírka byla velice smíšená a zaprášená. Vedle slušné zásoby šilinkových klasiků – Longfellow, Dickens a podobně – a jednoho nebo dvou laciných románků stála celá řada politických traktátů a dva nebo tři svazky něčeho, co by se dalo nazvat moderní poezií. Aspoň jeden z nich – Stébla trávy od Walta Whitmana – jsem už dřív zahlédla v Dianině knihovně na Felicity Place. Jednou, když jsem neměla co dělat, jsem se ho pokusila přečíst: přišel mi příšerně nudný.

Police a jejich obsah na krátkou chvilku upoutaly mou pozornost; pak mě zaujaly dva snímky pověšené na příčce nahoře. Prvním z nich byla rodinná fotografie – škrobená, kuriózní a báječně úchvatná, jak už takové snímky bývají. Nejdřív jsem našla Florence – mohlo jí být tak patnáct a byla velmi mladá, baculatá a vážná: seděla mezi bělovlasou dámou a mladší, tmavší dívkou s oslnivým barmanským kukučem, což podle mě musela být její sestra. Za nimi stáli tři chlapci: Ralph, ještě bez plnovousu a s velice vysokým límcem; o dost starší bratr, který mu byl velice podobný, a ještě jeden starší sourozenec. Otec na fotografii chyběl.

Ta druhá měla tvar pohlednice a byla zastrčená za okraj velkého rámečku, ale měla mírně zkroucený rožek, pod nímž vyčuhovala smyčka vybledlého písma na rubové straně. Na snímku byla žena s hustým obočím a rozcuchanými tmavými vlasy: vypadala, že sedí v naprostém klidu, a její pohled působil poněkud vážně. Napadlo mě, že to bude jedna ze sester v dospělosti; nebo nějaká Florencina kamarádka či sestřenice nebo – prostě kdokoliv. Naklonila jsem se, abych rozluštila text v místě, kde byla fotka ohnutá; ale byl schovaný a já jsem ji nechtěla vytahovat – zase tak moc mě to nezajímalo. Pak jsem zaslechla klokotání vody na sporáku a rychle jsem pospíšila do kuchyně.

Našla jsem malý plechový lavor na mytí a kostku zeleného mýdla; a pak – protože nikde nebyl žádný ručník a nepřišlo mi zrovna slušné utírat se do utěrky na nádobí – tancovala jsem před kamny tak dlouho, než jsem dost oschla a mohla si vlézt zpátky do svých špinavých spodniček. S povzdechem jsem si vybavila Dianinu koupelnu – skříňku plnou mastiček, kterou jsem se dokázala probírat celé hodiny. I přesto bylo skvělé být znovu čistá, a když jsem si pročesala vlasy a ošetřila tvář (vetřela jsem si do té modřiny trošku octa a pak ji zasypala špetkou mouky); když jsem si oklepala špínu ze sukně, přežehlila ji a znovu si ji oblékla, cítila jsem se v kondici, v teple a naprosto nepochopitelně veselá. Zamířila jsem zpátky do salonu – stačilo udělat asi deset kroků –, chviličku tam jen tak stála a zase se vrátila do kuchyně. Ten dům mi připadal moc pěkný; avšak už jsem si stačila povšimnout, že v něm není moc čisto. Poznala jsem, že koberce potřebují vyklepat. Podlažní sokly byly odřené a postříkané od bláta. Každá polička a obrázek byly stejně zaprášené jako začazená krbová římsa. Kdyby tohle byl můj dům, pomyslela jsem si, byl by pořád jako ze škatulky.

Pak jsem dostala skvělý nápad. Zaběhla jsem zpátky do salonu a pohlédla na hodiny. Od Florencina odchodu ještě neuběhla ani hodina a hádala jsem, že ani ona, ani Ralph se domů nevrátí před pátou. To znamená, že mám celých osm hodin – možná o něco míň, usoudila jsem, pokud si chci pak ještě za světla najít pokoj v nějakém penzionu nebo ubytovně. Kolik se toho dá uklidit za osm hodin? To jsem netušila: doma matce s úklidem většinou pomáhala Alice; já sama jsem toho v životě moc neuklidila a v poslední době za mě uklízeli spíš druzí. Ale teď jsem dostala obrovskou chuť ten dům, v němž jsem – třebaže krátce – byla tak spokojená, uklidit. Bude to něco jako dárek na rozloučenou pro Ralpha a Florence, říkala jsem si. Budu jako děvče v pohádce, které uklidilo trpasličí chaloupku nebo loupežnické doupě, zatímco trpaslíci nebo loupežníci jsou v práci.

Jsem přesvědčená, že nikdy předtím jsem se tolik nenadřela jako ten den; a kdykoliv jsem si od té doby na tu několikahodinovou dřinu vzpomněla, napadlo mě, zda jsem ve skutečnosti necídila spíš svou vlastní poskvrněnou duši. Pro začátek jsem rozdělala v kamnech oheň, abych si ohřála víc vody. Pak jsem zjistila, že jsem spotřebovala všechnu vodu v domě: musela jsem se se dvěma kbelíky odbelhat na Quilter Street a hledat zdroj vody; když jsem ho konečně našla, stála u něj řada žen, a tak jsem musela asi půl hodiny počkat ve frontě, než byl kohoutek – z něhož tekla voda pouhým čůrkem a občas jen stříkala anebo netekla vůbec – volný. Ostatní ženy si mě dost prohlížely – dívaly se na můj monokl a zvlášť na hlavu, protože jsem si místo svého promáčeného klobouku narazila Ralphovu čapku, a taky na ostříhané a vyholené vlasy. Ale vůbec se nechovaly nepřátelsky. Jedna nebo dvě, které viděly, odkud vycházím, se mě zeptaly, jestli bydlím u Bannerových? a já jsem odpověděla, že jsem tu jen na skok. Ta odpověď jim docela stačila, jako kdyby v téhle čtvrti byl dnes a denně někdo jen na skok.

Když jsem doklopýtala s vodou domů, postavila ji na sporák a zabalila se do veliké, ztvrdlé zástěry, kterou jsem našla na dveřích do spíže, pustila jsem se do salonu. Nejprve jsem vlhkým hadříkem setřela všechny zašlé a umouněné věci; pak jsem umyla okno a nakonec přišly na řadu podlažní sokly. Koberce jsem vynesla na dvorek, kde jsem je přehodila přes šňůru na prádlo a vyklepala, až mě rozbolela paže. Při tom se otevřely zadní dveře sousedního domku a na prahu se objevila žena se stejně vyhrnutými rukávy jako já a zardělými tvářemi. Když mě uviděla, kývla na pozdrav a já jsem jí to oplatila.

„To je záslužná činnost, uklízet u Bannerovejch,“ prohodila. Usmála jsem se; byla jsem ráda, že si můžu na chvilku spočnout, a setřela jsem si pot z čela a ze rtu.

„Jsou to snad známí špindírové?“

„To teda jsou,“ přitakala, „v týdle ulici. Až moc se staraj vo vostatní a na svůj vlastní dům zapomínaj. V tom je ta potíž.“ Říkala to však v dobrém: nechtěla říct, že Ralph a Florence strkají nos do cizích věcí. Promasírovala jsem si bolavé rameno. „Takže vy jste ta nová podnájemnice, co?“ zeptala se mě pak. Zavrtěla jsem hlavou a zopakovala to, co už jsem řekla těm před ní – že jsem tu jen na skok. Zdálo se, že ani ji to nijak nevyvedlo z míry. Když jsem se znovu dala do klepání, ještě chvilku mě pozorovala, a pak bez jediného slova zmizela v domě.

Když byly koberce vyklepané, zametla jsem před krbem v salonu; pak jsem ve spíži našla trochu tuhy a pustila jsem se do leštění. Neleštila jsem mřížku v krbu od chvíle, co jsem odešla z domu – i když jsem se při tom stokrát u Diany dívala na Zenu a vždycky mi to přišlo jednoduché jak facka. Ve skutečnosti to samozřejmě byla ošidná, špinavá práce, která mi zabrala celou hodinu a po níž jsem se zdaleka už necítila tak veselá jako předtím. Přesto jsem si však ani na chvilku neodpočinula. Zametla jsem a vydrhla podlahy; pak jsem umyla kuchyňské obkladačky, sporák a nakonec okno. Nahoru jsem si netroufla, ale v salonu a kuchyni, a dokonce i na záchodě a na dvorku jsem se nadřela, dokud doslova nezářily čistotou; dokud každičký povrch, který měl svítit, nesvítil; dokud se každá bezvýrazná, zaprášená barva znovu nerozjasnila.

Mým závěrečným triumfem byly schody před dveřmi: zametla jsem je, umyla a nakonec vydrhla kusem brusného kamene, dokud nebyly bílé jaké kterékoliv jiné vstupní schody v ulici – a moje paže, celé černé od leštění krbu, teď byly od nehtů až k loktům zaprášené od křídy. Když jsem byla hotová, zůstala jsem ještě chvilku v pokleku, kochala se výsledným dojmem a protahovala si rozbolavělá záda; ta práce mě tak rozehřála, že mi lednový vítr ani nevadil. Pak jsem si všimla, že se ze dveří vedlejšího domku vynořila nějaká postava, a když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem, jak ke mně poskakuje děvčátko v otrhaných šatech a příliš velkých botách a při tom vylívá z hrnku čaj.

„Mamka říká, že musíte bejt pěkně udřená, a abych vám dala todle,“ řekla a naklonila hlavičku na stranu. „Ale mám tu prej zůstat, než to vypijete, abysme ten hrnek dostali zpátky.“

Čaj byl černý s kapkou odstředěného mléka a příšerně sladký. Rychle jsem ho vyzunkla, zatímco se holčička třásla zimou a podupávala. „Ty dnes nejsi ve škole?“ zeptala jsem se jí.

„Dneska ne. Máme velký prádlo a mamka mě potřebuje doma, aby se jí děcka nepletly pod nohy.“ Po celou dobu, co se mnou mluvila, nespouštěla oči z mojí oškubané hlavy. Sama měla blonďaté vlásky, které se jí – přesně jako mně v jejím věku – plazily mezi vystouplými lopatkami v dlouhém, rozcuchaném copánku.

Bylo už půl čtvrté, a když jsem se vrátila k Florence do kuchyně, abych si umyla špinavé ruce a paže, zjistila jsem, že se v domě dost setmělo. Svlékla jsem si zástěru a zapálila lampu; pak jsem se několik minut jen tak potulovala po pokojích a prohlížela si tu změnu. V duchu jsem si jako malé dítě říkala: Ti ale budou mít radost! Takovou radost… avšak sama už jsem tak rozjařená jako před šesti hodinami nebyla. Stejně jako blížící se soumrak za oknem se mi do mysli stále neodbytněji vkrádalo zasmušilé vědomí, že musím odejít a sama si hledat nějaké přístřeší. Vzala jsem do ruky seznam, který mi Florence sepsala. Měla velice úhledný rukopis, ale prsty ušpiněné od inkoustu, takže v místě, kam si opřela znavenou ruku, zůstala čmouha.

Stále jsem si však neuměla představit, že odejdu – že se budu prokousávat tím seznamem penzionů nebo skončím v noclehárně podobné té, v níž jsem spala se Zenou. Za hodinku vyrazím. Zatím jsem si znovu zarytě představovala, jak budou Ralph a Florence nadšení, až se vrátí do vycíděného domku – a pak s další vlnou nadšení mě napadlo: A ještě větší radost by jim jistě udělalo, kdyby přišli do čistého domku a na plotně stála uvařená večeře! Aspoň podle toho, co jsem viděla, v kredenci toho k jídlu moc nebylo. Ale byly tady ty dva a půl šilinky určené pro mě… vůbec mě nenapadlo, že bych si je měla nechat pro svou vlastní potřebu. Sebrala jsem minci – ležela tam, kam ji Florence položila, neboť jsem ji nadzvedla jen, když jsem pod ní stírala hadříkem, a pak jsem ji zase položila zpátky – a odbelhala jsem se po Quilter Street ke stánkům a dvoukolákům na Hackney Road.

Za půl hodiny jsem byla zpátky i s chlebem, masem a zeleninou. Koupila jsem – čistě proto, že se na trakaři toho zelináře tak pěkně vyjímal – taky ananas. Rok a půl jsem nejedla nic jiného než kotlety, ragú, paštičky a kandované ovoce; ale existoval jeden pokrm, který vařívala paní Milneová, sestávající ze šťouchaných brambor, vařené kapusty, sekaného hovězího a cibule, nad kterým se nám s Gracií doslova sbíhaly sliny. Napadlo mě, že nebude tak složité ho připravit, a tak jsem se do toho kvůli Florence a Ralphovi pustila.

Dala jsem vařit brambory a kapustu, a než jsem stačila osmahnout cibulku, někdo zaťukal na dveře. Nadskočila jsem a mírně znervózněla. Stačila jsem se u nich tak zabydlet, že jsem měla bezděčně pocit, že bych měla jít otevřít; ale opravdu mám? Nemůže se náhodou z nápomoci v jistý okamžik stát drzost? Shlédla jsem na pánev s cibulkou a své vykasané rukávy. Nebyla jsem si jistá, zda jsem tu pomyslnou hranici už nepřekročila.

Zatímco se mi to honilo hlavou, klepání se ozvalo znovu; a tentokrát už jsem nezaváhala a šla otevřít. Za dveřmi stála dívka – docela hezká, se skotským baretem na hlavě, z pod něhož jí vyčuhovaly tmavé vlasy. Když mě spatřila, vyhrkla: „Aha! Takže Florrie ještě není doma?“ a rychle očima přelétla moje paže, moje šaty, oko a nakonec i vlasy.

„Ne, slečna Bannerová tady není,“ odpověděla jsem. „Jsem tady sama.“ Potáhla jsem nosem a měla jsem pocit, že cítím spálenou cibulku. „Poslyšte,“ dodala jsem, „mám na plotně cibuli. Nevadilo by vám…?“ Zaběhla jsem zpátky do kuchyně, abych zachránila, co se dá. Ke svému překvapení jsem slyšela, jak bouchly dveře, a zjistila jsem, že dívka jde za mnou. Když jsem se ohlédla, právě si rozepínala kabát a užasle se kolem sebe rozhlížela.

„Můj ty bože,“ vyhrkla – podle hlasu měla jisté vzdělání, ale rozhodně nedávala znát nadřazenost. „Stavila jsem se, protože jsem uviděla ty schody, a polekala jsem se, že Florrii muselo přeskočit. Teď vidím, že buď úplně přišla o rozum, nebo tady měla víly.“

„To všechno je moje práce…,“ namítla jsem.

Rozesmála se a ukázala zuby. „Pak musíte být samotný král víl. Nebo spíš královna? Nedokážu odhadnout, jestli jsou vaše vlasy v rozporu s vaším kostýmem, nebo naopak. A jestli to vůbec něco znamená,“ dodala a znovu se rozesmála.

Neměla jsem ponětí, co tím vlastně myslí. Jen jsem poněkud škrobeně opáčila, že si nechávám dorůst vlasy, na což řekla, „Aha“ a její úsměv zeslábl. „A vy teď u Florrie a u Ralpha bydlíte?“ zeptala se.

„Včera byli tak laskaví a nechali mě přespat v salonu, ale dnes zas musím o dům dál. Vlastně – kolik máte hodin?“ Dívka mi nastavila svoje hodinky: tři čtvrtě na pět, mnohem víc, než jsem čekala. „Vážně už musím brzy jít.“ Sundala jsem pánev z plotny – cibulka byla o něco zlatavější, než jsem chtěla – a začala jsem hledat nějakou mísu.

„Ále,“ vydechla a mávla nad mým spěchem rukou, „dejte si se mnou aspoň šálek čaje.“ Postavila vodu a já jsem se vidličkou pustila do mačkání brambor. Když jsem skončila, hotový pokrm nevypadal ani trochu jako jídlo, co vařila paní Milneová; a když jsem ho ochutnala, rozhodně nebyl tak lahodný. Zamračeně jsem ho odsunula stranou. Dívka mi podala šálek. Pak se docela nenuceně opřela o kredenc a popíjela čaj.

„To byl ale den!“ prohlásila a zívla si. „Nepáchnu jako krysa? Celé odpoledne jsem strávila v odpadní rouře.“

„V odpadní rouře?“

„V odpadní rouře. Pracuju jako asistentka u hygienické inspekce. Netvařte se tak. Řeknu vám, získat tohle místo pro mě byl velký úspěch. Obecně se má za to, že ženy jsou na tuhle práci příliš choulostivé.“

„Myslím, že bych raději byla choulostivá,“ opáčila jsem, „než abych něco takového dělala.“

„Kdepak, ta práce je skvělá! Do kanálů zas tak často nelezu. Většinou provádím měření a mluvím s dělníky a zjišťuju, jestli jim není příliš velké teplo nebo zas velká zima, jestli mají dost kyslíku k dýchání, dost toalet. Mám vládní pověření a víte, co to znamená? To znamená, že mohu požadovat, aby mi ukázali kancelář nebo dílnu, a pokud něco není v pořádku, můžu požadovat nápravu. Můžu nechat zavřít budovu, nechat ji přestavět…“ Po těch slovech zamávala rukama. „Předáci mě nenávidí. Ziskuchtiví mistři od Bow až po Richmond mě nemohou ani vystát. Svou práci bych ani za nic nevyměnila!“ Usmála jsem se nad tím nadšením v jejím hlase; možná je u hygienické inspekce, ale klidně by mohla být herečkou. Dívka si dala další doušek čaje. „Takže,“ řekla, když ho polkla, „jak dlouho jste Florriinou přítelkyní?“

„No, přítelkyně vlastně není úplně to správné slovo, vážně…“

„Vy ji tedy moc neznáte?“

„Vůbec ne.“

„To je škoda,“ opáčila a zakroutila hlavou. „V posledních měsících to vůbec není ona. Je úplně proměněná…“ Myslím, že by pokračovala dál nebýt toho, že v tu chvíli se otevřely vstupní dveře a na podlaze v salonu se ozvaly něčí kroky.

„Ach kruci!“ zaklela jsem. Odložila jsem svůj šálek, chvilku se kolem sebe rozčileně rozhlížela a bez jediného slova jsem se kolem té dívky protáhla ke dveřím do spižírny. Vůbec jsem nepřemýšlela. Bez jediného pohledu jsem zmizela uvnitř a zabouchla za sebou dveře. Pak jsem k nim přiložila ucho a poslouchala.

„Je tam někdo?“ Ten hlas patřil Florence. Slyšela jsem, jak se opatrně blíží do kuchyně. Pak musela spatřit svou kamarádku. „Ach, Annie, to jsi ty! Díky bohu. Na okamžik už jsem si myslela – co se děje?“

„Vlastně nevím.“

„Proč se tváříš tak divně? Co se tady děje? Co se stalo s těmi schody u vchodu? A co ten nepořádek na plotně?“

„Florrie –“

„Co?“

„Myslím, že bych ti to měla říct; musím, jsem nucena ti oznámit…“

„Co? Ty mě děsíš.“

„Máš ve spižírně děvče.“

Nastalo ticho, během něhož jsem rychle přehodnotila svoje možnosti. Zjistila jsem, že nemám na vybranou, a tak jsem se rozhodla čelit situaci s noblesou. Vzala jsem za kliku a pomalu otevřela dveře od spižírny. Když mě Florence uviděla, škubla sebou.

„Právě jsem se chystala k odchodu,“ řekla jsem. „Přísahám.“ Podívala jsem se na dívku jménem Annie a ta přikývla.

„Chystala,“ přitakala. „Opravdu.“

Florence na mě upřeně hleděla. Vyšla jsem ze spižírny a protáhla se kolem ní do salonu.

„Co tady krucinál pořád děláte?“ rozkřikla se s nasupeným výrazem, zatímco jsem hledala klobouk. „Proč všechno vypadá tak zvláštně?“ Sebrala krabičku zápalek a zapálila dvě olejové lampy a pár svíček. Světlo se odrazilo od tisíců vyleštěných povrchů a Florence sebou leknutím trhla. „Vy jste uklidila celý dům!“

„Jen pokoje v přízemí. A dvorek. A vstupní schody,“ vyjmenovala jsem tónem čím dál tím zoufalejším. „A uvařila jsem vám večeři.“

Florence na mě civěla s otevřenými ústy. „Proč!?“

„Byl tady nepořádek. Žena odvedle říkala, že jste tím známí…“

„Vy jste mluvila s ženou odvedle?“

„Přinesla mi čaj.“

„Nechám vás na jeden jediný den ve svém domě a vy ho změníte k nepoznání. Bratříčkujete se s našimi sousedy. A mám pocit, že i s mou nejlepší kamarádkou jste jedna ruka. A copak vám napovídala ona?“

„Nenapovídala jsem jí vůbec nic!“ zavolala Annie z kuchyně.

Zatáhla jsem za tkaničku u manžety, která se mi rozvázala. „Myslela jsem, že vás potěší, že máte doma uklizeno,“ odvětila jsem tiše. „Myslela jsem –“ Myslela jsem, že mě za to bude mít ráda. V Dianině světě by to tak bylo. Buď tak, anebo aspoň nějak podobně.

„Mně se můj domov líbil tak, jak byl,“ odsekla.

„To vám nevěřím,“ namítla jsem a pak, když zaváhala, vyhrkla jsem – něco, co jsem se jí podle mě vlastně chystala celou tu dobu říct – „Slečno Bannerová, nechte mě tady! Ach, prosím vás, dovolte mi, abych u vás zůstala!“

Zpražila mě zaraženým pohledem. „To nemůžu, slečno Astleyová!“

„Mohla bych spát tady jako včera v noci. Mohla bych vám uklízet a vařit tak jako dnes. Mohla bych vám prát.“ Čím víc jsem toho řekla, tím jsem byla zbrklejší a zoufalejší. „Já jsem po tomhle všem tolik toužila, když jsem žila v tom domě v St. John’s Wood! Jenomže ten ďábel, u kterého jsem bydlela, tvrdil, že to mám nechat na služebnictvu – že bych si zničila ruce. Ale kdybych zůstala tady u vás – mohla bych se starat o vašeho maličkého, když jste v práci. Rozhodně bych mu nedávala opium, kdyby plakal!“

Florence teď valila oči jako nikdy předtím. „Uklízet a prát? Starat se o Cyrila? No z toho bych vám rozhodně za žádnou cenu nic nedovolila!“

„Proč ne? Dnes jsem ve vaší ulici potkala aspoň padesát žen, které přesně tohle dělají! Je to přirozené, nebo snad ne? Kdybych byla vaše manželka – chci říct Ralphova manželka –, pak bych nic jiného na práci neměla.“

Teď si Florence založila ruce. „V tomto domě, slečno Astleyová, už jste horší argument ani uvést nemohla.“ Když to však dořekla, otevřely se dveře a v nich se objevil Ralph. Pod jednou paží držel večerník a pod druhou Cyrila.

„Pane na nebi,“ prohlásil, „podívejte se na ty naleštěné schody! Málem se na ně bojím šlápnout.“ Když mě spatřil, usmál se – „Zdravíčko, vy jste ještě tady?“ a pak se rozhlédl po pokoji. „A tohle všechno! Nespletl jsem si náhodou dveře?“

Florence k němu zamířila, aby si od něj vzala dítě, pak ho okamžitě postrčila směrem ke kuchyni. Slyšela jsem, jak se Ralph nadšeně rozplývá nejprve nad Annií, pak nad hovězím s bramborem a nakonec i nad ananasem. Florence chviličku zápasila s Cyrilem: kroutil se, vzpouzel a měl na krajíčku. Přistoupila jsem k ní a – s obrovskou odvahou, neboť když jsem to zkoušela naposledy, to mimino mi v náručí vřískalo o sto šest – nabídla jsem se: „Dejte mi ho, mimina mě zbožňují.“ Podala mi chlapečka a ten se mi nějakým mimořádným zázrakem – možná jsem ho držela tak nezkušeně, že mu to naprosto vyrazilo dech – opřel o rameno, vzdychl si a utišil se.

Kdybych byla v tomto ohledu měla víc zkušeností, mohlo mě napadnout, že pohled na to, jak je její maličký spokojený a klidný v náručí jiné dívky, bude tím posledním, co jeho matku přesvědčí, aby dotyčnou nechala bydlet u sebe doma; ale když jsem na Florence znovu pohlédla, viděla jsem, že ze mě nespouští oči a má v nich – tak jako předešlý večer – zvláštní a téměř smutný výraz, který však zároveň přetéká něhou. Z uzlu vlasů se jí uvolnila jedna kadeř a poněkud zplihle jí padala do oka. Když zvedla ruku, aby si ji dala pryč, přišlo mi, že jí trošku zvlhl koneček prstu.

No nazdar, na holku, co se převléká za chlapa, je mě vážně škoda, řekla jsem si v duchu, měla bych být herečkou. Kousla jsem se do rtu a potlačila slzy. „Sbohem, Cyrile,“ řekla jsem mírně rozechvělým hlasem. „Teď už si musím nasadit svůj promáčený klobouk, vydat se do houstnoucí noční tmy a ustlat si na lavičce…“

Ale tohle už bylo přece jen příliš i na Florence. Potáhla nosem a rysy ve tváři jí znovu ztvrdly.

„Dobrá,“ řekla. „Můžete tu zůstat – na týden. A jestli to bude klapat, zkusíme to na měsíc: myslím, že za to, že se budete starat o Cyrila a o dům, máte nárok na část rodinného platu. Ale pokud to nebude klapat, musíte mi, slečno Astleyová, slíbit, že půjdete po svých.“

Dala jsem jí čestné slovo. Pak jsem si nadzvedla chlapečka o něco výš a Florence se otočila. Už jsem nepátrala po tom, jak se tváří, jen jsem se usmívala. Přitiskla jsem rty na Cyrilovu hlavičku – chutnal trošku kysele – a vlepila mu pusu.

V tu chvíli jsem byla vděčná za to, že jsem o Dianě lhala! Co na tom sejde, že nejsem úplně taková, jak tvrdím? Kdysi jsem bývala obyčejné děvče; a zase bych jím přece být mohla – být obyčejná by nakonec nemuselo být tak zlé. Hlavou mi bleskla moje nedávná minulost a hrůzou jsem se otřásla; a pak jsem vrhla letmý pohled po Florence a byla jsem ráda – tak jako už dřív –, že je docela prostá a obyčejná. Vytáhla si kapesník a právě si utírala nos; pak zavolala na Ralpha, aby postavil vodu na čaj. Můj chtíč byl přelétavý a dohnal mě k zoufalým rozkoším; ale byla jsem si jistá, že Florence s ním ani nehne. Moje příliš rozněžněné srdce se kdysi zatvrdilo a v poslední době snad doslova zamrzlo – a já jsem byla přesvědčená, že v Quilter Street nemá šanci roztát.

Kapitola 17

Jedna z dam, která se na Dianinu příšernou oslavu převlékla za Marii Antoinettu, byla oblečená ne jako královna, ale jako pastýřka s holí: slyšela jsem, jak další z přítomných dam (která si ji spletla s postavou malé pastýřky z dětské říkanky) osvětluje, že Marie Antoinette si nechala na zahradě svého paláce postavit malou chatrč a hrála si v ní se všemi svými přáteli na selky a venkovské balíky. V několika prvních týdnech v Quilter Street jsem na tu příhodu vzpomínala s jistou hořkostí. Myslím, že v den, kdy jsem si oblékla zástěru a uklidila Florence celý dům a uvařila jí večeři, jsem si přesně tak připadala; a myslím, že ještě víc jsem si tak připadala ten druhý den. Avšak třetího dne – třetí den vyčkávání, až trubky pouličního vodovodu vyplivnou pár kapek zkalené vody, cídění krbu a sporáku, bělení schodů, drhnutí suchého záchodu – už jsem málem hůl odložila a vrátila se jako Marie Antoinette do paláce. Avšak jeho dveře pro mě samozřejmě zůstávaly zavřené; nezbývalo mi nic jiného než pracovat. A navíc s děckem, co se mi kroutí v náručí, nebo se převaluje po podlaze a při tom se hlavičkou bouchá do nábytku, nebo ještě spíš vříská nahoře v postýlce a dožaduje se mlíčka a chleba s máslem. Neboť přes všechny sliby, které jsem Florence dala, kdyby v tom domě byl nějaký gin, myslím, že bych mu kapku dala – nebo spíš bych si lokla sama, abych si ty každodenní povinnosti maličko zpříjemnila. Ale žádný gin neměli; a Cyril byl jako živé stříbro a domácí práce samá dřina. Nemohla jsem si stěžovat, dokonce ani sama sobě: dobře jsem totiž věděla, že i když to bylo únavné, rozhodně to nebylo tak vyčerpávající jako život, který bych musela vést, kdybych z Bethnal Green odešla, úplně sama a navíc v zimě, zkusit svoje štěstí na ulici.

A tak jsem si nestěžovala, ale často jsem v duchu vzpomínala na Felicity Place. Vzpomínala jsem na to tiché a krásné náměstí, Dianin honosný dům, její útulné pokoje i to, jak byly světlé, teplé, provoněné a vycíděné – tedy stručně řečeno úplně jiné oproti Florencinu domu, který stál v jedné z nejchudších, nejhlučnějších čtvrtí ve městě a měl jen jeden tmavý pokoj, jenž sloužil jako ložnice, obývací pokoj, jídelna, knihovna i salon dohromady, okna, která rumplovala, komíny, které kouřily, a dveře, které se v jednom kuse otevíraly, zavíraly nebo zabouchávaly pěstí. Připadalo mi, jako by celá ulice byla vyrobená z pryže – z každého domu totiž do těch sousedních protékalo tolik křiku, smíchu, lidí, pachů a psů. Nemělo by mi to vadit – koneckonců sama jsem vyrostla v ulici, která na tom byla podobně, v domě, v němž neustále dusali nahoru a dolů po schodech nějací příbuzní a salon byl kterýkoliv večer v týdnu plný lidí, kteří popíjeli pivo, hráli karty anebo se hádali. Jenomže jsem si dávno odvykla a teď mě to akorát tak unavovalo.

A navíc k nám pořád chodila nějaká návštěva. Například Florencini příbuzní: bratr s manželkou a dětmi nebo sestra Janet. Nejstarší z bratrů na tom rodinném portrétu (ten prostřední žil v Kanadě) pracoval jako řezník a někdy nám nosil maso, ale dost se vychloubal. Přestěhoval se totiž do domu v Eppingu a Ralpha považoval za blázna, že zůstává v Quilter Street, kde celá rodina vyrostla. Já jsem ho neměla moc ráda. Avšak Janet, která chodívala častěji, jsem si hned oblíbila. Bylo jí asi osmnáct nebo devatenáct, byla dobře stavěná a moc hezká; když jsem si prve prohlížela tu fotku, už tam mi připadala jako rozená barmanka – takže mě docela pobavilo, když jsem zjistila, že pracuje jako výčepní v jedné hospodě v City a bydlí s rodinou, která tu hospodu vede, nad barem. Florence si kvůli ní neustále dělala starosti: matka jim zemřela, když byly obě ještě poměrně mladé (otce ztratily o mnoho let dřív), takže Florence měla sestřinu výchovu na starost úplně sama a jako každá starší sestra byla přesvědčená, že Janet svede na špatnou cestu první mladík, kterému se dostane do rukou. „Vdala by se bez mrknutí oka,“ oznámila mi znaveně poté, co se Janet zastavila poprvé po mém nastěhování. „Pak by jen celá vyčerpaná rodila děti, po její krásné tvářičce by byla veta a umřela by vyčerpáním ve třiačtyřiceti jako její matka.“ Když Janet přišla na večeři, zůstávala i přes noc; spávala v posteli s Florence a já jsem dole v salonu slyšela jejich špitání a smích a nemohla jsem kvůli tomu spát. Bylo to úžasné, že samotnou Janet ani v nejmenším nepřekvapilo, když viděla, jak k snídani servíruju uzenáče, nebo mandluju spodní prádlo její bratra. „Fajn, Nancy,“ chválila mě – pro ni jsem prostě hned od začátku byla „Nancy“. Když jsme se viděly poprvé, měla jsem pořád ještě ten monokl, a když to Janet viděla, uznale si hvízdla. „Vsadím se, že to udělalo děvče, že?“ prohlásila. „Děvčata jdou vždycky po očích. Chlap zas míří na zuby.“

Když se celý dům neotřásal v základech pod dusotem Janetiných nohou na schodech, pak se chvěl pod náporem diskusí a smíchu Florenciných kamarádek, které jí pravidelně nosily knihy, pamflety a drby a popíjely společně čaj. V mých očích představovaly velice prazvláštní seskupení. Všechny chodily do práce; ale stejně jako Annie Pageová, ta hygienička, žádná z nich nevykonávala nudné, jednoduché zaměstnání – jako třeba šití plstěných klobouků, škubání peří nebo prodávání v obchodě. Místo toho všechny pracovaly pro dobročinné instituce nebo v domovech: všechny měly seznam mrzáků, přistěhovalců nebo osiřelých dívek a neustále toužily po tom najít jim práci, domov nebo přátelské prostředí. Každé jejich vyprávění začínalo stejně: „Dnes ke mně do kanceláře přišlo jedno děvče…“

„Dnes ke mně do kanceláře přišlo jedno děvče. Právě ho propustili z vězení a matka mu sebrala dítě a zmizela s ním…“

„Dnes ke mně do kanceláře přišla jedna chudák ženská: přivezli si ji z Indie jako služebnou a teď jí odmítají zaplatit cestu zpátky…“

„Dnes ke mně přišla žena, kterou svedl jeden džentlmen. Vrazil jí takovou facku, až –“ Zrovna tahle historka však zůstala nedořečená: dívka, která ji vykládala, si všimla, že sedím na křesle hned vedle Florencina lokte, zrudla, lokla si čaje a rychle změnila téma. Mou minulost – tedy tu smyšlenou – znaly všechny od samotné Florence. Když se nad ní zrovna nerděly do svých šálků s čajem, braly si mě stranou, aby se mě v soukromí přeptaly, jestli už jsem v naprostém pořádku, anebo mi doporučovaly nějakého člověka, který by mi mohl pomoct, kdybych s tím chtěla jít k soudu, nebo také nějaký zeleninový lék, který by zmírnil tu pohmožděninu na mojí tváři…

Abych pravdu řekla, všichni z okruhu Ralphových a Florenciných známých v podobných záležitostech projevovali až nepříjemnou laskavost, upřímnost a svědomitost. Hned v samém počátku mi nemohlo uniknout, že Bannerovic sourozenci jsou významnými předáky místního dělnického hnutí – vždycky měli po ruce nějaký zoufale potřebný projekt, nějaký plán na to, aby parlament schválil nebo neschválil nějaký zákon; v salonu se v důsledku toho neustále konaly mimořádné schůze nebo deprimující debaty za účasti hromady lidí. Ralph pracoval jako střihač v továrně na hedvábí a zároveň byl tajemníkem odborů v textilním průmyslu. Florence – kromě práce ve Freemantle House ve Stratfordu, domově pro opuštěné dívky – pracovala jako dobrovolnice ve spolku zvaném Ženský vzdělávací spolek. A právě nad prací pro spolek (nikoliv seznamy opuštěných dívek, jak jsem si původně myslela) – ten první večer (i všechny následující), kdy jsem k ní přišla – seděla tak dlouho do noci a porovnávala rozpočty a psala dopisy. V těch prvních dnech jsem jí sem tam mrkla přes rameno, ale pokaždé jsem se nad tím, co píše, jen zamračila. „Co znamená to vzdělávací?“ zeptala jsem se jí jednou. Na Felicity Place jsem takové slovo jaktěživ neslyšela.

A přesto byly i v Quilter Street chvilky, kdy jsem při rozdávání šálků s čajem, balení cigaret a chování dětí, zatímco ostatní diskutovali a smáli se, měla pocit, že jsem stále v Dianině salonu, oblečená v tunice. Tam se mě nikdo na nic neptal, protože by je nenapadlo, že bych mohla mít nějaký názor, který stojí za to si poslechnout; ale aspoň se na mě rády dívaly. Doma u Florence se na mě pro změnu nedíval nikdo – avšak ještě horší bylo to, že se všichni domnívali, že musím být stejně dobrá a činorodá jako oni. Proto jsem neustále žila v panické hrůze z toho, že je čirou náhodou zbavím iluzí – že se mě někdo zeptá, jaký mám názor na FSD nebo na NLS, a z mé odpovědi bude jasné, že nejen, že si pletu FSD s ŽLF a NLS s LŽO, ale hlavně že vůbec netuším a nikdy jsem netušila, co ty zkratky vlastně znamenají. Když jsem jednou asi šest týdnů po svém nastěhování nesměle přiznala, že stěží poznám rozdíl mezi toryem a liberálem, vzali to jako skvělý vtip. „Máte naprostou pravdu, slečno Astleyová!“ zvolal jeden muž. „Žádný rozdíl mezi nimi není. Kéž by všichni byli stejně prozíraví jako vy, hned bychom měli míň práce.“ Jen jsem se usmála a raději dál mlčela. Pak jsem posbírala šálky a vzala s sebou do kuchyně Cyrila; a než začala vřít voda v konvici, zazpívala jsem mu jeden starý kabaretní šlágr, při kterém kopal nožkama a spokojeně vrněl.

„To je ale hezká písnička,“ prohodila zamyšleně Florence, když se objevila, a při tom si protírala oči. „Jdeme s Ralphem na chvíli ven – nevadí ti, že ti necháme Cyrila, že ne? Kousek odtud bydlí jedna rodina – čekají soudní zřízence. Slíbila jsem jim, že přijdeme, kdyby se to nějak zvrtlo…“ Vždycky se našlo něco takového – vždycky se nějaký soused dostal do maléru a potřeboval peníze, pomoc, napsat dopis nebo zajít na policii; a kdo jim vždycky přispěchal na pomoc? Ralph a Florence – ještě jsem u nich nebyla ani týden, když jsem na vlastní oči viděla, jak Ralph vyskakuje od večeře a běží jen v košili za jedním mužem, co přišel o práci, aby mu věnoval slova útěchy a pár mincí. Měla jsem je za blázny, že něco takového dělají. Doma ve Whitstablu jsme se k sousedům chovali dost laskavě; ale naše laskavost měla své meze – matka se nikdy nezahazovala s bezradnými ženuškami, zahaleči nebo opilci. Kdežto Florence a Ralph pomáhali každému, dokonce, nebo zvlášť – aspoň mi to tak přišlo – otcům-povalečům a matkám-špindírám, proti kterým byl celý zbytek Bethnal Green. Když jsem teď slyšela, že Florence má v plánu navštívit rodinu, která čeká na soudní zřízence, byla jsem roztrpčená. „Vy dva jste opravdoví světci,“ řekla jsem, zatímco jsem naplňovala mísu mýdlovou vodou. „Nikdy nemáte ani minutu pro sebe. Máte sice pěkný dům – teď když jsem tady a starám se o něj –, ale ani chviličku na to si ho užít. Máte slušný výdělek, ale stejně ho celý rozdáte!“

„Kdybych chtěla zavřít sousedům dveře před nosem a celou noc hledět na svoje pěkné zdi,“ odvětila Florence a nepřestávala si při tom přejíždět rukou po unavených rysech, „přestěhovala bych se do Hampsteadu! Prožila jsem v tomhle domě celý svůj život; v naší ulici není jediná rodina, která by matce aspoň jednou nepomohla, když jsme byli malí a v nouzi. Máš pravdu: vyděláváme s Ralphem slušně, ale myslíš si snad, že bych si svých třicet šilinků dokázala užít, když vím, že paní Monksová odvedle musí se všemi svými dcerami vyjít jen s deseti? Že paní Kennyová přes ulici s nemocným manželem musí vystačit se třemi šilinky, které vydělává tím, že po nocích vyrábí papírové kytky, šilhá na ty krámy, až málem oslepne…“

„Dobrá,“ připustila jsem. Florence takhle řečnila často – vždycky při tom podle mě zněla jako Dcera lidu z nějakého sentimentálního románu ze života v East Endu, které měla v oblibě Maria Jexová a Diana se jí kvůli tomu vždycky smála. To jsem však Florence neřekla a raději jsem o tom pomlčela. Ale když spolu s Ralphem a přáteli z odborů odešli, posadila jsem se poměrně ztěžka do křesla v salonu. Ve skutečnosti jsem tu jejich blahovůli nesnášela; nesnášela jsem jejich dobročinnost, jejich mise a osiřelé chráněnce. Nenáviděla jsem je, protože jsem věděla, že jsem jedním z nich. Měla jsem za to, že Florence mě pustila do svého domu jen proto, aby mi prokázala nějakou neobyčejnou laskavost; ale copak to byla nějaká pocta, když ona i její bratr pravidelně zvali domů na večeři každého starého moulu, co se jim plantal u dveří a jehož opustilo štěstí? Ne že by vůči mně byli lhostejní. Například Ralph byl ten nejlaskavější člověk, kterého jsem kdy poznala; nikdo, dokonce ani ta nejzarytější lesba ve městě, by nemohla žít po jeho boku, aniž by ho aspoň trošku neměla ráda; i já – a to jsem se nepovažovala za žádnou přihřátou měkkotu – jsem k němu hned od začátku velice přilnula. Také Florence ke mně byla svým vlastním znaveným, roztržitým způsobem poměrně milá. Ale přesto, že snědla každou večeři, kterou jsem uvařila; že mi svěřovala Cyrila na mytí, krmení a chování a po měsíci souhlasila, že můžu dál zůstat, jestli ještě pořád chci, a poslala Ralpha na půdu, aby mi přinesl malou nízkou postel na kolečkách, protože to budu mít v salonu pohodlnější než ta dvě křesla – přesto, že tohle všechno udělala, nikdy to nevyznělo tak, že to dělá skutečně pro mne. Dělala to proto, že ty připravené večeře a zajištěná starost o malého jí dávaly víc času, aby se mohla věnovat svým vlastním zájmům. Dala mi práci úplně stejným způsobem, jako by urozená dáma mohla dát práci neschopnému děvčeti, které právě pustili z vězení.

Nebyla bych to já, kdyby mě její lhostejnost poněkud nedráždila. Strávila jsem na Felicity Place osmnáct měsíců, přizpůsobovala svoje chování sexuálním touhám nadržených dam, až jsem dosáhla zručnosti a obratnosti prvotřídního rukavičkáře: nemohla jsem své schopnosti přece jen tak pustit k vodě jen proto, že jsem se naučila leštit krb. Na Florence však nic z toho nezabíralo. „Určitě není lesbička,“ říkala jsem si v duchu – neboť, i kdyby nikdy neflirtovala se mnou, naším salonem procházela spousta jiných dívek a já jsem si nikdy nevšimla, že by na některou z nich dělala oči. Ale pak, nikdy jsem ji neviděla flirtovat ani s žádným mužem. Nakonec jsem usoudila, že na to, aby se Florence do někoho zamilovala, je příliš dobrá.

Koneckonců nepřišla jsem do Quilter Street flirtovat, nýbrž vést obyčejný život. A vědomí, že tu není nikdo, po kom mohu házet oči, mou obyčejnost jen umocňovalo. Vlasy – které do dvou týdnů stejně ztratily svůj vojenský vzhled – jsem si nechala dorůst; dokonce jsem si je začala natáčet. Boty mě tlačily tím míň, čím víc jsem v nich chodila; ale nakonec jsem je stejně u stánku s obnošeným šatstvem směnila za pár s mašličkami. Stejně jsem naložila i se svým kloboukem a vyšisovanými šaty – vyměnila jsem je za klobouk s drátěnou kytkou a šaty se stuhou kolem krku. „To jsou ale hezké šaty!“ pochválil mi je Ralph, když jsem si je poprvé oblékla; jenže Ralph by mi pochválil i papírový pytel, jen aby mi udělal radost. Pravdou bylo, že od chvíle, co jsem odešla ze St John’s Wood, jsem vypadala příšerně; v těch květovaných šatech to bylo ještě horší. Takové šaty jsem nosívala ve Whitstablu a s Kitty a vybavila jsem si, že v té době se o mně říkalo, že jsem poměrně pohledné děvče. Ale stejně mi připadalo, že poté, co jsem nosila jen pánské obleky, jsem v sobě svou ženskost jednou provždy pohřbila – jako kdyby mi zhrubla čelist, zhoustlo obočí, zúžily se boky a prodloužily ruce, abych se vešla do šatů, do nichž mě Diana navlékala. Ten monokl se mi sice brzy ztratil, ale po Dickiině knize mi na tváři zůstala jizva – mám ji tam dodnes –, která mi spolu s vypracovanými svaly na pažích a na stehnech z nošení kbelíků s vodou a bělení schodů, dodávala poněkud hrubší vzhled. Když jsem se ráno umývala ve škopku v kuchyni a zahlédla při tom v potemnělém okně svůj odraz, vypadala jsem jako nějaký mladík v šatně chlapeckého klubu, co se oplachuje po boxerském zápase. Jak by mě Diana obdivovala! V Quilter Street však, jak už jsem řekla, nebyl nikdo, kdo by při pohledu na mě lapal po vzduchu. Než Ralph a Florence sešli dolů na snídani, měla jsem oblečené šaty a nakadeřené vlasy. Florence do sebe stejně pokaždé hodila čaj a prohlásila, že na jídlo nemá čas, protože se cestou do práce ještě musí zastavit v sídle Spolku. Ralph si shrnul sledě, které nechala, na talíř – „Božínku, Cyrile, ty ale vypadají božsky, co!“ – a Florence si uvázala kolem krku šálu jako nějaká devadesátiletá stařenka a bez jediného pohledu odešla.

Ať jsem o ní přemítala sebevíc – a strávila jsem nad tím spoustu hodin, protože při domácích pracích toho v hlavě moc mít nemusíte a je úplně jedno, čím si lámete hlavu –, vůbec jsem nevěděla, co si o ní mám myslet. Florence, kterou jsem potkala poprvé, ta ze Zelené ulice, byla veselá; vlasy jí odstávaly na hlavě jako pružiny v posteli, měla na sobě zářivou sukni barvy hořčice, smála se a odhalovala při tom zuby. Florence Bannerová z Bethnal Green však byla jen zasmušilá a utahaná. Vlasy měla zplihlé a nosila šaty černé barvy nebo barvy rzi, prachu či sazí; a když se usmála, člověka to tak překvapilo, až sebou trhl.

Časem jsem totiž přišla na to, že Florence má nevypočitatelnou povahu. K chudákům z Bethnal Green byla laskavá jako anděl; ale doma bývala sklíčená a velice často rozmrzelá – viděla jsem, jak její bratr a přátelé kolem ní chodí po špičkách, jen aby ji nevyrušovali. Jejich trpělivost mi připadala naprosto úžasná. Florence byla třeba i několik dní v kuse veselá, ale pak se vrátila z procházky nebo ráno procitla, jako by z nějakého zlého snu, a přepadla ji sklíčenost. Ze všeho nejpodivnější mi však připadalo její chování k Cyrilovi, neboť i když jsem věděla, že ho miluje jako vlastního, někdy jako by od něj z nenávisti odvrátila oči nebo odstrčila jeho natahující ručky; jindy ho zas popadla a zasypala polibky, až řičel radostí. Žila jsem v Quilter Street už několik měsíců, když jednou večer přišla řeč na narozeniny. S mírným údivem jsem si uvědomila, že Cyril už ty svoje musel mít a že se vůbec neoslavovaly. Když jsem se na to přeptala Ralpha, odpověděl, přesně jak jsem tušila, že Cyril se narodil v červenci, ale že usoudili, že nestojí za to nic oslavovat. „Ale copak socialisté neuznávají narozeniny?“ opáčila jsem se smíchem a on se jen usmál; avšak Florence se bez jediného slova zvedla a odešla z místnosti. A tak jsem si znovu lámala hlavu tím, co za tím maličkým asi vězí; jenomže Florence mi žádná vodítka nenabídla a já jsem nevyzvídala. Napadlo mě, že kdybych to udělala, mohla by se mě začít znovu vyptávat na toho urozeného pána, který mě údajně zahrnoval luxusem a pak mi udělal monokl. Od toho prvního večera se o něm totiž nezmínila a já jsem za to byla ráda. Byla přece tak hodná a upřímná – nesnesla bych, kdybych jí zase musela lhát.

Opravdu bych nesnesla, kdybych měla Florence jakkoliv podvádět. Z přemíry její práce a únavy jsem přecházela sem tam po pokoji a lomila rukama a měla sto chutí s ní zalomcovat. Florence nevyčerpávala práce v domově pro opuštěné dívky, ale ta nekonečná dřina pro spolek a odbory – hromady seznamů a knih, které si po večeři, když jsme sklidili ze stolu, rozkládala na stůl a mhouřila na ně dlouho do noci oči, až jí zrudly a byly svraštělé jako rozinky. Někdy, protože jsem neměla nic lepšího na práci, jsem si vzala židli, posadila se vedle ní a ona mi dovolila, abych jí pomohla: mohla jsem nadepisovat obálky nebo dělat jiné neškodné úkoly, kdy jsem nemohla nic pokazit. Když Spolek na jaře založil místní odbory pro švadleny a Florence začala v Bethnal Green obcházet ženy pracující doma – všechny ty ubožačky, co dřou dlouhé hodiny ve špinavých pokojích za mizernou mzdu –, chodila jsem s ní. Setkávaly jsme se s velikou bídou, ty ženy byly za naši návštěvu rády a Spolek byl vděčný; ale já jsem to dělala hlavně kvůli Florence. Nesnesla jsem pomyšlení, že by se měla tomu deprimujícímu úkolu věnovat sama a potulovat se po večerech ulicemi East Endu.

A pak – co by každá hospodyňka dala za malé oživení! – jsem se kvůli ní začala lopotit i v kuchyni. Florence byla hubená a to jí neslušelo: při pohledu na její propadlé tváře mě přepadal smutek. A tak zatímco Ženský vzdělávací spolek si dal za úkol sjednotit domácí dělnice východního Londýna, tím mým bylo vykrmit Florence vydatnými snídaněmi a obědy, svačinkami, večeřemi a sušenkami s mlékem. Velkého úspěchu jsem se ale nedočkala – neboť, i když jsem začala na Whitechapelském tržišti pravidelně navštěvovat stánky s masem a nakupovat játrové karbanátky, klobásky, králíky a dršťky a tašky plné toho, čemu jsme ve Whitstablu říkali „pajšl“, nebyla jsem nijak obstojná kuchařka a stejně snadno, jako jsem to maso proměnila v chutnou lahůdku, tak jsem ho spálila nebo nedopekla. Mám pocit, že Florence a Ralph si ničeho nevšimli, protože nebyli na nic lepšího zvyklí. Ale pak, jednoho dne ke konci srpna, jsem si všimla, že začala ústřicová sezóna, a tak jsem koupila soudek ústřic a speciální nůž. A když jsem zajela ostřím pod zámek, bylo to, jako kdybych otočila klíčem v truhle, z níž se na mě vysypaly všechny matčiny ústřicové recepty a vklouzly mi do konečků prstů. První den jsem naservírovala slaný koláč plněný ústřicemi – a Florence uprostřed psaní odložila list papíru, celý ho snědla a pak vidličkou vyzobala drobečky, které zůstaly v míse. Druhý den jsem podávala k večeři smažené ústřice, den nato zas ústřicovou polévku. Postupně jsem připravila grilované, nakládané nebo obalované ústřice i ústřice dušené na smetaně.

Když jsem podala talíř s posledně zmíněným pokrmem Florence, usmála se; a když ho ochutnala, vzdychla si. Vzala si kousek chleba s máslem, přeložila ho a vytřela s ním šťávu; a smetanu, která jí zůstala na rtech, slízla jazykem a setřela prsty. Vybavila jsem si jiný salon, v němž jsem jiné dívce servírovala k večeři ústřice a čirou náhodou jí nadbíhala; a zatímco se mi ta představa honila hlavou, Florence si nabrala na lžíci rybu a znovu si povzdechla.

„Bože,“ vzdechla, „jsem přesvědčená, že kdyby se v ráji podávalo jedno jediné jídlo, byly by to ústřice – co říkáš, Nance?“

Nikdy dřív mi ‚Nance‘ neřekla; a já jsem ji za celou tu dobu, kdy jsem s ní bydlela pod jednou střechou, neslyšela říct nic tak bizarně rozverného. Když jsem to slyšela, rozesmála jsem se a pak se ke mně přidal i její bratr a nakonec i sama Florence.

„Myslím, že by to mohly být ústřice,“ přitakala jsem.

„V mém ráji by to byl marcipán,“ namítl Ralph. Měl totiž moc rád sladké.

„A po jídle by musela být cigareta,“ dodala jsem, „protože jinak by ani nemělo cenu jíst.“

„To je pravda. A stůl bych si nechal postavit na kopci nad městem – ale nebyl by v něm jediný komín; každý dům ve městě by byl osvětlený a vytápěný elektřinou.“

„Ach, Ralphe!“ zvolala jsem. „Jen si to představ, to by byla pěkná nuda, kdyby bylo vidět do každého rohu! V mém ráji by žádné elektrické osvětlení ani domy nebyly. Byly by tam jen –“ poníci a víly na kladkách, chtěla jsem říct při vzpomínce na večery, které jsem strávila v divadle Britannia; ale neměla jsem chuť jim nic vysvětlovat.

„Takže budeme mít každý svůj vlastní ráj?“ pokračovala Florence, zatímco jsem zaváhala.

Ralph zavrtěl hlavou. „No, ty budeš samozřejmě v tom mém,“ řekl. „A Cyril taky.“

„A tuším, že i paní Besantová,“ dodala Florence, vložila si do úst další lžíci a obrátila se ke mně: „A kdo by byl v tom tvém, Nancy?“

Měla stejně jako já na tváři úsměv, ale sotva mi tu otázku položila, ucítila jsem, jak můj úsměv začíná ochabovat. Zadívala jsem se na ruce, které jsem měla položené na stole: na Felicity Place byly bílé jako lilie, ale teď byly zarudlé kolem kotníků, měly roztřepené nehty a páchly sodou. A na kanýrech kolem manžet jsem měla mastné skvrnky – nikdy jsem nepronikla do tajů vykasávání dámských rukávů; přišlo mi, že není co vykasávat. Teď jsem za jednu z nich zatahala a kousla se do rtu. Vlastně jsem vůbec nevěděla, koho bych ve svém ráji chtěla, a zároveň nebyl nikdo, kdo by chtěl mít mě v tom svém…

Znovu jsem pohlédla na Florence. „No, mám pocit, že ty a Ralph,“ řekla jsem nakonec, „budete v ráji všech ostatních, abyste jim předvedli, jak se v něm mají chovat.“

Ralph se rozesmál. Florence naklonila hlavu na stranu a usmála se tím svým smutným úsměvem. Pak po chvilce zamrkala a zadívala se mi do očí. „A v tom mém budeš samozřejmě muset být i ty…“ dodala.

„Vážně, Florence?“

„No ovšem – kdo jiný by mi vařil ústřice?“

Už jsem si vyslechla lepší komplimenty – ale to už bylo dávno. Přistihla jsem se, jak se červenám, a radši jsem svěsila hlavu.

Když jsem se na Florence znovu podívala, hleděla do rohu místnosti. Otočila jsem se, abych viděla, na co se dívá: byl to ten rodinný portrét, a tak jsem usoudila, že musí myslet na svou matku. Ale v rohu rámečku byla i ta menší fotka ženy s vážnou tváří a zadumaným obočím. Nikdy jsem se vlastně nedozvěděla, kdo to je. „Kdo je ta dívka na tom malém obrázku?“ zeptala jsem se teď Ralpha. „Ta tedy rozhodně nepotřebuje kartáč.“

Podíval se na mě, ale neodpověděl. Místo něj promluvila Florence. „To je Eleanor Marxová,“ řekla poněkud roztřeseným hlasem.

„Eleanor Marxová? Znám ji? Není to ta tvoje sestřenice, co pracuje v obchodě s drůbeží?“

Florence na mě zůstala civět, jako kdybych tu otázku nepoložila, ale rovnou ji vyštěkla. „Eleanor Marxová,“ vysvětloval Ralph a odložil vidličku, „je spisovatelka, aktivistka a zapálená socialistka…“

Zrudla jsem: tohle bylo ještě horší, než když jsem se zeptala, co znamená vzdělávací. „Nesmíš si to tak brát,“ chlácholil mě Ralph vlídně, když spatřil můj ruměnec. „Proč bys to měla vědět? Kdybys sama zmínila nejmíň tucet spisovatelů, které jsi četla, Flo ani já bychom určitě ani jednoho z nich neznali.“

„To je pravda,“ připustila jsem a byla jsem mu moc vděčná. Ale přestože jsem u Diany četla i slušné knihy, v danou chvíli jsem si vybavovala jedině ty neslušné – a všechny měly stejného autora: Anonyma.

A tak jsem raději mlčela a večeři už jsme dojedli v tichosti. Když jsem znovu pohlédla na Florence, nedívala se na mě a v očích měla ponurý pohled. V tu chvíli mě napadlo, že by děvče jako já ve svém ráji přece jen mít nechtěla, ani aby jí připravovalo ke svačině ústřice; a ta myšlenka mi v ten okamžik připadala strašně deprimující.

Ale v tom jsem se naprosto mýlila. Florence by si totiž nevšimla, jestli v jejím ráji jsem, nebo nejsem; a nebyla to její matka nebo Eleanor Marxová či samotný Karl Marx, o kterého by stála. Měla na mysli někoho úplně jiného, jak jsem zjistila jednoho podzimního večera o několik týdnů později.

Jak už jsem řekla, začala jsem Florence doprovázet při odborářském náboru, a onoho večera jsme zavítaly k jedné švadleně v Mile End. Její domov byl velice ubohý: nebyl v něm skoro žádný nábytek, jen pár matrací, prošoupaný koberec a jeden rozviklaný stůl a židle. V místnosti, která sloužila jako salon, stála převrácená bedna od čaje a na ní ležely zbytky smutně a skrovně vyhlížející večeře: kůrka chleba, sklenice s kouskem vypečeného tuku z masa a hrnek zpola naplněný namodralým mlékem. Na jídelním stole měla dotyčná rozložené všechno, co potřebuje ke své práci – poskládané kusy oblečení, hedvábný papír, špendlíky, špulky a jehly. Stěžovala si, že jehly jí pořád padají na zem a děti na ně v jednom kuse šlapou; jedno její malé si nedávno dokonce strčilo špendlík do pusinky a málem se udusilo, když se mu zapíchl do patra.

Vyslechla jsem si její příběh a pak jsem sledovala, jak jí Florence vykládá o Ženském spolku a o odborech pro švadleny, které založili. Nechce přijít na schůzi? zajímalo Florence. Žena zavrtěla hlavou a prohlásila, že nemá čas; že nemá nikoho, kdo by jí pohlídal děti; že se bojí, že by se o tom doslechli mistři z obchodu s konfekcí, pro které pracuje, a přestali by jí vyplácet mzdu.

„Krom toho, slečno,“ podotkla, „mýmu chlapovi by se to moc nelíbilo. Ne že by sám neměl odbory v lásce, ale spíš nemá rád, když ženský mluvěj do takovejch věcí. Tvrdí, že to nemaj zapotřebí.“

„Ale co si myslíte vy, paní Fryerová? Nemyslíte si, že ženské odbory jsou dobrá věc? Nechtěla byste, aby se poměry změnily – abychom přinutili mistry, aby vám platili víc, a byli laskavější?“ Paní Fryerová si znaveně promnula oči.

„Vykopli by mě, slečno, to je všecko, a našli by si nějakou holku, co jim to udělá za levnějc. Takovejch jsou mraky – mraky holek, co mi záviděj dokonce i těch mejch pár ubohejch šilinků…“

Debata pokračovala, dokud se žena nezačala ošívat a neřekla, že děkuje, ale že už nemá čas nás dál poslouchat. Florence jen pokrčila rameny. „Budete o tom aspoň přemýšlet? Řekla jsem vám, v kolik se ta schůze koná. Klidně s sebou vezměte děti – někdo, kdo vám je na hodinku nebo dvě pohlídá, se už u nás najde.“ Když jsme se zvedly, znovu jsem se podívala na hromadu špulek a oblečení na stole. Byla mezi ním vesta, sada kapesníků a nějaké pánské prádlo – přistihla jsem se, jak mě to k nim přitahuje, jak mě svrbí prsty a touží ty kousky prádla vzít do ruky a promnout. Zachytila jsem ženin pohled a kývla hlavou k desce stolu.

„Co přesně děláte, paní Fryerová? Některé kousky vypadají skutečně velmi pěkně.“

„Jsem vyšívačka, slečno,“ odpověděla. „Vyšívám ozdobný písmena.“ Vzala do ruky košili a ukázala mi kapsičku: byl na ní hedvábím slonovinové barvy vyšitý květinový monogram. „V tomhle ubohým kvartýře vypadá všechna ta paráda trošku divně, co,“ dodala smutně.

„To tedy ano,“ přikývla jsem – ale málem jsem ze sebe ta slova nedostala. Ten pěkný monogram mi zničehonic připomněl Felicity Place a všechno to překrásné oblečení, které jsem tam nosila. Znovu jsem před sebou uviděla na míru šitá saka, vesty a košile, ta maličká, extravagantní písmenka N.K., která mi tehdy připadala tak vzrušující. Netušila jsem, že je vyšívají v takové bídě ženy stejně smutné jako paní Fryerová; ale i kdyby, copak by mi na tom záleželo? Věděla jsem, že nezáleželo, a tak jsem si najednou připadala strašně trapně a přepadl mě hluboký stud. Florence přešla ke dveřím, stála tam a čekala na mě; paní Fryerová se sklonila, aby vzala do náruče svoje nejmladší dítě, které se dalo do pláče. Sáhla jsem do kapsy u kabátu: z nákupu mi v ní zbyl šilink a penny. Vytáhla jsem je a tajně jako zloděj položila mezi ty luxusní košile a kapesníky na stůl.

Avšak paní Fryerová to zpozorovala a zavrtěla hlavou.

„To nejde, slečno…“ ohradila se.

„Pro to malé.“ V životě jsem nebyla tak vyjukaná a nesvá. „Jen pro to maličké. Prosím.“ Žena svěsila hlavu a zamumlala, že teda děkuje; a já už jsem se nepodívala ani na ni, ani na Florence, dokud jsme obě nebyly zas na ulici a ten tísnivý pokoj daleko za námi.

„To od tebe bylo laskavé,“ řekla Florence nakonec. Laskavosti v tom nebylo ani za mák; připadala jsem si, jako bych té ženě nafackovala, a ne prokázala laskavost. Jenomže jsem nevěděla, jak mám něco z toho říct Florence. „Samozřejmě žes to neměla dělat,“ podotkla. „Teď si bude myslet, že ve Spolku jsou ženy, které jsou na tom líp než ona, a ne takové, co se snaží vzájemně si pomáhat.“

„Ale ty se jí moc nepodobáš,“ opáčila jsem – proti své vůli jsem se její poznámkou cítila dotčená. „Myslíš si, že ano, ale nepodobáš, vůbec ne.“

Florence potáhla nosem. „Asi máš pravdu. Ale rozhodně k ní mám blíž než některé z dam, které pracují pro chudé a opuštěné a nezaměstnané –“

„Dámy jako slečna Derbyová,“ doplnila jsem.

Florence se usmála. „Ano, přesně takové. Jako slečna Derbyová, tvoje veliká přítelkyně.“ Mrkla na mě a vzala mě pod paží; a protože jsem byla ráda, že je tak veselá, můj šok z návštěvy u té švadleny pomalu vystřídala radost. Pomaličku, zavěšené jedna do druhé jsme zamířily snášející se tmou do Quilter Street. „Chudák paní Fryerová,“ prohodila se zívnutím Florence. „Má naprostou pravdu: ženy nikdy nevybojují kratší pracovní dobu a minimální mzdu, dokud bude všude kolem tolik ubožaček, které vezmou jakoukoli bídnou práci…“

Vůbec jsem ji neposlouchala. Dívala jsem se, jak jí na vlasy kolem krempy klobouku dopadá světlo z pouliční lampy a celé je prozařuje; a přemítala jsem, jestli by jí do kadeří náhodou nemohla vlétnout můra, co si je spletla se světlem svíčky.

Když jsme konečně došly domů, Florence si pověsila kabát a jako vždycky se pustila do papírování. Já jsem se tiše odešla podívat nahoru na Cyrila, který spinkal v postýlce; pak jsem si šla sednout za Ralphem. Dala se do nás zima, a tak jsem zatopila v krbu. „První známky podzimu,“ posteskl si Ralph a jeho slova a představa, že jsem v Quilter Street strávila celá tři roční období, mě zvláštním způsobem dojala. Pozvedla jsem k němu oči a usmála se. Ralphovi povyrostl plnovous, takže víc než kdy předtím připomínal námořníka z krabičky cigaret. Stejně tak se víc než kdy předtím podobal svojí sestře a díky té podobě jsem ho měla ještě raději a vůbec jsem nechápala, jak jsem si ho mohla splést s jejím manželem.

V krbu plápolal oheň, za chvíli po něm zůstaly jen žhnoucí uhlíky a hromádka popela a asi o půl jedenácté si Ralph zívl, poklepal na křeslo, vstal a oběma nám popřál dobrou noc. Bylo to úplně stejné, jako když jsem u nich byla první večer – až na to, že dnes už jsem stejně jako Florence dostala polibek na dobrou noc. A v rohu navíc stála moje rozkládací postel, u krbu moje boty a na dveřích visel můj kabát.

Spokojeně jsem po nich přejížděla očima, pak jsem zívla a vstala, abych přinesla konvici. „Nech toho,“ vybídla jsem Florence a ukázala hlavou na knihy. „Pojď, budeme si povídat.“ Nebylo na tom nic zvláštního – měly jsme ve zvyku spolu diskutovat o tom, co se ten den stalo, když Ralph odešel do postele – a Florence se na mě podívala a s úsměvem odložila pero.

Postavila jsem konvici na oheň, Florence vstala a protáhla se – pak našpicovala uši.

„Cyril,“ hlesla. I já jsem se zaposlouchala a za okamžik už jsem zaslechla slabý, přerušovaný pláč. Florence zamířila ke schodišti. „Utiším ho, dřív než vzbudí Ralpha.“

Byla pryč celých pět minut, a když se vrátila, držela v náručí Cyrila, jemuž se ve světle lamp leskly řasy a vlásky zpocené od neklidného spaní.

„Nechce se uklidnit,“ vysvětlila mi. „Nechám ho tady chvilku s námi.“ Posadila se do křesla ke krbu a chlapeček na ní spočinul celou svou vahou. Podala jsem jí čaj, ona si jen tak bokem lokla a zívla. Pak se na mě zadívala a protřela si oči.

„Moc jsi nám v těch posledních měsících pomohla, Nance,“ pronesla uznale.

„Snažím se jen zabránit tomu,“ odvětila jsem popravdě, „aby ses upracovala k smrti. Pracuješ nezdravě moc.“

„Vždyť je pořád co dělat!“

„Nechce se mi věřit, že to všechno musíš zvládnout sama. Copak z toho nikdy nejsi unavená?“

„Bývám unavená,“ připustila Florence a znovu zívla, „jak vidíš. Ale nikdy ne z toho.“

„Ale Flo, když je to tak nekonečná dřina, nač se vůbec namáhat?“

„Protože musím! Jak bych mohla být v klidu, když je na světě tolik krutosti a zla, byť by stačila špetka slušnosti… Ta práce mě svým způsobem naplňuje, ať už je úspěšná nebo není.“ Florence se napila čaje. „Je to jako láska.“

Láska! odfrkla jsem si. „Takže ty si myslíš, že láska je odměnou sama o sobě?“

„Ty ne?“

Zahleděla jsem se do svého šálku. „Asi jsem si to kdysi myslela,“ přiznala jsem. „Jenže…“ Nikdy jsem s ní o těch časech nemluvila. Cyril se zavrtěl a ona ho políbila na hlavičku a zašeptala mu do ouška a na chvilku zavládlo naprosté ticho – možná si myslela, že se v duchu vracím k tomu muži, se kterým jsem údajně žila v St John’s Wood. Ale pak – a tentokrát rázněji – znovu promluvila.

„Navíc nevěřím, že je to nekonečné. Věci už se daly do pohybu. Všude vznikají odbory – a nejen mužské, ale i ženské. Ženy dělají věci, o nichž se jejich matkám před dvaceti lety ani nesnilo; a brzy získají i volební právo! Jestliže lidé jako já nechtějí nic dělat, je to jen proto, že se podívají na všechnu nespravedlnost a všechno bahno kolem sebe a nevidí nic než hroutící se národ, který je stahuje s sebou. Ale z toho bahna se rodí nové věci – báječné věci! – nové pracovní návyky, noví lidé, nové způsoby života a lásky…“ Zase láska. Sáhla jsem si prstem na jizvu na tváři, kam mě zasáhla Dickiina kniha. Florence sklonila hlavu a podívala se na chlapečka, který jí oddychoval na hrudi.

„Zkus si představit,“ pokračovala tiše, „jak to na světě bude vypadat za dalších dvacet let! Přijde nové století. Z Cyrila bude mladý muž – téměř tak starý, jako jsem dnes já. Jen si představ, co všechno uvidí, co bude moct dělat…“ Podívala jsem se na ni a pak na něj; a na okamžik jsem spolu s ní málem nahlížela do toho podivného nového světa, v němž bude Cyril jako muž žít…

Zatímco jsem se zasnila, Florence se zavrtěla, natáhla ruku ke knihovně po svém boku a vytáhla z napěchovaných polic jeden svazek. Byla to Stébla trávy. Florence v něm zalistovala, až našla pasáž, kterou podle všeho znala nazpaměť.

„Poslechni si tohle,“ vyzvala mě a začala nahlas recitovat. Mluvila sice tiše a poněkud rozpačitě, ale hlas měla prodchnutý vášní – nikdy dřív jsem v něm tolik vášně neslyšela.

Ó matko! ó synu!

Ó rode pevniny!

Ó květiny prérie!

Ó bezmezný prostore! ó hučení mohutných plodin!

Ó kypící města! ó tak nepřemožitelná, bouřlivá, pyšná!

Ó raso budoucnosti! ó ženy!

Ó otcové! ó muži vášně a bouře!

Ó jen ty, vrozená sílo! ó kráso!

Ó ty sám! ó Bože! ó božský průměre!

Ó vy vousatí hrubci! ó pěvci! ó všichni ti spáči!

Ó vzbuďte se! pronikavě zní hrdlo jitřního ptáka! neslyšíš kokrhat kohouta?

Florence zůstala chvilku nehybně sedět s očima zabodnutýma do knihy; pak je ke mně pozvedla a já jsem si s překvapením všimla, že se jí v nich lesknou neuroněné slzy. „Nepřipadá ti to báječné, Nancy?“ zeptala se mě. „Nepřipadá ti ta básnička prostě báječná?“

„Upřímně řečeno ne,“ odvětila jsem: ty slzy mě skličovaly. „Abych řekla pravdu, na veřejných záchodcích už jsem četla lepší verše –“ Opravdu. „Jestli je to báseň, proč se to nerýmuje? Chtělo by to pořádné verše a hezkou, veselou melodii.“ Natáhla jsem se, abych si od ní tu knihu vzala, a bedlivě jsem si tu pasáž, kterou přečetla, prošla – byla z dřívějška podtržená tužkou –, a pak jsem ji zazpívala na melodii a v rytmu jedné kabaretní písničky té doby. Florence se rozesmála, a zatímco jednou rukou k sobě tiskla Cyrila, druhou se mi tu knihu snažila vyškubnout.

„Jsi zvíře!“ vykřikla. „Jsi hnusný ignorant.“

„Jsem puristka,“ opáčila jsem upjatě. „Pěknou básničku poznám na sto honů, ale tahle patří do úplně jiné kategorie.“ Pak jsem tu knihu prolistovala, vzdala snahu nacpat ty kostrbaté řádky do nějaké melodie, a místo toho jsem předčítala všechny směšné pasáže, které jsem našla – a že jich tam bylo – a navíc ještě s legračním americkým přízvukem, jakým se mluví v roli yankeeho na jevišti. Nakonec jsem narazila na další podtrženou pasáž a zůstala na ni civět. „Ó blízký camerado! Ó konečně ty a já a jen my dva! Ó konečně síla, svoboda, věčnost! Ó být tak zbaven rozdílů! Porozumět tak nedostatkům i ctnostem! Ó rovnoprávnosti zaměstnání a pohlaví! Ó přivést tak všechny na společnou půdu! Ó soudržnosti! Ó bolestná touho být spolu – ty nevíš proč a já nevím proč…“ Hlas mi odumřel na rtech; opustila jsem protahovaný americký přízvuk a několik posledních slov jen rozpačitě zašeptala. Florence se přestala smát a zahleděla se, očividně naprosto vážně, do ohně: viděla jsem, jak se jí v obou oříškově hnědých očích odrážejí oranžové plamínky. Zavřela jsem knihu a vrátila ji na polici. Následovalo poměrně dlouhé ticho.

Nakonec se Flo nadechla; a když promluvila, její hlas zněl úplně cize a poněkud zvláštně.

„Nance,“ spustila, „vzpomínáš si, jak jsme spolu tehdy na Zelené ulici mluvily? Pamatuješ si, jak jsme se domluvily, že se sejdeme, a jak jsi nepřišla…?“

„Ovšem že pamatuju,“ odpověděla jsem poněkud bázlivě. Florence se usmála – takovým zvláštně nedefinovatelným a do sebe obráceným úsměvem.

„Nikdy jsem ti neřekla,“ pokračovala, „co jsem ten večer dělala, že ne?“ Zavrtěla jsem hlavou. Zato jsem měla velice dobře v paměti, co jsem ten večer dělala já – povečeřela jsem s Dianou, pak jsem ji opíchala v její překrásné ložnici a nakonec se nechala poslat, celá promrzlá a ponížená do vlastní postele. Ale v životě jsem se nezamyslela nad tím, co asi dělala Florence; a ona sama mi to nikdy neřekla.

„Cos dělala?“ zeptala jsem se. „Šlas na tu přednášku sama?“

„Šla,“ odvětila a zhluboka se nadechla. „Potkala jsem tam – jednu dívku.“

„Dívku?“

„Ano. Jmenovala se Lilian. Sotva jsem ji spatřila, nemohla jsem z ní spustit oči. Byla tolik – zajímavá už od pohledu. Však víš, co se dívce občas může přihodit? – no, asi ne, nevíš…“ Jenomže já jsem věděla, věděla! A teď jsem na Florence hleděla a cítila, jak roztávám; a pak zas chladnu. Florence zakašlala a zakryla si ústa rukou. Pak s pohledem stále zapíchnutým do žhavého uhlí pokračovala: „Když ta přednáška skončila, Lilian položila přednášejícímu otázku – velice chytrou otázku – a úplně ho rozhodila. V tu chvíli jsem se na ni podívala a věděla jsem, že ji musím poznat. Oslovila jsem ji a daly jsme se do řeči. Mluvily jsme – mluvily jsme, Nance, bez přestání asi hodinu! Měla ty nejneobvyklejší názory. Přišlo mi, že má všechno načtené a na všechno svůj názor.“

To setkání mělo pokračování. Z těch dvou se staly přítelkyně; Lilian k nim chodila na návštěvu…

„Tys ses do ní zamilovala!“ vykřikla jsem.

Florence se zarděla a přitakala. „Člověk ji nemohl znát a aspoň trošku nemilovat.“

„Ale Flo, tys do ní byla zamilovaná! Milovalas ji – jako lesbička!“

Překvapeně zamžikala, položila si prst na rty a její ruměnec získal sytější barvu než kdy předtím. „Napadlo mě, že bys na to mohla přijít…“ hlesla.

„Přijít! Já – já vlastně ani nevím. Nikdy mě nenapadlo, že bys mohla být – no, vlastně ani nevím, co jsem si myslela…“

Florence otočila hlavu. „I ona mě milovala,“ dodala po chvilce. „Milovala mě jako nic na světě! Ale jiným způsobem. Věděla jsem, že nikdy nebudeme milenky, a nevadilo mi to. Ve skutečnosti měla přítele, který si ji chtěl vzít. Ale ona na to nechtěla přistoupit, věřila ve volné svazky. Nance, byla to žena s těmi nejvyhraněnějšími názory, jakou jsem kdy poznala!“

Tón jejího hlasu mi sice přišel nesnesitelný, ale rozhodně mi neuniklo to byla. Polkla jsem, Florence po mně vrhla jediný pohled a pak znovu stočila zrak do ohně.

„Pár měsíců po našem prvním setkání,“ pokračovala, „jsem zpozorovala, že jí není moc dobře. Jednoho dne se Lilian objevila na našem prahu s kufrem. Čekala dítě, kvůli tomu ji vyhodili z podnájmu a ten muž – z něhož se vyklubal beznadějný případ – ji kvůli ostudě zapudil. Neměla kam jít… Ovšem že jsme se jí ujali. Ralphovi to nevadilo, miloval ji téměř stejně jako já. Měli jsme v úmyslu žít společně a vychovat dítě jako vlastní. Byla jsem ráda – tolik ráda! –, že ji ten muž opustil, že ji domácí vyhodila…“

Florence se ušklíbla, pak seškrábla nehtem kousíček popela, který vzlétl z ohně a přistál jí na sukni. „Myslím, že to byly ty nejšťastnější měsíce v mém životě. Že jsme měli Lilian tady, bylo jako – neumím říct, jaké to vlastně bylo. Bylo to oslňující; byla jsem doslova zaslepená štěstím. Proměnila celý dům – myslím jako doopravdy, ne jen jeho ducha. Přinutila nás oškrabat zdi a namalovat je. Utkala ten koberec.“ Florence kývla hlavou k tomu nevkusnému koberečku před krbem – k tomu, o němž jsem si v jedné užvaněné chvilce myslela, že ho utkal nějaký slepý skotský pastevec – a já jsem z něj rychle sundala nohy. „Nezáleželo na tom, že jsme nebyly milenky; byly jsme si tak blízké – ještě bližší než sestry. Spaly jsme společně nahoře. Společně jsme četly. Naučila mě spoustu věcí. Ta fotka Eleanor Marxové“ – Florence kývla hlavou k malému portrétu – „ta byla její. Eleanor Marxová byla její velkou hrdinkou, vždycky jsem říkala, že jí dává přednost; fotku Lilian nemám. Patřila jí i ta sbírka veršů od Whitmana. Ta pasáž, kterou jsi četla, mi vždycky připomene nás dvě – mě a Lilian. Říkávala, že jsme ‚camerados‘ – jestli je něco takového mezi ženami možné.“ Florence si přejela jazykem po vyschlých rtech. „Jestli ženy mohou být ‚camerados‘,“ řekla znovu, „pak jsem byla její…“

Florence se odmlčela. Pohlédla jsem na ni a na Cyrila – na jeho rozpálenou, spící tvářičku, výstavní řasy a plný růžový rtík. A s jistou plíživou hrůzou jsem ji ponoukla: „A pak…?“

Florence překvapeně zamrkala. „A pak – no prostě umřela. Byla příliš subtilní, porod byl těžký a ona umřela. Nepodařilo se nám sehnat porodní bábu, která by se o ni postarala, protože byla svobodná – nakonec jsme museli přivést jednu ženu až z Islingtonu, někoho, kdo nás nezná, a namluvit jí, že Lilian je Ralphova žena. Ta žena jí říkala ‚paní Bannerová‘ – jen si to představ! Myslím, že byla poměrně hodná, ale poněkud strohá. Nedovolila nám, abychom byli s Lilian na pokoji; museli jsme sedět tady dole a poslouchat, jak křičí, Ralph celou dobu lomil rukama a plakal. Já jsem si v duchu přála ‚Ať to dítě umře, ach, ať to dítě umře, hlavně ať zůstane naživu ona…!‘ Jenže, jak vidíš, Cyril neumřel, a zdálo se, že i Lilian je na tom poměrně dobře, byla jen vyčerpaná, a tak ta porodní bába řekla, ať ji necháme spát. A tak jsme poslechli – a když jsem se na ni šla později podívat, zjistila jsem, že začala krvácet. Jenže to už ta porodní bába byla v trapu. Ralph běžel pro doktora, ale Lilian už se nepodařilo zachránit. Její upřímné, dobrotivé, šlechetné srdce jí dočista vykrvácelo –“

Florence se zlomil hlas. Přidřepla jsem k ní a přejela jí kotníky prstů po rukávu, a ona na to laskavě zareagovala chabým, roztržitým úsměvem.

„Škoda že jsem to nevěděla,“ pronesla jsem tiše; avšak spíš pro sebe, jako bych se držela pod krkem a mlátila svou vlastní hlavou do zdi. Jak jsem mohla být tak hloupá a vůbec nic z toho nevytušit? Teď jsem si uvědomila, jak to vlastně bylo s těmi narozeninami – vlastně výročím Lilianiny smrti. Vybavila jsem si Florenciny zvláštní deprese; její únavu, rozmrzelost, něžnou shovívavost jejího bratra, starostlivost jejích přátel. Navíc tady byl ten její podivně rozporuplný vztah k dítěti – byl to sice Lilianin synek, ale zároveň samozřejmě i její vrah a Florence si kdysi přála jeho smrt, aby zachránila jeho matku…

Znovu jsem na ni pohlédla a přála jsem si, abych ji mohla nějak utěšit. Byla tak zachmuřená, ale zároveň tak nějak vzdálená; nikdy jsem ji neobjala, a i teď jsem se upejpala položit na ni ruku. A tak jsem jen zůstala vedle ní stát, něžně ji hladila po rukávu… až se Florence nakonec zvedla, rozpačitě se usmála a já jsem poodstoupila.

„To jsem se ale rozpovídala,“ prohlásila Florence. „Vůbec netuším, proč jsem o tom všem dnes večer vlastně mluvila.“

„Jsem ráda, žes mi to řekla,“ přiznala jsem. „Musí se ti – musí se ti po ní strašně stýskat.“ Chvilku na mě nepřítomně civěla – jako kdyby stýskání bylo jako emoce k ničemu, a to strašně zas vůbec nevystihovalo obrovský smutek – a pak přikývla a odvrátila se.

„Je to těžké. Chovám se divně; někdy si přeju, abych sama umřela. Vím, že tě s Ralphem odbývám! A mám takový pocit, že když ses tady poprvé objevila, nebyla jsem příliš laskavá. Lilian odešla teprve před necelými šesti měsíci a představa, že si k sobě nastěhuju další dívku – zvlášť tebe, kterou jsem poznala ten samý týden, kdy jsem se seznámila s ní – páni! A navíc, tvůj příběh byl jako ten její, žilas s mužem, který tě nejprve dostal do maléru a pak vyhodil – připadalo mi to, že to nemůže být náhoda. Ale pak jsi v jednu chvíli vzala Cyrila do náruče – určitě si na to už vůbec nepamatuješ –, ale tys ho chovala a já jsem si vzpomněla, že Lilian ho nikdy takhle nechovala… Nevěděla jsem, jestli mi víc vadí, že to děláš, nebo to, až toho necháš. A pak jsi promluvila – a to už jsi samozřejmě vůbec nebyla jako Lili. A větší radost jsem v životě neměla!“

Florence se rozesmála; já jsem ze sebe vyrazila cosi na způsob smíchu a nasadila obličej, který se v tom šeru dal omylem pokládat za úsměv. Pak si Florence nahlas zívla, vstala a posunula si Cyrila trošku výš na krku a při tom se mu tváří otřela o hlavičku; po chvilce se usmála a unaveně zamířila ke dveřím.

Ale než k nim stačila dojít, zavolala jsem na ni.

„Flo, žádný muž, co mě vyhodil, neexistuje. Žila jsem s jednou dámou a lhala, abys mě tady nechala. Já jsem stejně jako ty lesba.“

„Vážně?!“ Florence na mě užasle hleděla s otevřenými ústy. „Annie to tvrdí celou dobu, ale já jsem nad tím po tom, cos mi ten první večer řekla, vůbec neuvažovala.“ Pak se zamračila. „Takže, jestli žádný muž neexistuje, tvůj příběh vůbec nebyl jako Lilianin…“ Zavrtěla jsem hlavou. „A nikdy ses nedostala do maléru…“

„Ne tak, jak sis to vyložila.“

„A já tě celou dobu, co jsi tady, považuju za něco, co nejsi, kdežto ty…“ Florence do mě zapíchla zvláštní pohled – nevím, jestli v tu chvíli pociťovala vztek, smutek, ohromení, zradu nebo co vlastně.

„Je mi to líto,“ hlesla jsem. Ale ona jen zavrtěla hlavou a na okamžik si zaclonila rukou oči; a když ruku zase stáhla, pohled v jejích očích byl naprosto jasný a málem pobavený.

„Annie to vždycky říkala,“ zopakovala. „Ta ale bude mít radost! Nebude ti vadit, když jí to řeknu?“

„Kdepak, Flo,“ odvětila jsem. „Řekni jí, co chceš.“

Flo odešla a při tom nepřestávala kroutit hlavou; a já jsem se posadila a naslouchala, jak stoupá nahoru po schodech a s vrzáním přechází po pokoji nad mou hlavou. Pak jsem z plechovky na krbové římse vytáhla tabák a papírek, ubalila si cigaretu a zapálila si. Hned jsem ji však típla, zahodila do ohně, položila hlavu na paži a zasténala.

Vždyť se chovám jako úplný hlupák! Omylem jsem Florence vstoupila do života, příliš plná své vlastní malicherné zloby, než abych rozpoznala její vlastní hluboký žal. Vrhla jsem se na ni a jejího bratra a myslela si, jak nejsem mazaná a okouzlující; namlouvala jsem si, že se podepisuju na jejich domě a přetvářím ho k obrazu svému. Celou dobu jsem si myslela, že mám svou roli, zatímco zápletka byla úplně někde jinde – celou dobu jsem si jen neohrabaně nacvičovala něco, co ona úžasná Lilian zvládla na jedničku dávno přede mnou! Rozhlédla jsem se po pokoji – na modro natřené stěny, na ten hnusný koberec, na ty fotky: najednou jsem jasně viděla, co jsou zač – drobnosti ze svatyně na Lilianinu památku, o niž jsem ve své nevědomosti pečovala. Vzala jsem do ruky tu malou fotku Eleanor Marxové – až na to, že jsem před očima neměla Eleanor Marxovou, nýbrž Lilian s rysy Eleanor Marxové. Obrátila jsem ji v ruce a přečetla si věnování na rubu: F.B., mojí camerado, stálo tam velkým, smyčkovým písmem, mojí camerado navždy. L.V.

Zasténala jsem ještě hlasitěji. Měla jsem sto chutí tu pitomou fotku zahodit spolu s nedokouřenou cigaretou do ohně – rychle jsem ji musela zastrčit do rámečku, abych to náhodou neudělala. Žárlila jsem na Lilian! Žárlila jsem na ni víc než na kohokoliv jiného kdy předtím! Ne kvůli domu, ani kvůli Cyrilovi nebo dokonce Ralphovi – který ke mně byl laskavý, ale ji oplakával a lomil rukama žalem nad tím, když umírala, ale kvůli Florence. Protože právě Florence mi Lilianin příběh dal a zároveň navždy vzal. Vzpomněla jsem si, jak jsem se v uplynulých měsících nadřela. Nebyla moje zásluha, že se Florence spravila a znovu byla šťastná: to jen čas otupil její žal a vzpomínky. Pamatuješ si, jak jsme se domluvily, že se sejdeme, zeptala se mě dnes večer, a jak jsi nepřišla…? Leskly se jí při tom oči, jako kdybych jí před těmi dvěma lety tím, že jsem se neobjevila, prokázala bůhvíjakou laskavost.

Taky že prokázala – a sobě zas tu nejhorší medvědí službu. Znovu jsem si vybavila, jak jsem prožila ten večer i všechny následující; vybavila jsem si všechny nenasytné rozkoše Felicity Place – všechny obleky, večery, vína, poses plastiques. Jenže v tu chvíli bych to všechno vyměnila za možnost být na té nudné přednášce místo Lilian a cítit na sobě užaslý pohled Florenciných oříškově hnědých očí!

Kapitola 18

V následujících dnech a týdnech po Florencině smutném doznání jsem si začala uvědomovat, že věci v Quilter Street se poněkud změnily. Sama Florence se zdála být veselejší a bezstarostnější – jako kdyby tím, že se mi svěřila, ze sebe sňala ohromné břímě a teď si protahovala zmrtvělé a pokroucené končetiny a narovnávala sehnutá záda. Pořád bývala zasmušilá a chodívala sama na procházku, z níž se vracela smutná. Ale teď už se svou melancholii nepokoušela skrývat nebo zastírat její příčinu – například už říkala, že chodí (což mě taky mohlo napadnout) k Lilianinu hrobu. Časem dokonce o své mrtvé přítelkyni začala naprosto běžně mluvit. „Kdyby to Lilian slyšela, ta by se ale zasmála!“ říkala, nebo „Kdyby tady tak byla Lily, mohli bychom se jí zeptat a ona by to určitě věděla.“

Její nová, družnější nálada působila na všechny kolem. Atmosféra v našem malém domku – kterou jsem sice dřív považovala za poměrně klidnou, ale teď jsem cítila, jak překypuje vzpomínkami na Lilian a Ralphovým a Florenciným smutkem – jako by se pročistila a rozjasnila: místo do období zimních mlh a mrazíků jsme vstupovali do jara plného tepla a aromatických vůní. Všimla jsem si třeba, jak se Ralph na svou sestru dívá, zatímco ona se usmívá nebo si pobrukuje nebo lechtá Cyrila, a z očí mu kouká něha, a někdy se dokonce naklonil a samou radostí jí vlepil polibek na tvář. Tu změnu vycítil dokonce i sám Cyril a byl veselejší a spokojenější.

Já naproti tomu jsem se stala utrápenější, mlčenlivější a popudlivější.

Nemohla jsem si prostě pomoct. Jako kdyby Florence tím, že ze sebe sňala to staré břímě, mi naložila na záda nové; moje city – které se toho večera, kdy se mi Florence svěřila, promíchaly do zvláštní směsice – byly s plynoucími týdny stále praštěnější a stále víc si odporovaly. Předtím mi jí bylo líto a byla jsem stejně jako její bratr ráda, že se uvolnila; rovněž mě potěšilo a dojalo, že se mi konečně svěřila a všechno mi řekla. Ale, tolik jsem si přála, aby to všechno bylo jinak! Nikdy jsem se tu tragédku Lilian nenaučila mít ráda a měla jsem co dělat, abych spolkla svou podrážděnost, kdykoliv se o ní tak uctivě mluvilo. Možná že jsem si ji představovala jako Kitty – když jsem si totiž vybavila jejího zbabělého přítele, rozhodně jsem před sebou viděla Walterovu tvář. Ale když jsem pomyslela, jak Lilian krotí Florencinu vášeň a noc co noc vedle ní spí – a nikdy se ke své přítelkyni ani neotočí, aby ji políbila na ústa –, celou mě to rozvášnilo a zmámilo. Proč na ní Florence tolik záleželo? Civěla jsem na fotografii Eleanor Marxové – nikdy jsem se nedokázala zbavit pomateného přesvědčení, že ty rysy ve skutečnosti patří Lilian –, až se mi ta tvář začala rozpíjet před očima. Byla tolik jiná než já – copak mi to Florence sama neřekla? Prohlásila, že nikdy neměla z ničeho větší radost než z toho, že jsme s Lilian každá tak jiná? Mám pocit, že chtěla říct, že Lilian byla chytrá a dobrá; že věděla, co znamenají slova jako vzdělávací, a nemusela se ptát. Kdežto já – jaká jsem vlastně já? Já jsem jen čistotná a pořádkumilovná.

No, myslím, že od onoho večera už jsem to s uklízením nijak nepřeháněla. Rozhodně už jsem nikdy nevyklepala ten Lilianin ošoupaný koberec – místo toho jsem se usmívala, když na něj někdo stoupl, a bláznivě jsem se vyžívala v tom, jak pomalu bledne.

Jenomže pak jsem si představila, jak Lilian v ráji tká další koberce, aby jednoho dne mohla Florence přijít, posadit se na ně a složit jí hlavu do klína. Představovala jsem si, jak plní police v knihovně esejemi a básněmi, aby se mohly s Florence procházet bok po boku a společně si je předčítat. V duchu jsem viděla, jak v nějaké maličké zadní kuchyňce v nebi zatápí v kamnech, abych jim já mohla uvařit ústřice, zatímco ony dvě s Flo se drží za ruce.

Začala jsem si prohlížet Florenciny ruce – nikdy dřív jsem nic takového nedělala – a představovat si všemožné činnosti, které bych pro ně na Lilianině místě vymyslela já…

Zase jsem si nemohla pomoct. Namluvila jsem si, že Florence je něco jako světice, s jejich bezpohlavními, neuhádnutelnými končetinami a potřebami; jenže teď, když mi sama pověděla příběh své velké lásky, bylo to, jako by se mi zničehonic ukázala nahá. A já jsem od ní nemohla odtrhnout oči.

Například jednou večer – jedné temné noci, dost pozdě, když si Ralph vyrazil s kamarády z odborů a Cyril tiše spinkal nahoře – se Florence vykoupala, umyla si vlasy, posadila se v županu do salonku a usnula. Pomohla jsem ji vylít z necek vodu do latríny, pak jsem odešla ohřát trochu mléka, a když jsem se vrátila i s hrníčky, našla jsem ji spící u krbu. Seděla mírně pokroucená, hlavu měla zvrácenou dozadu, ochablé paže jí ztěžkly a ruce měla volně složené v klíně. Hluboce oddechovala, málem chrápala.

Stála jsem před ní a v ruce držela kouřící hrníčky. Než Flo usnula, sundala si z hlavy ručník, a její vlasy, rozprostřené na tom kousíčku krajky na opěradle křesla, připomínaly svatozář vlámské madony. Měla jsem pocit, že jsem si nikdy nevšimla, že by je měla tak bohaté, a tak jsem si je dlouze prohlížela. Vzpomněla jsem si, jak jsem si kdysi myslela, že mají tuctově kaštanovou barvu, ale nebyla to pravda, bylo v nich na tisíc odstínů zlaté a hnědé a měděné. Zatímco ztrácely vlhkost, zvedaly se, kadeřily a nabývaly na bohatosti a lesku.

Sjela jsem pohledem z vlasů k její tváři – k řasám, širokým růžovým ústům, křivce brady a nepatrnému podbradku. Pohlédla jsem na její ruce – vzpomněla jsem si, jak se v tom dusném červnovém vzduchu v Zelené ulici míhaly, i na to, jak jsem o něco později vzala její ruku do dlaně, a vybavila jsem si stisk jejích prstů v teplé lněné rukavičce. Dnes večer měly růžovou barvu a stále byly trošku zkrabatělé z koupání. Nehty – které si Flo dřív, jak jsem si teď vzpomněla, okusovala – teď měla čisté a vzorně zastřižené.

Podívala jsem se na její hrdlo. Bylo hladké a velice bělostné; pod ním – v malém véčku županu to sotva bylo vidět – byl náznak dmoucího se poprsí.

Nemohla jsem se vynadívat a cítila ve svých vlastních prsou zvláštní tlaky, takové to mrsknutí, stáhnutí nebo zapérování, které jako bych necítila snad tisíc let. Téměř okamžitě se ozval podobně vzrušivý pocit o něco níž… Hrníčky s mlékem se roztřásly, až jsem dostala strach, že je vyliju. Otočila jsem se, opatrně je položila na jídelní stůl a pak jsem se v naprosté tichosti vykradla z místnosti.

S každým krokem, kterým jsem se od Flo vzdalovala, dostával rozruch v mém srdci a mezi mýma nohama jasnější obrysy: připadala jsem si jako břichomluvec, který zamyká svou protestující loutku do kufru. Když jsem došla do kuchyně, zůstala jsem stát a opřela se o zeď – stále jsem se třásla, hůř než kdy předtím. Do salonku jsem se vrátila, teprve až jsem za půl hodiny slyšela, jak se Florence probouzí a zlobí se, že jsme nechaly ty hrníčky s mlékem vychladnout a že se v nich udělal škraloup. A i tehdy jsem byla tak zardělá a rozechvělá, že na mě pohlédla a zeptala se: „Co se ti stalo?“, a já jsem musela odpovědět: „Nic, nic…“ a dívat se jinam než na ten kousek jejího těla ve tvaru véčka pod hrdlem, protože jsem dobře věděla, že kdybych na něj znovu pohlédla, musela bych k ní přistoupit a políbit ji.

Přišla jsem do Quilter Street vést obyčejný život; teď ze mě však byla ještě větší lesba než předtím. Vždyť jakmile jsem na toto téma učinila vlastní doznání a začala jsem se kolem sebe rozhlížet, zjistila jsem, že jsem přímo v obležení lesbiček, a nemohla jsem pochopit, že jsem si toho dřív nevšimla. Dvě z Florenciných dobročinných spolupracovnic byly podle všeho milenky: mám takový pocit, že jim musela všechno vyklopit, protože když se příště ukázaly, přišlo mi, že se na mě dívají zcela ponovu. A pokud jde o Annii Pageovou: když jsme se příště viděly, vzala mě kolem ramen a vyhrkla: „Nancy! Florrie mi řekla, že patříš do klubu! Páni, nikdy mě nic nepřekvapilo míň než tohle a nikdy jsem z ničeho neměla větší radost…“

A přesto, že můj nový ohromující zájem o Flo byl tak těžko zvladatelný, stejně bylo poměrně skvělé, když jsem cítila, jak moje sexuální touha zase roste – jak jsou moje lesbické součástky promazané a předou jako motor, pod nímž pořádně zatopili. Jednou v noci se mi zdálo, že se procházím ve své staré vojenské uniformě po Leicesterském náměstí, s krátce, po vojensku zastřiženými vlasy a rukavicí v rozkroku (ve skutečnosti to byla jedna z Florenciných rukaviček: kdykoli jsem se na ně od té doby podívala, zrudla jsem jak rak). Podobné sny se mi v Quilter Street zdály už dřív – samozřejmě kromě toho detailu s rukavičkou; ale když jsem se tentokrát probudila, svědila mě kůže na hlavě a šimrání mezi stehny ne a ne přestat, a tak jsem si s nechutí hrála se svými světle hnědými chloupky a květovanou noční košilí. Ten den jsem zamířila do Whitechapelské tržnice; a cestou domů jsem se přistihla, že se nemůžu odtrhnout od obchodu s pánskou konfekcí a konečky prstů a čelem dělám na skle výlohy čmouhy od potu a touhy…

A tak jsem si řekla: Proč ne?, vešla jsem dovnitř – krejčí si možná myslel, že nakupuju pro svého bratra – a koupila jsem si semišové kalhoty, sadu spodků, košili a k tomu šle a pár šněrovacích bot. Pak jsem zaklepala na jednu dívku u nás v ulici, která stříhala lidem vlasy, a vyhrkla jsem: „Rychle, rychle mě ostříhej, než si to rozmyslím!“ Zbavila mě kudrlin a – i když jsou lesby na své vlasy háklivé, na tenhle pocit si pamatuju velice živě –, nepřišlo mi to, jako by mi stříhala vlasy, přišlo mi to, jako kdybych měla pod lopatkami pár křídel, která dočista zarostla masem, a ona z nich teď to maso odřezávala…

Florence se ten večer vrátila domů zamyšlená a málem si nevšimla, jestli vlasy na hlavě mám, nebo ne; naděje svitla, když aspoň Ralph prohlásil: „To je ale krásný účes!“ Neukázala jsem se jí ani v kalhotách: slíbila jsem si totiž, že je kvůli sousedům budu nosit jen na doma, a než se Florence každý večer vrátí ze Stratfordu, převléknu se zpět do zástěry a šatů. Ale pak se jednoho dne Flo vrátila domů brzy. Vešla zadními dveřmi přes dvorek za kuchyní a já jsem zrovna umývala okno. Bylo veliké, rozdělené na jednotlivé tabulky: nastříkala jsem na ně leštěnku a teď jsem je jednu po druhé leštila dosucha. Měla jsem na sobě kalhoty a košili – akorát bez límečku –, s vykasanými rukávy až po loket; umouněné paže a černé nehty. Hrdlo se mi lesklo potem stejně jako horní ret – tu a tam jsem přestala, abych si ho setřela. Vlasy jsem si sice hladce ulízla, ale stejně si dělaly, co chtěly: jedna lokna mi pořád padala do očí, takže jsem musela neustále špulit rty a odfukovat ji pryč, nebo si ji odhrnovat zápěstím. Už jsem vyleštila všechny tabulky skla kromě jediné, kterou jsem právě měla před obličejem; a když jsem po ní přejela hadříkem, nadskočila jsem, protože na druhé straně stála nehybně jako socha Florence. Byla oblečená v kabátě a klobouku a přes rameno měla přehozenou brašnu. Hleděla na mě, jako kdyby – no, na to, abych nepoznala, proč si mě Florence teď v mých semišových kalhotách a košili bedlivě prohlíží a při tom se červená, se mi od chvíle, co jsem před Kitty Butlerovou poprvé nakráčela ve večerní toaletě a nechápala jsem, proč je celá nesvá, dostalo příliš mnoho obdivných pohledů.

Ale stejně jako pro Kitty byla i pro Florence její touha nejen příjemná, ale i bolestná. Když jsme se pohledy setkaly, Florence sklopila hlavu a vešla do domu; a jediné, co řekla, bylo: „Páni, tys to okno ale krásně vyleštila!“ A ačkoliv bylo úžasné vědět, že jsem ji konečně – a úplně mimoděk! – přinutila, aby se na mě podívala a zatoužila po mně; ačkoliv jsem na vteřinu, kdy se naše pohledy setkaly, cítila, jak se ve mně vzdouvá moje nová vášeň a ta její na to slyší; a ačkoliv jsem z toho všeho byla jako opilá, roztoužená a smyslů zbavená, za mé rozechvění a slabost mohla kromě chtíče i nervozita.

Tak jako tak, když jsem se na ni o něco později podívala, oči měla zakalené a odmítala na mě pohlédnout. Proč by ji měl zajímat někdo jako já, když stále truchlí za Lilian? napadlo mě znovu.

A tak šel náš život dál. Venku se mezitím ochladilo. Když přišly Vánoce, nestrávila jsem je v Quilter Street, ale ve Freemantle House, kde Florence uspořádala pro dívky večeři a potřebovala pomoc s podléváním husy a umýváním nádobí. Na Silvestra jsme si připili na rok 1895 a pak i na „chybějící přátele“ – ovšem že Flo měla na mysli Lilian; o nikom z těch, které jsem ztratila já, jsem se před ní nikdy ani slovem nezmínila. V lednu pak přišla oslava Ralphových narozenin, které tím nejneskutečnějším způsobem připadaly na stejný den jako ty Dianiny; a zatímco jsem s úsměvem pozorovala Ralpha při otevírání dárků, vzpomínala jsem na Antinoovu bystu a přemítala, zda stále mrazivě shlíží na prostopášnosti na Felicity Place a zda se na něj Diana vůbec někdy podívá a vzpomene si na mě.

Ale teď už jsem se v Bethnal Green natolik zabydlela, že jsem stěží dokázala uvěřit, že jsem vůbec kdy žila někde jinde, nebo si představit dobu, kdy mi život v Quilter Street ještě nekoloval v žilách. Zvykla jsem si na povyk od sousedů i na pouliční hluk na ulici. Koupala jsem se jednou týdně stejně jako Florence a Ralph a po zbytek času jsem se spokojila s mytím v lavoru: z Dianiny koupelny se stala zvláštní a na hony vzdálená vzpomínka – jako by z ráje, po pádu člověka. Vlasy jsem nosila ostříhané nakrátko. Kalhoty tak, jak jsem si naplánovala, jsem nosila jen na práci doma – tedy vydrželo mi to aspoň měsíc: pak už mě v nich zahlédli snad všichni sousedé, a protože jsem se už v naší čtvrti proflákla jako ta, co chodí v kalhotách, přišlo mi poměrně zbytečné převlékat se každý večer zas do šatů. A nikomu to podle všeho nevadilo; koneckonců v některých rodinách v Bethnal Green byl luxus vůbec nějaké šaty mít – ženy běžně chodily v manželově saku a muži dokonce ve vlňáku. Když mě zahlédly dcerky paní Monksové odvedle, řičely radostí. Ralphovi odboroví předáci si mě při svých debatách prohlíželi a přestávali mluvit. Sám Ralph však čas od času sešel dolů s košilí nebo flanelovou vestičkou v ruce a jen tak ledabyle prohodil: „Tohle jsem, Nance, našel na dně komody, a tak mě napadlo, jestli by se ti to náhodou k něčemu nehodilo…?“ Co se týče Florence – no, čím dál častěji jsem ji přistihla, jak si mě prohlíží jako tenkrát přes tu okenní tabulku; ale vždycky – pokaždé – pohled zas odvrátila a očí jí potemněly. Toužila jsem po tom, aby ho do mě zavrtala, ale nevěděla jsem, jak toho docílit. Kvůli Dianě jsem se dělala sexy, se Zenou jsem bez lásky flirtovala, ale vedle Florence by mi klidně znovu mohlo být osmnáct, zpocená a nervózní holka – a stejně bych se bála, abych nenarušila její vadnoucí smutek. Kéž bychom byly, napadalo mě, dvě obyčejné buzny. Kéž bych se zase znovu prodávala na ulici a ona byla nějaký nervózní šlechtic, kterého bych si prostě mohla odvést do nějakého ošuntělého tmavého koutku v Soho a tam si ho rozepnout…

Jenomže my jsme žádné buzny nebyly; jen párek lesbiček s ruměncem v tváři, zmítajících se mezi touhou a skutečností, zatímco zima se pomalu krátila a rok stárl – a na stěně stále visela důstojná, neupravená a nestárnoucí Eleanor Marxová.

Změna se dostavila jednoho docela obyčejného dne v únoru. Odešla jsem na trh do Whitechapelu – naprosto běžná věc, kterou jsem dělávala často. Cestou domů jsem to vzala přes dvorek; dveře byly nepatrně pootevřené, a tak jsem vešla do domu jako myška. Sotva jsem odložila nákup na kuchyňskou podlahu, zaslechla jsem v salonku hlasy – patřily Florence a Annii. Dveře mezi kuchyní a salonkem byly dočista pootevřené, a tak jsem dokonale slyšela, co si ty dvě povídají: „Pracuje v tiskárně,“ říkala právě Annie. „Ta nejkrásnější ženská, kterou jsi v životě viděla.“

„Bože, Annie, tohle říkáš vždycky.“

„Kdepak, vážně. Seděla za stolem nad stránkou nějakého textu, svítilo na ni slunce a celou ji ozařovalo. Když ke mně pozvedla oči, podala jsem jí ruku. ‚Vy jste Sue Brideheadová?‘“ zeptala jsem se. „Já jsem Juda…‘“

Florence se rozesmála: všechny měly už přečtenou poslední kapitolu románu Thomase Hardyho v časopise; Annie by takhle nejspíš nevtipkovala, kdyby tušila, jak to celé dopadne. Florence pak zajímalo: „A co na to řekla ona? Že to neví jistě, ale že Sue Brideheadová možná sedí ve vedlejší kanceláři…?“

„Vůbec ne. Řekla jen: Alelujá! Pak mi stiskla ruku – no a, v tu chvíli jsem věděla, že jsem se najisto zamilovala!“

Flo se znovu zasmála – ale poněkud zamyšleně. Po chvilce zamumlala něco, co jsem nepostřehla, ale co její kamarádku rozesmálo. Pak se ale Annie, stále s úsměvem na rtech zeptala: „A co ten tvůj hezkej strejček?“

Strejček? pomyslela jsem si a zamířila ke sporáku, abych si zahřála ruce. Jakého strejčka má na mysli? Vůbec mi nepřipadalo, že poslouchám cizí rozhovor. „Ona není žádnej můj strejček,“ odvětila Florence – slyšela jsem, jak při tom s předstíraným pohoršením mlaskla – a řekla to zcela jasně. „Dobře víš, že není.“

„Že ne?“ vykřikla na to Annie. „Tobě se po salonku promenáduje holka jako lusk – s takovými vlasy – v semišových kalhotách jako nějaký zedník…“

V tu chvíli už mi nezáleželo na tom, jestli poslouchám cizí rozhovor, nebo ne: svižně jako lasička jsem se protáhla do chodbičky a pořádně nastražila uši. Florence se znovu zasmála.

„Ujišťuju tě,“ řekla, „že to není žádnej můj strejček.“

„Proč ne? Proboha proč ne? Florrie, já se z tebe zblázním. Chováš se úplně nepřirozeně. Je to – je to, jako bys měla ve spíži pečínku, ale neživila se ničím jiným než drobečky chleba a vodou. Tím chci říct, jestli ji nechceš pro sebe, tak nezapomínej na svoje kamarádky a přenechej ji někomu jinému.“

„Tobě ji teda nenechám!“

„Teď, když jsem si našla svou vlastní verzi Sue Brideheadové, nikoho nechci. Ale vidíš, záleží ti na ní!“

„Ovšem že mi na ní záleží,“ odvětila Florence tiše. Teď už jsem měla tak nastražené uši, že jsem slyšela i to, jak mrká nebo špulí rty.

„Tak dobře! Vezmi ji zítra večer k šimrákovi“ – byla jsem přesvědčená, že jsem to slyšela dobře. „Vezmi ji k šimrákovi. Aspoň poznáš mou slečnu Raymondovou…“

„Když já nevím,“ namítla Florence. Po těch slovech následovalo ticho. A když Annie znovu promluvila, tón jejího hlasu zněl o něco jinak.

„Nemůžeš kvůli ní přece truchlit věčně,“ řekla. „Tohle by jistě nikdy nechtěla…“

Florence se ze rtů vydralo opovržlivé tsts. „Víš, někoho milovat není jako mít kanárka v kleci,“ hájila se. „Když svou lásku ztratíš, nemůžeš jen tak jít a najít si místo ní novou.“

„Měla jsem za to, že přesně tak by se to mělo dělat!“

„To děláš ty, Annie.“

„Ale Florence – mohla bys dvířka od klece jen trošičku pootevřít… Vždyť u nich stojí nový kanárek a tluče svou krásnou hlavičkou do mříží.“

„Co když ho pustím dovnitř,“ namítla Flo, „ale pak zjistím, že mě nezajímá tolik jako ten minulý? Co když – no tohle!“ Zaslechla jsem dupnutí. „Nemůžu uvěřit, že ji kvůli tobě přirovnávám ke kanárkovi!“ Věděla jsem, že má na mysli Lilian, a ne mě; a otočila jsem hlavu a přála si, abych přece jen nebyla poslouchala. V salonku se na okamžik rozhostilo ticho a pak jsem slyšela, jak Florence noří lžičku do šálku a míchá. Pak, než jsem se po špičkách vrátila zpátky do kuchyně, znovu promluvila, ale dost potichu.

„Ale myslíš si, že to o tom novém kanárkovi a mřížích je pravda…?“

Zavadila jsem nohou o koště a to se zřítilo k zemi; a tak jsem musela vykřiknout a sprásknout ruce, jako kdybych právě v tu chvíli přišla domů. Annie na mě zavolala, ať jdu dál, že je hotový čaj. Florence ke mně jako by maličko zamyšleně pozvedla oči.

Krátce nato Annie odešla a Florence po celý večer zaměstnávalo papírování: nedávno si pořídila brýle a kvůli tomu, jak se od nich celý večer odráželo světlo z krbu, jsem ani nemohla poznat, kam kouká – jestli na mě, nebo do papírů. Jako obvykle jsme si popřály dobrou noc, ale obě jsme zůstaly vzhůru. Slyšela jsem, jak se Flo nahoře s vrzáním převrací v posteli, a jednou si dokonce odskočila na záchod. Napadlo mě, že zůstane stát za dveřmi a bude poslouchat, jestli pochrupuju. Ale nezavolala jsem na ni.

Druhý den ráno jsem byla příliš unavená, než abych si ji bůhvíjak prohlížela; ale když jsem na sporák postavila pánev se slaninou, přišla za mnou. Přistoupila hodně blízko a tichým hlasem – možná proto, aby to nezaslechl její bratr v pokoji přes chodbu – se zeptala: „Nance, nešla bys se mnou dnes večer ven?“

„Dnes večer?“ opáčila jsem se zívnutím a mračila se na kousky slaniny, které jsem příliš vlhké položila do příliš rozpálené pánve, takže syčely a kouřily. „A kam? Nepůjdeme zas vybírat členské příspěvky, že ne?“

„Kdepak, žádné příspěvky. Vlastně nepůjde o práci, ale – o zábavu.“

„Zábava!“ V životě jsem ji to slovo neslyšela vyslovit a zničehonic mi přišlo šíleně necudné. Možná ji napadlo totéž, protože se maličko zapýřila, popadla lžíci a začala si s ní pohrávat.

„Kousek od Cable Street je jedna hospůdka,“ pokračovala Flo, „se salonkem pro ženy. Děvčata tomu říkají ‚Šimrák…‘“

„Vážně?“

Věnovala mi jeden pohled a pak se zase hned podívala jinam. „Ano. Bude tam Annie, aspoň říkala, se svou novou přítelkyní, a možná i Ruth a Nora.“

„I Ruth s Norou!“ prohlásila jsem vesele: to byly ty dvě, z nichž se vyklubaly milenky. „Takže tam budou samé lesbičky?“

Florence k mému překvapení přikývla a naprosto vážně odpověděla: „Ano.“

Samé lesbičky! Z toho pomyšlení jsem málem dostala horečku. Naposledy jsem strávila večer v místnosti plné lesbiček před dvanácti měsíci: vůbec jsem nevěděla, jestli jsem náhodou nevyšla ze cviku. Co si vezmu na sebe? Jak se mám chovat? Samé lesby! Co si o mně budou myslet? A co si budou myslet o Florence?

„Půjdeš, i když nepůjdu?“ zajímalo mě.

„Spíš jsem si říkala, že asi…“

„Pak určitě půjdu,“ odvětila jsem – a honem jsem musela zapíchnout pohled do pánve s kouřící slaninou, takže jsem neviděla, jestli to Florence potěšilo, nebo jí to bylo jedno.

Celý den jsem byla jako na trní, probírala jsem se svým nudným šatníkem v naději, že v něm najdu nějaký zapomenutý klenot vhodný pro lesbickou společnost. Ovšem že tam nebylo nic než moje ušpiněné semišové kalhoty; a ty – i když v klubu Cavendish by mi zaručily jistou senzaci – pro publikum v East Endu mi přece jen připadaly příliš odvážné, a tak jsem je s lítostí zavrhla ve prospěch sukně, pánské košile, límečku a kravaty. Košili a límeček jsem si vlastnoručně vyčistila, naškrobila a vymáchala v modřidle, aby zářily; kravatu – z velice jemného hedvábí, jen s nepatrnou vadou v osnově, které mi Ralph přinesl z dílny – jsem si nechala ušít u jednoho židovského krejčího. Měla modrou barvu a zdůrazňovala mi oči.

Chystat jsem se samozřejmě začala až poté, co jsme sklidili po večeři ze stolu a co jsem chudáka Ralpha s Cyrilem vykázala do kuchyně, abych se mohla umýt a převléct u krbu. Při tom mě zaplavovalo úzkostlivé vzrušení, téměř radost doprovázená sevřeným žaludkem. Přestože jsem na sebe navlékala sukně, podvazky a spodničky, cítila jsem se, jak se podle mě musí cítit mladý muž, když se obléká na schůzku se svou milou; a celou dobu, co jsem si zapínala knoflíčky u košile a poslepu zápolila s knoflíčky u límečku a s kravatou, ozývalo se mi nad hlavou vrzání prken v podlaze a šustění látek, až jsem nakonec málem nabyla přesvědčení, že tam nahoře se skutečně šlechtí moje milá.

Když Flo konečně strčila do dveří a vešla do salonku, zůstala jsem na ni, celá zcepenělá, rozpačitě civět. Vyměnila totiž pracovní oblečení za blůzu, vestičku a sukni. Ta sice byla z nějaké teplé zimní látky, ale měla švestkovou barvu a lahodila oku. Vesta byla o něco světlejší, blůza zas laděná do červena. Pod krkem měla Flo připnutou brož: pár maličkých granátů olemovaných zlatem. Za celý rok to bylo poprvé, co na sobě neměla něco střízlivě černého nebo hnědého, a vypadala jako vyměněná. Ta červená a švestková barva podtrhovaly její červené rty, zlatavý nádech jejích vlnitých vlasů, bělostného hrdla a rukou a růžové prsty s bledými půlměsíčky na nehtech.

„Vypadáš moc pěkně,“ hlesla jsem rozpačitě. Florence polil ruměnec.

„Do žádného ze svých novějších kousků se nevejdu, protože jsem přibrala…“ vysvětlila mi. Pak si prohlédla můj úbor. „Vypadáš moc elegantně. Ta kravata ti ale sluší. Akorát sis ji zavázala nakřivo. Ukaž.“ Přistoupila ke mně a chystala se mi narovnat uzel na kravatě; do prstů se jí okamžitě opřel tepot mého srdce a já jsem začala marně šátrat na bocích po kapsách, do kterých bych mohla vrazit ruce. „Ty jsi ale šídlo,“ pokárala mě Florence mírně, jako kdyby oblékala malého Cyrila. Ale všimla jsem si, že ruměnec z tváře jí stále nezmizel, a přišlo mi, že ani hlas se jí neuklidnil.

Konečně byla s úpravou mého zevnějšku hotová a znovu poodstoupila.

„Ještě vlasy,“ dodala jsem. Popadla jsem dva kartáče, namočila je ve džbánu a sčesala si vlasy z tváře, až byly ulíznuté a připláclé k hlavě; pak jsem si do dlaní nabrala trošku makasarového oleje – teď už jsem si ho zase mohla dovolit – a vetřela si ho do vlasů, až ztmavly, a malou, přetopenou místnost prostoupila silná vůně. Florence se celou dobu opírala o dveřní zárubeň a pozorovala mě. Když jsem byla hotová, rozesmála se.

„Propánajána, takové dvě krásky!“ To byl Ralph, který se v tom okamžiku vynořil z chodby spolu s Cyrilem v patách. „Skoro jsme je nepoznali, viď, synku?“ Cyril natáhl k Florence ručičky a ona ho s brbláním vzala do náruče. Ralph jí položil ruku na rameno a tím nejjemnějším tónem řekl: „Moc ti to sluší, Flo. Takhle pěknou už jsem tě přes rok neviděl.“ Florence vlídně naklonila hlavu; na okamžik vypadali jako rytíř a jeho paní na nějakém středověkém portrétu. Pak Ralph zalétl pohledem ke mně a usmál se. Já jsem v tu chvíli nevěděla, koho miluju víc – jestli jeho sestru, nebo jeho.

„Zvládneš to s Cyrilem, viď?“ ujistila se Florence s obavami v hlase, když chlapečka předala zpátky Ralphovi a začala si zapínat kabát.

„To si pište!“ ujistil ji bratr.

„Nezdržíme se dlouho.“

„Můžete se tam zdržet tak dlouho, jak budete chtít; nám to vadit nebude. Jen na sebe dávejte pozor. Na některých ulicích není moc bezpečno…“

Cestou z Bethnal Green na Cable Street jsme skutečně procházely jedněmi z nejdrsnějších, nejchudších a nejzaneřáděnějších čtvrtí ve městě, v nichž za normálních okolností nikdy veselo být nemůže. Znala jsem to tam, protože jsme tudy často chodívaly s Florence: věděla jsem, které dvorky jsou nejponuřejší, ve kterých továrnách se dělníci nejvíc lopotí nebo které domky obývají ty nejsmutnější a nejzoufalejší rodiny. Jenomže ten večer jsme společně vyrazily – jak sama Florence připustila – za zábavou; a i když to může znít divně, naše cesta byla příjemná a zavedla nás do poněkud odlišných končin, než v jakých se normálně pohybujeme. Míjely jsme nóbl hospody i laciné pajzly, restaurace a hospody: dnes večer ta místa však nebyla ponurá a bezútěšná jako jindy, ale prozářená teplem, světlem a barvami, prostoupená smíchem, výkřiky a pachem piva, polévky a šťávy z masa. Viděly jsme dvojice tulící se k sobě; a dívky s třešněmi na klobouku a odpovídající barvou rtěnky na rtech; a děti skloněné nad horkými, kouřícími balíčky s pajšlem, jehněčími nožkami a pečenými bramborami. Kdo ví, co je čeká doma, až se tam za hodinu dvě budou vracet? Prozatím z nich i ze samotných ulic – Diss Street, Sclater Street, Hare Street, Fashion Street, Plumbers Row, Coke Street, Pinckin Street, Little Pearl Street –, po nichž se procházely, však vyzařovalo jisté podivné zvláštní kouzlo.

„Celé město dnes večer vypadá tak vesele!“ prohlásila Florence užasle.

To kvůli tobě, měla jsem sto chutí odpovědět: kvůli tobě a tvému novému kostýmu. Ale jen jsem se na ni usmála a vzala ji za paži. Když jsme míjely chlapce ve žlutém plstěném kabátku, jenž v potemnělé Brick Lane zářil jako lucerna, vyhrkla jsem: „Podívej se na ten kabát! Kdysi jsem znala jedno děvče, božínku, co by za něj dalo…“

Pak už netrvalo dlouho a došly jsme do Cable Street. Zabočily jsme doleva, pak doprava a na konci ulice jsem uviděla hospodu, která, jak jsem tušila, byla naším cílem: byl to přikrčený domek s rovnou střechou a plynovým hořákem ve švestkovém odstínu nad dveřmi a křiklavým vývěsním štítem – Fregata –, jenž mi připomněl, jak blízko jsme zabloudily k řece.

„Je to tudy,“ vybídla mě Florence a celá nesvá mě zavedla kolem dveří a budovy k menšímu, tmavšímu vstupu vzadu. Za ním na nás čekaly poměrně strmé a zrádně vypadající schody, vedoucí do něčeho, co kdysi muselo být sklepem; u paty schodiště byly dveře z ledovaného skla a za nimi místnost – Šimrák, to jsem nezapomněla –, kterou jsme hledaly.

Lokál nebyl nijak veliký, ale byla v něm tma a chvilku trvalo, než jsem přehlédla jeho výšku a šířku a přes světlé body – praskající oheň v krbu, plynové lampy, lesk mosazi, skla, zrcadel a cínového nádobí u baru – dohlédla až do všech tmavých koutů. Hádám, že tam mohlo být tak dvacet lidí: seděli buď v řadě nízkých kójí nebo stáli opření o pult nebo v hloučku v opačném, nejzářivějším rohu kolem něčeho, co vypadalo jako kulečníkový stůl. Nechtěla jsem si je dlouho prohlížet, protože po našem příchodu samozřejmě všichni zvedli hlavu, a mě před nimi a jejich míněním přepadl zvláštní stud.

Nechala jsem sklopenou hlavu a následovala Florence k baru. Za pultem stála žena s hranatou bradou a kusem hadru leštila sklenici od piva; když nás uviděla přicházet, všeho nechala a usmála se.

„No ne, Florence! To mám radost, že tě tu zas vidím! A moc ti to sluší!“ Natáhla ruku, vzala do dlaně Florenciny prsty a radostně si ji prohlížela. Pak se otočila ke mně.

„To je moje přítelkyně Nancy Astleyová,“ představila mě Flo poněkud stydlivě. „A to je paní Swindlesová, které to tady patří.“ Vyměnily jsme si s paní Swindlesovou zdvořilé pokývnutí hlavou a úsměvy. Sundala jsem si kabát a klobouk a prohrábla si vlasy; a když barmanka viděla, co dělám, mírně pozvedla obočí, a já jsem zadoufala, že si v duchu stejně jako Annie Pageová říká: Páni, Florence ale má pěkného nového strejčka, jen co je pravda!

„Co si dáš, Nance?“ zeptala se mě Florence. Odpověděla jsem, že to co ona, a Flo po krátkém zaváhání objednala dva grogy. „Vezmeme si je do kóje.“ Zamířily jsme přes lokál – cestou nám pod nohama křupal písek na podlaze – ke stolu mezi dvěma lavicemi. Posadily jsme se naproti sobě a zamíchaly si do pití cukr.

„Takže tys sem dřív chodívala pravidelně?“ zeptala jsem se Flo.

Přikývla. „Nebyla jsem tady celou věčnost…“

„Ne?“

„Od Lilianiny smrti už ne. Upřímně řečeno člověk si tady připadá jako na přehlídce, a na to jsem neměla odvahu…“

Zapíchla jsem oči do svého rumu. Najednou se z kóje za mými zády ozval výbuch smíchu, až jsem sebou trhla.

„A já na to,“ ozval se dívčí hlas, „‚tohle, pane, dělám jen se svými přáteli.‘ ‚Emily Pettingerová,‘ opáčil, ‚tvrdila, že jste se od ní nechala ojíždět hodinu a půl‘ – což je lež, ale stejně, ‚Nechat se ojet je jedna věc, pane,‘ namítla jsem, ‚a tohle je něco úplně jinýho. Jestli chcete, abych ji –’“ – tady musela udělat nějaké gesto – „‚budete mi za to muset draze zaplatit.‘“

„A zaplatil?“ zajímal se další hlas. První mluvčí se odmlčela, asi aby si lokla ze sklenice; pak vyhrkla: „A teď se podržte!“ opáčila, „ten chlívák strčil ruku do kapsy, vytáhl zlatku a položil ji hezky v klidu na stůl…“

Pohlédla jsem na Florence. „Prodejné holky,“ řekla s úsměvem. „Polovina z děvčat, co sem chodí, šlape. Nevadí ti to?“ Jak by mi to mohlo vadit, když jsem sama kdysi bývala jednou – teda spíš jedním – z nich? Zavrtěla jsem hlavou.

„A tobě?“ zeptala jsem se jí na oplátku.

„Ne. Je mi jen líto, že to musejí dělat…“

Dál jsem ji ale neposlouchala: příliš jsem se zabrala do vyprávění té prostitutky. „Válely jsme se celkem klasicky po sobě asi půl hodiny,“ říkala právě, „a pak jsme si to dělaly špičkou jazyka, po francouzsku, zatímco se díval. Pak si Susie přibrala ještě dvě šťabajzny –“

Znovu jsem se podívala na Florence a skrčila jsem čelo. „Jsou to snad Francouzsky, nebo co?“ nechápala jsem. „Vůbec nerozumím tomu, co říkají.“ A opravdu jsem nerozuměla; protože nikdy dřív jsem takové výrazy neslyšela, za celou tu dobu, co jsem byla na ulici. „Špičkou jazyka: co to znamená? Zní to jako něco, co se dělá v divadle…“

Florence se zarděla. „Mohla bys to zkusit, ale myslím, že každý principál by tě hned vyhodil…“ odpověděla a, zatímco jsem stále krčila čelo, otevřela ústa a ukázala mi špičku jazyka a při tom mi velice rychle mrkla do klína. Nikdy dřív jsem ji něco takového dělat neviděla a zjistila jsem, že mě to strašně překvapilo a vzrušilo zároveň. Málem jako kdyby se do mě vpila svými rty: ucítila jsem, jak mi vlhne spodní prádlo a tváře mi zalévá ruměnec, a abych svůj zmatek skryla, musela jsem se od jejího laskavého pohledu odvrátit.

Podívala jsem se na paní Swindlesovou a na dlouhou lesknoucí se řadu cínových hrnků, které jí visely nad hlavou. Pak jsem zajela pohledem ke skupince postav u kulečníkového stolu a chvilku jsem si je prohlížela o něco bedlivěji. „Myslela jsem, žes říkala, že tady budou samé lesby?“ zeptala jsem se Florence. „Tam jsou ale chlapi.“

„Chlapi? Víš to jistě?“ Obrátila se k místu, kam jsem ukazovala, a spolu se mnou se zadívala na hráče kulečníku. Chovali se poněkud hulvátsky a polovina z nich na sobě měla kalhoty a vestu a na hlavě vězeňský sestřih. Ale když si je Florence pořádně prohlédla, rozesmála se. „Chlapi?“ zopakovala. „To přece nejsou žádní chlapi! Nancy, jak tě to mohlo napadnout?“

Překvapeně jsem zamrkala a znovu se na ně podívala. Pomalu mi to začalo docházet… Nebyli to muži, ale dívky; byly to dívky – a dost se mi podobaly…

Polkla jsem naprázdno. „Ta děvčata žijí jako muži?“ zeptala jsem se.

Florence pokrčila rameny, aniž si všimla mého zastřeného hlasu. „Mám pocit, že některé ano. Většinou se oblékají podle svého a nechávají se vydržovat.“ Po těch slovech se mi podívala do očí. „Víš, říkala jsem si, že jsi snad něco podobného sama dělávala…“

„Asi mě budeš mít za pěknou naivku,“ přiznala jsem, „když ti řeknu, že jsem si myslela, že jsem jediná…?“

Do Florencina pohledu se vkradla laskavost. „Ty jsi ale zvláštní!“ pronesla mírně. „Nikdy jsi to nedělala špičkou jazyka –“

„Neřekla jsem, že jsem to nikdy nedělala, víš. Jen jsem tomu tak nikdy neříkala.“

„To je legrační. Používáš všemožné zvláštní obraty. Zároveň jako bys v životě neviděla lesbu v kalhotách. Vážně, Nance, někdy – někdy mám pocit, že ses musela narodit už jako dospělá – jako Venuše stojící v té mušli, jako na tom obraze…“

Flo přiložila prst z boku skleničky, aby zachytila pramínek cukernatého moku, a olízla ho. Cítila jsem, jak se mi hrdlo stahuje ještě víc a srdce sebou podivně škubá. Potáhla jsem nosem a znovu se zadívala na ty lesby v kalhotách kolem kulečníkového stolu.

„Když pomyslím, že jsem si klidně mohla vzít svoje semišové kalhoty…“ poznamenala jsem po chvilce, což Florence rozesmálo.

Ještě chvíli jsme upíjely svůj drink. Do baru mezitím přišly další ženy a horko, hluk i kouřová clona najednou zhoustly. Zašla jsem k baru pro nášup, a když jsem se vrátila do naší kóje, našla jsem tam i Annii s Ruth a Norou a ještě jednou hezkou blondýnkou, kterou mi představily jako slečnu Raymondovou. „Slečna Raymondová pracuje v tiskárně,“ dodala Annie a já jsem musela dělat překvapenou. Když si asi po půl hodině odskočila na toaletu, Annie okamžitě chtěla, abychom se přesadily a ona tak mohla sedět vedle ní.

„Honem, honem!“ pobízela nás. „Za chviličku bude zpátky! Nancy, pojď sem!“ A tak jsem se ocitla mezi Florence a zdí a na dlouhé příjemné chvilky v kuse jsem přenechávala hovor ostatním a vychutnávala si tlak jejího švestkového stehna. Pokaždé, když se ke mně Florence otočila, ucítila jsem na tváři její horký, nasládlý dech vonící po rumu.

Večer se krátil: pomalu jsem si začínala myslet, že jsem nikdy nic příjemnějšího nezažila. Dívala jsem se na Ruth a Noru a viděla, jak se k sobě naklánějí a smějí. Pohlédla jsem na Annii: měla ruku na rameni slečny Raymondové a nespouštěla oči z její tváře. Podívala jsem se na Florence a ta se mě s úsměvem zeptala: „Všechno v pořádku, Venuše?“ Vlasy se jí vysmekly z pinetek a kroutily se jí po límci.

Pak Nora spustila jednu z těch vážných historek – „Poslouchejte, dnes ke mně do kanceláře přišla jedna dívka…“ – a já jsem zívla a odvrátila od ní pohled směrem k hráčkám kulečníku. A ke svému velikému překvapení jsem zjistila, že celý hlouček je otočený od stolu a upřeně se dívá na mě. Zdálo se, že o mně diskutují – jedna přikyvuje, druhá vrtí hlavou, avšak další si mě pokradmu prohlíží a při tom rázně ťuká tágem o zem. Začalo mi to být trošku nepříjemné: že bych – kdo ví? – porušila nějakou lesbickou etiketu, když jsem si ke krátkým vlasům oblékla sukni? Podívala jsem se jinam; a když jsem k nim zajela pohledem zpátky, z hloučku se oddělila jedna z žen a rázovala si to k naší kóji. Byla mohutná a rukávy měla vyhrnuté až k loktům. Na paži měla vyvedené divoké tetování, tak zelené a rozmazané, že to klidně mohla být modřina. Když došla až k nám, potetovanou paži položila na opěradlo a sklonila se, aby mi pohlédla do tváře.

„Promiňte, zlato,“ zeptala se poněkud hlasitě, „ale moje kámoška Jenny tvrdí, že ste ta Nan Kingová, co dřív vystupovala v kabaretu s Kitty Butlerovou. Já jsem vsadila šilink na to, že se plete. Rozseknete nám to?“

Rychle jsem se rozhlédla kolem stolu. Florence a Annie zvedly hlavu v mírném překvapení. Nora přerušila vyprávění a s úsměvem řekla: „Vytřískala bych z toho maximum, Nance. Třeba z toho kápne pití zdarma.“ Slečna Raymondová se rozesmála. Žádná z nich nevěřila, že bych mohla být Nan Kingová. Sama jsem svou minulost už pět let skrývala, sama v sobě popírala, že jsem to kdysi bývala já.

Jenže rum, teplo a moje nová, nevyslovená vášeň ve mně zapracovaly jako olej v zarezlém zámku. Obrátila jsem se a řekla: „Obávám se, že jste svou sázku prohrála. Já jsem Nan Kingová.“ Byla to pravda, a přece jsem si připadala jako podvodnice – jako kdybych se právě vydávala za lorda Roseberyho. Nedívala jsem se na Florence, ale koutkem oka jsem zahlédla, jak otevřela ústa. Pohlédla jsem na tu potetovanou ženu a nesměle jsem pokrčila rameny. Ustoupila, práskla do naší kóje, až se celá zatřásla, a se smíchem zavolala na svou kamarádku.

„Jenny, vyhrálas! To děvče tvrdí, že je vážně Nan Kingová!“

Po těch slovech se ze skupinky u kulečníku ozval výkřik a polovina lokálu ztichla. Lehké dívky z vedlejší kóje vstaly, aby se na mě podívaly; slyšela jsem, jak se u každého stolu šeptá: „Nan Kingová, to je Nan Kingová!“ Kamarádka té potetované lesby – Jenny – přišla blíž a podala mi ruku.

„Slečno Kingová, já jsem věděla, že jste to vy, hned jak jste sem přišla,“ řekla. „To byly šťastný časy, když jsem se na vás se slečnou Butlerovou dívala v Paragonu!“

„Jste velice laskavá,“ odvětila jsem a podala jí ruku. A při tom jsem zachytila Florencin pohled.

„Nance, co má tohle všechno znamenat?“ nechápala. „Tys vážně vystupovala v kabaretu? Ale proč jsi o tom nikdy nemluvila?“

„Už je to pěkně dávno…“ Flo jen zavrtěla hlavou a nespouštěla ze mě oči.

„Chceš říct, žes nevěděla, že tvoje kamarádka byla taková hvězda?“ zeptala se Jenny, když to zaslechla.

„Netušily jsme, že vůbec byla hvězda,“ dodala Annie.

„Ona a Kitty Butlerová – to byla dvojka! Žádná jiná dvojice ženskejch šviháků se jim nevyrovnala…“

„Ženských šviháků!“ vyhrkla Florence.

„No jasně,“ pokračovala Jenny a vzápětí dodala, „nu ano, počkat – myslím, že tady někde máme důkaz…“ Protlačila se davem užasle přihlížejících žen až k baru, kde, jak jsem viděla, přivolala barmanku a ukázala na zeď za řadami převrácených lahví. Visel tam kus vybledlého kulečníkového sukna a na něm byla připíchnutá asi stovka starých vzkazů a pohlednic; paní Swindlesová na okamžik zanořila ruku pod vrstvy stočeného papíru a vytáhla malý, poskládaný balíček. Předala svůj úlovek Jenny, která mi ho vmžiku strčila pod nos, a já jsem se přistihla, že zírám na nějakou fotografii: byly jsme na ní s Kitty, vybledlé, ale neklamné, ve volných kalhotách a s cylindrem na hlavě. Ruku jsem měla položenou na jejím rameni a mezi prsty nezapálenou cigaretu.

Nemohla jsem se na tu fotografii vynadívat. Velice jasně jsem si pamatovala na váhu a vůni toho obleku i dotyk Kittyina ramene pod svou rukou. Přesto jsem měla pocit, jako kdybych nahlížela do minulosti někoho cizího, a běhal mi z toho mráz po zádech.

Tu pohlednici mi vytrhla nejprve Florence – která k ní sklonila hlavu a prohlížela si ji téměř stejně soustředěně jako já – a po ní Ruth s Norou i Annie a slečna Raymondová a nakonec se jí zmocnila Jenny a předala ji svým kamarádkám.

„Vidíte, máme to tady pořád připíchnuté,“ řekla. „Pamatuju si na tu holku, co to sem přinesla: byla do vás blázen – vážně, u Šimráka jste vždycky patřila k favoritkám. Ten obrázek koupila od jedný dámy v Burlingtonský pasáži. Věděla jste vo ní a že těm holkám, co maj zájem, prodává takový obrázky?“ Zavrtěla jsem udiveně hlavou – když pomyslím, kolikrát jsem Burlingtonskou pasáží šlapala sem a tam kvůli pánům, co mají zájem, a nikdy si té dotyčné dámy nevšimla.

„To je ale příjemné překvapení, slečno Kingová,“ vykřikl v tu chvíli kdosi jiný, „potkat vás tady…“ Ozvalo se všeobecné mumlání, zatímco to všem docházelo. „Tohle by mě ani ve snu nenapadlo,“ slyšela jsem, jak někdo říká. Pak se ke mně Jenny znovu sklonila a naklonila hlavu.

„A co slečna Butlerová, jestli se můžu voptat? Slyšela jsem, že je sama trošku lesba.“

„To je pravda,“ přidalo se další děvče, „taky jsem to slyšela.“

„To jste slyšely špatně, není,“ odpověděla jsem po krátkém zaváhání.

„Ani trošičku…?“

„Vůbec.“

Jenny pokrčila rameny. „Tak to je velká škoda.“

Sklopila jsem zrak do klína, náhle celá sklíčená; následovat však mělo ještě něco horšího, neboť v tu chvíli se mezi Ruth a Noru protlačila jedna z prodejných holek a zavolala: „Ach, slečno Kingová, nezazpíváte nám něco?“ K její pobídce se hned připojil další tucet hrdel – „Ach ano, slečno Kingová, prosím!“ – a jako ve špatném snu se uprostřed lokálu zničehonic, jako by odnikud, vynořilo polámané staré piáno. Okamžitě k němu zasedla nějaká žena, prolupala si kotníky prstů a zabřinkala rozkolísanou stupnici.

„Opravdu nemůžu!“ namítla jsem a vrhla vyplašený pohled po Florence – prohlížela si mě, jako by mou tvář nikdy předtím neviděla. „Ale no tak, Nan, nekažte zábavu,“ vykřikla Jenny ledabyle, „jen jednu pro děvčata od Šimráka. Jak byla ta písnička, co jste vždycky zpívaly – o tom mrkání na pěkný paničky a o tom, jak svíráte v ruce zlatku…?“

Kdosi se dal do zpěvu a po něm další a další. Annie si pořádně lokla piva, a teď se málem zadusila. „Kristepane!“ vykřikla a utírala si ústa. „Tos zpívala ty? Jednou jsem tě viděla v Holborn Empire! Hodilas po mně čokoládovou minci – z toho, jaks ji měla v teple v kapse, byla napůl rozpuštěná –, já jsem ji snědla a pomyslela si, že zemřu! Ach bože, Nancy!“

Zadívala jsem se na ni a skousla spodní ret. Hráčky kulečníku odložily tága a rozestavěly se kolem klavíru; klavíristka vybrnkávala melodii písničky a zhruba dvacítka žen zpívala. Byl to hloupý popěvek, ale já jsem si vybavovala, jak Kittyin hlas v refrénu stoupal a propůjčoval melodii jistou sladkou příchuť, jako kdyby se jí ty hloupé verše na jazyku rozpouštěly v med. Tady v tom drsném sklepení ta píseň vyznívala jinak, a přesto v ní byla jistá pravdivost a úplně nová sentimentálnost. Zaposlouchala jsem se do jejich sborového zpěvu a přistihla se, že si začínám broukat… Vmžiku jsem se na svém místě zvedla do kleku a přidala se k nim; a když mi na konci zatleskaly a zahrnuly mě ovacemi, musela jsem si položit hlavu na paži a kousnout se do rtu, aby mi nevyhrkly slzy.

Pak spustily jinou píseň – nebyla to jedna z mých a Kittyiných, ale nějaká nová, kterou jsem neznala, a tak jsem se k nim nemohla přidat. Posadila jsem se a opřela si hlavu o obložení kóje. Nějaká dívka nám ke stolu přinesla na talíři zapečenou sekanou, kterou prý posílá „na účet podniku“ paní Swindlesová. Chvilku jsem uždibovala těsto a trošku jsem se zklidnila. Ruth a Nora měly položené lokty na stole, hlavy opřené o bradu a nespouštěly ze mě oči; jejich historka byla dávno zapomenuta. V odmlkách té nové písničky jsem slyšela, jak Annie nevěřícné slečně Raymondové vysvětluje: „Ne, přísahám, vůbec jsme to netušily. Ocitla se na Florriině prahu s monoklem a kytkou řeřichy, a už nikdy neodešla. Černý kůň se vším všudy…“

Florence ke mně otočila obličej, a oči stále měla v šeru.

„Vážně jsi byla slavná?“ zeptala se mě, když jsem si vytáhla cigaretu a zapálila si. „A opravdu jsi zpívala?“

„Zpívala a tančila. A jednou dokonce hrála v jedné vánoční hře v divadle Britannia.“ Plácla jsem se do stehna. „‚Drazí pánové, kdepak je Princ, náš pán.‘“ Florence se na rozdíl ode mě rozesmála.

„Škoda že jsem tě neviděla! Kdy to bylo?“

Na okamžik jsem se zamyslela. „V devětaosmdesátém,“ odvětila jsem.

Florence vytrčila ret. „Aha. Celý rok se stávkovalo: na kabaret nebyl čas. Myslím, že jednou večer jsem ale stála před Britannií a vybírala peníze pro přístavní dělníky…“ dodala s úsměvem. „Ale čokoládovou minci bych neodmítla.“

„No, určitě bych ti jednu hodila…“

Pozvedla sklenici ke rtům, pak jako by jí hlavou blesklo něco jiného. „Co se stalo, žes odešla z divadla?“ zeptala se. „Proč jsi toho nechala, když se ti tak dařilo? Cos dělala pak?“

K něčemu jsem se přece jen musela přiznat, ale rozhodně jsem nebyla připravená vyklopit všechno. Přistrčila jsem k Florence svůj talíř. „Sněz to za mě,“ pobídla jsem ji. Pak jsem se přes ni naklonila a zavolala na Annii. „Poslyš, Annie. Dej mi prosím tě cigaretu. Tahle za moc nestojí.“

„No, když jsi ta celebrita…“

Florence snědla sekanou s pomocí Ruth. Zpěvačky u piána se unavily a ochraptěly, a tak se vrátily ke kulečníku. Prostitutky z vedlejší kóje se zvedly a připnuly si klobouky: určitě měly namířeno za prací do nuznějších podniků ve Wappingu a Limehousu. Nora si zívla, a když jsme to viděly, všechny jsme ji napodobily a Florence si povzdychla.

„Půjdeme?“ navrhla. „Myslím, že už je dost pozdě.“

„Je skoro půlnoc,“ odpověděla slečna Raymondová. Vstaly jsme a pustily se do zapínání kabátů.

„Jen si odskočím za paní Swindlesovou, abych jí poděkovala za tu sekanou,“ oznámila jsem, a když jsem to vyřídila – a cestou se pozdravila asi s půl tuctem žen – zamířila jsem do kulečníkového rohu za Jenny.

„Dobrou noc,“ popřála jsem jí. „Jsem ráda, že jste vyhrála svůj šilink.“

Vzala mě za ruku a potřásla mi s ní. „Dobrou noc, slečno Kingová! Ten šilink je nic ve srovnání s potěšením, které nám všem přinesla vaše společnost.“

„Uvidíme vás tady ještě někdy, Nan?“ zavolala na mě její potetovaná kamarádka. „Doufám,“ přikývla jsem.

„Ale příště nám musíte zazpívat pořádně a sama v pánským ohozu.“

„To teda musíte!“

Nic jsem na to neřekla, jen jsem se pousmála a namířila si to od nich pryč; pak jsem si ale na něco vzpomněla a znovu kývla na Jenny.

„Ta fotka,“ řekla jsem tiše, když přišla blíž. „Myslíte – kdyby to paní Swindlesové nevadilo – myslíte, že bych si ji mohla nechat?“ Okamžitě strčila ruku do kapsy, vytáhla pomačkanou, vybledlou fotografii a podala mi ji.

„Je vaše.“ Ale pak jí to nedalo a s mírným údivem se mě zeptala: „Vy žádnou nemáte? Myslela bych si…“

„Mezi náma dvěma,“ odvětila jsem, „odešla jsem z divadla poněkud narychlo. Přišla jsem o spoustu věcí a až do dneška jsem si to ani neuvědomila. Ale tahle –“ Shlédla jsem na tu fotku. „No, rozhodně nebude na škodu, když si ji nechám na památku, že ne?“

„To teda určitě nebude,“ odpověděla vlídně. Pak zalétla pohledem k Florence a ostatním. „Vaše děvče už na vás čeká,“ dodala s úsměvem. Schovala jsem si fotku do kapsy u kabátu.

„Já vím,“ přitakala jsem zamyšleně. „Já vím.“

Připojila jsem se k přítelkyním; opatrně jsme se prodraly zaplněným lokálem a vyškrábaly se po tom zrádném schodišti ven do mrazivé únorové noci. Na ulici před Fregatou panovala tma a ticho; z Cable Street se však ozýval vzdálený rámus. Z ostatních hospod a restaurací v East Endu se začínali pomalu a vrávoravě trousit hosté a ubírat se jako my ke svým domovům.

„Nedochází mezi ženami u Šimráka a místními hrubiány ke konfliktům?“ zeptala jsem se, když jsme se daly na cestu.

Annie si vytáhla límec proti chladu a vzala slečnu Raymondovou pod paží. „Někdy,“ odvětila. „Někdy. Jednou nějací chlapci navlékli klobouk praseti a strčili ho dolů ze schodů do sklepa…“

„Ne!“

„Ano,“ přikývla Nora. „A jednou si jedna žena odnesla ze rvačky rozbitou hlavu.“

„Jenomže to bylo kvůli děvčeti,“ vysvětlila se zívnutím Florence, „a tu hlavu jí rozbil manžel toho děvčete…“

„Po pravdě řečeno,“ pokračovala Annie, „v téhle čtvrti žije taková směsice – Židé a Indové, Němci a Poláci, socialisté, anarchisté, členové Armády spásy… Místní už nemůže nic překvapit.“

Avšak zatímco mluvila, z domu na konci ulice vyšli dva muži, a když nás uviděli – jak jsou Annie a slečna Raymondová zavěšeny do sebe, Ruth má ruku v Nořině kapse a Florence a já jdeme a otíráme se o sebe – něco si zamumlali a ušklíbli se. Když jsme je míjely, jeden z nich zachrchlal a odplivl si, druhý si zajel pootevřenou dlaní do rozkroku a se smíchem vykřikl.

Annie se na mě podívala a pokrčila rameny. Slečna Raymondová prohlásila, aby nám všem vyloudila na tváři úsměv: „Zajímalo by mě, jestli si někdy nechá nějaká žena kvůli mně rozbít hlavu…“

„Jedině zlomit srdce, slečno Raymondová,“ opáčila jsem zdvořile a k mému uspokojení po mně jak Annie, tak Florence vrhly zamračený pohled.

Cestou naše řady prořídly, protože u Whitechapelu se od nás odpojily Ruth s Norou, aby si vzaly do svého bytu v City taxíka, a v Shoreditchi, kde bydlí slečna Raymondová, se Annie zadívala na palec u boty a řekla: „No, myslím, že slečnu Raymondovou raději doprovodím až k domu, je pozdě. Ale klidně běžte dál beze mě, já vás doženu…“

A tak jsme zůstaly s Florence samy. Kráčely jsme rychle, protože byla strašná zima, a Florence si propletla ruce těsně kolem mojí paže a držela si mě blízko těla. Když jsme došly na konec Quilter Street, zůstaly jsme stejně jako já poprvé stát: na okamžik jsme se zadívaly na temné a strašidelné věže tržnice Columbia Market a obrátily zrak k bezhvězdné, bezměsíční, mlhou a kouřem zahalené londýnské obloze.

„Myslím, že Annie nás už nedožene,“ zamumlala Florence a mrkla zpátky směrem k Shoreditchi.

„Ne,“ přitakala jsem. „Myslím, že ne…“

Když jsme vešly do domu, panovalo tam dost horko a dusno; ale sotva jsme si svlékly kabáty a odskočily si na záchod, brzy jsme prokřehly. Ralph mi rozestlal postel a na krbové římse nechal vzkaz s tím, že v troubě máme připravenou konvici čaje. Byl hustý a hnědý jako šťáva, ale stejně jsme ho vypily – odnesly jsme si hrníčky do salonku, kde bylo nejtepleji, a zahřívaly jsme si ruce nad několika posledními žhavými uhlíky ve vyhasínajícím krbu.

Když mi Ralph chystal postel, odsunul židle, a tak jsme se na ni teď poněkud stydlivě jedna vedle druhé posadily: při tom trošku popojela kolečka a Florence se rozesmála. Na stole stála lampa a vydávala tlumené světlo, ale jinak v pokoji panovalo neurčité šero. Seděly jsme, popíjely čaj a hleděly do uhlíků: čas od času se popel v krbu malinko sesunul a vyšlo z něj tiché zapraskání. „Tady je ve srovnání s Šimrákem takové ticho,“ řekla Florence tiše.

Seděla jsem na posteli a kolena přitažená k bradě jsem měla jen kousek nad kobercem – teď jsem se na nich otočila a usmála se na ni.

„Jsem ráda, žes mě tam vzala,“ řekla jsem. „Myslím, že jsem se tak nepobavila už od – hm, už ani nevím.“

„Nevíš?“

„Nevím. Ale způlky jsem se bavila jen tím, když jsem tě viděla tak veselou, víš…“

Florence se usmála, pak si zívla. „Přijde ti slečna Raymondová taky tak hezká?“

„Hezká jako obrázek.“ Ale ne tak hezká jako ty, chtělo se mi říct, když jsem se znovu zadívala na všechny ty rysy, které mi kdysi připadaly obyčejné. Ach bože Flo, nikdo není tak hezký jako ty!

Ale neřekla jsem ani slovo a Florence se nepřestávala usmívat. „Vzpomínám si na jinou dívku, se kterou Annie kdysi chodila. Nechali jsme je bydlet u nás, protože Annie v té době bydlela se sestrou. Spaly tady a my s Lilian zas nahoře; byly tak hlučné, že se paní Monksová přišla zeptat, jestli někomu není špatně? Musely jsme říct, že Lilian bolí zub – i když ve skutečnosti spala jak dřevo a o ničem nevěděla…“

Hlas jí odumřel na rtech. Položila jsem ruku na uzel své kravaty, abych si ji povolila: při představě Flo ležící vedle Lilian a zmítané beznadějnou vášní mě přepadlo rozhořčení, ale zároveň jako obvykle mě zalilo teplo. „Nebylo těžké spát v jedné posteli s někým, koho tak miluješ?“ chtěla jsem vědět.

„Bylo to strašně těžké! Ale zároveň naprosto báječné.“

„Tos ji nikdy – nepolíbila?“

„Někdy jsem ji ve spánku políbila na vlasy. Měla překrásné vlasy…“

V tu chvíli jsem si v duchu velice jasně vybavila, jak ještě před tím, než jsme se milovaly, ležím vedle Kitty. „Dívala ses na její tvář, zatímco tvrdě spala – a doufala, že se jí zdá o tobě?“ zeptala jsem se o něco jiným tónem.

„Zažehávala jsem kvůli tomu svíčku!“

„Netoužila ses jí dotýkat, když vedle tebe ležela?“

„Myslela jsem si, že to nevydržím! Málem jsem z toho měla smrt.“

„A nedotýkala ses někdy sama sebe – a přála si, aby ty prsty byly její…?“

„Ano a byla jsem rudá jak rak! Jednou jsem se k ní v posteli přitiskla a ona ze spánku hlesla: ‚Jime!‘ – tak se jmenoval ten její přítel. A pak to řekla ještě jednou: ‚Jime!‘ – hlasem, jakým nikdy jindy nemluvila. Nevěděla jsem, jestli mám brečet, nebo se smát; ale ve skutečnosti jsem nejvíc toužila – bože, Nance! nejvíc jsem toužila po tom, aby dál spala, jako dívka v transu, a já se jí mohla dotýkat a ona by si myslela, že jsem on, a při tom ho znovu volala tím hlasem…!“

Florence se nadechla. V krbu se s rachotem zřítil uhlík, ale ani jedna z nás se po něm neotočila. Dál jsme se jen dívaly jedna na druhou: naše pohledy jako by pod silou jejích vroucích slov splynuly v jeden a nemohly jsme je od sebe odtrhnout. „Jime! Jime!“ řekla jsem a měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. Flo překvapeně zamžikala a zachvěla se chladem; a já jsem se k ní přidala. „Ach, Flo…“ špitla jsem.

Prostor mezi našimi rty se jako by působením nějaké magické síly zužoval, až zmizel úplně, a my jsme se líbaly. Florence zvedla ruku a dotkla se koutku mých rtů; a pak se její prsty ocitly mezi našimi přitisknutými rty – pořád chutnaly po cukru. Roztřásla jsem se tak silně, že jsem musela sevřít ruce v pěst a přikázat si: „Tak se přece přestaň třást, ano? Ještě si bude myslet, že tě nikdy nikdo nepolíbil!“

Když jsem k ní však zvedla ruce, zjistila jsem, že Flo se třese úplně stejně; a když o chvilku později moje prsty sklouzly od jejího hrdla ke křivce jejích ňader, škubla sebou jako ryba, usmála se a přitiskla se blíž ke mně. „Stiskni mě ještě víc!“ pobídla mě.

Svalily jsme se spolu na postel – její kolečka odjela po koberci o dalších pár centimetrů – a já jsem jí rozepnula knoflíčky u košile a přitiskla jí tvář na ňadra, skrz spodničku jsem se přisála k jedné její bradavce, dokud Florence neztuhla a nezačala hekat. Znovu mě vzala rukama za hlavu a přitáhla si mě k sobě, aby mě mohla políbit. Dráždila jsem ji vlastním tělem a cítila, jak se pode mnou vlní, cítila jsem na prsou její ňadra, až jsem měla pocit, že jestli nedosáhnu vrcholu, tak omdlím – ale Florence si mě otočila, vykasala mi sukni a zajela mi rukou mezi nohy a dráždila mě tak pomalu, tak jemně a škádlivě, že jsem doufala, že se nikdy neudělám…

Nakonec jsem ucítila, jak rukou spočinula na tom nejvlhčím místě mého těla, a na uchu jsem ucítila její dech. „Máš to ráda rukou?“ zamumlala. Ta otázka byla tak laskavá, tak zdvořilá, že jsem se málem rozplakala. „Ach!“ zasténala jsem a ona mě znovu políbila. Po chvilce jsem ucítila, jak do mě vniká – nejdřív jedním prstem, pak tuším druhým, pak třetím… Nakonec po maličkém zatlačení ve mně vězela celou rukou až po zápěstí. Myslím, že jsem vykřikla – a když jsem v sobě ucítila sotva patrný šroubovitý pohyb její pěsti, svírání a rozevírání jejích sladkých prstů, tak jsem se zachvěla, prudce vydechla a vykřikla…

Když jsem dosáhla vrcholu, ucítila jsem vytrysknutí a zjistila jsem, že jsem ji od konečků prstů až po loket potřísnila – a že Flo se tak nějak ze soucitu udělala a mdle a těžce na mě spočívá a sama má mokrou sukni. Vytáhla ruku – po zádech mi nanovo přeběhl mráz – a já jsem ji popadla, přitáhla jsem si k sobě její tvář a líbala ji. A tak jsme naprosto nehybně ležely s nohama přitisknutýma jedna ke druhé, dokud jsme se jako chladnoucí motory nepřestaly chvět a nezůstaly v klidu.

Když se Florence konečně zvedla, bouchla se hlavou do jídelního stolu: vůbec jsme si nevšimly, že jsme se i s rozkládací postelí přesunuly z jedné strany salonku na druhou. Flo se tomu zasmála. Vysoukaly jsme se z oblečení, Florence ztlumila lampu a jen ve vlhkých spodničkách jsme ulehly pod přikrývku. Když usnula, vzala jsem její tvář do rukou a políbila ji na čelo v místě, kam se uhodila.

Když jsem se probudila, stále byla noc, i když venku se už trochu projasnilo. Neměla jsem ponětí, co mě vyrušilo, ale když jsem se rozhlédla, všimla jsem si, že Florence se na polštáři trošku nadzdvihla a prohlíží si mě, podle všeho plně probuzená. Znovu jsem se natáhla po její ruce a políbila ji a ucítila, jak se mi svírají vnitřnosti. Flo se usmála, ale v jejím úsměvu byl závan melancholie, z něhož mi naskočila husí kůže.

„Co se děje?“ zamumlala jsem. Pohladila mě po vlasech.

„Jen jsem si říkala…“

„Co?“ Neodpověděla. Podepřela jsem se vedle ní lokty a sama už jsem byla čilá jako rybička. „Co, Florence?“

„Dívala jsem se na tebe ve tmě: nikdy dřív jsem tě ve spánku neviděla. Připadalas mi jako úplně cizí člověk. A pak mě napadlo, vždyť ty pro mě jsi úplně cizí…“

„Úplně cizí? Jak tohle můžeš říct? Žiješ se mnou pod jednou střechou už přes rok!“

„A včera večer se zčistajasna dozvím, že jsi kdysi byla kabaretní hvězdou!“ namítla. „Jak něco takového můžeš tajit? A hlavně proč? Co ještě jsi dělala, o čem nemám ani páru? Co já vím, třeba jsi byla i ve vězení. Nebo v blázinci. Třeba jsi šlapala chodník!“

Kousla jsem se do rtu; ale pak jsem si vybavila, jak Flo vlídně mluvila o těch prostitutkách v Šimrákovi, a vyhrkla jsem: „Flo, jednu dobu jsem opravdu skončila na ulici. Nebudeš mě za to nenávidět, že ne?“

Okamžitě svou ruku stáhla. „Na ulici! Můj bože! Ovšem že tě nebudu nenávidět, ale – ach, Nance! Když pomyslím, žes patřila k těm smutným dívkám…“

„Já jsem ale nebyla smutná,“ namítla jsem a podívala se stranou. „A po pravdě řečeno – ani jsem nebyla tak docela dívka.“

„Nebyla dívka?“ nechápala. „Co tím chceš říct?“

Přejela jsem nehtem po hedvábném okraji přikrývky. Mám jí vypovědět svůj příběh – ten, co jsem si tak dlouho nechávala jen a jen pro sebe? Zahlédla jsem na povlaku její ruku, a zatímco se mi znovu sevřel žaludek, znovu jsem si vybavila, jak si ke mně její prsty razí cestu a jak se její pěst pomalu otáčí uvnitř mého těla…

Nadechla jsem se. „Už jsi někdy byla ve Whitstablu?“

Sotva jsem spustila, zjistila jsem, že nemůžu přestat. Řekla jsem jí všechno – o svém životě s ústřicemi; o Kitty Butlerové, kvůli které jsem opustila svou rodinu a která zase opustila kvůli Walteru Blissovi mě. Řekla jsem jí o svém šílenství; o své maškarádě; o svém životě u paní Milneové a Gracie v Zelené ulici, kde jsme se viděly poprvé. A nakonec jsem se zmínila i o Dianě, Felicity Place a o Zeně.

Když jsem se odmlčela, venku se rozednívalo a v salonku panovala větší zima než kdy předtím. Florence byla po celou dobu mého dlouhého vypravování zticha; když jsem došla k té části o prostituci, začala se mračit a pak se její zachmuření ještě prohloubilo. Teď už se kabonila jako kakabus.

„Chtělas vědět,“ řekla jsem, „jaká mám tajemství…“

Flo se odvrátila. „Nikdy by mě nenapadlo, že jich bude tolik.“

„Řeklas, že mě kvůli šlapání nebudeš nenávidět.“

„Jen těžko se dá uvěřit, žes to všechno dělala opravdu pro zábavu. Ach bože, Nance, tak krutou zábavu!“

„To bylo velice dávno.“

„Když pomyslím, kolik lidí jsi za tu dobu poznala – a přesto nemáš přátele.“

„Všechny jsem je nechala za sebou.“

„A tvoje rodina. Když jsi sem přišla, říkalas, že tě zapudili. Ale ty jsi zapudila je! Určitě se mohou utrápit, co s tebou je! Copak na ně nikdy nemyslíš?“

„Jen někdy.“

„A ta dáma ze Zelené ulice, která tě měla tolik ráda. Copak nikdy nemáš chuť za ní a za její dcerou zaskočit na návštěvu?“

„Odstěhovaly se. Pokusila jsem se je najít, ale stejně jsem se styděla, protože jsem je pustila k vodě…“

„Pustilas je k vodě kvůli – jak že se jmenovala?“

„Diana.“

„Diana. To ti na ní opravdu tak záleželo?“

„Záleželo?“ Opřela jsem se o loket. „Nenáviděla jsem ji! Byla to ďábelská svině! Vždyť jsem ti řekla –“

„A i přesto jsi u ní tak dlouho zůstala…“

Zčistajasna jsem se dusila svým vlastním příběhem a tím, jak se mu Flo vysmívala. „Neumím to vysvětlit,“ řekla jsem. „Měla mě ve své moci. Byla bohatá. Měla spoustu věcí.“

„Nejprve jsi mi řekla, že tě vyhodil nějaký džentlmen. Pak tvrdíš, že to byla dáma. Myslela jsem si, žes ztratila nějaké děvče…“

„Taky že ztratila, Kitty, a to už je spousta let.“

„A Diana byla bohatá, udělala ti monokl, pořezala tě a ty ses nechala. A pak tě vyrazila, protože – ses líbala s její služebnou.“ Její hlas byl stále neoblomnější. „Co se stalo s ní?“

„Já nevím. Nevím!“

Chvilku jsme ležely v tichosti a postel mi najednou připadala strašlivě úzká. Florence upřeně hleděla na projasňující se čtverec záclony v okně a já jsem ji celá nešťastná sledovala. Když si přistrčila k ústům prst, aby si ukousla nehet, zvedla jsem ruku, abych ji zarazila. Ona mě však odstrčila a vstala.

„Kam jdeš?“ zeptala jsem se.

„Nahoru. Chci chvilku v klidu přemýšlet.“

„Ne!“ vykřikla jsem, a sotva jsem to dořekla, nahoře v postýlce se probudil Cyril a začal volat svou matku. Natáhla jsem se po Florence, chňapla ji za zápěstí a bez ohledu na volání děcka jsem ji stáhla zpátky dolů k sobě na postel. „Já vím, co chceš dělat,“ obořila jsem se na ni. „Máš v úmyslu sedět a myslet na Lilian!“

„Nemůžu si pomoct a musím na Lilian myslet!“ rozkřikla se, zasažená mými slovy. „Nemůžu si prostě pomoct. A ty – ty jsi úplně stejná, akorát žes mi to tajila. Netvrď mi – netvrď mi, žes včera večer nemyslela na Kitty, když ses se mnou líbala!“

Nadechla jsem se, ale pak jsem se zarazila. Byla to totiž pravda, to jsem nemohla popřít. To s Kitty jsem se líbala poprvé a nejvášnivěji; a jako kdybych od té doby na rtech stále cítila tvar, barvu i chuť jejích polibků. Nedokázalo je smýt sperma ani slzy všech těch vzlykajících teploušů ze Soho, ani víno a vlhké něžnosti Felicity Place. Vždycky jsem to věděla – ale s Dianou ani se Zenou na tom nezáleželo. Proč by mi to mělo vadit s Florence?

Proč by mi mělo vadit, na koho myslí, když mě líbá?

„Vím jen to,“ řekla jsem nakonec, „že kdybychom se spolu včera večer nevyspaly, byla by to naše smrt. A jestli mi teď chceš říct, že to, co se stalo, všechno to skvělé, už se nebude nikdy opakovat-!“

Pořád jsem ji držela na posteli a Cyril nepřestával křičet; ale teď, jako by zázrakem, jeho křik začal slábnout – a Florence mi v důsledku toho ochabla v náručí a otočila ke mně hlavu.

„Ráda jsem si tě představovala jako Venuši v mušli,“ pronesla tiše. „Nikdy jsem nepomyslela na lásky, které jsi měla, než jsi sem přišla…“

„Proč na ně musíš myslet teď?“

„Protože na ně myslíš i ty! Co kdyby se Kitty znovu objevila a chtěla, aby ses vrátila?“

„Ona se neobjeví. Kitty je pryč, Flo. Stejně jako Lilian. Věř mi, to se spíš vrátí ona!“ Na rtech se mi objevil úsměv. „A až přijde, můžeš jít za ní a já neřeknu ani slovo. A když si Kitty přijde pro mě, můžeš udělat to samé. Předpokládám, že pak budeme mít každá svůj ráj – a budeme na sebe moct mávat ze svých mráčků. Ale do té doby, Flo, nemůžeme se do té doby prostě jen dál líbat a užívat si?“

To vyznání lásky, jak už to tak bývá, podle mě bylo dost zvláštní; jenže my jsme byly dívky se zvláštní minulostí – dívky, jejichž minulost připomíná krabici s netěsnícím víkem. Musíme ji nosit stále s sebou, ale velice opatrně. Mohly bychom obstát, napadlo mě, když si Florence vzdychla a konečně ke mně zvedla ruku; mohly bychom obstát, pokud se nám ty krabice nevysypou.

Kapitola 19

Ještě týž den odpoledne jsme odnesly skládací postel zpátky na půdu – myslím, že ta kolečka zůstala už natrvalo pokřivená – a já jsem si přenesla věci na spaní do Florencina pokoje a uložila si noční košili k ní pod polštář. Udělaly jsme to v Ralphově nepřítomnosti. Když se vrátil domů a podíval na místo, kde bývala postel rozložená, a pak na nás – s ruměncem ve tváři, opuchlýma očima a oteklými rty –, asi desetkrát zamrkal, polkl a posadil se s rozevřeným vydáním časopisu Spravedlnost před obličejem. Ale když se večer před spaním zvedl, vtiskl mi vroucný polibek.

„Proč Ralph s nikým nechodí?“ zeptala jsem se, když odešel. Florence jen pokrčila rameny.

„Zdá se, že děvčata o něj nemají zájem. Každá moje lesbická přítelkyně je do něj napůl blázen, ale normální dívky – no jo, on má holt slabost pro fajnovější dívky. Ta poslední se s ním rozešla kvůli jednomu boxerovi.“

„Chudák Ralph,“ povzdychla jsem si. A pak jsem dodala: „K tvojí orientaci je až pozoruhodně shovívavý. Nemyslíš?“

Flo se přišla posadit na opěradlo mého křesla. „Měl dost času si na ni zvyknout.“

„Takže jsi vždycky byla taková?“

„No, mám pocit, že u nás doma se vždycky motala jedna nebo dvě dívky. Matce to nikdy nedošlo. Janet to nevadí – tvrdí, že tak na ni aspoň zbyde víc chlapů. Ale Frank,“ – to byl ten nejstarší bratr, který se čas od času zastavoval s rodinou na návštěvu – „Frankovi se nikdy nezamlouvalo, že trávím veškerý čas jen v dívčí společnosti: jednou mi kvůli tomu dokonce dal facku, nikdy jsem na to nezapomněla. Kdyby tě tady teď viděl, rozhodně by neskákal radostí.“

„Jestli chceš, můžeme dělat jako by nic,“ řekla jsem. „Můžeme snést tu rozkládací postel zpátky a předstírat, že –“

Flo se ode mě odtáhla, jako kdybych ji urazila. „Předstírat? Předstírat a v mém vlastním domě? Jestli se Frankovi moje zvyky nezamlouvají, vůbec sem nemusí chodit. On nebo kdokoliv jiný stejného názoru. Chceš snad, aby si lidé mysleli, že se stydíme?“

„Ne, ne. Já jen, že Kitty –“

„Ach, Kitty! Kitty! Čím víc se toho o ní dozvídám, tím míň ji mám ráda. Když pomyslím, že ti tak dlouho přistřihovala křidýlka a mučila tě pocitem viny, místo aby sis užívala a bavila se jako opravdová lesba…“

„Nebýt Kitty Butlerové,“ namítla jsem, neboť její slova se mě dotkla víc, než jsem byla ochotná připustit, „žádná lesba by ze mě nebyla.“

Florence si mě změřila od hlavy k patě: měla jsem na sobě kalhoty. „No tomu tedy,“ řekla, „mohu jen těžko uvěřit. Dřív nebo později bys stejně nějakou ženu potkala.“

„To bych ale nejspíš už byla vdaná za Freddyho a měla tucet dětí. Tebe bych rozhodně nikdy nepotkala.“

„No, tak aspoň za něco můžu být Kitty Butlerové vděčná.“

To jméno, vyslovené takhle nahlas, mi stále trochu brnkalo na nervy; myslím, že Flo si toho byla vědoma. „To teda můžeš,“ prohodila jsem vesele. „Tak na to hlavně nezapomeň. Vlastně mám něco, co ti bude připomínat…“ Zamířila jsem ke kabátu a vytáhla z kapsy fotografii, na níž jsme byly s Kitty a kterou jsem získala od Jenny v Šimrákovi. Odnesla jsem ji ke knihovně a opřela ji tam pod ostatní portréty. „Tvoji Lilian možná vzrušovalo, když se dívala na Eleanor Marxovou. Rozumné dívky si však před pěti lety vylepovaly na stěny svých ložnic moje fotky.“

„Přestaň se chvástat,“ namítla Flo. „Pořád samé řečičky o kabaretu. Mně jsi ještě nezazpívala ani sloku.“

Zasedla mi moje místo v křesle, a tak jsem šla a šťouchala ji kolenem do nohou. „Tommy,“ spustila jsem jednu starou písničku od W. B. Faira – „Tommy, pusť sednout svého strejčka.“

Florence se rozesmála. „Tuhle písničku jsi zpívala s Kitty?“

„Ale kdeže! Kitty by z ní měla příliš nahnáno, kdyby náhodou v publiku seděla opravdová lesba a tu narážku pochopila.“

„Tak mi zazpívej něco, co jste zpívaly s Kitty.“

„No…“ Ten nápad se mi sice moc nezamlouval, ale zanotovala jsem jí pár veršů z naší písničky o zlatkách – procházela jsem se při tom po salonku a vykopávala nohy v semišových kalhotách. Když jsem skončila, Flo zavrtěla hlavou.

„Měla na tebe být tolik pyšná!“ prohlásila tiše. „Já na jejím místě –“ Větu však nedokončila. Jen vstala, přistoupila ke mně, rozhalila mi rozepnutou košili a nahou kůži pod krkem zasypala polibky, až jsem se celá rozechvěla.

Kdysi mi Florence připadala neposkvrněná jako sádrová světice; připadala mi nehezká. Ale teď už neposkvrněná nebyla – byla úžasně smělá, upřímná a pohotová; a díky své smělosti byla hezká, celá zářila jako nějaké leštidlo. Nemohla jsem se na ni podívat, aniž bych se jí nechtěla dotýkat. Nemohla jsem si nevšimnout lesku na jejích růžových rtech, aniž bych měla sto chutí k ní přistoupit a přisát se k nim; nemohla jsem se podívat na její ruku, zatímco ochable spočívala na nějakém stole, držela pero, nesla hrníček nebo se prostě věnovala nějaké obyčejné činnosti, aniž bych nezatoužila vzít ji do prstů a políbit na kotníky nebo jí zajet jazykem do dlaně či si ji přitisknout do rozkroku. Stála jsem vedle ní v přeplněné místnosti a cítila, jak se mi ježí chlupy na pažích – a viděla, že i jí naskakuje husí kůže a tváře polévá ruměnec, že po mně touží stejně jako já po ní. Ale Flo se zároveň strašlivě ukájela tím, že prodlužovala návštěvy svých přátel – tím, že podávala jeden šálek čaje za druhým – a já jsem jen celou dobu přihlížela v mukách a vlhkém vzrušení.

„Tys mě nechala čekat dva a půl roku,“ řekla mi jednou. Šla jsem za ní do kuchyně, a zatímco stavěla konvici na sporák, objala jsem ji roztřesenými pažemi. „Snad zvládneš počkat ještě hodinu, než se salonek vylidní…“ Ale když mi to následující večer zopakovala, zajela jsem jí pod sukni, až jí vynechal hlas – Flo mě zatáhla do spíže a zatarasila dveře koštětem, a tak jsme se mazlily mezi pytlíky s moukou a plechovkami melasy, zatímco konvice pískala, celou kuchyň zahalila pára a Annie volala ze salonku, Co že to tam děláme?

Ve skutečnosti jsme obě strádaly nepolíbené tak dlouho, že jakmile jsme se znovu začaly líbat, nemohly jsme přestat.

Naše smělost nás přiváděla k úžasu.

„Myslela jsem si o tobě, že patříš k těm příšerným netýkavkám,“ řekla mi Flo jednou večer, asi týden nebo dva po naší návštěvě u Šimráka. „K takovým, co se k nim smíš lísat, ale nesmíš se jich skoro dotknout…“

„Někdo takový existuje?“ zeptala jsem se.

Florence zrudla. „S jednou nebo se dvěma takovými jsem spala…“

Představa, že spala s různými děvčaty – s tolika děvčaty, že je mohla rozřazovat do kategorií jako druhy ryb –, byla úžasně překvapivá a vzrušující. Položila jsem na ni ruku – ležely jsme vedle sebe nahé i navzdory chladu, protože jsme si daly horkou koupel a kůži jsme stále měly příjemně rozpálenou – a laskala ji od hrdla až po klín a pak znova, až se celá chvěla.

„Koho by napadlo, že se tě budu takhle dotýkat a mluvit s tebou!“ prohlásila jsem – šeptem, protože Cyril vedle nás spinkal v postýlce. „Najisto jsem si myslela, že budeš upjatá a nemotorná. Že se budeš stydět. Vážně jsem si neuměla představit, že by to mělo být jinak, když je někdo tak politicky uvědomělý a dobrý jako ty!“

To Florence pobavilo. „Víš, socialismus není žádná Armáda spásy,“ opáčila.

„No, možná ne…“

Pak už jsme obě byly zticha; jen jsme se líbaly a mumlaly. Druhý den večer však Florence vytáhla nějakou knihu a chtěla, abych si z ní četla. Byla to báseň Ku demokracii od Edwarda Carpentera. Zatímco jsem obracela stránky a zaplavovalo mě teplo Florencina těla, cítila jsem, jak vlhnu.

„Četly jste si v ní i s Lilian?“ zajímalo mě.

Flo přikývla. „Měla moc ráda, když jsem jí z ní v posteli předčítala. Domnívám se, že nemohla vědět, jak to někdy bylo těžké…“

Možná že to přece jen věděla, napadlo mě – a při tom pomyšlení jsem zvlhla ještě víc. Podala jsem knihu Florence. „Teď čti ty,“ pobídla jsem ji.

„Už sis to přečetla.“

„Přečti mi ty úryvky, které jsi čítávala jí…“

Po krátkém zaváhání poslechla; a zatímco předčítala, zajela jsem jí rukou mezi nohy a začala ji laskat a čím víc jsem tlačila, tím víc jí kolísal hlas.

„Existují knihy napsané přímo pro tyhle věci,“ řekla jsem Flo a při tom jsem vzpomínala na to, kolikrát jsem něco podobného dělávala s Dianou – možná ve stejné době, kdy se Florence choulila vedle Lilian. „Nechceš, abych ti raději koupila nějakou takovou? Neumím si představit, že by pan Carpenter psal svou knihu s tím, že bude sloužit k takovému účelu.“

Flo se přisála rty k mému hrdlu. „Víš co, myslím, že pan Carpenter by vůbec nebyl proti.“

Florence pak nechala knihu padnout na svá prsa; odstrčila jsem ji stranou a překulila se na ni.

„A tohle,“ řekla jsem, zatímco jsem pohybovala boky, „vážně přispívá k sociální revoluci?“

„Ó, ano!“

Zavrtěla jsem se o něco níž. „A tohle taky?“

„No ovšem!“

Vklouzla jsem pod přikrývku. „A co tohle?“

„Ach!“

„Pane bože,“ pronesla jsem o něco později. „Když pomyslím, že jsem se všechny ty roky podílela na socialistickém spiknutí a neměla o tom ani páru…“

Od té chvíle jsme báseň Ku demokracii nechávaly ležet vedle postele; a stejně jako mi Florence někdy říkávala, když v domě panoval klid, „Zazpívej mi něco v semišových kalhotách, strejčku…“, tak jsem se k ní tu a tam – buď u večeře nebo na procházce – přitulila a špitla: „Nedáme si dnes večer trošku demokracie, Flo…?“ Ovšem že jisté písně – patřila k nim i „Milenky a manželky“ – prostě byly tabu. Všimla jsem si, že Stébla trávy zůstala ležet dole na polici pod fotografií Eleanor Marxové a Kitty. Bylo mi to jedno. Jakpak by ne? Uzavřely jsme jistý obchod. Dohodly jsme se na věčném líbání. O Miluju tě nepadlo ani slovo.

„Je to báječné, když je člověk zamilovaný, a ještě ke všemu na jaře,“ zašvitořila Annie jednoho dubnového večera: z ní a slečny Raymondové už se stal pár a trávily dlouhé hodiny u nás v salonku, kde se jedna nad druhou rozplývaly. „Dnes jsem byla na návštěvě v jedné továrně a ponuřejší, rozpadlejší místo jste v životě neviděly. Ale pak jsem vyšla na dvůr, kde rostly kočičky – prostě obyčejné kočičky, ale jak na ně zrovna svítilo slunce, tolik se svou hebkostí podobaly mojí milované Emmě. Měla jsem sto chutí padnout na kolena a mačkat je láskou.“

Florence si pohrdavě odfrkla. „Pořád říkám, že ženy se pro výkon veřejné správy nehodí. Mačkat kočičky? V životě jsem nic uhozenějšího neslyšela. Vážně někdy nechápu, jak to s tebou může Emma vydržet. Kdybych slyšela, jak mě Nancy přirovnává k větvičce kočiček, zvedal by se mi žaludek.“

„Ale fuj! Nancy, copak jsi nikdy nespatřila Florriin obličej v nějaké chryzantémě nebo růži?“

„Nikdy,“ odpověděla jsem. „I když včera na trhu ve Whitechapelu se plácal v kádi jeden platýz a ta podoba byla neskutečná. Málem jsem ho přinesla domů…“

Annie vzala slečnu Raymondovou za ruku a s podivem na nás hleděla. „Přísahám, že tak neromantický pár, jako jste vy dvě, jsem ještě neviděla,“ prohlásila.

„Na romantiku jsme příliš rozumné, viď, Nance?“

„Nebo spíš zaneprázdněné,“ opáčila jsem se zívnutím.

Florence upadla do rozpaků. „No, obávám se, že zanedlouho to bude ještě horší. Víte, slíbila jsem totiž paní Maceyové ze Spolku, že jí pomůžu s přípravou Dělnického sjezdu –“

„Ach bože, Florence!“ zvolala jsem, „to snad ne!“

„O co jde?“ zeptala se slečna Raymondová.

„Nějaký ohavný nápad,“ vyhrkla jsem, „který si vysnily všemožné spolky a odborové svazy východního Londýna, aby zaplnily Viktoriin park socialisty –“

„Demonstrace,“ skočila mi Florence do řeči. „Báječná věc, jestli se to podaří. Má se konat na konci května. Budou tam stany, projevy, stánky a živý obraz. Doufáme, že přilákáme návštěvníky a mluvčí z celé Británie – a pár jich má dokonce přijet i z Německa a z Francie.“

„A teď jsi říkala, že budeš pomáhat s její přípravou. Což znamená,“ obrátila jsem se s hořkostí v hlase na slečnu Raymondovou, „že si na sebe naloží mnohem víc povinností, než by měla, a já jí budu muset jako obvykle pomáhat – psát dlouho do noci dopisy předsedovi Odborového svazu kožešníků v Hoxtonu nebo Spolku drobných dělníků v kovovýrobě ve Wappingu. I když mnohem raději –“ I když mnohem raději, chtělo se mi říct, bych s chutí vysypala všechny papíry z její aktovky do ohně a celou ji v záři těch plamenů slíbala.

Mám pocit, že v tu chvíli na mě Florence pohlédla trochu smutně. „Nemusíš pomáhat, jestli nechceš.“

„Nemusím pomáhat?“ rozkřikla jsem se. „V tomhle domě?“

A bylo to přesně tak, jak jsem předpokládala. Florence si naložila na bedra asi tisícovku povinností a já, abych zabránila jejímu upracování k smrti, jsem si polovinu z nich vzala na starost – psala jsem pod jejím vedením dopisy, vyčíslovala sumy, roznášela tašky s plakáty a letáky do špinavých odborářských kanceláří, navštěvovala tesařské dílny a šila ubrusy, vlajky a kostýmy pro dělnický živý obraz. Náš dům v Quilter Street znovu zahalila vrstvička prachu; naše večeře teď probíhaly v ještě větším spěchu a bez přípravy – teď už jsem neměla čas vařit ústřice, a tak jsme je jedly zasyrova při práci. Polovina vlajek, které jsem v té době spíchla, a polovina dopisů, které Florence napsala, byly kolem krajů ušpiněné od šťávy a poseté mastnými flíčky.

Do dění se zapojil dokonce i Ralph. Požádali ho, aby jako tajemník svého odborového svazu sepsal zvlášť pro tuto příležitost krátký projev a přednesl ho – v intervalu mezi významnějšími projevy – před početným publikem. Mělo se to jmenovat „Proč právě socialismus?“ a psaní a nácvik Ralpha, jenž neměl vystupování na veřejnosti nikterak v lásce, přiváděly do stavu horečného vzrušení. Seděl několik hodin v kuse u jídelního stolu, psal, až ho bolela celá paže – nebo ještě častěji jen chmurně hleděl na prázdný list papíru před sebou, vyrážel ke knihovně, aby si ověřil nějaký odkaz v nějakém politickém traktátu, a nadával, když zjistil, že je vypůjčený nebo ztracený: „Co se stalo s Bílými otroky Anglie? Kdo si půjčil mého Sidneyho Webba? A kde je krucinál Ku demokracii?“

Obrátily jsme k němu s Florence pohled a zavrtěly hlavou. „Jestli to nechceš dělat nebo se na to necítíš,“ přesvědčovaly jsme ho, „nechej toho. Nikomu to vadit nebude.“ Jenomže Ralph se vždycky zatvrdil a namítl: „Ne, ne. Dělám to kvůli svazu. Už to mám skoro hotové.“ Pak se znovu zamračil na stránku před sebou a zamyšleně se zatahal za vousy; a já jsem si představovala, jak už se v duchu vidí stát před davem upřených tváří, a Ralph se začal potit a celý se roztřásl.

Měla jsem však pocit, že mu aspoň konečně můžu být co platná. „Přečti mi kousek toho svého projevu,“ navrhla jsem mu jednou večer, když Florence nebyla doma. „Nezapomeň, že jsem kdysi byla něco jako herečka. Víš, ono to vyjde nastejno, ať už stojíš na jevišti nebo na pódiu.“

„To je pravda,“ připustil Ralph. Ten nápad se mu zamlouval. „Jenže já se před tebou stydím,“ namítl vzápětí a zamával stránkami projevu.

„Ralphe! Jestli se stydíš přede mnou v našem salonku, jak ti asi bude před pěti stovkami lidí ve Viktoriině parku?“ Při tom pomyšlení si znovu začal žmoulat vousy. Pak si ale podržel projev před sebou, jak jsem ho požádala, postavil se k oknu zahalenému záclonou a odkašlal si.

„‚Proč právě socialismus?‘“ spustil. V tu ránu jsem byla na nohou.

„Tak to je jako začátek dost zoufalé. Nemůžeš si takhle mumlat pod fousy a čekat, že tě na galerii – chci říct vzadu ve stanu – vůbec někdo uslyší.“

„Jdeš na to dost zhurta, Nancy,“ bránil se Ralph.

„Nakonec mi za to poděkuješ. Teď narovnej záda, zvedni hlavu a začni znovu. A mluv odtud –“ – cvrnkla jsem mu do přezky na kalhotách, až sebou trhl – „a ne z hrdla. Pokračuj.“

„‚Proč právě socialismus?‘“ přečetl znovu hlubokým, nepřirozeným hlasem. „Právě tuto otázku jsem dostal za úkol s vámi dnes odpoledne probrat. ‚Proč právě socialismus?‘ Pokusím se vám na ni stručně odpovědět.“

Netrpělivě jsem si vcucla ret. „Víš, v tu chvíli nějaký vtipálek zakřičí ‚Hurá‘.“

„To snad ne, Nance?“

„Na to můžeš vzít jed. Ale nesmíš se tím nechat zviklat, nebo to můžeš rovnou zabalit. Teď pokračuj, ať si poslechnu ten zbytek.“

Ralph předčítal svůj projev – byla to otázka dvou tří stran, víc ne – a já jsem ho zamračeně poslouchala.

„Jestli budeš mluvit do papíru,“ varovala jsem ho nakonec, „nikdo tě neuslyší. Začnou se nudit a povídat si mezi sebou. Tohle jsem zažila snad stokrát.“

„Ale já to přece musím přečíst celé,“ bránil se Ralph.

„Nedá se nic dělat, budeš se to muset naučit nazpaměť,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Cože? Tohle všechno?“ Ralph zapíchl nešťastný pohled na popsané stránky.

„Otázka jednoho nebo dvou dnů,“ ujistila jsem ho. „Buď se to naučíš nazpaměť, Ralphe,“ řekla jsem a položila mu ruku na paži, „nebo tě budeme muset navléknout do šaškovského kostýmu…“

A tak jsme se s Ralphem celý duben a zhruba půlku května – neboť mu samozřejmě trvalo podstatně déle než jeden nebo dva dny, než se naučil celý text byť jen ze čtvrtiny – lopotili nad jeho krátkým projevem, vtloukali mu jednotlivá slova do hlavy a pomocí všemožných fíglů se snažili, aby si je tam uložil. Seděla jsem jako divadelní nápověda s papíry v ruce a Ralph se přede mnou namáhal s monotónním přednesem; nutila jsem ho deklamovat u snídaně nebo když jsme myli nádobí nebo spolu seděli u krbu; stála jsem za kuchyňskými dveřmi a chtěla po něm, aby na mě hřímal svá slova z vany.

„Kolikrát už jste slyšeli, jak ekonomové tvrdí, že Anglie je nejbohatší národ na světě? Kdybyste se jich zeptali, co tím mají na mysli, odpověděli by… odpověděli by…“

„Ralphe! Odpověděli by: jen se kolem sebe rozhlédněte –“

„Odpověděli by: jen se kolem sebe rozhlédněte, na naše výstavní domy a veřejné budovy, naše venkovská sídla a naše…“

„Naše továrny –“

„Naše továrny a naši…“

„Naši říši, Ralphe!“

Časem jsem se samozřejmě tu pitomou řeč naučila nazpaměť sama a mohla papíry klidně odložit. A i Ralph po nějaké době dokázal překoktat projev od začátku až do konce bez jakékoliv nápovědy a aby jakžtakž dával smysl.

Datum konání se mezitím přiblížilo, byly jsme doslova zavalené prací a v jednom kole. I mě se – navzdory věčnému reptání – zmocnila netrpělivost z toho, že se to nakonec opravdu uskuteční, a málem jsem byla stejně rozrušená a nedočkavá jako sama Florence.

„Hlavně aby nepršelo!“ posteskla si a smutně se zadívala na oblohu z okna naší ložnice večer před stanovenou nedělí. „Jestli bude pršet, budeme muset ten živý obraz přesunout do stanu, s čímž ale nikdo nepočítal. Nebo co když bude hřmít? Pak by nikdo neslyšel, co říkají na pódiu.“

„Pršet nebude,“ uklidňovala jsem ji. „Přestaň panikařit.“ Ale Flo se dál mračila na oblohu, až jsem se k ní nakonec připojila a sama u okna pozorovala mraky.

„Hlavně aby nepršelo,“ zopakovala a já, abych ji rozptýlila, dýchla jsem na sklo a nehtem jsem do toho zamlženého obdélníčku vepsala naše iniciály: N. A., F. B., 1895 & Navždy. Namalovala jsem kolem nich srdíčko a propíchla ho šípem.

Tu neděli nespadla ani kapka; obloha nad Bethnal Green byla ve skutečnosti tak modrá a jasná, že by vás klidně mohlo napadnout, že samotný Bůh je socialista a oslnivé slunce jakýmsi požehnáním z nebes. V Quilter Street jsme vstali brzy: vykoupali se, umyli si vlasy a oblékli se – bylo to, jako bychom se chystali na svatbu. Galantně jsem se rozhodla, že nebudu veřejnost dráždit v kalhotách – socialisté už tak mají dost bídnou pověst –, a místo toho jsem si oblékla tmavomodrý kostým se šarlatovým šňůrkovým zapínáním na kabátku, kravatou stejné barvy a buřinkou. V rámci dámského odívání to byl elegantní model; přesto jsem se přistihla, zatímco jsem čekala na Flo a přecházela po salonku sem a tam, že se v té sukni nedůtklivě ošívám. Brzy se ke mně přidal i Ralph, škrobeně nastrojený jako úředník, a v jednom kuse se tahal za límeček, který se mu zarýval do krku.

Florence si oblékla švestkově modrý kostým, který jsem na ní tolik obdivovala: cestou z Bethnal Green jsem jí koupila kytku a připíchla jí ji do saka. Byla to sedmikráska, velká jako pěst, a když se do ní opřelo slunce, zářila jako lampa. „V tomhle se ti tedy rozhodně neztratím,“ ujistila mě Florence.

Když jsme dorazili do parku, byl jako vyměněný. Dělníci v něm po celý víkend stavěli stany, pódia a stánky; krom toho každý strom byl ověnčený vlajkami a prapory a stánkaři už pomalu vykládali na stoly zboží. Florence u sebe měla asi tucet seznamů, co se ještě musí udělat, a tak si je vytáhla a odkvačila najít paní Maceyovou ze Spolku. Prodírali jsme se s Ralphem veškerou tou rozvěšenou vlajkoslávou a hledali jsme stan, v němž měl vystoupit. Jak se ukázalo, byl to ten největší. „Sem se vejde aspoň sedm set lidí!“ oznamovali nám radostně dělníci, když do něj nanosili židle. Tím pádem byl větší než některé sály, v nichž jsem dřív vystupovala; a když to Ralph uslyšel, zbledl a posadil se na lavičku, aby si ještě jednou pročetl svůj projev.

A tak jsem vzala Cyrila a jen tak jsem bloumala kolem, prohlížela si, na co mi zrovna padl zrak, anebo jsem se zastavila na kus řeči s děvčaty, která jsem znala, a pomohla jim s poletujícími ubrusy, skládacími krabicemi nebo neposednými kokardami. Měla jsem pocit, že se tu sešli řečníci i výstavy reprezentující snad každou prapodivnou nebo dobročinnou společnost či věc, jakou si jen umíte představit – odboráři a sufražetky, „scientisté“, křesťanští socialisté, židovští socialisté, irští socialisté, anarchisté, vegetariáni… „Není to skvělé?“ slyšela jsem cestou od přátel i úplně cizích lidí. „Už jste někdy něco takového viděli?“ Jedna žena mi věnovala saténovou stužku na buřinku; místo toho jsem ji připíchla Cyrilovi na šatečky, a když ho lidé viděli v barvách SDF, usmívali se a potřásali mu ručičkou: „Nazdar, soudruhu!“

„Na tento den bude jednou, až vyroste, vzpomínat!“ prohlásil jeden muž, pohladil Cyrila po hlavičce a dal mu penny. Pak se napřímil a s rozzářenýma očima si prohlížel dění kolem sebe. „Všichni na to jednou budeme vzpomínat…“

Bylo mi jasné, že má pravdu. V jednom kuse jsem si sice stěžovala Annii a slečně Raymondové a šila vlajky a prapory bez ohledu na to, jestli mají křivé stehy nebo se satén ušpinil, ale jakmile se park začal zaplňovat, slunce zářilo stále jasněji a všechny barvy jako by se ještě víc rozjasnily, přistihla jsem se, že se kolem sebe v údivu rozhlížím. „Když přijde pět tisíc lidí,“ řekla Florence večer předtím, „budeme šťastní…“ Ale když jsem zamířila k návrší, abych si posadila Cyrila za krk, zaclonila si rukou oči a přehlédla celý park, pomyslela jsem si, že tam musí být aspoň desetkrát tolik lidí – jako by se tam sešli všichni prostí lidé z východního Londýna, bodří, bezstarostní a oblečení ve svých nejlepších šatech. Napadlo mě, že je přilákal socialismus stejně jako sluneční paprsky. Rozložili si mezi stánky a stany deky, obědvali na nich, leželi se svými milými a dětmi a svým čtyřnohým miláčkům házeli klacky. Ale viděla jsem, že také naslouchají řečníkům – přikyvují, diskutují, krčí čelo nad nějakým letákem, připisují své jméno do seznamu nebo loví z kapes drobné, aby přispěli na to či ono.

Jak jsem tam stála a pozorovala okolí, zahlédla jsem, jak kolem prochází nějaká žena a kolem sukně se jí hemží houf dětí – byla to paní Fryerová, ta chudá švadlena, kterou jsme s Florence na podzim navštívily. Když jsem na ni zavolala, s úsměvem za mnou přišla. „Tak jsem nakonec do těch odborů vstoupila,“ řekla. „Přemluvila mě k tomu vaše kamarádka…“ Chvilku jsme si povídaly – její děti měly jablka v karamelu a jedno nabídly i Cyrilovi, aby si lízl. Pak zazněla hlasitá hudba a lidé se začali strkat, mumlat a natahovat krk, a tak jsme společně zvedly děti a sledovaly procesí mužů a žen oblečených v kostýmech nejrůznějších řemesel, nesoucích prapory, vlajky a květiny. Trvalo skoro půl hodiny, než prošli poslední; a když průvod skončil, lidé si přistrčili prsty k ústům a hvízdali, provolávali slávu a tleskali. Paní Fryerová slzela, protože v průvodu šla i nejstarší dcera její sousedky, převlečená za dělnici ze sirkárny.

Mrzelo mě, že tam Florence není se mnou, a tak jsem v davu nepřestávala hledat její švestkově modrý kostým a chudobku, ale – přestože jsem zahlédla snad každou druhou odborářku, která se naším salonkem mihla – Flo ne a ne najít. Když jsem ji konečně objevila, byla ve stanu řečníků: za celé odpoledne z něj nevytáhla paty. „Už jsi to slyšela?“ vyhrkla, když mě uviděla. „Proslýchá se, že má přijet i Eleanor Marxová: radši se odtud ani nehnu, abych ji nepropásla!“ Ukázalo se, že od snídaně nic nejedla, a tak jsem jí šla koupit do stánku sáček surmovek a kalíšek zázvorového piva. Když jsem se vrátila, stál vedle ní Ralph, potil se, nepřestával se potahovat za límec a byl ještě bledší než dřív. Všechna místa na sezení byla obsazená, kromě toho spousta lidí stála. Uvnitř bylo vedro k zalknutí, takže všichni byli nedočkaví a podráždění. Jednoho z posledních řečníků dokonce vypískali kvůli nepopulárním názorům.

„Tebe přece nevypískají, Ralphe,“ uklidňovala jsem ho, ale když jsem viděla, že je nešťastný jako šafářův dvoreček, vzala jsem ho pod paži, malého nechala u Florence a odvedla ho ven na vzduch. „Pojď, dáme si cigaretu. Nesmíš dát najevo, že jsi nervózní.“

Zůstali jsme stát hned za vchodem do stanu – kolem nás prošlo několik mužů z Ralphovy továrny a zvedlo ruce na pozdrav – a já jsem nám každému zapálila cigaretu. Ralphovi se tak třásly prsty, že tu svou málem upustil. „Musíš mě mít za úplného hlupáka,“ řekl omluvně.

„Ale kdepak! Dobře si pamatuju, jak jsem byla před svým prvním vystoupením vytřepaná. Měla jsem pocit, že budu zvracet.“

„Já jsem měl stejný pocit jen před chvílí.“

„To říkají všichni, a stejně nikdo nezvrací.“ Což ale nebyla tak úplně pravda: často jsem vídávala, jak se nervózní umělci sklánějí v zákulisí nad mísou nebo požárním kbelíkem; to jsem ale Ralphovi samozřejmě zamlčela.

„Vystupovala jsi někdy před publikem poněkud hrubých mravů, Nance?“ zeptal se mě.

„To se ptáš vážně?“ opáčila jsem. „V jednom divadle – v Deacon’s v Islingtonu – se jednomu chudákovi před námi pokoušeli zapálit vlasy od reflektoru.“ Když to Ralph slyšel, dvakrát nebo třikrát vyděšeně zamrkal, pak se kvapně ohlédl do stanu, jako by se chtěl ujistit, že tam žádný otevřený oheň, o nějž by ho mohlo nepřátelské publikum chtít popálit, není. Pak se nejistě podíval na svou cigaretu a zahodil ji na zem.

„Když ti to nebude vadit, půjdu si ještě jednou projít svou řeč,“ oznámil mi. A než jsem stačila něco namítnout, zmizel a nechal mě kouřit o samotě.

Nevadilo mi to: venku bylo pořád příjemněji než uvnitř stanu. Strčila jsem si cigaretu do pusy, založila si ruce a jemně se opřela o plátno. Pak jsem zavřela oči a vyhřívala se na sluníčku. Nakonec jsem si cigaretu vytáhla z úst a zívla si.

A při tom se mi vedle ramene ozval ženský hlas: když jsem ho uslyšela, leknutím jsem poskočila.

„No to mě podržte! Na to, že na dělnickým sjezdu bude Nancy Kingová, by mě nenapadlo si ani vsadit.“

Otevřela jsem oči, nechala cigaretu vyklouznout z pusy, a když jsem se za tím hlasem otočila, vykřikla jsem.

„Zeno! Páni! Jsi to opravdu ty?“

Byla to vážně ona: stála vedle mě, baculatější a dokonce hezčí, než když jsem ji viděla naposledy, oblečená v šarlatovém kabátě a náramku s ozdůbkami. „Zeno,“ řekla jsem znovu. „Ach! Tak ráda tě vidím.“ Vzala jsem jí za ruku, stiskla ji a rozesmála se.

„Dneska jsem tady potkala snad každou holku, kterou jsem kdy znala,“ prohlásila. „A pak u vchodu do stanu vidím ještě jednu s cigaretou v puse a myslím si, kristepane, to je celá stará Nan Kingová. To by ale byla prča, kdyby to byla vona, po vší tý době – a zrovna tady! A tak jdu blíž a vidím, že máš nakrátko zastřižený vlasy, a podle toho jsem tě bezpečně poznala.“

„Ach, Zeno! Už jsem si myslela, že tě v životě neuvidím.“ Po těch slovech trochu upadla do rozpaků; a pak, když jsem si na něco vzpomněla, jsem jí stiskla ruku ještě víc a káravým tónem jsem jí vyčinila: „Ty máš ale odvahu! Po tom, cos mě tehdy v Kilburnu nechala na holičkách! Myslela jsem, že to nepřežiju.“

Zena teatrálně pohodila hlavou. „No co! Nezapomínej, žes mě připravila o všechny prachy.“

„Na to jsem nezapomněla. Byla jsem pěkná mrcha! Asi ses do těch kolonií nikdy nepodívala…“

Zena pokrčila nos. „Jedna kamarádka, co do Austrálie odjela, se stejně vrátila domů. Říká, že je tam spousta hrubiánů a sháňka není po bytných, ale po manželkách. A tak jsem si to zas rozmyslela. Koneckonců ve Stepney jsem celkem spokojená.“

„Ty teď žiješ ve Stepney? Ale to jsme skoro sousedky! Já bydlím v Bethnal Green. Se svou milou. Podívej, támhle je.“ Položila jsem jí ruku na rameno a ukázala do zaplněného stanu. „Ta pod pódiem, co drží to dítě.“

„Cože,“ podivila se, „snad ne Flo Bannerová? Ta, co pracuje v domově pro dívky?“

„Chceš mi snad říct, že ji znáš?“

„Pár mejch kamarádek ve Freemantle House bydlelo a v jednom kuse básněj, jak je Flo Bannerová báječná! Mám takovej pocit, že aspoň polovina tamních holek je do ní zamilovaná až po uši…“

„Do Florence? Vážně?“

„To si piš!“ Znovu jsme společně nahlédly do stanu. Florence teď byla na nohou a mávala nějakým papírem na řečníka na pódiu. Zena se rozesmála. „No to je neuvěřitelný – ty a Flo Bannerová!“ řekla. „Ta si od tebe určitě nenechá nic líbit.“

„To máš pravdu,“ přitakala jsem a nepřestávala jsem civět na Florence a žasnout nad tím, co mi Zena právě řekla. „Ta ne.“

Vyšly jsme zpátky na sluníčko. „A co ty?“ zeptala jsem se Zeny. „Vsadím se, že máš děvče, viď?“

„Mám,“ opáčila stydlivě. „Dokonce vlastně hned dvě a nějak se mezi nima nemůžu rozhodnout…“

„Dvě! Můj ty bože!“ Hned jsem si představila, že mám dvě milenky jako Florence: při té představě mě sevřela touha a přepadlo zívání.

„Jedna z nich je někde tady,“ říkala Zena. „Je členkou odborů a – támhle je! Maud!“ Na to zavolání se otočila dívka v modrohnědém kostkovaném kabátě a přiloudala se k nám. Zena se do ní zavěsila a dívka se usmála.

„To je slečna Skinnerová,“ představila ji a ke své milé dodala: „Maud, toto je Nan Kingová, ta kabaretní zpěvačka.“ Slečna Skinnerová – které mohlo být asi devatenáct a v den, kdy jsem naposledy vystoupila v divadle Britannia, ještě nosila krátké sukýnky – si mě přeměřila zdvořilým pohledem a podala mi ruku. „Slečna Kingová žije s Flo Bannerovou –“ pokračovala Zena a stisk slečny Skinnerové vmžiku zesílil a zorničky se jí rozšířily.

„S Flo Bannerovou?“ vyhrkla naprosto stejným tónem jako před ní Zena. „Flo Bannerovou ze Spolku? Páni! Zajímalo by mě – někde tady mám dnešní program – myslíte, slečno Kingová, že byste ji mohla poprosit, aby se mi podepsala?“

„Podepsala?!“ nechápala jsem. Dívka vytáhla papír s harmonogramem proslovů a plánkem stánků a s rozechvělou rukou mi ho podávala. Všimla jsem si, že Florencino jméno je vytištěno ještě se dvěma dalšími v seznamu hlavních organizátorů. „No,“ řekla jsem. „Víte, mohla byste ji sama poprosit, je hned tamhle –“

„To nemůžu!“ zarazila se slečna Skinnerová. „To bych si netroufla…“

Nakonec jsem si od ní ten papír vzala a slíbila, že udělám, co bude v mých silách. Slečnu Skinnerovou zaplavila zoufalá vděčnost a odešla se pochlubit přítelkyním, že se se mnou seznámila.

„Je trošku romantička, co?“ podotkla Zena a znovu pokrčila nos. „Možná bych ji mohla nechat kvůli té druhé…“ Zakroutila jsem hlavou, ještě jednou jsem se podívala na ten papír a zastrčila si ho do kapsy u sukně.

Ještě chvilku jsme si povídaly, ale Zena pak řekla: „Takže jsi v Bethnal Green docela šťastná? Není to zrovna to, nač jsi bejvala za starejch časů zvyklá…“

Protáhla jsem obličej. „Na tu dobu, Zeno, vzpomínám jen nerada. Teď už jsem úplně jiná.“

„To doufám. Ale ta Diana Lethabyová – no! Určitě jsi ji viděla, ne?“

„Dianu?“ zavrtěla jsem hlavou. „Kdepak! Copak si myslíš, že jsem se po tom pitomém večírku na Felicity Place někdy mohla ukázat…?“

Zena na mě vykulila oči. „Neříkej, žes o tom nevěděla? Diana je přece tady-!“

„Tady! To není možné!“

„Ale je! Vždyť říkám, že dnes odpoledne je tady půlka národa – a ona nechybí. Stojí u stolku s nějakejma novinama nebo časopisem. Když jsem ji uviděla, málem to se mnou seklo!“

„Můj bože.“ Diana, a tady! To pomyšlení bylo příšerné – a přece… No, říká se, že staré kousky pes nezapomene, třebaže se je naučil drezurou: při první zmínce jejího nenáviděného jména se ve mně cosi malinko hnulo. Mrkla jsem zpátky do stanu, a když jsem viděla, že Florence je znovu na nohou a stále mává rukou na pódium, otočila jsem se k Zeně a poprosila ji: „Ukážeš mi kde?“

Nejprve mě zpražila varovným pohledem, pak mě popadla za paži a zavedla davem až k jezírku, kde se přikrčila za keřem.

„Podívej se támhle,“ špitla. „Vedle toho stolu. Vidíš ji?“ Přikývla jsem. Diana stála vedle vystavených brožurek – věnovaných ženskému časopisu Hroty, na jehož řízení se podílela – a hovořila s další dámou, která podle mě byla na tom nešťastném večírku převlečená za Sapfó. Ta dáma měla přes prsa navlečenou šerpu sufražetek. Diana byla oblečená v šedé a na hlavě jí seděl klobouk se závojem – i když v tu chvíli ho měla zvednutý. Byla stejně nadutá a krásná jako dřív. Dívala jsem se na ni a hlavou mi bleskla jedna velice živá vzpomínka – jak vedle ní ležím rozcapená s perlami kolem boků; mám pocit, že se postel naklání; cítím dření kůže o kůži, zatímco na mě obkročmo sedí a přiráží…

„Co myslíš, že by udělala, kdybych za ní teď šla?“ zeptala jsem se Zeny.

„Ani to nezkoušej!“

„Proč ne? Víš, dávno už mě přece nemá ve své moci.“ Ale stačil jen jediný pohled na ni a znovu jsem ucítila, jak se mě opět zmocňuje celé to panáčkování – nebo panáčkování možná není ten správný výraz. Jako by Diana byla kabaretní hypnotizérka a já zhypnotizovaná holka, která je připravená udělat ze sebe na její žádost před celým publikem šaška…

„Mě k ní teda nedostaneš ani párem volů…“ prohlásila Zena, ale to už jsem ji neposlouchala. Znovu jsem rychle zalétla pohledem k řečnickému stanu, pak jsem vykročila zpoza keře a zamířila ke stánku – cestou jsem si narovnávala uzel na kravatě. Byla jsem od Diany necelých dvacet metrů a už už jsem se chystala zvednutou rukou smeknout klobouk, když tu se otočila a pozvedla oči jako by k těm mým. V jejím pohledu se najednou zračila směsice zatvrzení, zatrpklosti a chtíče, přesně jak jsem si pamatovala; a srdce mi sebou v hrudi cuklo – myslím, že strachy! –, jako by se chytilo na háček.

Jenomže pak Diana otevřela ústa a to, co z ní vypadlo, bylo: „Reggie! Reggie, ke mně!“

Po těch slovech jsem zaškobrtla. V těsné blízkosti za mnou kdosi nevrle vykřikl – „No jo“ –, a když jsem se otočila, uviděla jsem, jak po trávě opatrně našlapuje nějaký chlapec, nespouští z Diany zakaboněný pohled, v ruce drží zmrzlinu s cukrovou polevou a s přehnanou opatrností ji líže, aby si náhodou nepokapal kalhoty. Byly moc pěkné a vyboulené v rozkroku. Samotný chlapec byl vysoký a hubený; měl tmavé, nakratičko zastřižené vlasy, pěkný obličej, růžové rty jako děvčátko…

Když došel až k Dianě, naklonila se, vytáhla mu z kapsy kapesník a začala mu s ním zlehka oďobávat stehno – podle všeho se přece jen pokapal. Ta druhá dáma u stánku s úsměvem přihlížela; pak zamumlala něco, co tomu pohlednému chlapci vehnalo do tváře ruměnec.

Stála jsem a pozorovala ten výjev s jistým úžasem; pak jsem však o krok ustoupila a začala pomalu couvat. Ani nevím, jestli Diana ještě zvedla tvář: už jsem se nedívala. Reggie zvedl ruku, aby si lízl zmrzliny, manžeta mu o kousek sjela a já jsem pod ní zahlédla záblesk hodinek… Zamžikala jsem, zavrtěla hlavou a zmizela zpátky ve křoví, z něhož kradmo vykukovala Zena. Zabořila jsem jí obličej do ramene.

Když jsem na Dianu přes listí znovu pohlédla, byla do Reggieho zavěšená, hlavy měli blízko sebe a smáli si. Otočila jsem se k Zeně a ta se kousla do rtu.

„Přísámbů, že na tomhle světě se daří jenom ďáblům,“ utrousila a znovu se kousla do rtu. Nakonec se rozhihňala.

I já jsem se chvíli smála. Pak jsem vrhla ke stánku ještě jeden hořký pohled a pronesla: „No, doufám, že dostane, co si zaslouží!“

Zena mírně naklonila hlavu na stranu. „Kdo?“ zajímalo ji. „Diana, nebo –?“

Ušklíbla jsem se, ale její otázku jsem nechala bez odpovědi.

Když jsme se přiloudaly zpátky k řečnickému stanu, Zena řekla, že se raději půjde poohlédnout po svojí Maud.

„Zůstaneme přítelkyně, ano?“ navrhla jsem, když jsme si podaly ruce.

Zena přitakala. „A budu moc ráda, když mě představíš slečně Bannerové.“

„Dobrá – mohla by ses aspoň někdy zastavit a říct jí, že už jsi mi odpustila: kvůli tobě mě považuje za normální bestii.“

Dívka se usmála – pak cosi upoutalo její pozornost a otočila hlavu. „Támhle je moje druhá milá,“ vyhrkla a ukázala rukou k ramenaté mužatce, která si nás bedlivě a zamračeně prohlížela. Zena protáhla obličej. „Tahle se ráda předvádí…“

„Skutečně vypadá trošku drsně. Měla bys za ní radši jít: nechci skončit s dalším monoklem.“

Zena se usmála a stiskla mi ruku; a pak už jsem se jen dívala, jak přistupuje k té ženě, líbá ji na tvář a spolu s ní se ztrácí v záplavě lidí mezi stánky. Sklonila jsem hlavu a vešla zpátky do stanu. Byla v něm ještě větší tlačenice a horko než předtím, kvůli kouři tam bylo nedýchatelno a lidé měli zpocené a žlučovité tváře z toho, jak na ně přes plátno pražilo odpolední slunce. Na pódiu se při proslovu chraptivě zadrhávala nějaká žena a asi tucet lidí v publiku bylo na nohou a přelo se s ní. Florence byla zpátky na své židli před pódiem a držela na klíně kopajícího Cyrila. Vedle ní seděla Annie se slečnou Raymondovou a ještě jednou hezkou, blonďatou dívkou, kterou jsem neznala. Ralph stál opodál, čelo se mu lesklo potem a tvář měl strnulou strachy.

Hned vedle Florence byla volná židle, a tak jsem se k ní protlačila, posadila se a vzala si od ní maličkého.

„Kdes byla?“ zeptala se Flo nahlas, aby překřičela ten hluk. „Tady je to hrůza. Vecpala se sem banda kluků a jediné, co chtějí, je dělat zlou krev. Chudák Ralph má vystoupit jako další: má snad horečku, vejce by se na něm dala usmažit.“

Houpala jsem Cyrila na koleni. „Flo,“ vyhrkla jsem, „nebudeš věřit, koho jsem právě potkala!“

„Koho?“ opáčila a vyvalila oči. „Snad ne Eleanor Marxovou?“

„Ne, ne – to ne! Viděla jsem Zenu, tu dívku, kterou jsem poznala u Diany Lethabyové. A nejen ji, ale i samotnou Dianu. Jsou tady obě, kdo by to byl řekl? Páni, když jsem znovu spatřila Dianu – málem jsem umřela!“ Natřásala jsem Cyrila, až začal pištět smíchy. Avšak Florencina tvář jako by zkameněla.

„Pane bože!“ zaúpěla a z tónu jejího hlasu mi přeběhl mráz po zádech. „Copak nás tvoje pitomá minulost musí pronásledovat i na socialistickém shromáždění? Ještě sis dneska neposlechla jediný projev; určitě jsi ani pohledem nezavadila o jediný stánek. Myslíš a hledíš jedině na sebe a ty ženský, co jsi – co jsi –“

„Ženský, co jsem píchala, chtěla jsi určitě říct,“ dodala jsem tichým hlasem. Odtáhla jsem se od ní, hluboce uražená a dotčená. Ale pak jsem se namíchla. „No, já jsem si s těmi svými bejvalkami aspoň zapíchala. Což tobě se s Lilian nepodařilo.“

Po těch slovech Florence otevřela ústa a oči se jí zalily slzami.

„Ty jedna káčo,“ obořila se na mě. „Jak mi něco takového můžeš vůbec říct?“

„Protože mám plné zuby toho, jak v jednom kole básníš o Lilian, jak byla úžasná!“

„Ona byla úžasná,“ bránila se Flo. „Byla, chápeš. Ona by tady měla dneska být, aby tohle všechno viděla, a ne ty! Ona by tomu všemu rozuměla, zatímco ty –“

„Takže ty si přeješ, aby tady byla místo mě?“ vyštěkla jsem zbrkle.

Flo na mě zůstala hledět, na řasách se jí leskly slzy. Cítila jsem, jak mě samotnou pálí oči a stahuje se mi hrdlo. „Nance,“ řekla Flo smířlivějším tónem – ale já jsem zvedla ruku a odvrátila se od ní.

„Vždyť jsme se na něčem dohodly, nebo ne?“ řekla jsem a při tom se snažila z hlasu vypudit hořkost. A když Florence neodpovídala, dodala jsem: „Bůh mi buď svědkem, že bych raději byla jinde než tady!“

Řekla jsem to, jen abych Flo ranila; jenže když se zvedla a s rukou před očima mě opustila, zoufale jsem toho litovala. Zalovila jsem v kapse, ale místo kapesníku jsem vytáhla program, který mi dala slečna Skinnerová s prosbou, aby jí ho Flo podepsala; zůstala jsem na něj civět, naprosto ohromená tím, jak se celé odpoledne najednou zvrtlo. A po celou dobu, co ta žena na pódiu nepřestávala mluvit a dohadovat se s výtržníky v publiku, byl vzduch jako by zahlcený výkřiky, kouřem a zlým tušením.

Zvedla jsem hlavu. Florence stála poblíž stěny stanu, hned vedle Annie a slečny Raymondové, a právě potřásala hlavou; ty dvě se nakláněly a chlácholivě ji hladily po paži. Když Annie přestala, zachytila jsem její pohled, a tak přišla a opatrně se na mě usmála.

„Měla bys mít rozum a nepouštět se s Florrií do hádek,“ řekla a posadila se vedle mě. „Má jazyk nabroušený jako břitvu.“

„Má ale bohužel pravdu,“ prohlásila jsem nešťastně. „A ta je ostřejší než cokoliv jiného.“ Vzdychla jsem si a pak, abych změnila téma hovoru, jsem se zeptala: „Jak sis to dnes užila, Annie?“

„Moc,“ potvrdila. „Všechno je to naprosto báječné.“

„A kdo je ta dívka s tvou Emmou?“ kývla jsem hlavou k blondýnce, která stála po boku slečny Raymondové.

„To je paní Costellová,“ vysvětlila mi, „Emmina ovdovělá sestra.“

„Aha!“ Už jsem o ní slyšela, ale nečekala jsem, že je tak mladá a krásná. „Je tak hezká. To je škoda, že není – jako my. Je aspoň nějaká naděje?“

„Obávám se, že vůbec žádná. Ale je to milé děvče. Její manžel byl strašně laskavý muž a Emma říká, že její sestra už pomalu ztrácí naději, že někdy najde někoho podobného. Dvoří se jí prý samí boxeři…“

Chabě jsem se zasmála; paní Costellová mi opravdu na srdci příliš neležela. Zatímco Annie povídala, nepřestávala jsem vrhat letmé pohledy směrem k Florence. Teď stála na opačné straně stanu, v prstech žmoulala kapesník, ale tváře měla suché a bílé. Ale ať byly moje pohledy sebedelší a sebeupřenější, odmítala je opětovat.

Už jsem se málem rozhodla, že k ní zamířím, když se strhl hluk: dáma na pódiu dokončila svůj projev a diváci ji odměnili vlažným potleskem. To samozřejmě znamenalo, že nadešel čas Ralphova vystoupení. Když jsme se s Annií otočily, nejistě přešlapoval po straně malého pódia, po zaznění svého jména vyklopýtal nahoru a postavil se doprostřed pódia.

Podívala jsem se na Annii a udělala obličej, ona se kousla do rtu. Hluk ve stanu se o něco ztišil, ale neustával. Většina z těch, kteří celé odpoledne pozorně naslouchali, jako by se unavila a odešla: na jejich místa se posadili zahaleči, zívající ženy a mladí výtržníci.

Teď před tím lhostejným publikem stál Ralph a snažil se odkašlat si. Svou řeč, jak jsem viděla, držel v ruce – aby se měl od čeho odpíchnout, kdyby náhodou zapomněl slova, pomyslela jsem si. Po čele se mu řinul pot a měl ztuhlý krk. Bylo mi jasné, že v tomhle stavu a s vyschlým hrdlem ho vzadu ve stanu nikdo neuslyší.

Ralph si ještě jednou odkašlal a spustil.

„‚Proč právě socialismus?‘ Právě tuto otázku jsem dnes odpoledne dostal za úkol s vámi prodiskutovat.“ Annie a já jsme seděly ve třetí řadě, a beztak jsme ho skoro neslyšely; z masy mužů a žen za námi se ozval výkřik – „Mluv nahlas!“ – a po něm sprška smíchu. Ralph si znovu odkašlal, a když promluvil, jeho hlas zněl sice hlasitěji, ale zároveň byl dost chraptivý.

„‚Proč právě socialismus?‘ Pokusím se o stručnou odpověď.“

„Díky bohu, aspoň něco!“ vykřikl vzápětí nějaký muž – přesně jak jsem předpovídala – a Ralph na okamžik těkal očima po celém stanu, úplně vyvedený z míry. S hrůzou jsem poznala, že zapomněl text a musel pátrat očima v papírech ve své ruce. Než našel místo, kde skončil, panovalo příšerné ticho; a když znovu promluvil, huhňal do papíru, přesně tak, jak to dělával v salonku v Quilter Street.

„Kolikrát už jste slyšeli,“ pokračoval Ralph, „jak ekonomové tvrdí, že Anglie je nejbohatší národ na světě…?“ Přistihla jsem se, že text odříkávám spolu s ním, popoháním ho dál a dál; jenže Ralph se zadrhl, zamumlal a jednou nebo dvakrát si musel dokonce naklonit papír ke světlu, aby to přečetl. Z publika začalo zaznívat nespokojené reptání, vzdychání a šoupání nohou. Viděla jsem, jak se předsedající vzadu na pódiu rozmýšlí, jestli mu má říct, aby mluvil nahlas, nebo toho nechal; viděla jsem, jak je Florence bledá a nervózní z toho, že je její bratr v takových rozpacích – svůj vlastní žal na okamžik úplně pustila z hlavy. Ralph právě došel k pasáži plné statistických údajů. „Před dvěma sty lety,“ deklamoval, „měly britská půda a kapitál hodnotu pěti set milionů liber; jejich dnešní hodnota činí – činí –“ Když si znovu natočil papír, v publiku povstal nějaký muž a vykřikl: „Co jsi zač, člověče? Socialista, nebo učitel matematiky?“ Po těch slovech se Ralph úplně sesypal, jako kdyby nemohl popadnout dech. „Ach ne!“ špitla Annie. „Chudák Ralph! Tohle nesnesu!“

„Ani já ne,“ opáčila jsem. Vyskočila jsem na nohy, vrazila jí Cyrila a rychle jsem po dvou schodech vyběhla nahoru na pódium. Když mě předsedající uviděl, napůl se zvedl, aby mi zatarasil cestu, ale já jsem ho odbyla mávnutím ruky a cílevědomě jsem přistoupila k upocenému, vykolejenému Ralphovi.

„Ach, Nance,“ vyhrkl a měl na krajíčku. Vzala jsem ho za paži, pevně mu ji stiskla a držela ho na místě. Publikum se na chvilku ztišilo – mám pocit, že ho pobavilo, jak razantně jsem přiskočila Ralphovi na pomoc. A tak jsem toho klidu využila.

„Takže matematika vám není po chuti?“ zahřímala jsem a pokračovala v řeči tam, kde Ralph přestal. „Možná je těžké uvažovat v milionech; tak dobrá, zkusme to v tisících. Představme si tři sta tisíc. O čem si myslíte, že mluvím? O platu londýnského starosty?“ Po těch slovech se ozval tlumený chichot: před pár lety totiž vypukl menší skandál kvůli platu starosty. Teď jsem si vděčně vybrala ty, co se chichotali, a obrátila se přímo k nim. „Ne, slečinko,“ pokračovala jsem, „nemluvím o librách, dokonce ani ne o šilincích. Mluvím tady o lidech. Mluvím o množství mužů, žen a dětí, kteří právě v tuto chvíli, zatímco tady teď mluvím, přežívají v chudobincích Londýna – ano, Londýna! toho nejbohatšího velkoměsta, v té nejbohatší zemi, nejbohatší říši na celém světě!…“

Ve stejném duchu jsem pokračovala dál a chichot pomalu ustával. Mluvila jsem o všech žebrácích v zemi a o všech lidech, kteří toho roku zemřou v chudobincích v Bethnal Green. „Nezemřete náhodou zrovna vy v chudobinci, pane?“ vykřikla jsem – najednou jsem si uvědomila, že svou řeč co chvíli prokládám nějakou rétorickou vsuvkou. „Nebo vy, slečno? Nebo snad vaše stará matka? Nebo tenhle malý klučina?“ Klučina začal natahovat.

„Kolik nám pravděpodobně bude let, až zemřeme?“ zeptala jsem se a obrátila se k Ralphovi – civěl na mě v ničím neskrývaném úžasu – a nahlas, aby to posluchači slyšeli, jsem zvolala: „V jakém věku v průměru umírají muži a ženy v Bethnal Green, pane Bannere?“

Chvilku na mě ohromeně zíral, ale pak, když jsem ho štípla do paže, zahalasil: „V devětadvaceti!“ Přišlo mi, že to nebylo dost nahlas. „V kolika?“ vykřikla jsem – přesně tak, jako kdybych byla dáma ve vánoční hře a Ralph můj partner v přihrávání – a on o něco hlasitěji než předtím zopakoval: „V devětadvaceti!“

„V devětadvaceti,“ obrátila jsem se k publiku. „A co kdybych byla urozená dáma, pane Bannere? Co kdybych žila v Hampsteadu nebo – St John’s Wood – co kdybych vedla pohodlný život z akcií továren Bryanta a Maye? Jakého věku se v průměru dožívají takové dámy?“

„Padesáti pěti let,“ vysypal ze sebe Ralph pohotově. „Padesáti pěti! Žijí téměř dvakrát tak dlouho.“ Konečně se zase chytil a na mé tiché naléhání si vzal slovo, a to hlasem, jenž měl brzy stejnou sílu jako ten můj. „Neboť na každého jedince, který zemře v bohatších částech města, připadají čtyři, co zemřou v East Endu. Mnozí z nich na nemoci, které jejich bohatší sousedé umějí dokonale vyléčit nebo jim předejít. Nebo je zabijí stroje v dílnách. Nebo prostě jen umřou hlady. Ještě dnes v noci v Londýně skutečně jednoho nebo dva potká smrt hladem…

A tohle všechno po dvou stech letech, během nichž – jak vám všichni ekonomové budou tvrdit – dvacetinásobně vzrostlo bohatství Velké Británie! Tohle všechno se děje v nejbohatším velkoměstě světa!“

Ozvalo se pár křiklounů, ale než jsem navázala tam, kde Ralph přestal, nechala jsem je utichnout; a když jsem konečně promluvila, ztišila jsem hlas natolik, že lidé se museli naklánět a špicovat uši, aby mě vůbec slyšeli. „Proč tomu tak je?“ ptala jsem se. „Snad proto, že dělníci jsou marnotratní? Že raději, než abychom svým dětem koupili maso a sobě chleba, tak všechno utratíme za gin, pivo, návštěvy kabaretů, tabák a sázky? Tohle všechno o nás píší a tvrdí boháči. Znamená to však, že mají pravdu? Pravda je ošemetná věc, když na to přijde. Jen se zamyslete: když se vloupáme do boháčova domu, nazve nás zlodějem a pošle nás do vězení. Když vstoupíme na jeho pozemek, uděláme to neoprávněně a on na nás pošle svoje psy! Když mu vezmeme něco jeho zlata, budou z nás kapesní zloději; když ho přinutíme, aby nám za vrácení zlata zaplatil, budeme podvodníci a šejdíři!

Ale není bohatství zámožného muže náhodou loupež? Nenazývá se to jen náhodou jiným jménem? Boháč už v první řadě okrádá své konkurenty; ukradne kus půdy a obestaví jej zdí; nás okrádá o zdraví, o naši svobodu; okrádá nás o plody naší práce a nutí nás, abychom si je od něj vykupovali zpátky! Nazývá snad tyto věci krádeží a otroctvím a podvodem? Ne: mluví o podnikání a podnikavosti a kapitalismu. A navíc tohle všechno je jako by přirozené.

Ale je přirozené, aby děti umíraly na nedostatek mléka? Je přirozené, aby ženy šily sukně a kabáty dlouho do noci v přecpaných a dusivých dílnách? Aby muži a chlapci umírali nebo byli mrzačeni při tom, že kopou pro druhé uhlí? Aby se pekaři dusili, zatímco pečou chléb?“

Můj hlas při tom zesiloval, až jsem skoro křičela.

„Myslíte si, že je to přirozené? Myslíte si, že je to spravedlivé?“

„Ne!“ vydralo se jednohlasně ze stovky hrdel. „Ne! Ne!“

„Ani socialisté si to nemyslí!“ přidal se Ralph: zmačkal svou řeč v prstech a teď s ní mával do publika. „Máme už dost toho, že bohatství a majetek putuje rovnou do kapsy lenochům a boháčům! Nechceme pouhou porcičku tohoto bohatství – ten kousíček, který nám boháči čas od času předhodí. Chceme, aby se společnost od základů transformovala! Chceme, aby peníze pomáhaly, a nebyly zadržovány kvůli ziskům! Chceme, aby se dětem pracujících žen dařilo – a chudobince se zbouraly, protože už je nikdo nepotřebuje!“

Po těch slovech se ozval jásot a Ralph zvedl ruce. „Teď jásáte,“ řekl, „je snadné jásat, když je venku tak pěkně. Ale jen jásat nestačí. Musíte jednat. Ti z vás, kteří pracují – muži i ženy –, vstupte do odborů! Ti z vás, kteří mají volební právo –, využijte ho! Využijte ho k tomu, abyste do parlamentu protlačili vlastní lidi. A agitujte za všechny ženy kolem sebe – za svoje sestry, dcery a manželky –, aby i ony mohly volit a pomoci vám!“

„Až se dnes večer vrátíte domů,“ vzala jsem si znovu slovo a postoupila dopředu, „sami si položte tutéž otázku, kterou nám tady dnes položil pan Banner: Proč právě socialismus? A uvidíte, že si na ni budete muset odpovědět stejně jako my. ‚Protože britský lid,‘ řeknete si, ‚jen dře pod nadvládou kapitalistického a statkářského systému a je čím dál chudší, nemocnější, nešťastnější a vystrašenější. Protože zlepšení podmínek pro ty nejchudší třídy nepřinesou dobročinnost ani mizerné reformy – ani daně, ani to, že budeme volit jednu kapitalistickou vládu za druhou, ani to, že zrušíme Sněmovnu lordů! –, nýbrž to, že předáme půdu a průmysl do rukou těm, kteří ji obhospodařují a pracují v něm. Protože jediný vhodný systém pro spravedlivou společnost je socialismus: společnost, v níž si to dobré na světě mezi sebou rozdělují ne zahaleči, ale dělníci‘ – tedy vy: vy, kteří jste pomohli bohatým zbohatnout, a za svou práci si vysloužili jedině nemoci a strádání!“

Na okamžik nastalo ticho a po něm přišel výbuch bouřlivého potlesku. Podívala jsem se na Ralpha – měl zarudlé tváře a na řasách se mu leskly slzy –, pak jsem ho popadla za ruku a zvedla ji. A když jásot konečně utichl, pohlédla jsem na Florence, která se přesunula k Annii a Cyrilovi, a sledovala mě s prsty na rtech.

Zezadu k nám přistoupil předsedající, aby nám potřásl rukou; a poté jsme zamířili dolů z pódia, kde nás okamžitě zasypaly úsměvy, gratulace a další potlesk.

„To byl ale triumf!“ zvolala Annie, která k nám přistoupila jako první. „Ralphe, byl jsi skvělý!“

Ralph se začervenal. „To všechno Nancy,“ namítl rozpačitě. Annie se jen spokojeně zaculila a obrátila se ke mně. „Bravo!“ pochválila mě. „To bylo ale představení! Škoda že jsem neměla kytku, byla bych ji po tobě hodila!“ Víc už toho však říct nestihla, protože za ní se ke mně snažila protlačit starší dáma. Byla to paní Maceyová z Ženského vzdělávacího spolku.

„Milá zlatá,“ spustila, „musím vám poblahopřát! To byl opravdu vynikající proslov! Slyšela jsem, že jste prý kdysi byla herečka…?“

„Vážně?“ opáčila jsem. „Ano, byla.“

„Nemůžeme si přece dovolit mít ve svých řadách takový talent a nechat ho zahálet. Slibte mi, že naším jménem znovu vystoupíte. Jeden skutečně charismatický řečník dokáže s nerozhodným davem divy.“

„S radostí,“ ujistila jsem ji. „Ale jen když tu řeč napíšete…“

„Ovšem! Ovšem!“ Sepjala ruce a vzhlédla nahoru. „Ach! Vidím shromáždění a veřejné debaty, dokonce i – kdo ví? – přednáškové turné!“ Po těch slovech jsem na ni na okamžik hleděla se skutečnými obavami; pak jsem ale po svém boku vycítila přítomnost někoho dalšího, a když jsem se otočila, stála vedle mě sestra Emmy Raymondové, paní Costellová, zardělá vzrušením.

„To byl ale krásný proslov!“ podotkla ostýchavě. „Málem jste mě dojali k slzám.“ Její krásná tvář byla vskutku bledá a zasmušilá, veliké, modré oči jí jen zářily. Znovu mi blesklo hlavou to, co mě napadlo už předtím – to je škoda, že taky není lesba… Ale pak jsem si vzpomněla, co o ní říkala Annie: jak ztratila svého milovaného manžela a nemůže najít jiného.

„Jste velice laskavá,“ opáčila jsem upřímně. „Ale, víte, vaši chválu si zaslouží spíš pan Banner, protože celou řeč napsal úplně sám.“ Když jsem to dořekla, natáhla jsem se po Ralphovi a přitáhla ho k nám. „Ralphe,“ představila jsem ho, „toto je paní Costellová, ovdovělá sestra slečny Raymondové. Moc se jí líbila tvoje řeč.“

„To ano,“ přikývla paní Costellová, podala mu ruku a Ralph ji vzal do své a s překvapeným mrkáním se jí zadíval do tváře. „Vždycky mi přišlo, že na světě vládne strašlivá nespravedlnost, a až do této chvíle jsem si připadala bezmocná, ale teď cítím, že to můžu pomoct změnit…“

Vůbec si nevšimli, že se stále drží za ruce. Nechala jsem je o samotě a připojila se k Annii, slečně Raymondové a Florence. Annie mi položila ruku na rameno.

„Tak přednáškové turné?“ nadhodila. „To mě podržte!“ Pak se otočila k Flo a zeptala se: „A jakpak by se to líbilo tobě?“

Od chvíle, co jsem sestoupila z pódia, se na mě Florence neusmála, a ani teď neudělala výjimku. Když konečně promluvila, ve tváři měla smutný, vážný a téměř zaražený výraz – jako kdyby se sama divila své vlastní rozhořčenosti.

„To by se mi líbilo moc,“ odvětila, „kdybych měla jistotu, že Nancy svá slova myslí vážně a jen je neopakuje jako – jako nějaký pitomý papoušek!“

Annie vrhla rozpačitý pohled po slečně Raymondové, pak vzdychla: „Ach, Florrie, nesmíš přece…“ Já jsem na to nic neřekla, jen jsem se chvilku na Florence zpříma dívala a pak jsem pohled odvrátila – moje radost z vystoupení a jásání davu pohasla a srdce mi ztěžklo jako kámen.

Ve stanu teď panovalo ticho: na pódiu nikdo neřečnil a lidé využili přestávky k tomu, aby vykoukli ven na sluníčko a na ruch na trávníku. „Neposadíme se raději?“ navrhla slečna Raymondová vesele. Sotva jsme se však pohnuly, abychom si sedly na prázdné židle, přiťapkala nějaká holčička a podívala se mi do očí.

„Promiňte, slečno,“ spustila. „Vy jste to děvče, co mluvilo na pódiu?“ Přikývla jsem. „Jedna dáma venku před stanem vás prosí, jestli byste za ní mohla přijít na slovíčko?“

Annie se rozesmála a povytáhla obočí. „Že by další nabídka na přednáškové turné?“

Zadívala jsem se na dívenku a zaváhala.

„Říkáš dáma?“

„Ano, slečno,“ přitakala pevně. „Dáma. Moc krásně oblečená a na hlavě má klobouk se závojem, co jí padá přes oči.“

Lekla jsem se a rychle pohlédla na Florence. Dáma se závojem: to může být jedině jedna osoba. Diana si přece jen musela všimnout, jak řečním, a teď mě hledá – kdo ví, za jakým zvráceným účelem? Při tom pomyšlení jsem se celá roztřásla. Když dívenka odešla, otočila jsem se a sledovala ji pohledem; Florence se zavrtěla a dívala se se mnou. Do rohu stanu, na místo, kde byl napevno přivázaný cíp plátna a vytvářel tak provizorní dveře, dopadal čtverec slunečního světla – byl tak ostrý, že jsem musela přimhouřit oči a několikrát zamrkat. V jednom cípu stála nějaká žena s tváří, jak říkala holčička, zakrytou kloboukem s širokou krempou a síťovaným závojem. Zatímco jsem si ji prohlížela, zvedla ruce a nadzvedla si závoj. A v tu chvíli jsem spatřila její obličej.

„Proč za ní nejdeš?“ slyšela jsem, jak říká Florence chladně. „Nejspíš tě přišla pozvat zpátky do St John’s Wood. Tam už nebudeš muset po socialismu ani vzdechnout…“

Otočila jsem se k ní, a když viděla, jak jsem zbledla, její výraz se změnil.

„To není Diana,“ špitla jsem. „Ach, Flo! To není Diana –“

Byla to Kitty.

Na chvilku jsem zůstala úplně omráčená. Toho dne už jsem potkala dvě staré lásky; a tady je ta třetí – nebo spíš ta první z nich: moje prapůvodní a jediná opravdová láska – moje skutečná láska, ta nejlepší ze všech – láska, která mi zlomila srdce, až jsem se bála, že už nikdy pořádně nezahoří…

Na Florence už jsem se nepodívala a zamířila jsem ke Kitty. Zůstala jsem před ní stát a mnula si oči zaslepené sluncem, takže, když jsem na ni znovu pohlédla, jako by ji obklopovalo tisíc roztančených světelných bodů.

„Nan,“ oslovila mě a poněkud nervózně se usmála. „Doufám, žes na mě nezapomněla?“ Malinko se jí chvěl hlas tak, jak se jí to někdy stávalo v okamžicích vášně. Její přízvuk byl o něco čistší a méně podbarvený, než jsem si pamatovala.

„Zapomenout na tebe?“ opáčila jsem, když jsem konečně byla schopna řeči. „Ne. Jsem jen strašně moc překvapená, že tě vidím.“ Zahleděla jsem se na ni a polkla. Měla stejně hnědé oči jako vždycky, stejně tmavé řasy, stejně růžové rty… Ale okamžitě jsem poznala, že se změnila. Kolem úst a na čele jí přibylo pár vrásek, vypovídajících o tom, kolik let uběhlo od doby, kdy jsme byly milenky; a taky si nechala narůst vlasy, takže se jí kroutily kolem uší v nádherně vyčesaném kokrhelu. S těmi vráskami a účesem už vůbec nevypadala jako ten nejhezčí z chlapců; prostě vypadala, jak říkala ta dívenka, kterou za mnou poslala, jako dáma.

Bedlivě jsme si prohlížely jedna druhou. „Vypadáš úplně jinak,“ řekla nakonec Kitty, „než když jsme se viděly naposledy…“

Pokrčila jsem rameny. „Ovšem. Tehdy mi bylo devatenáct. Dnes je mi pětadvacet.“

„Teprve bude, za dva týdny,“ namítla a maličko se jí při tom chvěl ret. „Vidíš, pamatuju si to.“

Cítila jsem na své tváři ruměnec a nezmohla se na odpověď. Kitty se zadívala za mě směrem do stanu. „Umíš si asi představit, jaké bylo moje překvapení, když jsem nakoukla dovnitř a viděla tě řečnit na tribuně. V životě by mě nenapadlo, že budeš na pódiu obhajovat dělnická práva!“

„Ani mě ne,“ připustila jsem. Pak jsem se usmála a Kitty mě napodobila. „Proč jsi vůbec tady?“ zajímalo mě.

„Jsem v podnájmu v Bow. Celý týden mi všichni vykládali, že v neděli musím určitě přijít do parku, protože se tady bude konat jedna skvělá akce.“

„Vážně?“

„No ovšem!“

„A – takže jsi tady úplně sama?“

Kitty vrhla rychlý pohled stranou. „Ano. Walter je právě v Liverpoolu. Zase dělá divadelního agenta a je spolumajitelem jednoho tamního kabaretu. Pronajal už pro nás dům, a až bude hotový, mám se k němu přistěhovat.“

„A pořád ještě vystupuješ?“

„Už moc ne. Měli jsme… měli jsme jedno společné číslo –“

„Já vím,“ odtušila jsem. „Viděla jsem vás v Middlesexu.“

Kitty vytřeštila zrak. „Tenkrát, když ses potkala s Billy-Boyem? Ach, Nan, kdybych tak byla tušila, že se díváš! Když mi Bill řekl, že tě viděl –“

„Nemohla jsem se na vás moc dlouho dívat,“ řekla jsem.

„Takže jsme za moc nestáli, co?“ prohodila Kitty s úsměvem, ale já jsem zavrtěla hlavou: „O to nešlo…“ Její úsměv poněkud ztuhl.

„Takže teď moc nepracuješ?“ zeptala jsem se po chvilce. „Jak to?“

„No, Walter má teď plné ruce práce. A pak – no, tajili jsme to, ale dost jsem marodila.“ Pak zaváhala. „Čekala jsem dítě…“

Ta představa pro mě byla v každém ohledu strašná. „To mě mrzí,“ opáčila jsem.

Kitty jen pokrčila rameny. „Walter byl zklamaný, ale už to přebolelo. Jen to znamená, že už nejsem tak silná jako dřív…“

Odmlčely jsme se. Na chvilku jsem se zadívala do davu, pak zpátky na Kitty, jež mezitím celá znachověla. „Nan, Bill mi řekl, že když jste se viděli, byla jsi oblečená – no jako chlapec.“

„Přesně tak. Byla. Úplně jako chlapec.“ Kitty se zasmála a zamračila současně, jako by nechápala.

„Taky říkal, žes žila s jednou – s jednou –“

„S jednou dámou. Žila.“

Její ruměnec získal sytější odstín. „A – ještě pořád s ní jsi?“

„Ne, teď bydlím s jednou dívkou v Bethnal Green.“

„Á!“

Zaváhala jsem – ale pak jsem udělala to samé, co se Zenou před pouhými dvěma hodinami. Zašla jsem trochu do stínu a Kitty mě následovala. „Tamto je ona,“ ukázala jsem směrem k sedadlům před pódiem. „Ta dívka s tím chlapečkem.“

Annie a slečna Raymondová odešly a Florence zůstala sedět sama. Zatímco jsem na ni ukazovala, podívala se na mě a pak vrhla kamenný pohled na Kitty. Ta ze sebe vyrazila další tiché „Á“, následované nervózním úsměvem. „To je Flo,“ vysvětlila jsem, „je socialistka a to ona mě do tohohle namočila…“ Při těch slovech si Flo sundala klobouk: Cyril ji okamžitě začal tahat za vlásenky, kterými měla sepnuté vlasy, a omotávat si její kadeře kolem prstíků. Při tom tahání celá zrudla. Ještě chvilku jsem ji pozorovala, pak jsem viděla, jak se znova dívá na Kitty; a když jsem se otočila ke Kitty, viděla jsem, že se na mě upřeně dívá a má v obličeji poněkud zvláštní výraz.

„Nemůžu z tebe spustit oči,“ poznamenala s nejistým úsměvem. „Když jsi utekla, byla jsem si nejprve jistá, že se vrátíš. Kam jsi zmizela? Cos dělala? Tolik jsme se snažili tě najít. A pak, když ses vypařila, jsem si zase byla jistá, že už tě nikdy neuvidím. Myslela jsem si – ach, Nan, myslela jsem si, že sis ublížila.“

Polkla jsem. „To tys mi ublížila, Kitty. To ty.“

„Teď už to vím. Myslíš si, že nevím? Stydím se s tebou jen promluvit. To, co se stalo, mě tolik mrzí.“

„Teď už tě to mrzet nemusí,“ opáčila jsem rozpačitě. Jenže Kitty pokračovala, jako by mě nebyla slyšela: že je jí to tolik líto; že to, co udělala, bylo špatné. Že ji to mrzí, že ji to tolik mrzí…

Nakonec jsem zavrtěla hlavou a mávla rukou. „Ále! Copak na tom teď záleží? Vůbec ne!“

„Vážně ne?“ otázala se. Cítila jsem, jak mi začíná bušit srdce. Když jsem neodpovídala a dál na ni jen civěla, o krok ke mně přistoupila a začala velice rychle a tiše drmolit. „Bože, Nan, tolikrát jsem myslela na to, že tě najdu, a plánovala si, co ti řeknu. Nemůžu teď odejít a neříct ti to!“

„Já to ale slyšet nechci,“ zarazila jsem ji v náhlé hrůze; mám takový pocit, že jsem si dokonce zacpala dlaněmi uši, abych ztlumila zvuk jejího šepotu. Ale ona mě chytila za paži a mluvila dál, hlavu těsně u mého obličeje.

„Musíš si to poslechnout! Musíš to vědět. Nesmíš si myslet, že to, co jsem udělala, se mi dělalo snadno, nebo že jsem to udělala bezhlavě. Nesmíš si myslet, že mně to – že mně to srdce nezlomilo.“

„Tak proč jsi to vlastně udělala?“

„Protože jsem byla hloupá! Protože jsem si myslela, že můj život na prknech, co znamenají svět, je mi dražší než cokoliv jiného. Protože jsem si myslela, že budu kabaretní hvězda. Protože mě samozřejmě ani ve snu nenapadlo, že tě opravdu, nadobro ztratím…“ Pak ji přepadly rozpaky. Hemžení venku před stanem pokračovalo: kolem pobíhaly s křikem děti; stánkaři vyvolávali a dohadovali se; v květnovém vánku povlávaly vlajky a letáky. Kitty se nadechla a vyhrkla: „Nan, vrať se ke mně.“

Vrať se ke mně… Jedna část mého já se po Kitty už jednou natáhla, skočila po ní jako sponka k magnetu; jsem přesvědčená, že tatáž část mého já by to klidně udělala znovu – skákala by po ní donekonečna, kdyby si o to říkala.

Jenomže druhá část mého já nezapomněla a všechno to měla v živé paměti.

„Vrátit se k tobě?“ opáčila jsem. „Vždyť jsi snad Walterova manželka, ne?“

„To všechno nic neznamená,“ dodala rychle. „Teď už mezi ním a mnou nic – nic takového – není. Stačilo by, kdybychom si dávaly větší pozor…“

„Pozor!“ vyhrkla jsem a úplně sebou cukla. „Pozor! Pozor! Nic jiného jsem od tebe nikdy neslyšela. Dávaly jsme si tak dobrý pozor, že jsme klidně mohly být po smrti!“ Setřásla jsem ji ze sebe. „Teď mám novou dívku, která se za mě nestydí.“

Kitty přišla blíž a znovu mě chňapla za paži. „Tamtu s tím miminem?“ otázala se a kývla hlavou do stanu. „Ale ty ji nemiluješ, vidím ti to na očích. Ne tak, jako jsi milovala mě. Copak si nepamatuješ, jaké to bylo? Patřila jsi mi, dřív než komukoliv jinému; patříš ke mně. Ty přece nepatříš k ní a jí podobným, co plácají všechny ty politické nesmysly. Jen se podívej na sebe! Co máš na sobě. Obyčejné a laciné šaty. Jen se podívej na ty lidi, co jsou všude kolem: z Whitstablu jsi přece odešla proto, aby ses takových lidí zbavila!“

Chvilku jsem na ni hleděla jako zkoprnělá; pak jsem udělala to, k čemu mě vybízela, a rychle jsem očima přelétla dění ve stanu – Annii a slečnu Raymondovou; Ralpha, který nepřestával mrkat a červenat se do tváře paní Costellové; Noru a Ruth, jež stály hned vedle pódia s několika dalšími děvčaty, které jsem poznala v Šimrákovi. Na židli na opačném konci stanu – před tím jsem si jí nevšimla – seděla Zena propletená s paží své ramenaté milenky; opodál postávalo pár Ralphových přátel z odborů – když viděli, že se na ně dívám, přikývli a zvedli na pozdrav skleničku. A uprostřed všeho toho dění seděla Florence. Cyril ji stále tahal za vlasy, a tak držela skloněnou hlavu: vytahal jí vlasy až na ramena a ona zvedla ruce, aby se mu vymanila ze sevření. Byla celá zardělá a usmívala se; ale zatímco se usmívala, pozvedla ke mně svoje oči a já jsem v nich spatřila slzy – možná jen z toho, jak ji Cyril tahal za vlasy – a za těmi slzami, něco jako drsnost, kterou jsem v nich nikdy předtím nespatřila.

Nedokázala jsem jí ten úsměv oplatit. Ale když jsem se obrátila zpátky ke Kitty, můj pohled byl vyrovnaný, a když jsem promluvila, můj hlas naprosto jistý.

„To jsi na omylu,“ namítla jsem. „Teď patřím sem: tohle jsou moji lidé. A pokud jde o Florence, mou milou, miluju ji víc, než umím povědět; a až do této chvíle jsem si to neuvědomovala.“

Kitty mě pustila a ustoupila, jako by do ní uhodil blesk. „Tohle všechno říkáš jen proto, abys mi ublížila,“ vyrazila ze sebe prudce, „protože se pořád cítíš uražená –“

Zavrtěla jsem hlavou. „Říkám to proto, že je to pravda. Sbohem, Kitty.“

„Nan!“ vykřikla, když jsem se otočila a chystala se odejít.

„Neříkej mi tak,“ obrátila jsem se a netýkavě jsem se ohradila. „Teď už mi tak nikdo neříká. To není moje jméno a nikdy nebylo.“

Kitty polkla, pak ke mně znovu přistoupila a tišším, umírněnějším tónem řekla: „Tak tedy, Nancy. Poslouchej mě: pořád mám všechny tvoje věci. Všechno, cos nechala na Stamford Hillu.“

„Já je nechci,“ vyhrkla jsem okamžitě. „Nechej si je, anebo je klidně vyhoď: je mi to fuk.“

„Jsou tam i dopisy od tvé rodiny! Tvůj otec tě dokonce přijel do Londýna hledat. Ještě teď mi píší a ptají se, jestli jsem o tobě něco neslyšela…“

Můj otec! Kdysi dávno jsem měla v duchu obraz, na němž jsme byly s Dianou na hedvábné posteli. Teď jsem před sebou daleko živěji viděla svého otce v zástěře, která mu sahala až k botám; svou matku, svého bratra a Alici. Viděla jsem před sebou moře. Začaly mě pálit oči, jako bych v nich měla sůl.

„Ty dopisy mi můžeš poslat,“ opáčila jsem rychle: napadlo mě, že jim napíšu a povím o Florence. A jestli nebudou mít zájem – no tak aspoň budou vědět, že jsem v pořádku a šťastná…

Kitty přistoupila ještě blíž a znovu ztišila hlas. „Jsou tam i ty peníze,“ dodala. „Vůbec jsme na ně nesáhli. Nan, máš tam skoro sedm set liber!“

Na ty peníze jsem úplně zapomněla. „Na nic je nepotřebuju,“ zavrtěla jsem hlavou. Ale než jsem to dořekla, vzpomněla jsem si na Zenu, kterou jsem připravila o peníze; a znovu jsem si vybavila Florence – představila jsem si, jak minci po minci vhazuje těch sedm set liber do kasiček dobročinných organizací ve východním Londýně.

Měla by mě kvůli tomu ráda, milovala by mě víc než Lilian?

„Ty peníze mi můžeš poslat taky,“ dodala jsem nakonec, nadiktovala jí svou adresu a Kitty slíbila, že nezapomene.

Pak už jsme se jen dívaly jedna na druhou. Kitty měla vlhké rty a mírně pootevřená ústa; a taky zbledla, až jí vystoupily pihy. Bezděčně jsem si vzpomněla na ten večer v Canterburském paláci, kde jsem ji viděla poprvé a zjistila, že ji miluju, a kde mi políbila ruku a nazvala mě „Mořskou pannou“ a myslela si na mě tak, jak se nesluší. Možná, že se jí hlavou honilo totéž, protože řekla: „Takže tohle má být konec? Ty už mě nikdy nechceš vidět? Mohla bys přijít na návštěvu –“

Zavrtěla jsem hlavou. „Podívej se na mě,“ vybídla jsem ji. „Podívej se na moje vlasy. Co by na to řekli tvoji sousedé, kdybych za tebou přišla na návštěvu? Vždyť by ses se mnou bála jít po ulici ze strachu, aby na nás někdo nepokřikoval!“

Kitty zrudla a zachvěly se jí řasy. „Změnila ses,“ zopakovala a já jsem jen odpověděla: „Ano, Kitty, změnila.“

Zvedla ruce, aby si spustila závoj. „Sbohem,“ rozloučila se.

Kývla jsem hlavou. Otočila se, a zatímco jsem stála a vyprovázela ji pohledem, ucítila jsem mírnou bolest, kterou jako by mi působily tisíce blednoucích modřin…

Přece tě nemůžu nechat jen tak odejít, blesklo mi hlavou! V tu chvíli Kitty ještě nebyla daleko, a tak jsem vystoupila na slunce a rozhlédla se kolem sebe. Na trávě před stanem ležel kus věnce nebo loubí – část nějaké expozice, která se uvolnila a kterou vyhodili. Byly na ní i růže: sklonila jsem se a jednu vytrhla. Pak jsem zavolala na jednoho chlapce, který okouněl opodál, dala mu tu kytku a penny a řekla mu, co po něm chci. Pak jsem se ukryla zpátky za stěnu svěšeného plátna ve stínu a dívala se. Ten chlapec Kitty doběhl; viděla jsem, jak se na jeho zavolání otáčí a pak se shýbá, aby si poslechla jeho vzkaz. Podal jí růži a ukázal směrem k mému úkrytu. Kitty se ke mně obrátila a vzala si tu růži; chlapec okamžitě odběhl, aby svůj výdělek utratil, ale Kitty stála jako solný sloup, v sevřených prstech v rukavičkách svírala růži, její hlava za závojem se malinko kolébala, když se mě snažila poznat. Myslím, že mě neviděla, ale určitě musela tušit, že ji pozoruju, protože po chvilce kývla mým směrem hlavou – jedno z nejnepatrnějších, nejsmutnějších, nejpřízračnějších poděkování, jaká kdy byla ve světle reflektorů k vidění. Pak se obrátila a brzy se mi ztratila v davu.

Otočila jsem se a zamířila zpátky do stanu. Nejprve jsem uviděla Zenu, jak si razí cestu ven na sluníčko, a pak Ralpha a paní Costellovou, jak velice pomalu kráčí bok po boku. Nezastavila jsem se s nimi na slovíčko; jen jsem se usmála a odhodlaně vykročila k řadě židlí, v níž ještě před chvílí seděla Florence.

Ale když jsem k ní došla, už tam nebyla. Rozhlédla jsem se, ale nikde jsem ji neviděla.

„Annie,“ zavolala jsem – přidala se totiž se slečnou Raymondovou ke skupince lesbiček pod pódiem, „Annie, kde je Flo?“

Annie se rozhlédla po stanu a pokrčila rameny. „Ještě před chvilkou tady byla,“ odpověděla. „Neviděla jsem ji odcházet.“ Stan měl jen jeden východ; Flo mě musela minout, zatímco jsem hleděla duchem nepřítomná za Kitty…

Ucítila jsem, jak sebou moje srdce škublo; zničehonic se mě totiž zmocnil pocit, že jestli Florence hned nenajdu, navždycky ji ztratím. Vyběhla jsem ze stanu na trávu a zbrkle se kolem sebe rozhlížela. V davu jsem zahlédla paní Maceyovou a přistoupila k ní. Neviděla náhodou Florence? Neviděla. Znovu jsem viděla paní Fryerovou: neviděla náhodou Florence? Švadlena měla dojem, že ji před chvilkou zahlédla, jak i s maličkým míří do Bethnal Green…

Ani jsem jí nepoděkovala a rovnou pádila dál – prodírala jsem se tlačenicí, klopýtala, klela a ve spěchu se potila hrůzou. Znovu jsem prošla kolem stánku časopisu Hroty – tentokrát jsem se ale neotočila a nepodívala, jestli tam Diana se svým novým klukem stále je. Rázovala jsem si to pomalu, ale jistě dál a pátrala po záblesku Florencina saka nebo jiskřících vlasů nebo Cyrilovy šerpy.

Nakonec jsem ty nejhustší davy nechala za sebou a ocitla se v západní části parku poblíž jezera s loďkami. Tady, nedbalí proslovů a diskusí, které se konají ve stanech a kolem stánků, seděli v loďkách dívky a chlapci, křičeli, cákali po sobě a navzájem se škádlili. Kromě toho tu byla i řada laviček; a na jedné z nich – když jsem je spatřila, málem jsem vykřikla radostí! – seděla Florence a Cyril si kousek před ní máchal ručičky a volánek na šatičkách ve vodě. Chvilku jsem se zastavila, abych nabrala dech, sundala si klobouk a setřela mokré čelo a spánky; pak jsem k nim pomalu zamířila.

Jako první mě spatřil Cyril a začal mávat ručkama a křičet. Když ho Florence uslyšela, zvedla hlavu, zadívala se mi do očí a hlasitě polkla. Sedmikrásku měla vytaženou z klopy a převracela ji v prstech. Posadila jsem se vedle ní a paži si položila na opěradlo lavičky tak, že jsem se rukou zlehka dotýkala jejích ramen.

„Už jsem si myslela,“ vyhrkla jsem udýchaně, „že jsem tě ztratila…“

Florence se zadívala na Cyrila. „Dívala jsem se, jak mluvíš s Kitty.“

„Ano.“

„Tvrdilas – tvrdilas, že se nikdy nevrátí.“ Tvářila se přitom zoufale smutně.

„Mrzí mě to, Flo. Moc mě to mrzí! Vím, že není fér, že ona se vrátila, zatímco Lilian už nikdy…“

Flo otočila hlavu. „Ona tě vážně přišla požádat, aby ses k ní vrátila?“

Přikývla jsem. „Vadilo by ti, kdybych odešla?“ zeptala jsem se tiše.

„Kdybys odešla?“ Flo polkla. „Myslela jsem si, že už jsi pryč. Viděla jsem ten tvůj pohled…“

„A vadilo by ti to?“ zeptala jsem se znovu. Flo se zadívala na kytku ve svých prstech.

„Rozhodla jsem se, že z parku odejdu a vrátím se domů. Už nebylo nač čekat – ani na Eleanor Marxovou ne! Pak jsem došla až sem a pomyslela si, ‚Co si ale počnu doma, když tam nebudeš…?‘“ Kytka provedla další otočku, až jí dva nebo tři okvětní lístky upadly a snesly se Flo na sukni. Jednou jsem se rozhlédla po trávě, pak jsem k ní znovu obrátila obličej a začala tiše a vroucně promlouvat, jako kdyby mi šlo o život.

„Flo, v tom, cos prve říkala o tom proslovu, který jsem měla s Ralphem, jsi měla pravdu. Nevycházelo to ze mě, já jsem ta slova nemyslela upřímně – aspoň ne v tu chvíli, kdy jsem je říkala.“ Zarazila jsem se, pak jsem se chytila rukou za hlavu. „Bože! Mám pocit, že celý život jen opakuju něčí slova. A teď, když chci říct něco svého, neumím se vymáčknout.“

„Jestli jsi celá nešťastná, že nevíš, jak mi máš říct, že mě opouštíš –“

„Jsem celá nešťastná,“ opáčila jsem, „že nevím, jak ti mám říct, že tě miluju; jak ti mám říct, že pro mě znamenáš celý svět; že ty a Ralph a Cyril jste moje rodina, kterou bych nikdy nemohla opustit – přestože jsem se svou vlastní rodinou jednala tak lehkomyslně.“ Můj hlas zněl najednou zastřeně; Flo ze mě nespouštěla oči, ale mlčela, a tak jsem koktavě pokračovala dál. „Kitty mi zlomila srdce – říkala jsem si, že ho zabila! Dřív jsem si myslela, že jen ona ho zase dokáže dát dohromady; a tak jsem si celých pět let přála, aby se vrátila. Pět let jsem se bála na ni jen pomyslet ze strachu, že z pouhé myšlenky zešílím žalem. Teď se objevila a říkala všechno to, o čem jsem vždycky snila; a já jsem zjistila, že moje srdce už se zahojilo, a to díky tobě. Díky ní jsem si to uvědomila. To bylo to, cos viděla v mojí tváři.“ Zvedla jsem ruku, abych zarazila nějaké šimrání na tváři, a zjistila jsem, že jsou to slzy. „Ach, Flo!“ vzdechla jsem. „Řekni – řekni, že tě můžu milovat a být s tebou; že můžu být tvou milenkou i tvou ‚camerado‘. Já vím, že nejsem Lily –“

„Ne, ty nejsi Lily,“ přikývla. „Myslela jsem si, že vím, co to znamená – ale vlastně jsem to nevěděla, až teprve když jsem tě viděla, jak koukáš na Kitty. Tehdy mě napadlo, že bych tě mohla ztratit. Stýská se mi po ní tak dlouho, že už mi začalo připadat, že když po něčem toužím, musí to být jen jiný způsob, jak toužit po ní; ale víš co, najednou to vypadalo úplně jinak, když jsem pochopila, že chci vlastně jen a jen tebe…“

Posunula jsem se k ní o kousek blíž: při tom mi zašustil v kapse papír a já jsem si vybavila romantickou slečnu Skinnerovou a všechny opuštěné dívky z Freemantle House, které jsou podle Zeny do Flo bláznivě zamilované. Už už jsem se jí to chystala říct; ale pak jsem si to rozmyslela s tím, že ještě počkám, kdyby si toho náhodou sama nevšimla.

Místo toho jsem se znovu zadívala po celém parku, na srocení rozesmátých lidí, na stany a stánky, stuhy a vlajky a prapory: v tu chvíli mi připadalo, že to, co vneslo do celého parku vzrušení, je jen a jen Florencina vášeň. Obrátila jsem se zpátky k ní, vzala do dlaní její ruku, rozmačkala chudobku v našich prstech a – lhostejná, zda se někdo dívá nebo ne – jsem se naklonila a políbila ji.

Cyril stále dřepěl na bobku a máčel se v jezeře. Odpolední slunce vrhalo na udusaný a pošlapaný trávník dlouhé stíny. Z řečnického stanu se ozval tlumený jásot a sílící vlna potlesku.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai