Malý vetřelec

Sarah Waters

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Malý vetřelec je zasazený do doby po druhé světové válce, na anglický venkov - do dříve opuletního, nyní chátrajícího sídla, a jeho středobodem je heterosexuální vztah.Sídlo je přes dvě stě let domovem zámožné rodiny Ayresových: syn Roddy, který se vrátil z války, se pokouší v rychle se měnící době majetek spravovat, jeho matka usiluje o zachování dekoru, obyčejů a starého pořádku a jeho sestra Caroline, která se vůbec nehodí do role příslušnice vyšší třídy, na sebe bere úkoly, jež dříve plnilo početné služebnictvo, a v holinkách pracuje na zahradě. Do rodiny zcela zásadně zasáhne lékař z blízkého městečka, dr. Faraday, který jako chudý kluk kdysi dům navštívil při jakési dobročinné akci pro chudinu. Celý román má svoji druhou, velice temnou stránku, díky které se zatím poslední román Watersové může směle řadit mezi nejlepší díla duchařské literatury.

Sarah Watersová

Malý vetřelec

ARGOZ angličtiny přeložila Barbora Punge Puchalská

The Little Stranger

Argo, 2010

Copyright © 2009 by Sarah Waters

Translation © Barbora Punge Puchalská, 2010

Jacket design © Pavel Růt, 2010

ISBN 978-80-257-0281-9

mým rodičům Mary

a Ronovi

a mojí sestře Deborah

Kapitola 1

Poprvé jsem Hundreds Hall spatřil v létě po první světové válce, když mi bylo deset. V té době Ayresovi stále patřili v kraji k zámožným a vlivným lidem a u příležitosti státního svátku uspořádali zahradní slavnost. Stál jsem nastoupený v řadě spolu s dalšími dětmi z vesnice a držel ruku zdviženou ve skautském pozdravu, zatímco paní Ayresová a plukovník nám jednomu po druhém předávali pamětní medaile. Po tom na nás i s rodiči čekala u dlouhých stolů, které podle mě stály na jižním trávníku, svačina. Paní Ayresové muselo být tak pětadvacet, její manžel byl o pár let starší; jejich malé dcerce Susan mohlo být asi šest. Určitě to byla moc pěkná rodinka, i když si na ni vzpomínám jen velice matně. Mnohem jasněji si vybavuju samotný dům, který mi připadal jako malý hrad. Vzpomínám si na jeho překrásné, věkem poznamenané detaily: opotřebované červené cihly, vyboulené sklo v oknech, zvětralé pískovcové hrany. Díky nim vypadal tak nějak rozmazaně a mírně rozostřeně – přišel mi jako kus ledu, který začíná na slunci tát.

Dovnitř samozřejmě nikdo nesměl. Dveře a francouzská okna byla sice otevřená, ale přes každé z nich byl uvázaný provaz nebo stuha; na záchod jsme museli chodit do stájí spolu s čeledíny a zahradníky. Avšak moje matka stále měla mezi služebnictvem své přátele, a když se všichni po svačině odebrali na obhlídku parku, nenápadně mě odvedla bočním vchodem do kuchyně. Ta návštěva na mě udělala ohromný dojem. Kuchyně se nacházela v suterénu a přicházelo se do ní chladnou klenutou chodbou, v níž si člověk připadal jako v hradní kobce. Neustále v ní v obou směrech proudilo nezvyklé množství lidí obtěžkaných koši a tácy. Pomocnice v kuchyni před sebou měly takovou horu nádobí, že moje matka si vykasala rukávy, aby jim pomohla; a já jsem si ke své obrovské radosti na oplátku za její dřinu mohl zobnout želé a zákusků, které se ze slavnosti vrátily nedotčené. Posadily mě ke stolu se smrkovou deskou a daly mi lžičku z rodinného příborníku – byla těžká, z matného stříbra a málem se mi nevešla do pusy.

Ale pak na mě čekalo ještě větší překvapení. Vysoko ve zdi té klenuté chodby byla spojovací skříňka plná drátů a zvonků, a když jeden z nich zazvonil, dotyčná služebná mě vzala s sebou nahoru, abych mohl tajně nakouknout za závěs ze zeleného vlněného sukna, který odděloval přední a zadní část domu. Řekla, že když budu hodný a ani nemuknu, můžu tam na ni počkat. Hlavně musím zůstat schovaný za závěsem, protože kdyby mě plukovník nebo madam zmerčili, bylo by zle.

Zpravidla jsem byl poslušné dítě. Ale závěs vedl do spojovacího rohu dvou chodeb s mramorovou podlahou a každá z nich byla plná báječných věcí; sotva ta dívka zmizela jako myška jedním směrem, udělal jsem pár odvážných kroků tím druhým. Bylo to úžasně napínavé. Nemám na mysli pouhé rozechvění z toho, že jsem porušil zákaz, ale i vzrušení, které ve mně probouzel samotný dům a které se odráželo v každém jeho povrchu – v naleštěné podlaze, v patině dřevěných židlí a skříněk, v šikmé ploše zrcadla, v zakřivení rámu. Přitahovala mě k sobě jedna z bezprašných bílých stěn lemovaných ozdobnými štuky ve tvaru žaludů a dubového listí. V životě jsem kromě kostela nic takového neviděl, a poté, co jsem si je chviličku prohlížel, udělal jsem něco, co mi dnes připadá šílené: pokusil jsem se jeden z těch žaludů odloupnout, a když se mi to nepodařilo prsty, vytáhl jsem perořízek a žalud jsem s ním vydloubl. Nevedlo mě k tomu však vandalství. Nebyl jsem zlomyslný ani destrukční chlapec. Vedl mě k tomu obdiv, pod jehož vlivem jsem si toužil kousíček z toho domu přivlastnit – nebo spíš, jako kdyby mě ten obdiv, jenž podle mě není obyčejným dětem vlastní, k něčemu takovému opravňoval. Zachoval jsem se jako muž, který se najednou a slepě zamiluje do nějaké dívky a touží si přivlastnit kadeř jejích vlasů.

Ten žalud bohužel nakonec povolil, i když ne tak čistě, jak jsem čekal, a spolu s ním se odrolil i kus dřevitého vlákna, bílý prášek a písek. Pamatuju si to zklamání. Možná jsem si myslel, že je z mramoru.

Nikdo však nepřišel ani mě nenačapal. Bylo to, jak se říká, dílo okamžiku. Zastrčil jsem si ten žalud do kapsy a vklouzl zpátky za závěs. Služebná se o minutku později vrátila a odvedla mě zase dolů; rozloučili jsme se s matkou s kuchyňským personálem a vrátili se za otcem na zahradu. S jistým zvráceným vzrušením jsem ten kousek tvrdé sádry cítil v kapse. Začal jsem mít obavy, že plukovník Ayres, který mi naháněl hrůzu, tu škodu objeví a přeruší slavnost. Ale odpoledne dál plynulo bez přerušení. Když se na oblohu začal vkrádat modročervený soumrak, vydali jsme se s ostatními lidmi z Lidcotu na dlouhou cestu domů. Celou dobu nám s třepotáním přelétávali nad hlavou netopýři, jako by byli zavěšeni na neviditelných provázcích.

Ovšem že matka ten žalud nakonec našla. Z toho, jak jsem si ho pořád vytahoval z kapsy a zase strkal zpátky, mi na šedivých flanelových trenýrkách zůstaly křídově bílé stopy. Když jí došlo, co za prapodivnou věcičku jí leží v dlani, málem se rozplakala. Nedala mi facku ani o tom neřekla otci; hádky jí nikdy nebyly po chuti. Místo toho se na mě podívala, oči zalité slzami, jako kdyby se cítila zmatená a zahanbená.

Tuším, že řekla něco jako: „Takový chytrý kluk jako ty by měl mít rozum.“

V dětství jsem podobné věci slýchával dnes a denně. Od rodičů, příbuzných, učitelů ve škole – všemožných dospělých, kteří projevovali zájem o mou budoucí kariéru. Tajně jsem se kvůli tomu užíral vzteky, protože na jednu stranu jsem se zoufale toužil chovat jako chytrý chlapec, ale na druhé mi připadalo strašně nefér, že právě ona chytrost, o kterou jsem se nikdy neprosil, by se mohla stát něčím, co mi bude bránit v rozletu.

Ten žalud skončil v ohni. Druhý den jsem ve vychladlém popelu našel jeho zčernalý oharek. Pro Hundreds Hall to beztak musel být poslední rok jeho slávy. Příští rok se zahradní slavnost konala v jednom ze sousedních velkých sídel pod záštitou jiné rodiny; Hundreds Hall nastoupilo svůj úpadek. Krátce nato Ayresovým umřela dcerka a paní Ayresová s plukovníkem se stáhli z veřejného života. Matně si vybavuju narození jejich dalších dvou dětí – Caroline a Rodericka –, jenomže v té době už jsem chodil na Leamington College a sváděl své vlastní hořké bitvy. Matka mi zemřela, když mi bylo patnáct. Jak se ukázalo, celé moje dětství měla jeden potrat za druhým a ten poslední ji stál život. Otec se dožil mojí promoce na medicíně i mého návratu do Lidcotu v roli kvalifikovaného lékaře. Plukovník Ayres zemřel pár let na to – mám pocit, že na aneurysma.

Po jeho smrti se Hundreds Hall ještě víc uzavřelo před světem. Brána do parku zůstávala téměř trvale uzavřena. Masivní zeď z hnědého pískovce, kterou byl obehnán, nebyla sice nikterak vysoká, ale dost na to, aby každého odradila. A přes všechnu svou velkolepost se sídlo prostě nedalo v této části Warwickshiru z žádné jediné venkovské cesty zahlédnout. Někdy, když jsem kolem té zdi projížděl při cestách za pacienty, jsem si představoval, jak je tam někde zastrčené – a vždycky tak, jak jsem ho viděl tehdy v roce 1919 s překrásnými cihlovými fasádami a chladnými mramorovými chodbami, z nichž každá je plná báječných věcí.

A tak když jsem ten dům spatřil znovu – téměř třicet let po své první návštěvě a krátce po skončení druhé války –, zděsil jsem se tím, jak se proměnil. K Ayresovým mě přivedla čirá náhoda. Patřili totiž k pacientům mého partnera Davida Grahama, jenomže ten musel toho dne odjet k naléhavému případu, takže když poslali pro doktora, jejich žádost přešla na mě. Téměř současně s tím, jak jsem vjel do parku, se mě začala zmocňovat úzkost. Pamatoval jsem si, že dlouhou přístupovou cestu k domu lemují zastřižené keře rododendronů a vavřínů, ale teď byl park tak zarostlý a neudržovaný, že moje malé auto si muselo cestu doslova proklestit. Když jsem konečně vyjel z hustého křoví, ocitl se na pásu hrudkovitého štěrku a měl dům přímo před sebou, dupl jsem na brzdy a zůstal užasle hledět s otevřenými ústy. Dům byl samozřejmě menší než v mých vzpomínkách – vůbec ne tak velkolepý, jak jsem si vybavoval –, ale to jsem čekal. Co mě však vyděsilo, byly známky chátrání. Jako by z něj dočista opadaly kusy překrásných zvětralých hran, takže nejisté georgiánské obrysy domu byly ještě rozmazanější než předtím. Břečťan se rozrostl, pak místy odumřel a visel jako zašmodrchané chlupy na krysím ocase. Schody vedoucí k širokým vstupním dveřím byly popraskané a ve spárách bujel plevel.

Zaparkoval jsem auto, vystoupil a málem jsem se bál zabouchnout dvířka. Ta stavba byla sice rozlehlá a bytelná, ale připadala mi dost vratká. Můj příjezd podle všeho nikdo nepostřehl, a tak jsem se po chvilkovém zaváhání vydal po chřupavém štěrku a bázlivě vystoupal po popraskaném kamenném schodišti. Byl horký, stále letní den a tak bezvětrný, že když jsem zatáhl za táhlo matného starého mosazno-slonovinového zvonku, zaslechl jsem, jak se jako by v samotném žaludku domu rozléhá jeho čisté a jasné, byť vzdálené zvonění. Okamžitě ho vystřídal chabý, nevrlý štěkot psa.

Ten brzy přestal a na další dlouhou minutu se rozhostilo ticho. Pak jsem odněkud zprava zaslechl šoupání nepravidelných kročejí a o chvilku později se zpoza rohu objevil Roderick, syn Ayresových. Dokud si nevšiml brašny v mojí ruce, poněkud podezíravě si mě měřil. „Vy jste doktor, viďte?“ zavolal a vytáhl si z úst zplihlou cigaretu. „Čekali jsme doktora Grahama.“

Tón jeho hlasu byl sice přátelský, ale s náznakem letargie; jako by ho pouhý pohled na mě nudil. Sešel jsem ze schodů, zamířil k němu, představil se jako Grahamův partner a vysvětlil mu důvod Grahamovy nepřítomnosti. „No, je od vás milé, že jste přijel,“ prohodil zdvořile, „a navíc v neděli a ještě k tomu v tak odporném horku. Pojďte tudy, prosím. Je to rychlejší než skrz celý dům. Mimochodem jsem Roderick Ayres.“

Ve skutečnosti už jsme se hned několikrát setkali, ale on na to jasně zapomněl, a když jsme se vydali na cestu, mechanicky mi podal ruku. Dotýkat se jeho prstů bylo zvláštní – místy byly drsné jak krokodýlí kůže, místy zas podivně hladké: věděl jsem, že si ruce a velkou část obličeje popálil při válečném neštěstí. Bez ohledu na jizvy byl pohledný: vyšší než já, ale ve čtyřiadvaceti letech stále chlapecky štíhlý. Chlapecké bylo i oblečení, které měl na sobě – rozhalenka, plátěné kalhoty a ušpiněné tenisky. Kráčel volně a viditelně při tom kulhal.

„Víte, proč jsme vás zavolali?“ zeptal se mě cestou.

„Řekli mi, že kvůli jedné z vašich služebných,“ odvětil jsem.

„Jedné z našich služebných! To je dobré. Máme jen jednu: naši malou Betty. Zdá se, že ji zlobí žaludek.“ Nasadil pochybovačný výraz. „Nevím. Matka, sestra a já se bez doktorů zpravidla obejdeme. S rýmou a bolestí hlavy si vždycky nějak poradíme. Ale mám takový pocit, že nevšímavost vůči služebnictvu se v dnešní době považuje za trestný čin; očividně mají nárok na lepší péči než my. Tak jsme si řekli, že bychom měli pro někoho poslat. Pozor, dívejte se pod nohy.“

Zavedl mě po štěrkem vysypané terase vedoucí po celé délce severní strany sídla a upozornil na místo, kde se terasa sesunula a vznikly zrádné prohlubně a trhliny. Opatrně jsem je obešel, zaujatý tím, že jsem dostal šanci vidět dům i z téhle strany – ale znovu jsem byl zděšený tím, jak ho nechali zchátrat. Zahrada připomínala boží dopuštění, jemuž vévodily kopřivy a svlačec. Zachytil jsem chabý, ale jasný závan ucpaného odpadu. Okna, kolem kterých jsme procházeli, byla postříkaná a zaprášená; všechna byla zavřená a většina z nich zabedněná okenicemi s výjimkou otevřených prosklených dveří, stojících na vrcholu bočního kamenného schodiště potaženého svlačcem. Dveřmi bylo vidět velký, neuklizený pokoj, stůl s hromadou papírů, lem brokátového závěsu… Víc už jsem si toho prohlédnout nestihl. Došli jsme k úzkému služebnímu vchodu a Roderick ustoupil, aby mě nechal projít.

„Prosím, běžte dál,“ vybídl mě a mávl zjizvenou rukou. „Moje sestra je dole. Zavede vás k Betty a bude vás informovat.“

Teprve později, když jsem si vzpomněl na jeho zraněnou nohu, mě napadlo, že asi nechtěl, abych viděl, jak se belhá nahoru. S takovou mi jeho chování přišlo jen poněkud neformální, a tak jsem kolem něj bez jediného slova prošel. Okamžitě jsem slyšel, jak v teniskách s gumovou podrážkou zas tiše chřupe pryč.

Sám jsem tedy v tichosti zamířil dolů. Uvědomil jsem si, že právě těmito úzkými dveřmi mě matka před všemi těmi lety více méně propašovala do domu. Pamatoval jsem si holé schodiště za nimi, a když jsem po něm sešel, ocitl jsem se v té chabě osvětlené klenuté chodbě, která na mě tehdy udělala takový dojem. Ale tady na mě čekalo další zklamání. Představoval jsem si tu chodbu jako takovou kryptu nebo kobku; její zdi však ve skutečnosti byly natřené lesklou krémově zelenou barvou, běžnou na policejních a hasičských stanicích, na dlážděné podlaze ležel kokosový běhoun a v kbelíku rozmrzele trčel mop. Nikdo mi nevyšel naproti, ale pootevřenými dveřmi po pravé straně bylo vidět do kuchyně, a tak jsem k nim tiše přistoupil a nakoukl dovnitř. Další fiasko: uviděl jsem velikou, neobydlenou místnost s viktoriánskými pulty a márničními stoly, všechny krutě vycíděné a vydrhnuté. To jediné, co ve mně znovu vyvolalo vzrušení z té první návštěvy, byl starý stůl z hrubých prken – podle všeho tentýž, u něhož jsem si pochutnával na želé a zákuscích. Zároveň to byl jediný kus nábytku v celé místnosti, který vykazoval známky nějaké činnosti – na desce stolu ležela hromádka zablácené zeleniny, miska s vodou a nůž – voda byla obarvená a nůž ještě vlhký, jako kdyby s nimi ještě před chvílí někdo pracoval, ale byl odvolán.

O krok jsem ustoupil, a při tom mi musely na koberci zavrzat nebo zašoupat boty. Znovu se totiž ozval nevrlý, vzrušený štěkot psa – tentokrát však znepokojivě blízko – a ve vteřině vrazil do chodby starší černý labrador a řítil se ke mně. Zůstal jsem v klidu stát s nadzdviženou brašnou, zatímco štěkal a skákal kolem mě, a brzy se za ním objevila mladá žena. „No tak, ty oslisko, to stačí! Gype! Už dost!“ chlácholila ho. „Moc se omlouvám.“ Když přišla blíž, poznal jsem v ní Roderickovu sestru Caroline. „Nesnáším, když po někom skáče, a on to moc dobře ví. Gype!“ Natáhla se a hřbetem ruky ho přetáhla po zadku, což ho zklidnilo.

„Tele jedno,“ řekla a shovívavě ho tahala za ušiska. „Je to od něho až skoro dojemné. Myslí si, že každý, kdo sem přijde, nám chce podřezat hrdlo a pláchnout s rodinným stříbrem. Nemáme to srdce říct mu, že už stejně všechno skončilo ve frcu. Myslela jsem si, že přijede doktor Graham. Vy jste doktor Faraday. My se vlastně ještě neznáme, viďte?“

Mluvila s úsměvem a podala mi ruku. Její stisk byl pevnější a upřímnější než stisk jejího bratra.

Znal jsem ji jen od vidění z různých akcí v hrabství nebo z ulic Warwicku a Leamingtonu. Byla starší než Roderick, měla takových šesta– nebo sedmadvacet let – a slovy místních to byla dívka „dobrosrdečná“, „rozená stará panna“, „chytrá dívka“ – jinými slovy byla nápadně nepohledná, na ženu příliš vysoká a měla silné nohy i kotníky. Její vlasy měly světle hnědou barvu typickou pro Angličanky a díky řádné péči by mohly vypadat hezky, ale nikdy jsem neviděl, že by je měla upravené; zrovna teď jí zplihle padaly na ramena, jako kdyby si je umyla a zapomněla rozčesat. Kromě toho měla ten nejhorší vkus, se kterým jsem se u ženy setkal, co se týče oblékání. Měla na sobě nízké chlapecké sandály a nepadnoucí světlé letní šaty, které vůbec nelichotily jejím širokým bokům a bujnému poprsí. Měla oříškově hnědé, vysoko posazené oči; protáhlou, oválnou tvář s hranatou čelistí a dost plochý profil. Napadlo mě, že výrazná jsou jen její ústa: překvapivě plná, dobře tvarovaná a energická.

Znovu jsem vysvětlil, že Graham musel odjet k naléhavému případu a že jsem přijel místo něj. „No, je od vás hezké, že jste se obtěžoval až sem,“ řekla stejně jako její bratr. „Betty je u nás chvíli; ještě to není ani měsíc. Její rodina žije na opačné straně Southamu, příliš daleko na to, než abychom jim dávali vědět. Její matka má stejně podle všeho své vlastní problémy… Včera večer si začala stěžovat na bolesti žaludku, a když se to do rána podle všeho nezlepšilo, tak jsme si řekli, že bychom to neměli nechat náhodě. Mohl byste se na ni podívat? Leží hned tady.“

Ještě než to dořekla, otočila se, uvedla svoje svalnaté nohy do pohybu a já se psem jsme šli za ní. Pokoj, do něhož mě zavedla, byl přímo na konci chodby a napadlo mě, že kdysi to mohl být salonek hospodyně. Byl menší než kuchyně, ale tak jako zbytek suterénu měl kamennou podlahu, vysoká, miniaturní okýnka a stejný světlezelený nemocniční nátěr. Byl v něm úzký, čistě vymetený krb, vybledlé křeslo, stůl a postel s kovovým rámem – taková, co se dá snadno složit, zvednout a zastrčit do výklenku v komoře, když se nepoužívá. Na ni pod přikrývkou ležela ve spodničce nebo noční košili bez rukávů postavička tak malá, že jsem si nejprve myslel, že je to nějaké dítě; když jsem se však podíval blíž, viděl jsem, že patří drobnému, dospívajícímu děvčeti. Když mě uvidělo ve dveřích, pokusilo se vytáhnout nahoru, ale když jsem přišel blíž, žalostně padlo zpátky na polštář. Posadil jsem se vedle něj na postel a zeptal se: „Ty jsi Betty, viď? Jmenuji se doktor Faraday. Slečna Ayresová mi řekla, že tě bolí bříško. Jak se teď cítíš?“

„Prosím, pane doktore, je mi děsně zle!“ odpověděla s mizerným vesnickým přízvukem.

„Zvracela jsi?“

Dívenka zavrtěla hlavou.

„Nemáš průjem? Víš, co to je?“

Přikývla, pak znovu zavrtěla hlavou.

„Dobrá. Tak se na tebe podíváme,“ opáčil jsem a otevřel svou brašnu.

Rozevřela dětské rtíky jen natolik, abych jí pod jazyk zastrčil kuličku teploměru, a když jsem jí stáhl výstřih noční košile a přiložil k hrudníčku studený stetoskop, cukla sebou a zasténala. Vzhledem k tomu, že patřila k jedné z místních rodin, nejspíš už jsem ji někdy dřív viděl, kdyby jen při školním očkování; v tu chvíli jsem si to však vůbec nevybavoval. Patřila k dívkám, které vám v paměti neuvíznou. Bezbarvé vlasy měla tupě ostříhané a po straně čela sepnuté sponkou. Měla širokou tvář, oči daleko posazené od sebe měly šedou barvu a tak, jak to u světlých očí bývá, chyběla jim hloubka. V obličeji byla bledá; když jsem jí vykasal noční košili, abych jí prohlédl břicho, a vykoukly jí omšelé flanelové spodky, rozpaky jí vehnaly do tváře lehký ruměnec.

Sotva jsem jí zlehka přiložil prsty na kůži těsně nad pupkem, vyjekla, vykřikla – málem zařvala. „No tak,“ chlácholil jsem ji. „Kde to bolí nejvíc? Tady?“

„Ach! Všude!“ vydechla.

„Je ta bolest ostrá jako žiletka? Nebo spíš úporná a vleklá jako, když se spálíš?“

„Je úporná,“ vykřikla, „a ostrá zároveň! A taky to pálí! Ach!“ Znovu zaječela a konečně doširoka otevřela ústa; a při tom mi ukázala zdravý jazyk, hrdlo a řadu malých, křivých zoubků.

„Dobrá,“ zopakoval jsem a stáhl jí noční košili zpátky dolů. Po krátké úvaze jsem se obrátil ke Caroline, jež celou dobu stála v otevřených dveřích s labradorem po boku a starostlivě přihlížela. „Mohla byste mě prosím nechat s Betty chvilku o samotě, slečno Ayresová?“ požádal jsem ji.

Když zaslechla vážný tón mého hlasu, zamračila se. „Ano, jistě.“

Dala psovi znamení a odvedla ho do chodby. Když se za nimi zavřely dveře, uklidil jsem si stetoskop i teploměr a zacvakl zámek na brašně. Pak jsem pohlédl bledé dívence do tváře a tiše řekl: „Takže, Betty, stavíš mě do ošemetné situace. Protože slečna Ayresová dělá, co může, aby se ti ulevilo, kdežto já jsem přesvědčený, že pro tebe nemohu udělat nic.“

Dívka na mě civěla. „Copak si myslíš,“ zkusil jsem to o něco srozumitelnějším tónem, „že ve svém volnu nemám nic lepšího na práci než se hnát kus světa z Lidcotu za zlobivou holkou? Mám sto chutí poslat tě do Leamingtonu a nechat ti vyoperovat slepé střevo. Jsi v naprostém pořádku.“

Dívenka zbrunátněla. „Ne-e, pane doktore, nejsem!“

„Jsi dobrá herečka, to ti teda povím. Všechno to ječení a házení. Ale kdybych toužil po hereckém výkonu, zajdu si do divadla. Kdo si myslíš, že mi teď zaplatí, co? Přijdu draho, víš.“

Zmínka o penězích ji vyděsila, a tak s nelíčenou úzkostí vyhrkla: „Ale mně je špatně! Fakticky! Včera večer mi vážně bylo špatně vod žaludku. Příšerně špatně. A myslela jsem –“

„Co? Že si hezky poležíš jeden den v posteli?“

„Ne-e! To neni pravda! Fakticky mi bylo zle. A jen mě napadlo –“ A v tu chvíli začal být její hlas zastřený a šedé oči se jí zalily slzami. „Jen mě napadlo,“ zopakovala nejistě, „že když mi bude tak zle, pak – pak bych možná mohla jet na chvilku domů. Než se dám do kupy.“

S mrkáním se zadívala stranou. Oči se jí zalily slzami a začaly se jí ve dvou rovných pramíncích kutálet po tvářičce. „Tak o to tady jde?“ zeptal jsem se. „Ty chceš domů? Je to tak?“ – a dívenka si zakryla rukama tvář a dala se do opravdového pláče.

Každý lékař má slzy na denním pořádku; některé dojemnější než druhé. Doma na mě vážně čekala spousta práce a rozhodně jsem nebyl nadšený z toho, že mě od ní odvolali pro nic za nic. Ale Betty vypadala tak mladince a žalostně, že jsem ji nechal vyplakat, pak jsem se dotkl jejího ramene a pevně řekl: „Tak to už stačí. Pověz mi, v čem je problém. Tobě se tady nelíbí?“

Dívka si vytáhla zpod polštáře zplihlý modrý kapesník a vysmrkala se.

„Ne-e,“ odpověděla, „nelíbí.“

„Proč ne? Je ta práce příliš těžká?“

Zoufale pokrčila rameny. „Práce je v pohodě.“

„Přece všechno neděláš úplně sama?“

Zavrtěla hlavou. „Každej den k nám chodí paní Bazeleyová, dělá do tří, krom neděle. Má na starosti praní a vaření a všecko vostatní je na mně. Někdy chodí jeden mužskej a stará se vo zahradu. Sem tam pomůže i slečna Caroline…“

„To vůbec nezní špatně.“

Dívka neodpověděla. A tak jsem na ni přitlačil. Stýská se jí po rodičích? – Na mou otázku jen protáhla obličej. Stýská se jí po chlapci? – Zašklebila se ještě víc.

Sebral jsem svou brašnu. „Tak to ti nepomůžu, když mi nic neřekneš.“

Když viděla, že se chystám k odchodu, konečně vyhrkla: „To ten dům!“

„Ten dům? A co s ním je?“

„Ach, pane doktore, vůbec to tu neni jak v normálním baráku! Je děsně velkej! Člověk ujde kilometr, než někam dojde; a je tu takový ticho, až vám z něj naskakuje husí kůže. Přes den, když mám práci a je tu i paní Bazeleyová, je to v pořádku. Ale v noci sem tu sama jak kůl v plotě a je tu ticho jak v hrobě. Zdaj se mi příšerný sny… A nebylo by to tak zlý, kdybych nemusela chodit po tom starým zadním schodišti. Všude sou samý zákruty a jeden neví, co za nima číhá. Někdy mám pocit, že mě z leknutí trefí šlak!“

„Trefí šlak? V tomhle překrásném domě? Máš štěstí, že tu můžeš bydlet. Podívej se na to takhle.“

„Štěstí!“ odfrkla si nevěřícně. „Všecky moji kamarádi říkaj, že sem cvok, když sem sem šla do služby. Doma se mi vysmívaj! Nemám si tu s kým promluvit. Nemám kam zajít. Všecky moji bratranci a sestřenice maj práci v továrně. A já sem tam taky mohla dělat, akorát že – můj tatík mě nenechá! Nezamlouvá se mu to. Prej děvče v továrně zvlčí. Říká, že nejprv tady musím odsloužit aspoň rok a naučit se domácí práce a způsoby. Rok! Umřu hrůzou, vím to. Buď hrůzou nebo studem. Měl byste vidět ty příšerný starý hadry a čepec, co musím nosit! Ach, pane doktore, to není fér!“

Užmoulala z kapesníku promáčenou kuličku, a zatímco mluvila, zahodila ho na podlahu.

Sehnul jsem se a zvedl ho. „Jejdamane, tolik povyku… Vždyť rok uteče jak voda, víš. Až budeš starší, bude ti to připadat jako nic.“

„No jo, ale teď starší nejsem, že ne!“

„Kolik je ti vlastně let?“

„Čtrnáct. Ale v týdle díře jako by mi bylo devadesát!“

To mě rozesmálo. „Ale, ale, jen nepřeháněj. Tak co s tím provedeme? Myslím, že si svoje peníze musím nějak zasloužit. Chceš, abych s Ayresovými promluvil? Určitě nechtějí, abys tady byla nešťastná.“

„Ále, ti jen chtěj, abych si hleděla svý práce.“

„Tak co kdybych promluvil s tvými rodiči?“

„To je k smíchu! Máma stejně furt někde lítá s jinejma; tý je putna, kde sem. Táta je k ničemu. Akorát furt řve jak zjednanej. Celej den jenom řve a dělá kravál. Pak stejně vobrátí a pokaždý mámu veme zpátky! Vrazil mě do služby jen proto, abych neskončila jak vona.“

„Tak proč se proboha chceš vrátit domů? Tady je ti přece líp.“

„Já nechci domů,“ namítla. „Já jen – ach jo, mám toho plný zuby!“

Obličej jí z čirého pocitu křivdy potemněl. Teď už nevypadala jako dítě, ale spíš jako nějaké matně nebezpečné zvířecí mládě. Když si všimla, že ji pozoruju, její podrážděnost se začala vytrácet. Znovu ji přepadala lítost – nešťastně si povzdechla a zavřela nateklé oči. Chvilku jsme mlčky seděli a já jsem rychle přejel očima ten neutěšený, téměř podzemní pokojík. To ticho bylo tak neposkvrněné, až bylo málem skličující: aspoň v tom tedy měla pravdu. Vzduch byl chladný, ale podivně tíživý; člověk si byl prostě neustále vědom toho velkého domu nad sebou – vědom dokonce i té džungle z kopřiv a plevele, která bujela venku.

Vzpomněl jsem si na svou matku. Když poprvé přišla na Hundreds Hall, byla nejspíš ještě mladší než Betty.

„Víš, milá zlatá, všichni se bohužel čas od času musíme vyrovnat s věcmi, které nám nejsou příliš po chuti,“ řekl jsem a postavil se. „Tomu se říká život a na ten lék neexistuje. Ale co bys řekla na tohle? Do večera zůstaneš v posteli a uděláš si takové malé prázdniny. Já slečně Ayresové neřeknu, že to hraješ, a pošlu ti nějaké žaludeční kapky – stačí, když se podíváš na tu lahvičku, a hned si vybavíš, žes málem přišla o slepé střevo. A já se na oplátku zeptám slečny Ayresové, jestli by ti zdejší pobyt nějak nemohli zpříjemnit. A ty jim dáš ještě jednu šanci. Platí?“

Chvilku na mě svýma matnýma šedýma očima hleděla; pak přikývla. „Děkuju, pane doktore,“ špitla žalostně.

Když jsem odcházel, přetáčela se v posteli a ukazovala bílou šíji a maličké ostré lopatky pod útlými ramínky.

Chodba byla prázdná, ale stejně jako předtím vystřídalo zvuk zavíraných dveří psí štěkání; na podlaze horečnatě zaškrábaly psí tlapy a z kuchyně se vyřítil Gyp. Tentokrát to však nepůsobilo tak živelně, a když zjistil, že se ode mě může nechat hladit a drbat za ušima, jeho vzrušení brzy opadlo. Ve dveřích se objevila Caroline s utěrkou v ruce – energicky se do ní utírala jako správná hospodyňka. Povšiml jsem si, že na stěně za ní stále visí ta krabice se zvonky a dráty: to majestátní maličké zařízení, jímž si honosné království nahoře přivolává početný zástup sloužících.

„Všechno v pořádku?“ chtěla vědět, když jsme se psem vykročili směrem k ní.

„Jen menší žaludeční nevolnost,“ odpověděl jsem bez váhání. „Nic vážného, ale udělali jste dobře, když jste mě zavolali. Žaludeční problémy se nesmějí podceňovat, zvlášť v tomhle počasí. Pošlu vám recept a taky byste ji mohli nechat den dva odpočinout… A ještě něco.“ Došel jsem až k ní a ztlumil hlas. „Mám takový pocit, že se jí stýská. Nemáte ten dojem?“

Caroline se zamračila. „Zatím mi přišla v pohodě. Myslím, že se jen potřebuje trochu adaptovat.“

„A pokud tomu rozumím, spí tady dole v noci úplně sama, že? Musí být osamělá. Zmínila se o nějakém zadním schodišti, které jí nahání hrůzu –“

Její pohled se projasnil a vypadal málem pobaveně. „Aha, tak v tom je zakopaný pes, co? Myslela jsem si, že podobné nesmysly jí nic neříkají. Když sem poprvé přišla, připadala mi jako docela rozumné stvoření. Jenže u vesnických děvčat člověk nikdy neví: buď jsou tvrdé jako hřebíky a v klidu zakroutí kuřeti krkem, anebo dostávají záchvaty jako ta služebná z Dickensova románu. Obávám se, že viděla v kině moc nehezkých filmů. Na Hundreds Hall je sice ticho, ale nic divného na něm není.“

„Vy tu samozřejmě žijete celý svůj život,“ odtušil jsem vzápětí. „Nemohla byste ji nějakým způsobem uklidnit?“

Caroline si založila paže. „Třeba jí začít číst pohádky před spaním?“

„Je strašně mladá, slečno Ayresová.“

„No, nechováme se k ní zle, jestli narážíte právě na tohle. Platíme jí víc, než si můžeme dovolit. Jí stejnou stravu jako my. Vážně, v mnoha ohledech je na tom lépe než my.“

„Ano,“ přitakal jsem, „něco takového říkal i váš bratr.“

Pronesl jsem to chladně a Caroline, ne zrovna slušivě, polil ruměnec, nejprve jí zalil hrdlo a pak se jí rozpíjel v nepravidelných flecích po suché pleti na tváři. Odvrátila zrak, jako kdyby jí měla každou chvíli dojít trpělivost. Když však znovu promluvila, její hlas se maličko obměkčil.

„Po pravdě řečeno, udělali bychom maximum, aby se tu Betty cítila šťastná,“ řekla. „Nemůžeme si ji totiž dovolit ztratit. Naše hospodyně sice dělá, co může, ale tenhle dům potřebuje víc než jednu služebnou a v poslední době bylo téměř nemožné někoho sem sehnat. Jsme prostě příliš daleko od autobusové zastávky a podobně. Naše poslední služka u nás vydržela tři dny. To bylo v lednu. Než přišla Betty, většinu práce jsem dělala já… Ale jsem ráda, že je v pořádku, opravdu.“

Ruměnec se jí pomalu ztrácel z tváře, ale trochu jí povolily rysy a vypadala unaveně. Vrhl jsem jí přes rameno letmý pohled na kuchyňský stůl a viděl, že hromádka zeleniny už je umytá a oloupaná. Pak jsem se podíval na Carolininy ruce a poprvé si všiml, jak jsou zničené, krátké nehty roztřepené a kotníky zarudlé. Připadalo mi, že je to škoda, že má totiž docela hezké ruce.

Caroline si musela všimnout, na co se dívám. Rozpačitě se ode mě odvrátila, zmuchlala utěrku do kuličky a vhodila ji do kuchyně tak, že přistála na stole hned vedle zabláceného tácu. „Odvedu vás zpátky nahoru,“ řekla, jako by chtěla mou návštěvu utnout. A tak jsme se v tichosti vydali po kamenných schodech nahoru – pes se nám motal pod nohy a při tom vzdychal a vrčel.

Nahoře v ohbí schodiště u služebního vchodu vedoucího na terasu jsme narazili na Rodericka, který se zrovna vracel dovnitř.

„Hledá tě matka, Caroline,“ oznámil sestře. „Zajímalo by ji, kdy bude svačina.“ Pak kývl hlavou směrem ke mně. „Tak co, Faradayi, stanovil jste diagnózu?“

Ten „Faraday“ mi sice rval uši vzhledem k tomu, že jemu bylo čtyřiadvacet, zatímco mně málem čtyřicet, ale než jsem stačil odpovědět, Caroline k němu přistoupila a zavěsila se do něj.

„Doktor Faraday nás považuje za kruťasy,“ pronesla a při tom se jí zachvěla oční víčka. „Je přesvědčený, že nutíme Betty prolézat komíny a tak.“

„To je teda nápad, co?“ opáčil její bratr s chabým úsměvem.

„Betty je v pořádku,“ ujistil jsem ho. „Jen menší gastritida.“

„Není to nakažlivé?“

„Rozhodně ne.“

„Ale musíme jí nosit snídani do postele,“ pokračovala Caroline, „a celé dny ji rozmazlovat. Štěstí, že si vím rady v kuchyni, že? Když jsme u toho –“ Konečně se na mě pořádně podívala. „Ještě nám neutíkejte, pane doktore. Tedy pokud nemusíte. Zůstaňte s námi na svačinu, ano?“

„Ano, prosím, zůstaňte,“ přidal se Roderick.

Tón jeho hlasu byl sice stejně neslaný nemastný jako předtím, ale jeho sestra to podle všeho myslela upřímně. Nejspíš mi chtěla vynahradit naše nedorozumění ohledně Betty. A částečně proto, že jsem se cítil podobně, ale hlavně – a to připouštím –, protože jsem si uvědomil, že když zůstanu na svačinu, budu si moct prohlédnout další části domu, slíbil jsem tedy, že zůstanu. Ustoupili a pustili mě před sebe. Vystoupal jsem několik posledních schodů, vynořil se v malém, nijakém prostoru a spatřil tutéž klenutou chodbu se zeleným vlněným závěsem, do níž mě roku 1919 zavedla ta laskavá služebná. Roderick pomalu zdolal schody, jeho sestra do něj stále byla zavěšená, ale nahoře na schodišti se ho pustila a ledabyle za sebou závěs zatáhla. Chodby byly ponořené v šeru a působily nepřirozeně hole, ale krom toho to tam vypadalo stejně, jak jsem si pamatoval, dům se rozevíral jako vějíř – strop byl zvýšený, dlažbu na podlaze vystřídal mramor, holé, lesklé stěny zase hedvábí a štuková omítka. Okamžitě jsem očima vyhledal ozdobnou lištu, z níž jsem odloupl ten žalud; když moje oči přivykly pološeru, s hrůzou jsem zjistil, že to tam vypadá jako po nájezdu celé hordy školáků, protože ze zdi opadaly celé kusy sádrové omítky a zbytek byl popraskaný a vybledlý. Ostatní stěny na tom nebyly o moc lépe. Viselo tam sice několik moc hezkých obrazů a zrcadel, ale vedle nich zely prázdnotou tmavé čtverce a obdélníky, na nichž dřív očividně visela umělecká díla. Jedna obkladová deska vodovaného hedvábí byla rozervaná a kdosi ji zaštupoval a zalátal jako ponožku.

Otočil jsem se ke Caroline a Roderickovi v očekávání rozpaků nebo dokonce nějaké omluvy, ale oni mě kolem té spouště vedli dál, jako by se nechumelilo. Vydali jsme se chodbou napravo, jež neměla zdroj denního světla a byla osvětlená pouze světlem z pokojů, které do ní po jedné straně ústily. Jenomže většina z dveří, kolem nichž jsme procházeli, byla zavřená, a tak byla i za tak jasného dne některá místa utopená v šeru. Jak přes ně černý labrador ťapkal, vypadal, jako by střídavě mizel na onom světě a zase se objevoval mezi živými. Chodba znovu zatočila o devadesát stupňů – tentokrát doleva – a konečně se před námi vynořily pootevřené dveře, z nichž vytékal rozmazaný klínek slunečního světla. Caroline mi vysvětlila, že vedou do pokoje, v němž rodina tráví většinu času a jemuž se celé roky říká „salonek“.

Už mi samozřejmě došlo, že užití zdrobnělin na Hundreds Hall je relativní. Pokoj měl na délku zhruba deset metrů a na šířku necelých sedm a byl vyzdobený poněkud hektickým způsobem, na stropě a na stěnách byly další sádrové štuky a celé místnosti vévodil impozantní mramorový krb. Avšak stejně jako na chodbě byla většina z ozdob otlučená a popraskaná nebo úplně ztracená.

Prověšená a vrzající prkna v podlaze zakrývaly částečně se překrývající prošoupané koberce. Osezenou pohovku zpola halily kostkované deky. U krbu stála dvě opotřebovaná sametová křesla s opěradly ve tvaru křídel a vedle jednoho z nich ležel na podlaze bohatě zdobený viktoriánský nočník, naplněný vodou pro psa.

A přesto ta prapůvodní krása toho pokoje vystupovala do popředí jako krásné rysy pod zničenou tváří. V pokoji to vonělo letním kvítím – hrachorem, rezedou a fialou – a panovalo tam tlumené a mírně tónované světlo, které bledé zdi a strop jako by držely v objetí. Francouzské okno bylo otevřené a další kamenné schodiště za ním vedlo dolů na terasu a na trávník na této, tedy jižní straně domu. Zrovna když jsme vcházeli dovnitř, stála na jeho vrcholu paní Ayresová, skopávala si z nohou nějaké sandály a snažila se vklouznout nohama v punčochách do bot. Na hlavě měla klobouk s širokou krempou a přes něj přehozený lehký hedvábný šátek, jenž měla volně uvázaný pod bradou; když ji její děti spatřily, rozesmály se.

„Vypadáš jako průkopnice automobilismu, máti,“ poznamenal Roderick.

„Ano,“ přitakala Caroline, „nebo jako včelařka! Škoda že nejsi; med by se hodil. Podívej, tady je doktor Faraday – kolega doktora Grahama z Lidcotu. Už prohlédl Betty a já jsem mu slíbila malé občerstvení.“

Paní Ayresová mi vyšla vstříc s napřaženou pravicí; při tom, jak si sundávala klobouk, se jí šátek zlehka snesl na ramena.

„Moc mě těší, doktore Faradayi. Jsem velice ráda, že vás konečně poznávám. Pracovala jsem na zahradě – no tedy aspoň jestli se té naší divočině dá tak říkat –, tak prosím omluvte můj nedělní oděv. A není to zvláštní?“ Zvedla hřbet ruky a odhrnula si z čela pramen vlasů. „Když jsem byla malá, převlékali jsme se v neděli do toho nejlepšího. Člověk musel sedět v bílých krajkových rukavičkách na pohovce a málem se neodvažoval dýchat. Teď o nedělích pracujeme jako galejníci – a taky se tak oblékáme.“

Usmála se, vysedlé lícní kosti v srdcovité tváři jí ještě víc vystouply a v jejích hezkých tmavých očích se objevil čertovský výraz. Bylo by těžké představit si někoho, kdo by ještě méně než ona vypadal jako galejník, napadlo mě, neboť byla dokonale vymóděná v obnošených plátěných šatech a dlouhé vlasy měla volně sepnuté, takže odhalovaly dokonalou křivku její šíje. Mohlo jí být dost přes padesát, ale postavu stále měla hezkou a vlasy stále téměř stejně tmavé jako v den, kdy mi předávala pamětní medaili, a tehdy byla ještě mladší než její dcera dnes. Cosi – snad ten šátek nebo střih šatů nebo snad vlnění štíhlých boků pod nimi – jako by jí propůjčovalo francouzský šmrnc, jenž byl mírně v rozporu s typicky anglickou vizáží jejích dětí. Pokynula mi rukou k jednomu křeslu u krbu a sama se posadila do toho druhého; při tom jsem si povšiml, co si právě nazula na nohy. Byly to značkové boty z tmavé lakované kůže s krémovým proužkem, svou dokonalostí jednoznačně odkazovaly k umu předválečných obuvníků a stejně jako ostatní kvalitní dámská obuv připadaly mužskému zraku absurdně přezdobené – jako důmyslně nesmyslné serepetičky – a mírně odváděly jeho pozornost.

Na stolku vedle jejího křesla ležela hromádka masivních staromódních prstenů, které si teď začala jeden pod druhém navlékat na prsty. Současně s pohybem jejích paží jí sklouzl z ramen hedvábný šátek a Roderick, který byl dosud na nohou, se neobratně sehnul, sebral ho a přehodil jí ho zpátky kolem krku.

„Moje matka za sebou ráda trousí věci,“ poznamenal směrem ke mně. „Nechává za sebou stopy jako Mařenka v té pohádce.“

Paní Ayresová si šátek pevně uvázala a při tom naklonila hlavu na stranu. „Vidíte, jak mě moje děti pomlouvají, doktore Faradayi? Obávám se, že skončím jako opuštěná stařena, co ji nechají umřít hladem v posteli.“

„Ále, nejspíš ti tu a tam předhodíme nějakou kost, ty naše ubohá stařenko,“ opáčil se zívnutím Roderick a přešel k pohovce.

Z toho, jak si na ni sedal, bylo patrné, jaké problémy mu každý pohyb přináší. Pozorně jsem ho sledoval a z toho, jak při tom zbledl a nakrabatil tvář, jsem si uvědomil, jak moc ho stále jeho zraněná noha bolí a jak pečlivě se to snaží maskovat.

Caroline odešla pro čaj a vzala s sebou psa. Paní Ayresová se přeptala na Betty, a když jsem ji ujistil, že nejde o nic vážného, podle všeho se jí velice ulevilo.

„Taková otrava,“ podotkla, „že jste musel jezdit až sem. Určitě máte plno práce s mnohem těžšími případy.“

„Jsem rodinný lékař,“ opáčil jsem. „Bohužel většinou řeším vyrážky a pořezané prsty.“

„Určitě z vás mluví jen skromnost… I když nechápu, proč by se měla kvalita lékaře posuzovat podle závažnosti případů, které řeší. Mělo by to být spíš opačně, když už něco.“

Usmál jsem se. „No, každý doktor má rád čas od času nějaký náročnější úkol. Během války jsem strávil většinu času na odděleních vojenské nemocnice v Rugby. Dost se mi po tom stýská.“ Letmo jsem pohlédl na jejího syna, který si vytáhl tabatěrku a cigaretové papírky a právě si balil cigaretu. „Čirou náhodou jsem se tam trochu věnoval i svalové terapii. Elektroléčbě a tak podobně.“

Roderick zasténal. „Po úrazu chtěli, abych něco takového absolvoval. Jenže bylo nemyslitelné, abych se na tak dlouho vzdálil z rodinného sídla.“

„Škoda.“

„Asi víte, že Roderick byl u královského letectva, doktore Faradayi.“

„Ano. Zažil jste mnoho válečných operací? Pěkně tvrdé, co?“

Roderick natočil hlavu na stranu a vysunul bradu, aby mi nastavil svoje jizvy.

„Podle tohodle by člověk řekl, že ano, viďte? Ale většinu času jsem létal jako průzkumník, takže si nemohu přisvojovat žádné velké zásluhy. Nakonec mě nad jižním pobřežím dostala smůla. I když ten druhý na tom byl ještě hůř – ten a můj navigátor, ubožák. Já jsem vyvázl s těmi překrásnými znaménky krásy a roztříštěným kolenem.“

„To je mi líto.“

„Ále, myslím, že v té vaší nemocnici jste zažil mnohem horší věci. – Omlouvám se za svoji nevychovanost. Můžu vám nabídnout cigaretu? Kouřím těch potvůrek tolik, že už si to vůbec neuvědomuju.“

Pohlédl jsem na cigaretu, kterou si ubalil – ubohou ruličku, kterým jsme jako studenti medicíny říkali „hřebíčky do rakve“ a rozhodl jsem se, že si nevezmu. A přestože jsem měl v kapse slušné vlastní kuřivo, nevytáhl jsem ho, abych ho nepřivedl do rozpaků. A tak jsem jen zavrtěl hlavou. Stejně jsem měl pocit, že mi nabídl cigaretu jen, aby změnil téma hovoru.

Možná že jeho matka uvažovala stejně. Hleděla na syna se ztrápeným výrazem, ale pak se s úsměvem obrátila ke mně a řekla: „Válka se zdá být tak dávno, viďte? Jak je to za pouhé dva roky vůbec možné? Na část války nám sem nakvartýrovali armádu, víte. Po celém parku po nich zůstaly roztodivné věci, ostnaté dráty, kusy plechu: začínají pomalu rezavět jako věci z jiné doby. Ovšem že sám bůh ví, jak tenhle mír bude trvat dlouho. Přestala jsem poslouchat zprávy; jsou příliš zneklidňující. Zdá se, že světu vládnou vědci a generálové, kteří si zahrávají s bombami jako školáci.“

Roderick škrtl zápalkou. „Tady na Hundreds Hall nám nic nehrozí, neboj se,“ utrousil, v ústech sevřenou cigaretu, jež mu hořela v děsivé blízkosti zjizvených rtů. „Život tady stále plyne stejně klidně jako dřív.“

Než to dořekl, na mramorové podlaze na chodbě zaklapaly Gypovy tlapy, jako když do sebe narážejí kuličky na počítadle, a ozvalo se pleskání Carolininých sandálů s rovnou podrážkou. Pes strčil čenichem do dveří – což očividně dělal často, protože zárubeň byla z toho, jak se o ni otírá kožichem, vydřená a výplň překrásných starých dveří byla vespod úplně zničená z toho, jak o ně on nebo psi před ním škrábali.

Caroline vešla dovnitř obtěžkaná tácem. Roderick sevřel opěradlo pohovky a začal se namáhavě zvedat, aby jí pomohl, ale já jsem ho předstihl.

„Ukažte, pomůžu vám.“

Caroline mě obdařila vděčným pohledem – ani ne tak kvůli sobě, napadlo mě, jako spíš kvůli svému bratrovi –, ale namítla: „To je dobré. Nezapomínejte, že jsem na to zvyklá.“

„Tak aspoň dovolte, abych udělal místo na stole.“

„Ne, musíte to nechat na mně. Víte, až se budu muset nechat zaměstnat v hotelu, aspoň si budu vědět rady. – Gype, buď tak hodný a nepleť se mi pod nohy!“

A tak jsem ustoupil a ona položila tác mezi knihy a papíry na přecpaném stolku, pak nalila čaj a rozdala hrníčky. Byly z překrásného starého kostního porcelánu, jeden nebo dva měly snýtovaná držátka; všiml jsem si, že ty nechala pro rodinu. Po čaji přišly na řadu talířky s koláčem: ovocným táčem nakrájeným tak tence, až mě napadlo, že nic lepšího tady ve skromných zásobách nenajdete.

„Ach, co bych dala za vdoleček s marmeládou a kopečkem smetany!“ zvolala paní Ayresová, když byly koláče rozdány. „Nebo dokonce za skutečně poctivou máslovou sušenku. Říkám to hlavně s ohledem na vás, doktore Faradayi, ne kvůli sobě. U nás doma jsme si na sladké nikdy nepotrpěli a přirozeně“ – znovu se jí v očích objevil ten uličnický výraz – „nikdo by samozřejmě nečekal, že jako mlékaři máme máslo. Nejhorší ale je, že s přídělovým systémem úplně vymizela pohostinnost. To považuji za největší škodu.“

Vzdychla si, rozlámala koláč na kousky a způsobně si je namáčela do černého čaje. Všiml jsem si, že Caroline si svůj kousek přeložila na půl a dvěma sousty ho slupla. Roderick si odložil svůj talíř bokem, aby si mohl vykouřit cigaretu, a když z koláče loudavě vyzobal kandované ovoce a rozinky, hodil zbytek Gypovi.

„Roddie!“ okřikla ho Caroline vyčítavě. Soudil jsem, že se jí nelíbí to mrhání jídlem; ale jak se ukázalo, protestovala proti rozmazlování psa. „Ty darebáku!“ spustila a pohlédla mu do očí. „Víš, že žebrat se nemá! Jen se podívejte, jak si mě nedůvěřivě měří. Lišák stará.“ Vyzula si nohu ze sandálu, natáhla ji – teď jsem si všiml, že má holé, opálené a neoholené nohy – a šťouchla prsty psa do zadku.

„Chudák stará,“ nadhodil jsem zdvořile, když jsem viděl, jak se zvíře smutně dívá.

„Nenechte se mýlit. Je to velký herec – viď, že ano, ty Shylocku!“

Znovu do psa dloubla nohou, pak ho začala hrubě hladit. Gyp měl ze začátku co dělat, aby tlak její nohy ustál; pak se jí s výrazem poraženého, mírně pomateného bezmocného starce svalil k nohám, zvedl tlapy a ukázal šedivou srst na hrudi a lysé břicho. Caroline přitlačila.

Viděl jsem, jak paní Ayresová střelila pohledem po dceřině chlupaté noze.

„Drahoušku, je vážně škoda, že sis neoblékla punčochy. Doktor Faraday si bude myslet, že jsme divoši.“

Caroline se rozesmála. „Na punčochy je příliš velké teplo. A velice by mě překvapilo, kdyby doktor Faraday v životě neviděl bosou nohu.“

Ale po chvilce nohu stáhla a pokusila se zvolit cudnější posed. Zklamaný labrador zůstal ležet s rozvalenýma a pokroucenýma nohama. Pak se převalil zpátky na břicho a začal si ohryzávat tlapu.

V dusném, nehybném vzduchu v místnosti se vznášel namodralý kouř z Roderickovy cigarety. V zahradě se ozvalo charakteristické rytmické ptačí volání a my jsme za ním otočili hlavu. Znovu jsem se rozhlédl po pokoji, na všechny jeho překrásné vybledlé detaily. Když jsem se pak vytočil o něco víc, s překvapivým a radostným šokem se mi poprvé naskytl pořádný pohled otevřeným francouzským oknem. Necelých čtyřicet metrů od domu ležel přerostlý trávník, olemovaný květinovými záhony a zakončený plotem z tepaného kovu. Za ním se rozkládala louka a za ní zas začínal rozlehlý park; jeho rozloha sahala do vzdálenosti dobrého kilometru. Na jeho konci byla jen tak tak vidět hraniční zeď celého pozemku, ale jelikož za ní se táhly pastviny, orná půda a kukuřičná pole, výhled běžel bez jakéhokoliv přerušení dál a končil až v místě, kde se jeho blednoucí barvy dočista vpíjely do oblohy zahalené mlžným oparem.

„Líbí se vám ten výhled, doktore Faradayi?“ zeptala se mě paní Ayresová.

„Líbí,“ přikývl jsem a otočil se k ní. „Kdy byl ten dům postaven? Kolem roku 1720 nebo 1730, že?“

„Vy máte ale přehled. Dokončili ho roku 1733.“

„Ano,“ dal jsem jí za pravdu. „Myslím, že je mi jasné, co svými plány architekt sledoval: tmavé chodby a na jejich konci veliké a světlé pokoje.“

Paní Ayresová se usmála; ale tím, kdo ke mně obrátil jako by potěšený pohled, byla Caroline.

„I mně se to vždycky líbilo,“ řekla. „Lidem naše temné chodby lezou na nervy… Ale měl byste to tady vidět v zimě! S radostí jsme zabednili všechna okna. Loni jsme žili dva měsíce více méně jen v tomto pokoji. Přenesli jsme si sem s Roddiem matrace a spali jako tuláci na zemi. Potrubí zamrzlo, generátor se porouchal a venku byly metrové rampouchy. Radši jsme ani nevycházeli ven ze strachu, aby nás nepropíchly… Vy bydlíte nad ordinací v domku po starém doktoru Gillovi, že?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Nastěhoval jsem se tam hned po škole a už jsem tam zůstal. Je to dost prosté bydlení. Ale moji pacienti to vědí a domnívám se, že pro starého mládence je jako stvořené.“

Roderick si oklepal popel z cigarety.

„Doktor Gill byl pěkný podivín, viďte? Jako chlapec jsem u něj byl jednou dvakrát v ordinaci. Měl tam skleněnou nádobu a prý v ní choval pijavice. Měl jsem z něj vítr.“

„Ále, tys měl vítr ze všeho,“ opáčila jeho sestra dřív, než jsem stačil odpovědět. „Vystrašit tě bylo tak snadné. Pamatuješ na tu obryni, co u nás pomáhala v kuchyni, když jsme byli malí? Ty si na ni pamatuješ, mami? Jak se jmenovala? Nebyla to Mary? Měřila přes metr osmdesát a měla sestru a ta měla metr devadesát. Tatínek ji jednou nechal vyzkoušet svoje boty. Vsadil se s panem McLeodem, že jí budou malé. A měl pravdu. Ale její ruce, to bylo něco. Uměla ždímat prádlo líp než mandl. A vždycky měla studené prsty – zmrzlé jako klobásky vyndané rovnou z lednice. Říkala jsem Roddiemu, že se k němu ve spánku vkrade do pokoje a strčí mu ruce pod peřinu, aby si je zahřála; a on kvůli tomu vždycky brečel.“

„Potvoro,“ řekl Roderick.

„Jak se teda jmenovala?“

„Mám pocit, že Miriam,“ odvětila paní Ayresová po krátkém zvážení. „Miriam Arnoldová a její sestra byla Margery. Ale měli jsme tady ještě jedno děvče, ne tak mohutné: provdala se za Tapleyovic kluka a společně pak odjeli dělat šoféra a kuchařku do nějakého domu do jiného hrabství. Myslím, že Miriam od nás odešla k paní Randallové. Ale nepadly si do oka a po měsíci nebo dvou zas odešla. Nevím, co s ní bylo pak.“

„Možná se dala na loupežnickou dráhu,“ dodal Roderick.

„Spíš k cirkusu,“ přemítala Caroline. „Jednou jsme tady vážně měli jedno děvče, které uteklo k cirkusu, že?“

„Rozhodně se za cirkusáka provdalo,“ upřesnila paní Ayresová. „A tím svojí matce zlomilo srdce. A taky svojí sestřenici, protože ta sestřenice – Lavender Hewittová – byla do toho cirkusáka zamilovaná také, a když s ním ta druhá utekla, přestala jíst a chtěla umřít. A nakonec ji zachránili králíci, jak říkávala její matka. Protože jediné jídlo, kterému nedokázala odolat, byl dušený králík. A tak jsme jejímu otci na nějaký čas dovolili, aby si v parku pochytal tolik králíků, kolik jen bude chtít; a ti králíci ji nakonec zachránili…“

Vyprávění pokračovalo, Caroline a Roderick přidávali další a další detaily; vykládali si spíš mezi sebou než se mnou, a tak – vyloučen ze hry – jsem se díval z matky na dceru a na syna a konečně jsem přišel na to, že se podobají nejen v rysech – dlouhé ruce a nohy, oči posazené daleko od sebe –, ale v téměř rodově shodných gestech a slovním projevu. Vycítil jsem v jejich společnosti záchvěv netrpělivosti – ten nejmatnější dojem skrytých antipatií –, což můj příjemný dojem z toho krásného pokoje mírně kazilo. Možná se ve mně jen ozvala venkovská krev. Hundreds Hall bylo vystavěno a udržováno lidmi, pomyslel jsem si, kterým se teď posmívají. A titíž lidé jim začali po dvou stoletích odpírat svou dřinu i víru a celý dům se teď bortil jako domeček z karet. Ta rodinka si tady sedí mezi stěnami s oloupanou omítkou, prošlapanými tureckými koberci a snýtovaným porcelánem a vesele si hraje na šlechtu…

Paní Ayresová si vybavila další služebnou. „Ach, ta byla pitomá,“ podotkl Roderick.

„Nebyla pitomá,“ opravila ho Caroline. „Ale je pravda, že byla strašně prostoduchá. Vzpomínám si, jak se mě jednou zeptala, co je to pečetní vosk, a já jsem jí řekla, že je to zvláštní druh vosku, co se používá na stropy. Kvůli mně pak vylezla na žebřík a napatlala ho na strop v tátově pracovně. Ta ubožačka tam nadělala strašný nepořádek a měla z toho malér.“

Caroline rozpačitě zavrtěla hlavou, ale nepřestávala se smát. Pak ale zachytila můj pohled, jenž musel být chladný, a pokusila se svůj smích udusit.

„Omlouvám se, pane doktore. Vidím, že s námi nesouhlasíte. A máte naprostou pravdu. Jako děti jsme s Rodem byli nesnesitelní; teď už jsme ale hodnější. Určitě máte plnou hlavu ubožátka Betty.“

Lokl jsem si čaje. „Ale kdepak. Vlastně jsem myslel na svou matku.“

„Vaši matku?“ zopakovala a v hlase jí dozníval smích.

„Ovšem,“ vložila se do řeči paní Ayresová v nastalém tichu. „Vaše matka tady kdysi dělala bonu, že? Pamatuju si, že jsem to slyšela. Kdy u nás byla? Tuším, že někdy před tím, než jsem se sem provdala.“

Mluvila tak uhlazeně a mile, až mě málem přepadl stud; sám jsem totiž mluvil poněkud kousavě. „Moje matka tady pracovala asi do roku 1907,“ dodal jsem o něco smířlivěji. „Seznámila se tady s mým otcem; pomáhal v obchodě se smíšeným zbožím. Dneska by se řeklo, že to byl tajný románek jako vystřižený.“

„To je dobré, co,“ poznamenala Caroline nejistě.

„Viďte?“

Roderick si znovu oklepal popel z cigarety a dál mlčel. Paní Ayresová se však podle všeho zamyslela.

„Víte,“ spustila a vstala, „jsem přesvědčená– Schválně, jestli mám pravdu?“

Zamířila ke stolu, nad nímž byla pověšená celá řada rodinných portrétů. Jeden z nich sňala, podržela si ho na délku paže a zvědavě se na něj zadívala; pak zavrtěla hlavou.

„Bez brýlí si vůbec nejsem jistá,“ podotkla a obrázek mi přinesla. „Ale myslím si, pane doktore, že by na něm mohla být vaše matka.“

Byla to malá edvardovská fotografie v želvovinovém rámečku. Chvilku trvalo, než jsem si uvědomil, že na tom ostrém tmavohnědém portrétu je jižní fasáda sídla: poznal jsem totiž to dlouhé francouzské okno v pokoji, v němž právě sedíme – bylo doširoka otevřené a zalité stejným odpoledním sluncem jako dnes. Na trávníku před domem se shromáždila tehdejší rodina obklopená početným služebnictvem – hospodyní, majordomem, komorníkem, děvčaty z kuchyně, zahradníky – a společně tvořili neformální, téměř neochotnou skupinku, jako kdyby fotograf dostal opožděný nápad a poslal někoho, aby je všechny posháněl a vyhnal od jiných povinností. Samotná rodina vypadala naprosto přirozeně, paní domu – stará paní Beatrice Ayresová, Carolinina a Roderickova babička – seděla v rozkládacím lehátku a po jejím boku stál její manžel; jednu ruku měl položenou na jejím rameni a druhou ležérně zastrčenou v kapse bílých pomačkaných kalhot. V jejích nohách si poněkud nemotorně hověl hubený patnáctiletý mladík, z něhož vyrostl plukovník; vypadal úplně stejně jako dnes Roderick. Vedle něj na kostkované dece seděli jeho mladší sourozenci.

Zadíval jsem se na tu skupinku o něco pozorněji. Většina z nich byly starší děti, ale ten nejmenší byl stále ještě kojenec a v náručí ho držela blonďatá chůva. Ve chvíli, kdy fotograf stiskl spoušť, se jí nemluvně snažilo vykroutit z náručí, a tak zaklonila hlavu, aby uhnula před šťoucháním malých lokýtků. V důsledku toho se nedívala do objektivu a měla rozmazané rysy.

Caroline se zvedla ze svého místa na pohovce a přišla si tu fotografii prohlédnout spolu se mnou. Postavila se vedle mě, naklonila se, a zatímco si přidržovala loknu fádních hnědých vlasů, tiše se zeptala: „Je to vaše matka, pane doktore?“

„Myslím, že by to mohla být ona,“ odpověděl jsem. „Naproti tomu zas –“ Všiml jsem si totiž, že hned za tou nemotornou dívkou stojí ještě jedna služebná, taky blonďatá, ve stejném úboru a čepci. Rozpačitě jsem se rozesmál. „Mohla by to být i ta druhá. Nejsem si jistý.“

„Je vaše matka stále naživu? Třeba byste jí tu fotku mohl ukázat?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Oba moji rodiče jsou po smrti. Matka zemřela, když jsem byl ještě na škole. Otec zemřel o pár let později na infarkt.“

„Ach, to mě mrzí.“

„No, zdá se to být tak dávno…“

„Doufám, že vaše matka tady byla šťastná,“ obrátila se ke mně paní Ayresová, když se Caroline vrátila na pohovku. „Myslíte, že byla? Mluvila někdy o našem domě?“

Hned jsem neodpověděl, ale vybavil jsem si některé z matčiných vzpomínek na období strávené na Hundreds Hall – například jak každé ráno musela stát s předpaženýma rukama, zatímco jí hospodyně kontrolovala nehty; jak paní Beatrice Ayresová každou chvíli přišla neohlášená do pokojů služebnictva a převrátila jim všechno naruby a hrabala se jim ve věcech… „Myslím, že matka si tady mezi ostatními děvčaty našla pár dobrých kamarádek,“ řekl jsem nakonec.

Paní Ayresová se tvářila, že ji to potěšilo; možná se jí i ulevilo. „To ráda slyším. V té době tady ještě služebnictvo samozřejmě mělo svůj svět. Mělo vlastní povyražení, vlastní skandály i zábavu. A na Štědrý den svou vlastní večeři.“

Její slova přivolala další vzpomínky. Zapíchl jsem oči do té fotografie – upřímně řečeno vyvedený silou svých vlastních pocitů, neboť přestože jsem mluvil lehkomyslně, nečekaný pohled na matčinu tvář – jestli to tedy byla ona – mě dojal víc, než jsem byl ochoten připustit. Nakonec jsem ten obrázek odložil na stolek vedle svého křesla. Hovor se stočil k domu, jeho zahradám a časům slávy.

Ale já jsem nepřestával stáčet pohled k té fotografii, takže bylo vidět, že mě rozptyluje. Svačina byla u konce. Pár minut jsem počkal, pak jsem se podíval na hodinky a řekl, že bych měl jít. Když jsem se postavil, paní Ayresová mě laskavě vybídla: „Musíte si tu fotografii vzít, pane doktore. Budu ráda, když ji budete mít vy.“

„Vzít?“ zopakoval jsem udiveně. „Ne, kdepak, to nemohu.“

„Ano, musíte. Musíte si ji vzít tak, jak je, i s rámečkem.“

„Ano, prosím, nechejte si ji,“ přidala se Caroline, když jsem nepřestával protestovat. „Nezapomínejte, že než se Betty dá do kupy, budou domácí práce na mně. S radostí budu mít o jednu věc méně, pokud jde o utírání prachu.“

„Děkuji,“ hlesl jsem a málem se mi zadrhl hlas. „Je to od vás nesmírně laskavé. Je to – Vážně, až příliš laskavé.“

Našli mi kousek použitého hnědého papíru, abych si tu fotku mohl zabalit, a pak jsem si ji opatrně uložil do brašny. Rozloučil jsem se s paní Ayresovou a poplácal psa po teplé černé hlavě. Caroline už byla na nohou, připravená doprovodit mě zpátky k autu. Ale Roderick ji předběhl se slovy: „To je v pořádku, Caroline. Já doktora vyprovodím.“

Namáhavě a s viditelným cukáním se zvedl z pohovky. Jeho sestra ho starostlivě pozorovala, ale on už se rozhodl. A tak to vzdala a znovu mi podala svou unavenou, hezky tvarovanou ruku.

„Sbohem, pane doktore. Jsem moc ráda, že jsme tu fotografii našli. Až se na ni podíváte, vzpomeňte si na nás, ano?“

„Vzpomenu,“ ujistil jsem ji.

Vyšel jsem za Roderickem z pokoje a přimhouřil oči před šerem, do něhož jsem se znovu pohroužil. Zamířili jsme doprava kolem dalších zavřených dveří, ale chodba se brzy projasnila a rozšířila a já jsem si uvědomil, že jsme se ocitli ve dvoraně domu.

A tady jsem musel zůstat stát a rozhlédnout se kolem sebe po té nádheře. Podlaha byla vyvedená v mramoru růžové a tmavě fialové barvy a položená střídavě jako šachovnice. Stěny byly obložené světlým dřevem, jež bylo kvůli odrazu podlahy narudlé. Její dominantou však bylo mahagonové schodiště, které stoupalo v elegantní lehké pevné spirále o dvě poschodí výš a jeho vyleštěné zábradlí zakončené hadí hlavou vytvářelo jedinou, nepřerušovanou linii. Schodišťový prostor tak měl aspoň pět metrů na šířku a nejméně dvacet metrů na výšku; a byl střízlivě a vlídně osvětlený kupolí z mléčného skla zasazenou do střechy.

„Působivé, co?“ poznamenal Roderick, když viděl, že se dívám nahoru. „V době, kdy se musela zatemňovat okna, nám ale ta kupole dávala pořádně zabrat.“

Jedním energickým tahem otevřel široké vstupní dveře. Někdy v minulosti musely navlhnout, protože byly mírně vyboulené a při otevírání příšerně skřípaly o mramorovou podlahu. Vyšel jsem za Roderickem na vrchol schodiště a oba nás zalila vlna vedra.

Roderick se ušklíbl. „Ten pařák pořád trvá. Zpáteční cestu do Lidcotu vám teda nezávidím… Čím jezdíte? Austinem Ruby? Jak vám šlape?“

Auto bylo v základní výbavě a nedalo se na něm moc obdivovat. Ale Roderick jasně patřil k těm, co se o auta prostě zajímají, a tak jsem ho zavedl ke svému vozu, předvedl mu pár jednotlivostí a nadzvedl kapotu, aby si mohl prohlédnout motor.

„Ty vesnické cesty ho dost ničí,“ podotkl jsem, když jsem kapotu zase zaklapl.

„Aby ne. Kolikrát s ním tak za den vyjíždíte?“

„Když není moc práce, tak patnáctkrát až dvacetkrát. Když se od rána nezastavím, vyrazím až třicetkrát. Většinou po okolí, i když mám pár soukromých pacientů až v Banbury.“

„Jste zaneprázdněný.“

„Někdy až moc.“

„Samé vyrážky a řezné rány. – A to mi připomíná.“ Roderick zajel rukou do kapsy. „Kolik vám dlužím za vyšetření Betty?“

Nejdřív jsem si od něj ty peníze nechtěl vzít, maje na mysli štědrost, kterou mi jeho matka prokázala s tou rodinnou fotografií. Když trval na svém, odvětil jsem, že mu pošlu účet. To ho pobavilo. „Poslyšte, být vámi vezmu si peníze, když mi je nabízejí,“ řekl. „Kolik si účtujete? Čtyři šilinky? Víc? No tak. Ještě nejsme tak docela na mizině.“

A tak jsem zdráhavě řekl, že si tedy za návštěvu a recept vezmu čtyři šilinky. Roderick ke mně natáhl teplou hrst plnou drobných mincí a odpočítal mi je do dlaně. Při tom změnil polohu a ten pohyb mu musel být dost nepříjemný, protože znovu pokrčil tvář, a tentokrát jsem se málem neudržel a komentoval to. Jenomže jsem ho tak jako s těmi cigaretami nechtěl přivádět do rozpaků, a tak jsem to raději nechal být. Než jsem nastartoval, založil si ruce a stál podle všeho docela pohodlně, a když jsem odjížděl, apaticky zvedl ruku na pozdrav, otočil se a zamířil zpátky do domu. Bedlivě jsem ho sledoval ve zpětném zrcátku a viděl, jak se namáhavě belhá nahoru po schodech ke vstupním dveřím. Když se odpajdal zpátky do stinné haly, dům jako by ho pohltil.

V ten okamžik cesta mezi přerostlými keři zabočila, auto se začalo natřásat a Hundreds Hall se mi ztratilo z dohledu.

O nedělích jsem často večeříval s Davidem Grahamem a jeho manželkou Anne, a ten den nebyl výjimkou. Onen naléhavý případ, k němuž Grahama zavolali, dopadl i navzdory několika komplikacím dobře, a tak jsme o něm u jídla diskutovali. Teprve až jsme se pustili do jablečného nákypu, zmínil jsem se, že jsem byl místo něj na Hundreds Hall.

David se okamžitě zatvářil závistivě. „Vážně? Jak to tam teď vypadá? Už roky se neozvali. Slyšel jsem, že to tam strašně chátrá; že tam ve skutečnosti žijí jako v chlívku.“

Popsal jsem mu, co jsem z domu a zahrady viděl. „Rve mi srdce,“ podotkl jsem, „když vidím, jak se všechno tolik změnilo. Netuším, zda Roderick ví, co dělá. Moc to na to nevypadá.“

„Chudák Roderick,“ ozvala se Anne. „Vždycky mi připadal jako milý chlapec. Nemůžu si pomoct, ale je mi ho líto.“

„Kvůli těm jizvám a tak?“

„Částečně. Ale spíš proto, že podle všeho ztrácí půdu pod nohama. Musel příliš rychle vyspět tak jako jeho vrstevníci. Jenomže kromě války musel myslet i na rodinné sídlo. A taky se moc nepotatil.“

„No, to by se mu spíš mohlo připsat k dobru,“ namítl jsem. „Já si vzpomínám, že plukovník byl dost velký hrubián, ne? Jednou, když jsem byl malý, viděl jsem, jak vyjel na jednoho motoristu, který mu svým autem polekal koně. Plukovník nakonec seskočil ze sedla a vykopl mu přední světlo.“

„Horká krev mu rozhodně nechyběla,“ poznamenal Graham a nabral si na lžičku kousek nákypu. „Klasický šlechtic.“

„Jinými slovy klasický tyran.“

„No, já bych s ním neměnil. V jednom kuse vyšiloval kvůli penězům. Myslím, že rodinný majetek zdědil už v době, kdy jim klesaly příjmy. Vím, že v průběhu dvacátých let rozprodával půdu; pamatuju si, jak můj otec tvrdil, že je to jako vylívat z potápějící se lodi lžičkou vodu. Slyšel jsem, že když zemřel, dluhy dosahovaly astronomických částek! Nejde mi na rozum, jak to ještě zvládají.“

„A co to Roderickovo zranění?“ vyzvídal jsem. „Přišlo mi, že ta noha vypadá dost zle. Napadlo mě, jestli by mu nepomohla elektroléčba – tedy za předpokladu, že by na to vůbec přistoupil. Zdá se, že jsou hrdí na život ve stylu Brontȅových, živé rány vypalují a já nevím, co ještě… Nevadilo by ti to?“

Graham pokrčil rameny. „Jen si posluž. Jak jsem řekl, nevolali mě tak dlouho, že už si jen stěží můžu říkat jejich rodinný lékař. Na ten úraz si pamatuju: ta zlomenina byla ošklivá a mizerně srostla. Ty popáleniny hovoří samy za sebe.“ Dal si do úst několik dalších soust, pak se zamyslel. „Mám pocit, že když se Roderick vrátil z války domů, objevily se u něj i psychické potíže.“

To jsem nevěděl. „Opravdu? Nemohlo to ale být nic vážného. Teď se rozhodně chová dost nenuceně.“

„No, pro jeho rodinu to bylo poměrně zlé, protože se to snažili ututlat. Ale na to jsou háklivé všechny rodiny. Mám takový pocit, že paní Ayresová dokonce odmítla profesionální pečovatelku. Starala se o Rodericka sama, ke konci války povolala domů na pomoc i Caroline. Té se velice dařilo v nějakém výboru pomocných pracovnic leteckých, nebo snad námořních sil, viď? Je to samozřejmě velice chytrá žena.“

To „chytrá“ pronesl stejně jako ostatní lidé, když se baví o Caroline Ayresové, a bylo mi jasné, že stejně jako ostatní ho použil jako eufemismus pro „nehezká“. Nic jsem na to neřekl a dezert jsme dojedli v tichosti. Anne odložila lžičku do misky, vstala a šla zavřít okno: večeřeli jsme pozdě a na stole hořela svíčka. Venku se začínalo smrákat a kolem plamínku se třepotaly můry. Když se znovu posadila, zeptala se: „Vzpomínáte si na jejich první dceru Susan? Tu malou, co umřela? Byla moc hezká po matce. Pozvali mě na večírek, když slavila sedmé narozeniny. Rodiče jí věnovali stříbrný prstýnek s opravdovým diamantem. Ó, jak jsem po něm toužila! A o pár měsíců později zemřela… Na spalničky? Vím, že to byla nějaká taková nemoc.“

Graham si právě otíral ústa ubrouskem. „Záškrt, ne?“ namítl.

Při tom pomyšlení Anne udělala obličej. „To je pravda. Tak ohyzdný konec… Vzpomínám si na ten pohřeb. Na tu maličkou rakev a všechny kytky. Byly jich tam celé hromady.“

V tu chvíli jsem si uvědomil, že i já mám ten pohřeb v živé paměti. Vybavil jsem si, jak jsem s rodiči stál na Hlavní ulici v Lidcotu, když kolem projížděla rakev. Vybavil jsem si, jak byla paní Ayresová mladá a celá v černém jako nějaká strašidelná nevěsta. Vybavil jsem si matčin tichý pláč, otcovu ruku na svém rameni, pronikavé, novotou čpící barvy svého školního saka a čepice.

To pomyšlení mě z nějakého důvodu skličovalo víc, než bylo záhodno. Anne se služebnou odnesly nádobí a my jsme s Grahamem zůstali sedět u stolu a probírali různé pracovní záležitosti, což mě skličovalo ještě víc. Graham byl sice mladší než já, ale dařilo se mu o dost lépe: zahájil praxi jako syn lékaře s finanční i odbornou podporou. Já jsem nastoupil jako praktikant ke kolegovi jeho otce, doktoru Gillovi, tomu „podivínovi“, jak ho Roderick bizarně nazval, což byl ve skutečnosti starý, lenivý chlapík, který mě pod záminkou patronátu nechal v průběhu dlouhých, těžkých, mizerně placených let postupně vykoupit svůj podíl v ordinaci. Gill odešel do důchodu ještě před válkou a žil v příjemném hrázděném domku poblíž Stratfordu nad Avonou. Moje praxe začala být zisková teprve nedávno. Jenomže teď, když se nad námi vznáší přízrak nové reformy zdravotnictví, bude se soukromými praxemi nejspíš veta. Krom toho všichni moji chudší pacienti si již brzy budou moci vybrat – buď zůstat u mě, nebo se přehlásit k jinému lékaři, čímž se významně sníží moje příjmy. Několik nocí už jsem kvůli tomu nespal.

„Přijdu o všechny,“ oznámil jsem Grahamovi, položil si lokty na stůl a znaveně si promnul obličej.

„Co blbneš,“ řekl. „Nemají o nic větší důvod od tebe odcházet než odcházet ode mě – nebo od Seeleyho či Morrisona.“

„Morrison jim předepíše tolik sirupu proti kašli a jaterní soli, kolik chtějí,“ namítl jsem. „To se jim líbí. Seeley se zas umí chovat, umí to s paničkami. Ty jsi milý, dokonalý rodinný typ; i to se jim líbí. Mě nemají rádi. Nikdy neměli. Nikdy si mě neuměli zařadit. Nechodím na lov a nehraju bridž, ale ani šipky nebo fotbal. Pro šlechtu nejsem dost urozený – a když na to přijde ani pro pracující lid. Chtějí ke svému lékaři vzhlížet. Nechtějí ho považovat za jednoho z nich.“

„Ále, nesmysl. Touží jedině po někom, kdo rozumí svojí práci. Což je přesně tvůj případ. Když něco, tak jsi příliš úzkostlivý. Moc se užíráš. Měl by ses oženit; to by ti pomohlo.“

To mě rozesmálo. „Bože! Stěží uživím sám sebe, natož ještě manželku a dítě.“

Graham ode mě něco takového slyšel už mnohokrát, a tak dál shovívavě naslouchal mému žehrání. Anne nám přinesla kávu a vykládali jsme si téměř do jedenácti. S radostí bych se zdržel déle, ale tušil jsem, jak málo času mají jeden na druhého, a tak jsem jim nakonec popřál dobrou noc. Jejich dům leží přesně na opačném konci vesnice než ten můj, necelých deset minut chůze. Večerní vzduch byl stále vlahý a klidný, a tak jsem to vzal zpátky domů oklikou, jednou jsem zastavil a zapálil si, pak jsem si svlékl sako, povolil kravatu a dál kráčel jen v košili.

V přízemí mého domku je ordinace, přípravna a čekárna; v prvním patře mám kuchyň a obývací pokoj a v podkroví ložnici. Jak jsem řekl Caroline Ayresové, je to dost prosté bydlení. Zatím jsem neměl čas ani peníze ho nějak zkrášlovat, takže se stále pyšnilo stejnými chmurnými detaily, jako když jsem se do něj nastěhoval – hořčicovými stěnami a „škrábanou“ malbou – a stísněnou, nevyhovující kuchyňkou. Na úklid a vaření jsem měl posluhovačku paní Rushovou. Když jsem se zrovna nevěnoval pacientům, trávil jsem většinu času dole u svého stolu – psal recepty nebo četl. Dnes večer jsem zamířil rovnou do své ordinace, abych si prošel poznámky na příští den a dal si do pořádku brašnu; a teprve když jsem ji otevřel a spatřil ten balíček halabala zabalený v hnědém papíře, vzpomněl jsem si na fotografii, kterou mi paní Ayresová věnovala. Rozbalil jsem ji a znovu si ji prohlédl; a protože jsem si s tou blonďatou chůvou stále nebyl jistý a chtěl jsem tu fotku porovnat s jinými fotografiemi, odnesl jsem si ji nahoru. V jedné skříni v ložnici byla stará plechovka od sušenek, plná papírů a rodinných památek, které moji rodiče za svůj život posbírali. Vylovil jsem ji, přenesl si ji na postel a začal se v ní přehrabovat.

Už roky jsem tu plechovku neotevřel a dávno zapomněl, co v ní je. Překvapilo mě, že většina jejího obsahu jsou různé maličké střípky mojí vlastní minulosti. Byl tam například můj rodný list spolu s oznámením o křtu; hnědá obálka obšitá kožešinou, skrývající moje dva mléčné zuby a lokýnku mých dětských vlásků, neskutečně jemných a blonďatých; a pak přišla skrumáž zašlých skautských a plaveckých medailí, školních vysvědčení a diplomů – byly tak přeházené, že novinový výstřižek oznamující mou promoci na lékařské fakultě se přichytil k dopisu ředitele mojí základní školy, v němž mě „vřele“ doporučuje ke stipendiu na Leamington College. S úžasem jsem zjistil, že tam je i ona medaile ke státnímu svátku, kterou jsem v Hundreds Hall obdržel od mladistvé paní Ayresové. Byla pečlivě zabalená v hedvábném papíře a těžce mi vklouzla do dlaně; její stuha byla neroztřepená a bronzový povrch matný, ale jinak byla bez poskvrnky.

Zjistil jsem však, že ze života mých rodičů se zachovalo žalostně málo. Asi nebylo co schovávat. Pár sentimentálních válečných pohlednic s úhlednými, nijakými vzkazy plnými pravopisných chyb; mince pro štěstí, do níž byla vyražena dírka na stužku; kytička papírových fialek – a to bylo tak všechno. Pamatoval jsem si, že jsme doma měli spoustu fotografií, ale tady byla jen jedna, blednoucí pouťový snímek velikosti pohlednice se zkroucenými rožky pocházející z konce léta. Byla na ní moje matka s otcem v době, kdy spolu chodili, v neuvěřitelné póze s Alpami v pozadí v koši na prádlo ovinutém lanem, který měl znázorňovat koš horkovzdušného balonu.

Položil jsem tu fotku vedle portrétu z Hundreds Hall a díval se z jednoho na druhý. Jenomže kvůli úhlu, v němž moje matka v balonu držela hlavu, a tomu, jak měla na klobouku smutně svěšené péro, jsem nebyl o moc chytřejší a nakonec jsem to musel vzdát. I ta fotografie z pouti mi začala připadat dojímavá; a když jsem se znovu zadíval na výstřižky a útržky svých vlastních úspěchů a pomyslel, s jakou péčí a pýchou je moji rodiče uchovávali, polila mě hanba. Můj otec si bral jednu půjčku za druhou, aby mě vydržoval na studiích. Ty dluhy mu nejspíš zničily život; rozhodně přispěly k tomu, že moji matku postupně opustily síly. A výsledek? Byl jsem dobrý, normální lékař. V jiném prostředí bych býval mohl být i víc než jen dobrý. Jenomže od začátku vlastní praxe jsem byl zadlužený a ani po patnácti letech ve stejné vesnické praxi jsem stále nedosahoval slušných příjmů.

Nikdy jsem se nepovažoval za nespokojeného člověka. Na to, abych nějakou nespokojenost pociťoval, jsem byl příliš zaneprázdněný. Ale čas od času jsem míval černé chvilky, záchvaty melancholie, kdy mi můj vlastní život, jenž jsem před sebou měl jako na dlani, připadal hořký, prázdný a bezvýznamný jako zkažený ořech; a jeden z nich se mě zmocnil právě teď. Celou řadu skromných úspěchů ve své kariéře jsem pustil z hlavy a místo nich měl před očima každičký neúspěch: špatně zvládnuté případy, promeškané šance, okamžiky zbabělosti a zklamání. Vzpomínal jsem na svá nevalná válečná léta, která jsem strávil tady ve Warwickshiru, zatímco moji mladší kolegové Graham s Morrisonem pracovali jako zdravotnický personál u Královské armády. Cítil jsem prázdnotu těch pokojů pod sebou a vzpomínal na jednu dívku, do níž jsem byl jako medik hluboce zamilovaný; pocházela z dobré birminghamské rodiny, ale její rodiče mě nepovažovali za vhodnou partii a nakonec mě vyměnili za jiného mladíka. Po tom rozčarování jsem na lásku poněkud zanevřel a k několika málo vztahům, které jsem od té doby měl, jsem přistupoval velice vlažně. Teď se mi ve svých upjatých mechanických detailech vybavila i všechna chladná objetí. Zalila mě vlna odporu k sobě samému a lítosti vůči zainteresovaným ženám.

V podkrovním pokojíku bylo vedro k zalknutí. Zhasl jsem lampu, zapálil si cigaretu a položil se na postel mezi ty fotografie a útržky. Nechal jsem otevřené okno a roztažené záclony. Venku sice nesvítil měsíc, ale panovala tam tíživá letní tma, zčeřená jen nepatrným pohybem a zvukem. Zahleděl jsem se do ní a před očima mi vyvstalo – jako takový podivný přetrvávající vjem z celého dne – sídlo Hundreds Hall. Spatřil jsem jeho chladné, provoněné prostory, světlo, které v sobě mělo jako víno ve sklenici. A představil jsem si, co asi teď dělají jeho obyvatelé: Betty ve svém pokojíku, paní Ayresová a Caroline ve svých ložnicích, Roderick u sebe…

Dlouho jsem ležel s otevřenýma očima a bez hnutí, cigareta pomalu dohořívala a měnila se mi v prstech v popel.

Kapitola 2

Ten záchvat nespokojenosti v průběhu noci pominul; ráno už jsem si na něj ani nevzpomněl. Ten den znamenal pro Grahama a pro mne začátek krátkého rušného období, neboť s horkým počasím vypuklo v okolí několik menších epidemií a po vesnicích se začala rozmáhat těžká letní horečka. Postihla i jednoho chlapce, jenž měl už tak dost křehké zdraví, a tak jsem u něj strávil spoustu času, a dokud se neuzdravil, chodíval jsem za ním i třikrát denně.

O peníze nešlo: byl to „klubový“ pacient, což znamenalo, že za celoroční péči o něj a o jeho bratry a sestry jsem dostal jen hrst šilinků. Ale znal jsem tu rodinu dobře, měl ji rád a jeho uzdravení mě potěšilo; a jeho rodiče byli až dojemně vděční.

Jen tak tak, že jsem uprostřed všeho toho shonu neopomněl poslat na Hundreds Hall recept pro Betty, ale v žádném dalším kontaktu jsem s ní ani s Ayresovými nebyl. Dál jsem na svých pravidelných vyjížďkách míjel zdi sídla a občas jsem se s jistou nostalgií přistihl, že myslím na ty neudržované pozemky za ní i na ten zanedbaný dům, jenž v jejich srdci pozvolna, v tichosti chátrá. Ale když se léto přehouplo do druhé půle a pomalu se blížilo ke svému konci, vracel jsem se k němu stále méně. Moje návštěva u Ayresových mi brzy připadala matně neskutečná – jako nějaký živý, ale nepravděpodobný sen.

Pak jsem jednoho večera ke konci srpna – jinými slovy víc než měsíc po tom, co jsem se byl podívat na Betty – na jedné venkovské cestě za Lidcotem zahlédl čenichat v prachu velikého černého psa. Muselo být kolem půl osmé. Slunce bylo stále ještě dost vysoko na obloze, ale ta už začínala růžovět; měl jsem po večerních ordinačních hodinách a jel jsem za jedním pacientem do blízké vesnice. Když pes zaslechl auto, začal štěkat, a když zvedl hlavu a dal se do běhu, všiml jsem si jeho prošedivělého kožichu a poznal, že je to Gyp, ten starý labrador z Hundreds Hall. O vteřinu později jsem spatřil Caroline. Stála ve stínu hned na kraji cesty. Bez klobouku a s holýma nohama se zrovna natahovala do jednoho z keřů – byla do těch ostružin tak dokonale ponořená, že kdyby mě Gyp nebyl varoval, bez povšimnutí bych kolem ní projel. Když jsem přijel blíž, Caroline psa okřikla, aby byl zticha, otočila hlavu k mému autu a přimhouřila oči nejspíš před prudkým odrazem čelního skla. V tu chvíli jsem si všiml, že má přes prsa popruh nějaké mošny, a v ruce drží něco, co jsem považoval za starý puntíkovaný kapesník zauzlovaný v ranečku po vzoru pohádkového Dicka Whittingtona. Když jsem ji dojel, šlápl jsem na brzdu a z otevřeného okýnka zavolal:

„Snad neutíkáte z domu, slečno Ayresová?“

Po těch slovech mě poznala a s úsměvem začala vylézat z křoví. Postupovala s přehnanou opatrností, rukou si z ostružiní vyprostila vlasy a nakonec seskočila na zaprášený povrch vozovky. Jala se oprašovat sukni – byla oblečená ve stejně nepadnoucích bavlněných šatech, v nichž jsem ji viděl naposledy – a na vysvětlenou řekla: „Byla jsem ve vesnici obstarat pár věcí pro matku. Ale pak mě zlákalo tohle. Podívejte.“

Opatrně rozevřela raneček a já jsem si uvědomil, že to, co jsem považoval za puntíky na kapesníku, jsou ve skutečnosti fialové flíčky od šťávy: Caroline obložila plátno listy šťovíku a sbírala do něj ostružiny. Vybrala pro mě jeden z největších plodů, a než mi ho podala, lehce z něj sfoukla prach. Vložil jsem si ostružinu do úst a ucítil, jak se mi na jazyku rozpouští úžasně sladká šťáva, teplá jako krev.

„Není to lahůdka?“ prohodila, když jsem polkl. Podala mi další a sama si jednu vzala. „Chodívali jsme sem na ně s bratrem, když jsme byli malí. Nevím proč, ale právě tady rostou ty nejlepší ostružiny v celém kraji. Všude kolem může být sucho jako na Sahaře, ale tady je vždycky dobrá úroda. Určitě je vyživuje nějaký pramen nebo tak něco.“

Přiložila si ke koutku úst palec, aby zachytila pramínek tmavé šťávy, a dělala, že se mračí. „Jenomže to bylo rodinné tajemství Ayresových, a já ho neměla vyzradit. Teď vás bohužel budu muset zabít. Nebo přísaháte, že si ho necháte pro sebe?“

„Přísahám,“ slíbil jsem.

„Čestné skautské?“

Rozesmál jsem se. „Čestné skautské.“

Opatrně mi podala další ostružinu. „No, asi vám budu muset věřit. Koneckonců zabít doktora je velká troufalost; jen o stupínek nebo dva menší než zastřelit pověstného albatrosa. A navíc s nejistým výsledkem, protože sám máte všechny fígle v malíčku.“

Shrnula si vlasy a podle všeho byla ráda, že si má s kým popovídat; stála na těch svých poměrně silných nohou asi metr od mého okýnka, vysoká a uvolněná. Byl jsem si vědom, že motor jede naprázdno a jen žere palivo, a tak jsem ho vypnul. Auto jako by si sedlo, jako kdyby bylo rádo, že má chvíli klid, a já jsem na sobě ucítil nasládle těžký a úmorný letní vzduch. Z dálky k nám přes pole doléhal skřípot a klapot zemědělské techniky a volání hlasů, přitlumené horkem a vzdáleností. V těch dlouhých dnech ke konci srpna ženci opouštěli pole až k půlnoci.

„Ještě jste se nezeptal na Betty,“ podotkla Caroline s hlavou na stranu, když slupla pár dalších ostružin.

„Právě jsem to měl na jazyku,“ ujistil jsem ji. „Jak se jí daří? Objevily se ještě nějaké potíže?“

„Ani ň! Pobyla jeden den v posteli a pak se jako zázrakem uzdravila. Od té doby se jí to u nás ze všech sil snažíme zpříjemnit. Řekli jsme jí, že jestli nechce, nemusí používat zadní schodiště. A Roddie jí sehnal rádio, což ji pořádně vzpružilo. Podle všeho měli jedno i doma, ale při nějaké hádce se rozbilo. Teď sice musíme každý týden zajet do Lidcotu dobít baterii, ale říkáme si, že to stojí za to, když jí to udělá radost… Ale povězte mi pravdu. Ten lék, co jste jí poslal, to bylo jen placebo, viďte? Opravdu jí něco bylo?“

„To vám nemohu říct,“ odvětil jsem povýšeně. „Lékařské tajemství a tak. Kromě toho byste mě mohli zažalovat za nedbalost při lékařském výkonu.“

„Ha!“ Po tváři se jí rozlil žalostný výraz. „Nemáte se čeho bát. Právníka bychom si nemohli dovolit –“

Gyp dvakrát nebo třikrát ostře zaštěkal a Caroline otočila hlavu. Zatímco jsme si povídali, čenichal v trávě při kraji silnice, ale teď se na druhé straně živého plotu ozvalo vzrušené plácání a pes zmizel v ostružiní.

„Ten starý zabedněnec větří ptáka,“ poznamenala Caroline. „Kdysi to bývali naši ptáci, víte, ale teď patří panu Miltonovi. Jestli mu Gyp zakousne koroptev, nebude z toho nadšený. – Gype! Gypíku! Zpátky! K noze, ty trdlo!“

Kvapem mi vrazila raneček ostružin a vydala se pronásledovat psa. Díval jsem se, jak se noří do ostružiní, pročesává ho a volá, pavouci ani trní jí očividně nevadí, hnědé vlasy se jí znovu zachytávají. Trvalo pár minut, než psa lapila, a když přiťapal zpátky k autu, neskutečně spokojený sám se sebou, s otevřenou tlamou a vyplazeným růžovým jazykem, vzpomněl jsem si na svého pacienta a řekl, že už musím jet.

„Vemte si aspoň pár ostružin,“ pobídla mě dobromyslně, když jsem znovu nastartoval. Ale když jsem viděl, jak se pouští do třídění ovoce, napadlo mě, že pojedu více méně směrem k Hundreds Hall, a protože je to odtud dobré tři kilometry cesty, nabídl jsem se, že ji svezu. Váhal jsem, nevěděl jsem, jestli o to Caroline vůbec stojí; nehledě na cokoliv jiného na té zaprášené polní cestě se chovala jako doma, jako nějaká tulačka nebo cikánka. Když jsem se jí zeptal, i ona jako by zaváhala – ale jak se ukázalo, jen si to nechávala projít hlavou. Mrkla na hodinky a řekla: „Moc ráda. A byla bych vám ještě vděčnější, kdybyste mě mohl vysadit na pěšině ke statku, a ne u brány do parku. Je tam můj bratr. Původně jsem ho v tom chtěla nechat, ale myslím, že budou rádi, když přiložím ruku k dílu. Většinou to tak je.“

Odpověděl jsem, že mi bude potěšením. Otevřel jsem dvířka spolujezdce, abych pustil Gypa dozadu; poté, co se na zadním sedadle chviličku rozčileně vrtěl a motal, Caroline sklopila přední sedadlo do původní polohy a posadila se vedle mě.

Auto se pod její vahou naklonilo a zavrzalo a já jsem si najednou přál, aby nebylo tak malé a staré. Ale jí to podle všeho nevadilo. Položila si mošnu na kolena, na ni uložila raneček ostružin a radostně si vzdychla, očividně vděčná, že se může posadit. Na nohou měla obuté své chlapecké sandály s rovnou podrážkou a holé nohy stále neoholené; všiml jsem si, že jednotlivé chloupky jsou obtěžkané vrstvičkou prachu jako nalíčené řasy.

Sotva jsme vyjeli, nabídla mi další ostružinu, ale tentokrát jsem zavrtěl hlavou; nechtěl jsem jí sníst celou úrodu. Když si sama jednu vložila do úst, zeptal jsem se jí na matku a bratra.

„Matka se má dobře,“ odpověděla, když polkla. „Díky za optání. Byla moc ráda, že se s vámi seznámila. Má ráda jasno v tom, kdo je kdo. Víte, opouštíme dům mnohem méně než dřív, a matka je ráda, když máme hosty, i když dům je v tak špatném stavu, cítí se trošku osamělá. Roddie – no, ten jako obvykle tvrdě pracuje, málo jí… zlobí ho noha.“

„Ano. Přemýšlel jsem o tom.“

„Nevím, jak moc mu to vadí. Ale tuším, že docela hodně. Tvrdí, že na léčbu nemá čas. Myslím, že tím však chce říct, že na to nejsou peníze.“

To bylo podruhé, co se zmínila o penězích, ale tentokrát nebylo v jejím hlase ani stopy po lítosti, bylo to pouhé konstatování. Když jsem v zatáčce přeřadil, zeptal jsem se: „Opravdu jste na tom tak zle?“ A když hned neodpověděla, dodal jsem: „Nevadí, že se na to ptám?“

„Ne, nevadí. Jen jsem přemýšlela, co mám říct… Abych byla upřímná, jsme na tom dost špatně. Nevím do jaké míry, protože všechno účetnictví vede Rod a ten je skoupý na slovo. Jen stále opakuje, že nás z toho dostane. Oba se snažíme ochránit matku před nejhorším, ale i jí musí být jasné, že na Hundreds Hall už to nikdy nebude jako dřív. Za prvé jsme ztratili příliš mnoho půdy. Náš jediný příjem teď pochází víceméně ze statku. A svět se změnil, nemyslíte? Proto tolik stojíme o to, aby Betty zůstala. Ani vám neumím popsat, jak je pro matčinu duševní pohodu důležité, že si může jako za starých časů zazvonit na služebnou a nemusí se sama plahočit dolů do kuchyně pro džbán horké vody nebo něco. Tyhle věci jsou moc důležité. Víte, služebnictvo u nás bylo až do války.“

Znovu mluvila suše, jako kdyby hovořila s někým sobě rovným. Na chvilku se však odmlčela, pak se rozpačitě zavrtěla a úplně jiným tónem dodala: „Bože, musíte si myslet, že jsme tak povrchní. Nezlobte se.“

„Vůbec ne,“ ujistil jsem ji.

Ale bylo mi jasné, co tím myslí, a její evidentní rozpaky jen přivedly do rozpaků i mě. A navíc jsem si vzpomněl, že stejnou cestou jsem jezdíval jako kluk zhruba v tomto období, když jsem v poledne vozíval matčiným bratrům, kteří pomáhali na Hundreds Hall při žních, něco na „zub“. Pomyšlení, že o třicet let později pojedu po té samé cestě ve svém vlastním voze jako vystudovaný lékař se šlechtickou dcerkou po svém boku, by moje příbuzné rozhodně pobavilo. Ale najednou se mě zmocnila absurdní nejapnost a faleš – kdyby se tak teď přede mnou moji prostí nádeničtí strýcové objevili, prokoukli by mě a vysmáli by se mi.

A tak jsem zůstal chvíli zticha, i Caroline mlčela a veškerá naše předchozí uvolněnost se šmahem vytratila. Byla to škoda, protože cesta byla příjemná, živé ploty hrály všemi barvami a vůněmi a byly obsypané šípky, valeriánem a krémově bílým kerblíkem.

Místy mezi křovím vykukovaly branky, za nimiž se dal zahlédnout kus pole; na některých už byla jen holá strniště a procházeli se po nich havrani, na některých stále rostla pšenice a bledý lán byl tu a tam protkaný rudými máky.

Když jsme dojeli ke konci polní cesty vedoucí k Hundreds Hall, zpomalil jsem a chystal se zahnout. Ale Caroline se napřímila, jako by se chystala vysednout.

„Nemusíte mě vozit až tam. Je to kousek.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Tak dobře.“

Měl jsem za to, že mě má po krk, a nic jsem jí nevyčítal. Ale když jsem šlápl na brzdu a nechal motor běžet naprázdno, Caroline položila ruku na kličku u dveří a zarazila se. „Mockrát děkuju za svezení, pane doktore,“ řekla neobratně a napůl se ke mně obrátila. „Omlouvám se, že jsem se předtím nechala tak unést. Asi si myslíte to co většina lidí, kteří vědí, v jakém stavu dnes Hundreds Hall je: že jsme dočista zešíleli, když tam pořád žijeme a snažíme se ho udržet v původním stavu; že bychom to prostě… měli vzdát. Víte, my si ve skutečnosti moc dobře uvědomujeme, že máme obrovské štěstí a můžeme tam vůbec bydlet. Musíme se prostě snažit udržovat sídlo v pořádku, plnit svou část dohody. Někdy je toho na nás prostě moc.“

Promlouvala prostým a velice upřímným tónem a já jsem si uvědomil, že má moc hezký, hluboký a melodický hlas – hlas patřící mnohem hezčí ženě, takže v tom těsném teplém šeru v autě na mě udělal hluboký dojem.

Moje složité pocity se začaly vyjasňovat. „Já si nemyslím, že jste zešílela, slečno Ayresová,“ ujistil jsem ji. „Jen si přeju, abych vaší rodině mohl nějak odlehčit. To bude asi nemoc z povolání. Například noha vašeho bratra. Tak mě napadlo, kdybych se na ni mohl pořádně podívat –“

Zavrtěla hlavou. „To je od vás laskavé. Ale když jsem řekla, že právě teď nejsou na léčbu peníze, myslela jsem to vážně.“

„Co kdyby se to obešlo bez nároku na placení?“

„No, to by bylo ještě laskavější. Ale obávám se, že u bratra by vám to neprošlo. V podobných případech má svou hloupou hrdost.“

„Aha,“ přitakal jsem, „ale i to by se přece dalo obejít…“

Ten nápad jsem v hlavě nosil už od své první návštěvy na Hundreds Hall; teď jsem ho konečně zformuloval nahlas. Pověděl jsem Caroline o úspěších, kterých jsem v minulosti u podobných svalových zranění, jako má její bratr, dosáhl za použití elektroléčby. Dodal jsem, že indukční cívky se jen zřídka používají mimo specializovaná oddělení, kde slouží hlavně k léčbě velice čerstvých poranění, ale podle mne by jejich aplikace mohla být mnohem širší.

„Je třeba přesvědčit praktické lékaře,“ pokračoval jsem. „Potřebují vidět důkazy. Mám sice nezbytné vybavení, ale zrovna nemám po ruce žádného vhodného pacienta. Kdyby se našel a já jsem na základě jeho léčby mohl napsat práci, potažmo odborný článek – no, ten pacient by mi vlastně prokazoval laskavost. Ani ve snu by mě nenapadlo nechat si za to platit.“

Caroline přimhouřila oči. „Vidím před sebou matné obrysy překrásné dohody.“

„Přesně tak. Váš bratr by ani nemusel docházet ke mně do ordinace: to zařízení je přenosné, mohl bych ho vozit k vám domů. Nemůžu vám samozřejmě zaručit, že to bude fungovat. Ale kdyby se mi podařilo připojit ho jednou týdně po dobu dvou tří měsíců, možná by pocítil velké účinky… Co na to říkáte?“

„Říkám, že to zní báječně!“ vyhrkla, jako by jí ten nápad skutečně nadchl. „Ale nebojíte se, že to bude ztráta času? Určitě máte případy, které si vaši pozornost zaslouží mnohem víc.“

„Přijde mi, že váš bratr si ji zaslouží víc než dost,“ opáčil jsem. „A pokud jde o plýtvání časem, nemyslím, že by podobný experiment mohl nějak ohrozit moje postavení v okresní nemocnici.“

To byla naprostá pravda; ale kdybych k ní chtěl být opravdu upřímný, musel bych dodat, že zároveň doufám, že udělám dojem na místní šlechtu – která bude, až uslyší o mojí úspěšné léčbě Rodericka Ayrese, možná poprvé po dvaceti letech zvažovat, zda pro mě neposlat… Ještě minutu dvě jsme to probírali, zatímco motor běžel naprázdno. Čím víc toho Caroline slyšela, tím z toho byla nadšenější, a tak nakonec vyhrkla: „Poslyšte, nechcete se mnou hned teď zajet na statek a sám o tom říct Roddiemu?“

Mrkl jsem na hodinky. „No, slíbil jsem jednomu pacientovi, že se na něj přijedu podívat.“

„Aha, ale nemůže to chvilku počkat? Pacienti bývají trpěliví. Jen pět minut, než mu to vysvětlíte? Jen, abyste mu řekl to co teď mně?“

Teď už mluvila jako nějaká rozverná školačka, jíž se nedá odolat. „Dobrá,“ připustil jsem, zabočil na pěšinu a po krátké kodrcavé jízdě jsme se ocitli na dlážděném dvoře statku. Přímo před námi stála strašidelná viktoriánská budova – statek na Hundreds Hall. Nalevo byl chlév a přístřešek na dojení. Očividně jsme dorazili před jeho koncem, neboť v chlévě netrpělivě přešlapovala a bučela malá skupinka krav. Zbytek – podle mě takových padesát dojnic – už bylo v ohradě na druhé straně dvora.

Vystoupili jsme i s Gypem a začali opatrně našlapovat po dlažbě. Byl to nelehký úkol: všechny farmy jsou špinavé, ale tahle na tom byla hůř než ostatní, protože dobytek stloukl svými kopyty bláto a kal v tuhou hmotu, která se působením dlouhého, suchého léta spekla do vyježděných kolejí a hrbolů. Když jsme došli k chlévu, ukázalo se, že je to starý dřevěný přístřešek v dost nápadném dezolátním stavu, páchnoucí hnojem a čpavkem a sálající vedrem jako ve skleníku. Žádné dojicí zařízení tam nebylo, jen stoličky a džbery, a v prvních dvou kotcích se nacházel farmář Makins a jeho dospělý syn a každý dojil jednu krávu. Makins přišel před pár lety z jiného hrabství; znal jsem ho jen od vidění, byl to takový hubený padesátník s uštvaným výrazem, typický příklad usouženého zemědělce. Když na něj Caroline zavolala, kývl nám na pozdrav a zalétl ke mně mírně udiveným pohledem; šli jsme dál a k mému překvapení našli Rodericka. Domníval jsem se, že má práci v jiné části statku, ale dojil spolu s ostatními, tvář brunátnou horkem a vypětím, dlouhé hubené nohy poskládané pod sebou a čelo zabořené do zaprášeného hnědého kravského boku.

Zvedl hlavu, a když mě uviděl, překvapeně zamrkal – rozhodně ho netěšilo, že jsem ho přistihl při takové práci, ale uměl svoje pocity dokonale skrývat, protože lehce, byť bez úsměvu zavolal: „Doufám, že vám nebude vadit, když nevstanu a nepodám vám ruku!“ Pak se podíval na svou sestru. „Všechno v pořádku?“

„Všechno je v pohodě,“ ujistila ho. „Doktor Faraday si s tebou jen chce o něčem promluvit.“

„No, za chvilku budu hotový. – Uklidni se, ty velké tupé zvíře.“

Když totiž kráva před chvilkou uslyšela naše hlasy, začala neklidně přešlapovat. Caroline mě odvedla pryč.

„Před cizími vždycky jančí. Ale mě znají. Nebude vám vadit, když pomůžu?“

„Ovšem že ne,“ opáčil jsem.

Caroline vešla do chléva, nazula si gumáky a ušpiněnou plátěnou zástěru, s lehkostí se prošla mezi čekajícími krávami a pak si jednu odvedla do přístřešku a postavila do kóje hned vedle svého bratra. Paže měla stejně holé, takže si nemusela vykasávat rukávy, ale opláchla si ruce vodou a desinfekcí. Pak si přinesla stoličku a zinkové vědro, postavila je vedle krávy – při tom zvíře postrčila loktem, aby se postavilo do správné polohy – a dala se do práce. Zaslechl jsem, jak do prázdného vědra dopadá s hlasitým stříkáním proud mléka, a viděl rychlé, rytmické pohyby jejích paží. Když jsem udělal krok stranou, zahlédl jsem pod širokým kravským zadkem záblesk jejích rukou potahujících za bledé, neskutečně pružné struky vemen.

Ještě než byl Roderick hotový, stihla Caroline začít s dojením druhé krávy. Její bratr vyvedl zvíře z přístřešku, vylil zpěněné mléko do vycíděné olověné kádě, a zatímco si otíral ruce do zástěry, zamířil ke mně s vytrčenou bradou.

„Co pro vás mohu udělat?“

Nechtěl jsem ho zdržovat od práce, a tak jsem mu v rychlosti nastínil svůj plán, celé to zaonačil tak, aby měl pocit, že ho žádám o laskavost a pomoc s velice důležitým výzkumem… Jenže to vyznělo tak nějak méně přesvědčivě, než když jsem to popisoval jeho sestře v autě, a Roderick naslouchal s velice pochybujícím výrazem, zvlášť když jsem mu vysvětlil, jak to elektrické zařízení funguje. „Bohužel musím říct, že na provoz generátoru přes den nemáme palivo,“ poznamenal a zavrtěl hlavou, jako by to znamenalo konec. Načež jsem ho ujistil, že cívky pohánějí vlastní suché články… Viděl jsem, že nás Caroline sleduje, a když podojila další krávu, přidala se k nám a podpořila moje argumenty. Zatímco mluvila, Roderick se neklidně díval po netrpělivě čekajících kravách, a myslím, že s tím nakonec souhlasil jen proto, aby celou záležitost uzavřel. Hned, jak mohl, odbelhal se zpátky do chlíva pro další dojnici, takže datum už se mnou domluvila Caroline.

„Postarám se o to, aby byl doma,“ pošeptala. „Nebojte se.“ A pak, jako kdyby právě dostala nápad, dodala: „Přijeďte tak, abyste mohl zůstat na svačinu, ano? Vím, že matka bude ráda.“

„Ano,“ ujistil jsem ji potěšeně. „Moc rád. Děkuji, slečno Ayresová.“

Po těch slovech nahodila legračně ztrápený výraz. „Á, říkejte mi Caroline, ano? Bůh ví, že na suché oslovení slečno Ayresová mám ještě spoustu let čas… Ale jestli můžu, budu vám i nadále říkat pane doktore. Nerada porušuju profesní vzdálenosti.“

S úsměvem mi podala teplou ruku voňavou od mléka, a tak jsme v tom chlévě stvrdili naši dohodu jako dvojice farmářů právě uzavírajících nějaký obchod.

Domluvili jsme se na příští neděli, což, jak se ukázalo, byl další teplý den poznamenaný jistou vyprahlostí a malátností i zataženou oblohou plnou prachu a obilí. Při příjezdu mi čtvercová červená fasáda Hundreds Hall připadala bledá a podivně rozostřená, a pořádně se zhmotnila, teprve až jsem zastavil na štěrku: znovu jsem spatřil všechny ty zchátralé detaily a ještě víc než při své první návštěvě jsem měl dojem, že celý dům je udržován v jakési zvláštní rovnováze. Napadlo mě, že je až nepříjemné vidět, jak se z toho nedávného velkolepého sídla brzy stane ruina.

Roderick mě musel tentokrát čekat. Vstupní dveře se se skřípotem otevřely, a než jsem vystoupil z auta, můj hostitel už stál na vrcholu popraskaných schodů. Když jsem k němu zamířil s lékařskou brašnou v jedné a indukční cívkou v úhledném dřevěném pouzdře v druhé ruce, zamračil se.

„To je ten vynález? Představoval jsem si ho trošku mohutněji. Tohle vypadá jako krabička na sendviče.“

„Je výkonnější, než si myslíte,“ namítl jsem.

„No, když říkáte… Půjdeme ke mně do pokoje.“

Vyznělo to, jako by poněkud litoval, že s tím vůbec souhlasil. Pak se otočil, uvedl mě dovnitř a tentokrát mě zavedl do další chladné, tmavé chodby napravo od schodiště. „Obávám se, že je tady trochu nepořádek,“ prohodil vágně, když otevřel poslední z řady dveří.

Následoval jsem ho do pokoje, kde jsem si odložil svoje věci, a pak jsem se poněkud překvapeně rozhlédl kolem sebe. Když mluvil o „svém pokoji“, představil jsem si ho jako obyčejnou ložnici, ale ta místnost byla obrovská – nebo mi tak aspoň, ještě než jsem si plně zvykl na měřítko, podle něhož se věci na Hundreds Hall posuzují, připadala – a měla obložené stěny, příhradový, sádrovými štuky ozdobený strop a široký kamenný krb s gotickým obložením.

„Býval to kulečníkový sál,“ vysvětlil mi Roderick, když spatřil můj výraz. „Zařídil ho můj pradědeček. Nejspíš si myslel, že je nějaký baron, nemyslíte? O kulečníkovou výbavu jsme sice přišli už před lety, ale když jsem se vrátil z armády – chci říct z nemocnice – no, chvilku trvalo, než jsem dokázal vyjít do schodů, a tak mou matku a sestru napadlo, že mi dají postel sem. Zvykl jsem si tady, že už mi nestálo za to vracet se nahoru. Povětšinou tady i pracuju.“

„Ano,“ odvětil jsem, „to vidím.“

Uvědomil jsem si, že je to tatáž místnost, kterou jsem v červenci zahlédl z terasy. Panoval v ní ještě větší zmatek a chaos než tehdy. V jednom rohu stála postel s kovovým rámem, co vypadala jako mučicí zařízení, hned vedle ní byl noční stolek a vedle starobylá skříňka s umyvadlem a zrcadlo. Před gotickým krbem stála dvojice starých kožených křesel; obě sice byla dost hezká, ale velice ošoupaná a měla rozpárané švy. V pokoji byla dvě okna opatřená závěsem, jedno vedlo skrz to svlačcem zahalené kamenné schodiště na terasu; před tím druhým si Roderick postavil svůj stůl a otočnou židli, čímž poněkud narušil jeho krásnou dlouhou linii. Chtěl zřejmě na severní straně co nejvíc využít denní světlo, ale současně to znamenalo, že jeho ozářený povrch – ztrácející se pod hromadou papírů, hlavních knih, pořadačů, odborné literatury, špinavých šálků od čaje a přetékajících popelníků – působil na každé oko jako magnet a přitáhl vaši pozornost z kteréhokoliv místa v pokoji. Ten stůl byl v jiném slova smyslu magnetem i pro Rodericka, neboť zatímco se mnou mluvil, přešel k němu a začal se v tom zmatku přehrabovat a něco hledat. Nakonec vytáhl zbytek tužky, pak si z kapsy vylovil kus papírku a začal do jedné z knih přepisovat něco, co vypadalo jako řada čísel.

„Posaďte se, ano?“ vyzval mě přes rameno. „Hned to bude. Zrovna jsem se totiž vrátil ze statku, a jestli si ty zatracené cifry nezapíšu, vykouří se mi z hlavy.“

A tak jsem ho poslechl a na chvilku se posadil. Jelikož však nic nenasvědčovalo tomu, že se ke mně Roderick připojí, napadlo mě, že bych si mohl připravit svůj přístroj, a tak jsem si ho položil mezi ta dvě ošoupaná kožená křesla, rozepnul háček a vytáhl ho z obalu. Vyzkoušel jsem ho již mnohokrát a samotné použití bylo dost prosté: šlo o kombinaci cívky, suchého článku a elektrod ve formě kovových plíšků. Přístroj však se svými koncovkami a dráty vypadal poněkud strašidelně, a když jsem zvedl hlavu, viděl jsem, že Roderick odešel od stolu a prohlíží si ho s jistým úlekem.

„To je ale monstrum,“ poznamenal a kousal se do rtu. „Vy ho chcete zapojit hned teď?“

„No,“ opáčil jsem a zarazil se se zašmodrchanými šňůrami v ruce, „myslel jsem, že o to tady jde. Ale pokud byste radši –“

„Ne, ne, to je v pořádku. Když už jste tady, můžeme se do toho pustit. Mám se vysvléknout, nebo jak to funguje?“

Odpověděl jsem, že bude stačit, když si prostě jen vyhrne nohavici nad koleno. Zdálo se, že je rád, že se přede mnou nemusí svlékat, ale jakmile si zul tenisku i mnohokrát zalátanou ponožku a vyhrnul si kalhoty, rozpačitě si založil paže.

„Připadám si, jako bych vstupoval ke svobodným zednářům. Nemusím skládat přísahu nebo tak něco?“

Rozesmál jsem se. „V první řadě se musíte posadit a já vás, pokud vám to nevadí, prohlédnu. Bude to chvilička.“

Roderick se posadil do křesla, já jsem před něj přidřepl, jemně vzal do rukou jeho zraněnou nohu a pomalu ji propnul. Když se sval natáhl, Roderick bolestivě zaremcal.

„Nedá se to vydržet?“ zajímalo mě. „Musím s ní bohužel trošku zahýbat, abych viděl rozsah poranění.“

Jeho noha, hustě porostlá pružnými tmavými chlupy, vypadala v mých rukou hubená, ale nažloutlá a odkrvená kůže na lýtku i holeni byla na různých místech místo chlupů posetá růžovými důlky a švy. Koleno bylo stejně bledé a baňaté jako nějaká podivná bulva, a navíc příšerně zatuhlé. Lýtkové svaly byly slabé a ztuhlé, jejich ztvrdlá tkáň byla samý uzel. Kotník, který Roderick drasticky přetěžoval, aby vykompenzoval nedostatek hybnosti nad ním, vypadal otekle a zapáleně.

„Pěkný hnus, co?“ prohodil o něco umírněnějším tónem, zatímco jsem zkoušel otáčet nohou a šlapkou do nejrůznějších poloh.

„No, krevní oběh je liknavý a je tam spousta srůstů. To není dobré. Ale už jsem rozhodně viděl horší… Bolí to?“

„Jau. Odporně.“

„A tohle?“

Roderick ucukl. „Kristepane! Chcete mi tu pitomou nohu ukroutit, nebo co?“

Znovu jsem nohu jemně uchopil a vrátil ji do přirozené polohy; chvilku jsem se snažil prohřát a rozmasírovat ztuhlý sval. Pak jsem se dal do připojování: namočil čtverečky z cupaniny do slaného roztoku, položil je na plíšky elektrod a ty mu pak obinadlem připevnil do správné polohy k noze. Roderick se předklonil a sledoval mě podle všeho s větším zájmem. Když jsem provedl několik posledních úprav na přístroji, prostým, chlapeckým způsobem se zeptal: „To je kondenzátor, že? Ano, je. A tím se asi přerušuje proud… Poslyšte, máte na to vůbec licenci? Doufám, že mi nebudou z uší sršet jiskry?“

„Doufám, že ne,“ ujistil jsem ho. „Ale poslední pacientka, kterou jsem připojil, dnes ušetří majlant za trvalou.“

Roderick překvapeně zamrkal, neboť si špatně vyložil můj tón a chviličku mě bral vážně. Pak zachytil můj pohled – poprvé se mi ten den podíval do očí, možná vůbec poprvé, konečně mě „viděl“ – a usmál se. Ten úsměv mu úplně oživil rysy a odvedl pozornost od jizev. Podoba mezi ním a jeho matkou byla v tu chvíli víc než jasná.

„Jste připraven?“ zeptal jsem se.

Ušklíbl se a s chlapeckým výrazem odpověděl: „Asi ano.“

„Tak jdeme na to.“

Sepnul jsem elektrický spínač. Roderick vyjekl a jeho noha sebou bezděčně škubla. Pak se rozesmál.

„Nebolí to?“ chtěl jsem vědět.

„Ne. Cítím jen takové jehličky. Teď to začíná pálit. Má to tak být?“

„Výtečně. Dejte mi vědět, až to teplo poleví, a já trochu přidám.“

Asi po prvních deseti minutách se pocit horka ustálil, což znamenalo, že proud dosáhl svého vrcholu. Nechal jsem přístroj zapnutý a posadil se do druhého koženého křesla. Roderick začal šátrat v kapse po tabáku a balíčku papírků. Nesnesl jsem však pomyšlení na to, že si znovu ubalí jeden z těch „hřebíčků do rakve“, a tak jsem vytáhl vlastní kuřivo a zapalovač a oba jsme si zapálili. Roderick dlouze potáhl z cigarety, zavřel oči a svěsil hlavu podepřenou útlým krkem.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal jsem s pochopením.

V tu ránu se pokusil posadit zpříma. „To nic není. Akorát jsem kvůli dojení na nohou už od šesti. V tomhle počasí to samozřejmě není žádná hrůza; člověk to pocítí až v zimě… Makins bohužel není žádná výhra.“

„Ne? Proč ne?“

Roderick znovu změnil pozici a jako by neochotně odpověděl: „No, neměl bych si stěžovat. S tou pitomou vlnou veder si dost užil: přišli jsme o mléko, pak o trávu, museli jsme stádo začít krmit tím, co bylo na příští zimu. Jenže on chce tisíc nemožných věcí a nemá tušení, jak je získat. To bohužel zůstává na mně.“

Zajímalo mě, jakých věcí. „Má takovou představu,“ začal Roderick vysvětlovat se stejnou neochotou v hlase, „že bych měl na statek zařídit přípojku z našeho vodovodního řádu. A když už budu v tom, abych zařídil i rozvody elektřiny. Tvrdí, že i když se studna znovu naplní, čerpadlo jednoho dne prostě vypoví. Chce, abych ho vyměnil; a teď ještě začal sýčkovat, že podle něj chlév není bezpečný. Chce, abych ho nechal zbourat, a místo něj postavil zděný. Se zděným chlévem a elektrickou dojičkou bychom mohli začít vyrábět mléko odpovídající předepsané normě, a tak zvýšit zisky. O ničem jiném nemluví.“

Roderick se natáhl na stolek vedle sebe pro modrošedý popelník, už tak přeplněný červovitými špačky. Natáhl jsem ruku a oklepal do něj svůj popel se slovy: „No, obávám se, že s tím mlékem má pravdu.“

Roderick se zasmál. „Já vím, že má! Má pravdu úplně ve všem. Celý statek je úplně vyřízený. Ale co s tím mám ksakru dělat? V jednom kuse se mě ptá, proč nemůžu uvolnit nějaký kapitál? Jako kdyby tu frázi četl v nějakém časopise. Zcela upřímně jsem mu řekl, že Hundreds Hall žádný kapitál k uvolnění prostě nemá. On mi nevěří. Vidí, jak si žijeme v tom velikém domě, a má za to, že sedíme na hromadách zlata. Ale to, že v noci klopýtáme se svíčkou nebo petrolejkou v ruce, protože nám došel benzín do generátoru, už nevidí. Nevidí, jak moje sestra drhne podlahy a myje nádobí ve studené vodě…“ Roderick mávl rukou ke svému stolu. „Posílám do banky jeden dopis za druhým a dávám dohromady žádost o stavební povolení. Včera jsem kvůli té vodě a elektřině mluvil s jedním mužem z hrabské rady. Moc šancí mi nedal; podle nich jsme příliš izolovaní, než aby jim to stálo za námahu. Celé se to však musí předložit v písemné formě. Potřebují vidět plány a zeměměřičské zprávy a bůh ví co ještě. Jen aby to mohlo projít nejméně deseti různými odbory, než to jednou provždy smetou ze stolu…“

Začal mluvit téměř bezděčně, ale bylo to, jako by v sobě měl pružinu a jeho vlastní slova ji natahovala. Mluvil dál a já jsem sledoval, jak mu na zjizvené, jemně vytesané tváři hořknou rysy, jak mu neposedné ruce poletují nahoru a dolů, a najednou jsem si vzpomněl na ty menší „psychické potíže“, které Rod údajně podle Davida Grahama měl po té nehodě. Celou dobu jsem jeho chování považoval za poměrně neformální. Teď jsem si však uvědomil, že za tou neformálností vězí něco úplně jiného: snad vyčerpání, snad úmyslné potlačování úzkosti; snad i duševní vypětí, tak celkové a nezvratitelné, až připomíná ochablost.

Roderick si mého zamyšleného výrazu povšiml. Odmlčel se, znovu zhluboka potáhl z cigarety, a než vydechl, dal si načas. „Nesmíte mě pouštět ke slovu,“ poznamenal jiným hlasem. „Dokážu být pěkně nudný patron.“

„Kdepak,“ namítl jsem. „Rád se dozvím víc.“

Ale Roderick byl jasně rozhodnutý změnit téma, a tak jsme dalších pět nebo deset minut hovořili o jiných věcech. Během povídání jsem se každou chvíli zvedl, zkontroloval mu nohu a zeptal se ho, co jeho sval. „Je to dobré,“ odpověděl pokaždé, ale z jeho stále zardělejší tváře jsem poznal, že začíná trpět. Brzy bylo jasné, že ho začala svědit kůže. Sahal prsty na elektrody a škrábal se kolem jejich krajů. Když jsem nakonec přístroj vypnul a sundal mu obinadlo, energicky se začal škrábat po celém lýtku, vděčný za tu úlevu.

Kůže vystavená elektroléčbě byla přesně podle mého očekávání rozpálená a vlhká a měla téměř šarlatovou barvu. Osušil jsem ji, posypal pudrem a pár minut ji masíroval prsty. Ale bylo vidět, že nechat se připojit k neosobnímu přístroji je pro Rodericka úplně něco jiného, než když k němu přidřepne živý člověk a jemnýma, napudrovanýma rukama mu jezdí po noze: netrpělivě se vrtěl a nakonec jsem mu dovolil vstát. Bez jediného slova si nazul ponožku a tenisku a sroloval si nohavici. Ale sotva udělal pár kroků po pokoji, obrátil se ke mně a jako by potěšeně a překvapeně řekl: „Víte, není to špatné. To vůbec není špatné.“

Uvědomil jsem si, jak moc jsem si přál, aby moje léčba přinesla ovoce. „Ukažte, projděte se a já se na vás podívám… Ano, rozhodně máte volnější krok. Jen se nesmíte přepínat. Pro začátek to není špatné, ale nesmíme nic uspěchat. Prozatím ten sval musíte udržovat v teple. Nemáte náhodou nějaké mazání?“

Roderick se nejistě rozhlédl po pokoji. „Myslím, že mi po propuštění z nemocnice nějakou mast dali.“

„Nevadí. Předepíšu vám novou.“

„Heleďte se, nesmíte se kvůli mně ještě víc obtěžovat.“

„Už jsem vám to řekl, ne? Laskavost tady prokazujete vy mně.“

„Když –“

Přesně tohle jsem čekal a měl jsem v brašně připravenou lahvičku. Roderick si ji ode mě vzal a upřeně se zadíval na štítek, zatímco jsem se znovu začal věnovat přístroji. Zrovna když jsem čistil cupovinu, kdosi zaťukal na dveře, což mě trošku vylekalo, protože jsem neslyšel nikoho přicházet: v pokoji sice byla dvě okna, ale díky dřevěným obkladům na stěnách byl dokonale zvukotěsný jako kabina v podpalubí nějaké zaoceánské lodi. Roderick zavolal dále a dveře se otevřely. Do místnosti vrazil Gyp, rozběhl se rovnou ke mně a za ním, o něco váhavěji, vešla Caroline. Dnes na sobě měla košili z bavlněného úpletu, nahodile zakasanou za pas beztvaré bavlněné sukně.

„Ještě nejsi uvařený, Roddie?“ zeptala se.

„Dočista usmažený,“ odvětil.

„A to je ten přístroj? Jémináčku. Vypadá to jako z doktora Frankensteina, viďte?“

Dívala se, jak ho zamykám zpátky do pouzdra, pak si povšimla, jak si její bratr roztržitě protahuje nohu. Z jeho postoje a výrazu ve tváři musela poznat, že mu elektroléčba přinesla úlevu, neboť mě obdařila vážným, vděčným pohledem, který mě jaksi potěšil víc než samotný úspěch léčby. Jenže pak se ode mě odvrátila, jako by ji její vlastní pocity uvedly do rozpaků, sebrala z podlahy zatoulaný list papíru a vzápětí se jala lehkomyslně naříkat nad bratrovou nepořádností.

„Škoda, že neexistuje přístroj, který by udržoval pořádek v pokoji,“ povzdechla si.

Roderick odzátkoval skleničku s mastí a chystal se k ní přičichnout.

„Myslím, že jeden takový už máme. Jmenuje se Betty. Proč bychom jí jinak platili?“

„Neposlouchejte ho, pane doktore. Vždyť sem ani ubohou Betty nechce pustit.“

„Nemůžu se jí zbavit,“ ohradil se její bratr. „A přesunuje věci z místa na místo tak, že je nemůžu najít, a pak dělá, že se ničeho ani nedotkla.“

Teď už zase mluvil roztržitě, jeho magnetický stůl ho k sobě znovu přitáhl, lahvička šla stranou a noha byla zapomenuta. A když otevřel tuhou žlutou obálku s oslíma ušima a zamračeně se na ni zadíval, začal stejně automaticky vytahovat papírky a tabák, aby si ubalil cigaretu.

Všiml jsem si, že Caroline ho znovu pozoruje s vážnou tváří.

„Kéž bys s tím hnusným zlozvykem přestal,“ posteskla si. Přistoupila k jedné ze stěn obložené dubovým dřevem a přejela po ní rukou. „Podívej se na ty ubohé panely. Ten kouř je ničí. Potřebovaly by navoskovat, naolejovat nebo tak něco.“

„Ále, celý dům by tak něco potřeboval,“ opáčil se zívnutím Roderick. „Jestli víš, jak toho něčeho dosáhnout bez ničeho – tedy bez peněz – tak do toho, jen si posluž. Kromě toho,“ – zvedl hlavu, zachytil můj pohled a znovu se pokusil, aby to vyznělo optimističtěji – „kouřit v tomto pokoji je povinnost, nemyslíte, doktore Faradayi?“

Ukázal rukou k příhradovému stropu, o němž jsem si zprvu myslel, že slonovinovou barvu získal s věkem, ale teď mi došlo, že ho za posledního půl století potřísnili nikotinově žlutou barvou hráči kulečníku holdující doutníkům.

Brzy se vrátil ke svým papírům a my s Caroline jsme se dovtípili a nechali ho být. S jistou vágností slíbil, že za námi brzy přijde na svačinu.

Jeho sestra jen zakroutila hlavou. „Zůstane tam zavřený i několik hodin,“ pošeptala mi, zatímco jsme se vzdalovali od jeho dveří. „Kéž by mi tak dovolil, abych mu pomohla, ale nikdy mi… Jeho noha ale byla vážně lepší, že? Ani nevím, jak vám mám poděkovat, že mu takhle pomáháte.“

„Mohl by si pomoct sám,“ namítl jsem, „kdyby správně cvičil. Velice by pomohlo i to, kdyby si ten sval každý den trochu namasíroval. Dal jsem mu nějaké mazání: mohla byste se postarat, aby ho využíval?“

„Vynasnažím se. Ale počítám, že už jste si všiml, jak málo o sebe dbá.“ Caroline zpomalila kroky. „Upřímně, co o něm soudíte?“

„Myslím si, že je ve své podstatě zdravý jak řípa,“ odpověděl jsem. „Taky si myslím, že je svým způsobem okouzlující. Je jen škoda, že si svůj pokoj přeorganizoval tak, aby obchodní záležitosti vytlačily všechno ostatní.“

„Ano, já vím. Náš otec spravoval rodinný majetek z knihovny. Roderick sice sedí za jeho starým stolem, ale nepamatuju si, že by na něm někdy dřív byl takový nepořádek, a to jsme mívali čtyři statky, a ne jeden. Nezapomeňte, že v té době jsme měli pomocníka – jistého pana McLeoda. V průběhu války jsme se s ním však museli rozloučit. Tehdy ještě měl svou vlastní kancelář. Tato strana domu bývala vyhrazena mužům, jestli mi rozumíte, a bylo v ní stále rušno. Teď bychom se s výjimkou Roderickova pokoje bez celé této části domu klidně obešli.“

Caroline o tom mluvila téměř lhostejně, ale představa, že někdo vyrůstá v domě s tolika přebytečnými pokoji, které se klidně dají zavřít a mohou upadnout v zapomnění, pro mě byla nová a zvláštní. Když jsem se jí o tom však zmínil, vyrazila ze sebe ten svůj žalostný smích.

„Ujišťuji vás, že nové věci se brzy okoukají! Velice rychle vám začnou připadat jako otravní chudí příbuzní, kterých se nemůžete úplně zbavit, protože můžou mít nehodu nebo můžou onemocnět, a nakonec vás stojí víc, než na co by vás vyšlo vyplácení penze. Je to škoda, protože je tady pár skutečně překrásných zajímavostí… Ale mohla bych vás provést celým domem, jestli chcete? Když slíbíte, že před tou největší hrůzou přimhouříte oči? Prohlídková trasa s průvodcem. Co říkáte?“

Zdálo se, že do toho má opravdu chuť, a já jsem řekl, že to bych moc rád, jen pokud její matku nenecháme čekat. „Ále, matka je srdcem pravá edvardiánka,“ namítla Caroline, „servírovat čaj před čtvrtou hodinou je podle ní barbarství. Kolik je teď hodin?“ Bylo něco málo po půl čtvrté. „Máme spoustu času. Začneme vepředu.“

Luskla prsty na Gypa, který se zatoulal o kus dál, a zavedla mě zpátky kolem dveří do bratrova pokoje.

„Dvoranu už jste samozřejmě viděl,“ řekla, když jsme do ní došli a já jsem si odložil svůj přístroj a brašnu. „Podlaha je z mramoru carrara a má tloušťku sedm centimetrů – proto je v suterénu ten klenutý strop. Leštění dá člověku pořádně zabrat. Schodiště bylo v době instalace kvůli otevřenému druhému odpočívadlu považováno za velký stavitelský úspěch, moc takových není. Můj otec vždycky říkal, že to tady vypadá jako v obchodním domě. Moje babička po něm odmítala chodit: dostávala na něm závratě… Támhle je náš starý ranní pokoj, ale ten vám neukážu: je úplně prázdný a až moc ošuntělý. Místo toho nakoukneme sem.“

Caroline otevřela dveře do potemnělého pokoje, z něhož se v okamžiku, kdy došla k oknům opatřeným okenicemi a pustila dovnitř trochu světla, vyklubala příjemná, poměrně velká knihovna. Police však byly z větší části zahaleny ochrannými povlaky a očividně chybělo i pár kusů nábytku. Caroline sáhla do vitríny opatřené síťovinou a opatrně vytáhla pár svazků – údajně těch nejlepších z celého domu –, ale bylo mi jasné, že ta místnost není, co bývala, a proto není třeba v ní dál otálet. Caroline ještě přistoupila ke krbu a pohledem do komína zkontrolovala, zda na mřížku nepadají saze; pak zavřela okenice a zavedla mě do sousední místnosti – staré statkářské kanceláře, o níž před chvílí mluvila a jež byla stejně jako Roderickův pokoj obložená dřevem a opatřená gotickou výzdobou. Vedle byly dveře do pokoje jejího bratra a hned za nimi ten oblouk opatřený závěsem, kudy se scházelo do suterénu. Obojí jsme v tichosti minuli a narazili na „botárnu“, zatuchlou komoru plnou nepromokavých plášťů a vyřazených gumáků, tenisových raket a pálek, která však ještě v období, kdy rodina měla stáje, sloužila jako taková šatna, dodala Caroline. Uvnitř byly jedny dveře vedoucí na prapodivný záchod obložený delftskou keramikou, který byl po více než jedno století známý jako „pánská zašívárna“.

Znovu luskla prsty na Gypa a prohlídka pokračovala.

„Ještě vás to nenudí?“ zeptala se.

„Vůbec ne.“

„Jsem dobrá průvodkyně?“

„Jste prvotřídní průvodkyně.“

„Jejda, teď se dostáváme k jednomu z těch kousků, před nimiž musíte přimhouřit oči. Ale ne, teď se nám posmíváte! To není fér.“

Musel jsem jí vysvětlit, proč se směju: stáli jsme totiž zrovna před tím panelem, z něhož jsem jako malý kluk sloupl žalud. Opatrně jsem jí ten příběh povyprávěl, protože jsem si nebyl jistý, jak to vezme. Ale Caroline se rozšířily jako by dojetím zorničky.

„To je ale dobré! A matka vám vážně předala medaili? Jako královna Alexandra? Zajímalo by mě, jestli si to pamatuje.“

„Prosím, neříkejte jí o tom,“ poprosil jsem ji. „Jsem si jistý, že nepamatuje. Bylo nás tam to odpoledne asi padesát lumpíků se špinavými koleny a já byl jen jeden z nich.“

„Ale už tehdy se vám dům líbil?“

„Dost na to, abych se v něm choval jako vandal.“

„No,“ opáčila Caroline laskavě, „to, že jste chtěl poničit ty hloupé štuky, vám nevyčítám. Úplně si o to říkaly. Obávám se, že to, s čím jste vy začal, jsme já a Roddie jen dokončili… Ale není to zvláštní? Byl jste na Hundreds Hall ještě dřív než on nebo já.“

„To tedy byl,“ přikývl jsem a ta představa mě zarazila.

Opustili jsme ten poničený sokl a pokračovali v prohlídce. Caroline mě upozornila na krátkou sérii temných pláten v mohutných zlatých rámech. A ukázalo se, že se přesně jako v nějaké napodobenině velkého sídla v americkém filmu jedná o takzvané „rodinné album“.

„Bohužel žádný z nich není nijak zvlášť dobrý, cenný nebo tak něco,“ řekla. „Všechny obrazy, které měly nějakou cenu, už byly spolu s nejlepšími kusy nábytku prodány. Ale aspoň jsou vtipné, jestli na ně v tom mizerném světle vůbec vidíte.

Toto je William Barber Ayres,“ ukázala Caroline na první podobiznu. „Ten nechal sídlo postavit. Bodrý vesnický šlechtic jako všichni Ayresové, ale očividně poněkud lakotný: zachovaly se dopisy, v nichž si architekt stěžoval na nevyrovnané účty a víceméně vyhrožoval, že na něj pošle partu vymahačů… Vedle něj je Matthew Ayres, který došel s vojskem až do Bostonu. Po návratu domů měl z ostudy kabát, americkou manželku a po třech měsících zemřel; s radostí říkáme, že ho otrávila… Toto je Ralph Billington Ayres, Matthewův synovec – rodinný hazardní hráč, jenž nějaký čas spravoval druhý majetek v Norfolku a stejně jako nějaký hejsek z pera Georgette Heyerové ho všechen prohrál v jediné karetní hře… A tohle je Catherine Ayresová, jeho snacha a moje prababička. Byla dědičkou irských závodních koní a vrátila rodině její majetek. Říkalo se, že sama se nemohla ke koni ani přiblížit, aby ho nepolekala. Je vám jasné, po kom jsem zdědila podobu, viďte?“

Caroline se svým vlastním slovům zasmála, protože žena na obraze byla nápadně ošklivá; ale pravdou je, že Caroline se jí opravdu podobala, tedy aspoň trochu – i když ta představa ve mně vyvolala mírný šok, protože jsem zjistil, že jsem si na její nezvykle neženské rysy stejně jako na Roderickovy jizvy už stačil zvyknout. Pokusil jsem se ze slušnosti zaprotestovat, ale ona už se otočila a prohlásila, že mi chce ještě ukázat další dva pokoje, ale „to nejlepší si nechává na konec“. Už místnost, do níž mě vzápětí zavedla, mi ale připadala dost poutavá: byla to jídelna vyzdobená čínskými romantizujícími prvky, jež měla na stěnách ručně malované tapety a na vyleštěném stole stály dva velké pozlacené rozvětvené svícny s pokroucenými větvemi a kalichy. Jenomže pak mě Caroline zavedla zpátky do středu chodby, otevřela jedny dveře a nechala mě stát na prahu; sama zamířila tmou přes celý pokoj a otevřela na jednom z oken okenice.

Ta chodba vedla severojižním směrem, takže všechny její místnosti byly orientovány na západ. To odpoledne bylo jasno, spárami v okenicích pronikalo světlo jako čepel, a dokonce i když nadzvedla západku, poznal jsem, že jsme se ocitli v rozlehlém a impozantním prostoru, posetém nejrůznějšími kousky nábytku zahalenými prostěradly. Když však Caroline roztáhla vrzající okenice a jednotlivé detaily kolem mě obživly, samým úžasem jsem se rozesmál.

Ta osmiúhelníková společenská místnost měla na délku asi dvanáct metrů. Na stěnách byly ostře žluté tapety a na podlaze ležel nazelenalý vzorovaný koberec; krb byl zhotoven z neposkvrněného bílého mramoru a uprostřed hojně vyzdobeného stropu visel monumentální pozlacený křišťálový lustr.

„Dost šílené, co?“ prohodila Caroline a stejně jako já se zasmála.

„To je neuvěřitelné!“ zvolal jsem. „Člověka by něco takového nikdy nenapadlo soudě podle relativně střízlivého zbytku domu.“

„No jo. Troufám si tvrdit, že původní architekt by se v hrobě obracel, kdyby býval tušil, co přijde. Tenhle pokoj nechal přistavět někdy kolem roku 1820 Ralph Billington Ayres – pamatujete na toho rodinného sekáče? – v době, kdy měl ještě peníze. Zdá se, že za oněch časů se všichni mohli bůhvíproč utlouct po žluté barvě. Ty tapety jsou původní, což je důvod, proč na nich tak lpíme. Jak vidíte,“ – Caroline prstem ukázala na několik míst, na nichž se starobylé tapety odlepují – „ony na nás zase tak nelpí. S vypnutým generátorem vám bohužel nemohu lustr ukázat v celé jeho kráse; když se rozsvítí, to je tedy záře. I on je původní, ale moji rodiče ho po svatbě nechali elektrifikovat. V době, když bylo Hundreds Hall na vrcholu slávy a mělo na to, se tady pořádala spousta večírků. Koberec je samozřejmě složený z jednotlivých pásů. Když si člověk chce zatancovat, stačí je jen srolovat.“

Caroline mě upozornila ještě na pár cenných kousků: nadzvedla prostěradla a předvedla mi překrásné nízké křeslo z počátku 19. století, skříňku nebo pohovku.

„Co je tohle?“ zeptal jsem se na jeden na pohled nesouměrný kus nábytku. „Klavír?“

Caroline nadzvedla cíp prošívaného přehozu. „Vlámské cembalo, starší než celý dům. Asi nehrajete, že ne?“

„Nebesa, ne.“

„Ani já ne. Škoda. Ten chudák by tu neměl jen tak bez užitku stát.“

Ale pronesla to bez hlubšího procítění, věcně přejela rukou po zdobeném krytu nástroje, pak přehoz znovu spustila a přešla k dalšímu nezabedněnému oknu. Připojil jsem se k ní. Okno ve skutečnosti tvořila dvojice vysokých prosklených dveří, jimiž se stejně jako v Roderickově pokoji a salonku scházelo po bočním kamenném schodišti na terasu. Když jsem přistoupil blíž, viděl jsem, že tady se schody zřítily: z okenního vlysu sice stále vyčníval horní stupeň, ale ty zbývající ležely zhroucené na štěrku metr pod námi, tmavé a ošlehané větrem, jako by tam už nějaký čas pobyly. Caroline to však neodradilo, popadla kličku na dveřích a otevřela je; a tak jsme zaliti jemným, teplým, voňavým vzduchem stanuli nad tou maličkou propastí, a hleděli směrem k západnímu trávníku. Napadlo mě, že kdysi dávno musel být zastřižený a rovný: možná se na něm hrál kroket. Plocha teď byla posetá krtinami a bodláky a tráva místy sahala až ke kolenům. Osamělé keře kolem dokola ustoupily skupinkám nachových, překrásně zbarvených buků, jež se však vymkly kontrole; a viděl jsem, že až se slunce skloní ještě níž, dva obrovské neseříznuté jilmy za nimi uvrhnou celou travnatou plochu do stínu.

Kousek dál napravo stál shluk hospodářských stavení, garáž a nepoužívané stáje. Nad vraty do stájí visely veliké bílé hodiny.

„Dvacet minut před devátou,“ podotkl jsem s úsměvem a zadíval se na ty nehybné okrasné ručičky.

Caroline přikývla. „To jsme s Roddiem udělali, když se poprvé zastavily.“ A pak, když viděla můj zmatený výraz, dodala: „Přesně v této poloze se zastavily hodiny slečny Havishamové v Nadějných vyhlídkách. Tehdy nám to přišlo děsně vtipné. Musím však připustit, že dnes už to zase tak vtipné není… Vzadu za stájemi leží stará zelinářská zahrada.“

V tom místě však bylo vidět jen kus zdi. Byla postavená ze stejných nepravidelných sladěných červených cihel jako dům; otvorem s obloukovým nadpražím byly zběžně vidět škvárové cestičky a přerostlé záhony a něco, co mi připadalo jako kdouloň nebo mišpule, a protože mám podobné zahrádky moc rád, bez rozmyslu jsem vyhrkl, že bych se tam rád podíval.

Caroline mrkla na hodinky a ochotně řekla: „No, pořád nám ještě zbývá deset minut. Nejrychlejší bude, když to vezmeme tudy.“

„Tudy?“

Chytila se rukou zárubně, předklonila se a pokrčila kolena. „Když skočíme.“

Stáhl jsem ji zpátky. „Kdepak. Na tyhle věci jsem příliš starý. Zajdeme si tam někdy jindy, ano?“

„Opravdu nechcete?“

„Ne, opravdu ne.“

„Tak dobrá,“ připustila a vypadala zarmouceně.

Napadlo mě, že v ní naše prohlídková trasa probudila hravost; nebo se na ní prostě jen projevilo její mládí. Několik minut prodlévala v mojí blízkosti, ale pak se znovu vydala napříč místností a ujišťovala se, že nábytek je řádně přikrytý, a nadzvedla jeden nebo dva cípy koberce a podívala se, zda pod ním nejsou rybenky a moli.

„Sbohem, chudáčku zanedbaný salone,“ rozloučila se, když zase zavřela a zabednila okna, a v pološeru jsme vyšli zpátky na chodbu. A protože svá slova doprovodila povzdechem, tak jsem poté, co otočila klíčem v zámku, řekl: „Jsem moc rád, že jsem dům viděl. Je překrásný.“

„Myslíte?“

„Vy ne?“

„No, řekla bych, že to není zase tak špatné bydlo.“

Pro tentokrát mi její žertovné školácké způsoby šly na nervy. „No tak, Caroline, mluvte vážně,“ vybídl jsem ji.

Bylo to poprvé, co jsem ji oslovil křestním jménem, a možná to spolu s mým mírně káravým tónem způsobilo, že upadla do rozpaků. Zrudla tím svým ne zrovna slušivým způsobem a její radost byla ta tam. Podívala se mi do očí a jako po kapitulaci řekla: „Máte pravdu. Hundreds Hall je překrásné. Ale je to něco na způsob krásné obludy! Musíte ji v jednom kuse zahrnovat časem, penězi a dřinou. A když člověk na zádech cítí jejich oči,“ – kývla hlavou k řadě temných portrétů – „začne vám to břímě připadat nesnesitelné… Nejhůř je na tom Rod, protože jako pán domu nese tu největší zodpovědnost. Nechce nikoho zklamat, víte.“

Pochopil jsem, že Caroline ovládá jistý trik, kterým umí odvést v hovoru pozornost od sebe. „Váš bratr jistě dělá, co může,“ odvětil jsem. „Vy taky.“ Ale než jsem to dořekl, jedny z hodin v domě rázně a jasně odbily čtvrtou a moje průvodkyně se s projasněným pohledem dotkla mojí paže.

„Pojďte. Matka čeká. Nezapomeňte, že prohlídková trasa zahrnuje malé občerstvení.“

A tak jsme pokračovali chodbou dál až k ústí další chodby, kde jsme vešli do salonku.

Paní Ayresová seděla u psacího stolu a právě potírala lepidlem kousíček papíru. Když jsme se objevili, zvedla téměř provinile hlavu. Pravý důvod jejího provinění jsem však pochopil, až jsem poznal, že ten kousíček papíru je ve skutečnosti poštovní známka, kterou už podle všeho někdo jednou použil.

„Obávám se,“ prohlásila, když známku přilepila k obálce, „že tohle zákon tak úplně nedovoluje. Ale bůh ví, že žijeme ve velice nezákonných časech. Neprozradíte mě, doktore Faradayi?“

„Nejen, že vás neprozradím,“ ujistil jsem ji, „ale s radostí budu tomu zločinu nápomocen. Jestli chcete, odvezu ten dopis na poštu v Lidcotu.“

„Vážně? To je od vás laskavé. Dnešní pošťáci jsou takoví lajdáci. Před válkou se u nás pošťák Wills zastavil klidně i dvakrát denně. Dnes si ten člověk na jeho místě stěžuje, že je to k nám zajížďka. Máme štěstí, když nám poštu přiveze až k domu a nenechá ji na konci příjezdové cesty.“

Při těch slovech zamířila přes pokoj a nepatrně, elegantně mi pokynula svou útlou ručkou ověšenou prsteny ke křeslům u krbu. Byla oblečená víceméně stejně jako při mojí první návštěvě v pomačkaném tmavém plátně, s hedvábným šátkem uvázaným kolem krku a dalších maličko nesourodých lakovaných botách. Zadívala se mi vřele do tváře a řekla: „Caroline mi říkala, co děláte pro Rodericka. Jsem vám tolik vděčná, že o něj máte zájem. Skutečně si myslíte, že by mu to mohlo pomoct?“

„No, zatím to vypadá docela dobře,“ opáčil jsem.

„Vypadá to rozhodně lépe než dobře,“ namítla Caroline a s žuchnutím se posadila na pohovku. „Z pana doktora jen hovoří přílišná skromnost. Vážně to pomáhá, máti.“

„To je skvělé! Víte, Roderick je takový dříč, pane doktore. Ubohý chlapec. Obávám se, že správa majetku ho stojí mnohem víc sil než jeho otce. Nemá cit pro půdu a tak dále.“

Tušil jsem, že má pravdu. Ale ze slušnosti jsem namítl, že vzhledem k tomu, jak to dnes mají farmáři těžké, cit pro půdu už nehraje takovou roli. Paní Ayresová na to pohotově, což je výsada každého, kdo si to nechce s nikým rozházet, odvětila: „Ale jistě. Myslím, že o tom víte daleko víc než já… Takže Caroline vás provedla po domě, že?“

„Ano, provedla.“

„A líbí se vám?“

„Moc.“

„To jsem ráda. Dnes z něj pochopitelně zbyl pouhý stín. Ale, jak mi moje děti neustále připomínají, máme štěstí, že se nám ho vůbec podařilo udržet… Mně osobně se domy z osmnáctého století líbí nejvíc. Bylo to tak civilizované století. Dům, v němž jsem vyrostla, byla obrovská viktoriánská ostuda. Dnes je z něj římsko-katolická internátní škola a musím přiznat, že jeptišky jsou tam jako doma. Starosti mi spíš dělají ta ubohá děvčátka. Tolik temných chodeb a schodišťových zákrut. Když jsem byla malá, říkávali jsme, že tam straší, ale myslím, že to nebyla pravda. Dnes je však všechno jinak. Můj otec v tom domě zemřel a římské katolíky z hloubi duše nenáviděl… Už jste samozřejmě slyšel, jaké změny se udály na Standishi?“

Přikývl jsem. „Ano. Tedy spíš jen takové útržky, hlavně od svých pacientů.“

Standish bylo sousední „panské sídlo“ v alžbětinském stylu, jehož majitelé, jistí Randallovi, opustili zemi a začali nový život v Jižní Africe. Dům zůstal dva roky opuštěný, ale nedávno ho koupil nějaký člověk z Londýna. Jmenoval se Peter Baker-Hyde a byl to architekt pracující v Coventry, na něhož podle jeho vlastních slov Standish zapůsobilo svým „neobyčejným kouzlem“.

„Slyšel jsem, že má manželku a malou dcerku a dva drahé automobily, ale žádné koně ani psy,“ dodal jsem. „A údajně i slušnou válečnou minulost – v Itálii se zapsal jako hrdina. Očividně mu to slušně nese: podle všeho už za modernizaci domu utratil spoustu peněz.“

Hovořil jsem s náznakem hořkosti, neboť z toho nového jmění na Standishi ke mně nepřitekla ani penny: právě jsem se totiž dozvěděl, že pan Baker-Hyde a jeho manželka se zaregistrovali u doktora Seeleyho, jednoho z mých místních konkurentů.

Caroline se rozesmála. „Je to přece urbanista, ne? Nejspíš nechá Standish zbořit a místo něj postaví kluziště pro kolečkové brusle. Nebo ten dům prodá Američanům. Nechají si ho cihlu po cihle poslat přes oceán a znovu postavit tak, jak to udělali s Warwickským převorstvím. Američanům prý jen stačí napovídat, že nějaký kus zčernalého klacku pochází z Ardenského lesa nebo na něj kýchl samotný Shakespeare nebo tak něco, a klidně ho koupí.“

„Nebuď tak cynická,“ ohradila se její matka. „Mně Baker-Hydovi připadají moc milí. V dnešní době je na venkově skutečně milých lidí jako šafránu, měli bychom jim být vděční, že se o Standish starají. Když jen pomyslím na všechny ty velké domy a na to, co se s nimi stalo, připadám si málem jako na pustém ostrově. Umberslade Hall, kam plukovníkův otec jezdíval na lov, teď zaplavili státní úředníci. Woodcote zeje prázdnotou a mám takový pocit, že nejinak je to i s Meriden Hall. Charlecote a Coughton přešly do rukou veřejnosti…“

Při těch slovech si paní Ayresová povzdychla, její tón zvážněl a vyzněl málem naříkavě; na pouhý zlomek vteřiny vypadala na svůj věk. Ale pak otočila hlavu a její výraz se v tu ránu změnil. Stejně jako já zaslechla sotva patrné řinčení porcelánu a lžiček, jež se jako ozvěna odráželo na chodbě. Chytila se rukou za prsa, naklonila se ke mně a s předstíranými obavami špitla: „Právě přichází to, čemu můj syn říká ‚polka kostlivců‘. Víte, Betty má přirozený talent upouštět šálky na zem. A my prostě nemáme porcelánu –“ Řinkot zesílil a paní Ayresová zavřela oči. „Ach bože, to je napínavé!“ A pak do otevřených dveří zavolala: „Dávejte přece pozor, Betty!“

„Dávám, madam!“ ozvala se rozhořčená odpověď a po ní se ve dveřích objevila podmračená a zardělá dívka a pokoušela se dovnitř vmanévrovat veliký mahagonový tác.

Vstal jsem, abych jí pomohl, ale současně se mnou vyskočila na nohy i Caroline. Zdatně vzala Betty tác z rukou, odložila ho a přejela pohledem.

„Ani kapka nazmar! To musí být na vaši počest, pane doktore. Máme tady pana doktora, Betty, vidíte? Pamatujete si, jak vás v létě zázračně vyléčil?“

Betty svěsila hlavu. „Ano, slečno.“

„Jak se máte, Betty?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Dobře, pane, děkuju.“

„To rád slyším a vidím, že vypadáte dobře. A sluší vám to.“

Moje poznámka byla naprosto bezelstná, ale dívčin výraz maličko potemněl, jako kdyby mě podezírala, že si ji dobírám. Pak jsem si vzpomněl, jak si mi stěžovala na „ty příšerný šaty a čepec“, co musí kvůli Ayresovým nosit. Pravdou je, že byla vymóděná dost prapodivně v černých šatech s bílou zástěrkou, naškrobenými manžetami a límečkem, jež její dětská zápěstí a krček činily ještě menšími; na hlavě jí seděl přezdobený čepec s volánkem. Něco takového jsem v nějakém warwickshirském salonu viděl naposledy před válkou. Jenomže v tom staromódním, ošuntěle elegantním prostředí bylo jaksi těžké představit si ji oblečenou v něčem jiném.

Vypadala podle všeho naprosto zdravě a pečlivě se snažila rozdat šálky a kousky koláče, jako by si začínala zvykat. Když skončila, dokonce nám vysekla poklonu, takové neforemné pukrle. „Děkuji, Betty, můžete jít,“ řekla paní Ayresová, dívka se otočila a vzdálila. Zatímco se vracela do suterénu, slyšeli jsme vzdalující se plácání a vrzání jejích bot s robustními podrážkami.

„Chudák Betty,“ prohodila Caroline a položila na zem misku s čajem, aby se Gyp mohl napít, „nebyla zrovna předurčena k tomu dělat panskou služebnou.“

Ale její matka promluvila shovívavěji. „Musíme jí dopřát víc času. Vždycky si vzpomenu, jak moje prateta říkávala, že dům s dobrým služebnictvem je jako ústřice. Děvčata do něj vcházejí jako zrníčka písku a o deset let později odcházejí jako perly.“

Hovořila ke mně stejně jako ke Caroline – očividně v tu chvíli zapomínala, že i moje vlastní matka kdysi byla takovým zrníčkem, které její prateta měla na mysli. Mám pocit, že na to zapomněla i Caroline. Obě si hověly v křeslech, vychutnávaly čaj a koláč, který jim Betty připravila, pak neobratně přinesla, nakrájela a naservírovala, na talířích a v šálcích, které po zazvonění zase brzy odnese a umyje… Tentokrát jsem však zůstal zticha. I já jsem seděl a vychutnával si čaj a koláč. Jestli totiž ten dům už pracoval na zkrášlování Betty, vyhlazoval ji a překrýval jednou nepatrnou vrstvičkou svého zvláštního kouzla za druhou, pak si podle všeho vzal do parády i mě.

__

Tak, jak Caroline předvídala, její bratr za námi to odpoledne už nedorazil; sama mě proto o něco později doprovodila k autu. Zeptala se, zda se vracím rovnou do Lidcotu. Odpověděl jsem, že mám v úmyslu zastavit se ještě v jedné vesnici, a když jsem zmínil její jméno, vyhrkla: „Á, tak to byste to měl vzít spíš přes park a vyjet druhou bránou. Je to mnohem rychlejší než se vracet stejnou cestou a celé to objíždět. Ale nezapomeňte, že ta cesta je stejně mizerná jako ta druhá, a dávejte pozor na pneumatiky.“ Pak dostala nápad. „Poslyšte. Pomohlo by vám, kdybyste přes park mohl jezdit častěji? Jako takovou zkratkou mezi pacienty?“

„No,“ odpověděl jsem a v duchu se nad tím zamyslel, „ano, domnívám se, že moc.“

„Pak tudy musíte jezdit, kdykoli se vám zachce. Jen mě mrzí, že nás to nikdy dřív nenapadlo. Křídla brány nejsou zamčená, jen zadrátovaná, protože jsme po válce měli problémy s tuláky. Stačí, když je za sebou zase zadrátujete.“

„Opravdu vám to nebude vadit?“ zeptal jsem se. „Ani vaší matce nebo bratrovi? Víte, vezmu vás za slovo a máte mě tady každý den.“

„To budeme rádi,“ odvětila s úsměvem. „Viď, Gype?“

Ustoupila, dala si ruce v bok a dívala se, jak startuju a otáčím auto. Pak luskla prsty na psa a oba zamířili po štěrku pryč.

Opatrně jsem to vzal podél severní strany domu a hledal vjezd na tu druhou příjezdovou cestu: jel jsem pomalu, nebyl jsem si jistý, zda jedu správně, a čirou náhodou se mi naskytl pohled do oken Roderickova pokoje. Vůbec si mého auta nevšiml, ale já jsem velice jasně viděl, jak sedí u stolu, rukou si podpírá hlavu a hledí do papírů a otevřených knih před sebou, jako kdyby byl nesnesitelně zmatený a utahaný.

Kapitola 3

Brzy se staly moje nedělní návštěvy na Hundreds Hall běžnou záležitostí: nejdřív jsem se věnoval Rodově noze a pak jsem se posadil s jeho matkou a sestrou ke svačině. A jakmile jsem si začal zkracovat cestu přes park, býval jsem tam častým hostem. Na ty návštěvy jsem se těšil, protože vnášely do mého poněkud pracovního bytí příjemnou změnu. Nebylo dne, kdybych při tom, když jsem za sebou zavíral bránu a pouštěl se po zarostlé příjezdové cestě, nepociťoval nepatrný záchvěv dobrodružství. Když jsem pak přijel ke drolícímu se červenému domu, pokaždé jsem měl pocit, že obyčejný svět kolem mě se nepatrně nachýlil a že jsem sklouzl do nějaké jiné, podivnější, poněkud vzácnější říše.

Začal jsem také přicházet na chuť Ayresovým. Nejvíc jsem se vídával s Caroline. Zjistil jsem, že se téměř každý den prochází v parku, takže jsem často zahlédl, jak se její nezaměnitelná postava s dlouhýma nohama a širokými boky brouzdá s Gypem po boku vysokou travou. Když byla dost blízko, zastavil jsem auto a sroloval okýnko a poklábosili jsme tak jako tenkrát u cesty. Vždycky, jako by měla napilno, měla u sebe psa nebo košík plný ovoce, hub nebo klacíků na podpal. Napadlo mě, že by klidně mohla být farmářova dcera; čím víc jsem totiž do života na Hundreds Hall pronikal, tím víc mi bylo líto, že její život, stejně jako život jejího bratra v sobě skrývá tolik práce a tak málo zábavy. Jednou mi jeden soused daroval pár sklenic medu od svých včel za to, že jsem jeho syna vyléčil z černého kašle. Vzpomněl jsem si, jak Caroline při mojí první návštěvě zatoužila po medu, a tak jsem jí jednu sklenici věnoval. Z mé strany šlo o neformální gesto, ale zdálo se, že Caroline je tím dárkem unešená. Radostně tu sklenici zvedla proti slunci a pochlubila se matce.

„Ach, to jste neměl!“

„Proč ne?“ namítl jsem. „Starý mládenec jako já.“

A paní Ayresová tiše, téměř s nádechem výčitky podotkla: „Jste k nám opravdu velice laskavý, doktore Faradayi.“

Ve skutečnosti šlo o naprosté maličkosti; jenže ta rodina vedla tak opuštěný a svízelný život, že každý šťouchanec osudu – dobrý či zlý – prožívala zvlášť silně. Například v půli září, kdy jsem Rodericka léčil téměř měsíc, se konečně přihlásil konec léta. Po dni plném bouřek klesly teploty a přišly dva nebo tři slejváky: studna na Hundreds Hall byla zachráněna, dojení proběhlo poprvé po dlouhých měsících bez potíží a Rodova úleva byla tak hmatatelná, až to málem bylo k nevíře. Celkově se mu zvedla nálada. Už netrávil tolik času za svým stolem a začal téměř radostně mluvit o tom, co všechno chce na statku vylepšit. Sehnal dokonce několik brigádníků pro výpomoc na polích. A protože se změnou ročního období se probraly k životu již tak přerostlé trávníky, najal Barretta, který u nich příležitostně vypomáhal, a ten na ně vzal kosu. Po jeho zásahu zůstaly svěží a s vzorným zástřihem jako čerstvě ostříhané ovce a díky nim dům vypadal ještě impozantněji – víc tak, jak má, napadlo mě; víc odpovídající představě, kterou jsem si před třiceti lety vryl coby dítě do paměti.

Manželé Baker-Hydovi se mezitím na sousedním panském sídle Standish docela zabydleli a začali se objevovat na veřejnosti. Paní Ayresová při jednom ze svých vzácných nákupních výletů do Leamingtonu narazila na Dianu, manželku pana Baker-Hyda, a zjistila, že je opravdu tak okouzlující, jak si představovala. Jejich setkání jí ve skutečnosti vnuklo myšlenku, že na Hundreds Hall uspořádá pro své nové sousedy takové „malé setkání“ na uvítanou.

To muselo být někdy ke konci září. Všechno mi to vypověděla, zatímco jsem si s ní a s Caroline povídal po pravidelné Rodově léčbě. Představa, že k nim dorazí cizí lidé mě poněkud vyvedla z míry, což se mi muselo odrazit ve výrazu tváře.

„Víte, za starých časů jsme pořádali až tři večírky ročně,“ vysvětlila mi. „Dokonce i za války se mi pravidelně dařilo uspořádat večeři pro důstojníky, kteří u nás byli ubytovaní. Je pravda, že v té době měl člověk kontakty. Dnes bych si večeři nemohla dovolit. Ale aspoň máme Betty. Služebná je pro takovou sešlost nepostradatelná a Betty klidně můžeme svěřit karafu na víno. Myslela jsem jen takový dýchánek, maximálně deset lidí. Třeba Desmondovi a Rossiterovi…“

„Musíte také přijít, pane doktore,“ vyhrkla Caroline, sotva se její matka odmlčela.

„Ano. Ovšem že musíte,“ přitakala její matka dost vřele, ale po kratičkém zaváhání.

Nevyčítám jí to, protože i když jsem byl v domě již pravidelným hostem, stěží jsem se mohl považovat za rodinného přítele. Když už mě pozvala, odvážně to dotáhla až do konce. Jediné volno jsem měl v neděli večer a obvykle jsem ho trávil u Grahamových. Jenomže paní Ayresová prohlásila, že neděle večer se hodí jako kterýkoliv jiný den, pohotově vytáhla diář a hned navrhla několik vhodných termínů.

Tím to skončilo, a když při mé další návštěvě o večírku nepadlo ani slovo, říkal jsem si, zda to nakonec celé nevyšumělo. Ale o několik dní později jsem cestou přes park potkal Caroline a ta mi oznámila, že po bohaté korespondenci mezi její matkou a Dianou Baker-Hydovou bylo konečně stanoveno datum a že připadá od neděle za tři týdny.

Veliké nadšení z ní však netryskalo. „Nezníte moc nadšeně,“ prohodil jsem.

Zvedla si límec bundy a jeho konce si přitáhla až k bradě.

„Ále, jen se skláním před nevyhnutelným,“ opáčila. „Víte, většina lidí považuje matku za neskutečného snílka, ale jakmile si něco vezme do hlavy, už jí to nikdo nerozmluví. Rod tvrdí, že pořádat večírek, když je dům v takovém stavu, je jako nechat Sarah Bernhardtovou hrát Julii jen s jednou nohou; a v tom mu musím dát za pravdu. Možná ten večer prostě zůstanu v salonku ve společnosti Gypa a rádia. Rozhodně mi to připadá jako větší zábava, než se nafintit kvůli lidem, které ani neznám a kteří se mi patrně ani nebudou zamlouvat.“

Při tom byla celá zaražená a tón jejího hlasu mi nepřipadal moc věrohodný. A přestože nepřestávala remcat, bylo jasné, že se na ten večírek stejně těší, protože v příštích týdnech se vrhla spolu s Betty a paní Bazeleyovou na cídění a uklízení celého domu, zastrčila si vlasy do turbanu a klidně šla na všechny čtyři. Pokaždé, když jsem do domu zavítal, čekal na mě čerstvě vyklepaný koberec, na holých zdech se objevovaly obrázky a ze skladiště se vynořovaly nejrůznější kousky nábytku.

„Člověk by řek, že přijíždí samotnej král!“ řekla mi paní Bazeleyová, když jsem v neděli sešel dolů do suterénu, abych si pro Roda připravil trochu solného roztoku. Musela se totiž dostavit i ve svém volnu. „Takovýho povyku, nevim, nevim. Chudák Betty má ruce samej puchejř! Ukaž panu doktorovi prsty, Betty.“

Betty právě seděla u stolu a leštěnkou a kouskem bílého plátýnka leštila nejrůznější stříbro, ale po slovech paní Bazeleyové látku pohotově odložila a nastavila mi dlaně – myslím, že jí dělalo dobře být středem pozornosti. Po třech měsících na Hundreds Hall jí dětské ručky zhrubly a pokryly je skvrnky, ale vzal jsem ji za koneček jednoho z prstů a zatřásl s ním.

„Jen pokračujte,“ pobídl jsem ji. „Není to o nic horší, než co by vás čekalo na poli – nebo v továrně, když na to přijde. Každopádně to jsou poctivé venkovské ruce.“

„Venkovský ruce!“ zhrozila se paní Bazeleyová, když se Betty dotčeně vrátila k leštění. „Největší škodu nadělaj ty skleněný lustry. Každá pitomá skleněná kapka, kterou jí slečna Caroline v minulým tejdnu dala za úkol vycídit – Vomluvěj mě, pane doktore. Ale ty lustry by se měly sundat. Dřív by přišli chlapi, vodvezli by je do Birminghamu a tam by je pořádně vomyli. Takovej frmol tu máme,“ láteřila dál, „a jenom kvůli pár frťanům. Dyť to ani nebude večeře. A ty lidi sou stejně akorát z Londýna, ne?“

Přípravy pokračovaly a všiml jsem si, že paní Bazeleyová pracuje stejně usilovně jako ostatní. Přece jen bylo těžké se tomu vzrušení ubránit, neboť v roce, kdy panoval přísný přídělový systém, byl důvodem k radosti i malý soukromý večírek. Baker-Hydovy jsem zatím neznal, takže jsem na ně byl zvědavý – a zároveň i na to, až uvidím Hundreds Hall vyšňořené jako za starých dobrých časů. Rovněž jsem ke svému překvapení i zlosti zjistil, že jsem trochu nervózní. Měl jsem pocit, že se musím chovat stylem odpovídajícím situaci, ale nevěděl jsem, co přesně to obnáší. V pátek před zmíněným víkendem jsem si dal ostříhat vlasy. V sobotu jsem požádal svou hospodyni paní Rushovou, aby mi připravila večerní šaty. Ve švech saka narazila na moly a košile byla místy tak obnošená, že jí musela ustřihnout cíp a tím kusem látky ji zalátat. Když jsem se nakonec prohlédl v úzkém, zamženém pásu zrcadla na dveřích svojí šatní skříně, můj pospravovaný vzhled nebyl nijak povzbudivý. V poslední době mi začaly řídnout vlasy, takže v tom čerstvém zástřihu jsem byl na spáncích dost proplešatělý. V noci jsem musel k pacientovi a z nedostatku spánku jsem byl jak otupělý. S hrůzou jsem si uvědomil, že vypadám jako můj otec; spíš tak, jak by můj otec vypadal, kdyby na sobě někdy měl smoking: jako kdyby mi bylo líp v hnědém kupeckém plášti a zástěře.

Graham a Anne, kteří byli představou, že se místo nedělní večeře u nich budu společensky bavit s Ayresovými, celí vzrušení, mě cestou na večírek pozvali na skleničku. Nejistě kvůli svému oblečení jsem vešel dovnitř, a přesně jak jsem čekal, Graham se při pohledu na mě hlasitě rozesmál. Anne byla o něco laskavější; vzala kartáč na šaty a převázala mi kravatu.

„A je to. Moc ti to sluší,“ řekla, když byla hotová, hlasem, jímž hezké ženy lichotí nehezkým mužům.

„Doufám, že sis vzal nátělník,“ prohodil Graham. „Morrison byl před pár lety na Hundreds Hall na nějaké večerní společenské akci. Prohlásil, že větší zimu v životě nezažil.“

Horké léto čirou náhodou vystřídal velice nevyrovnaný podzim a ten den panovalo chladno a vlhko. Když jsem vyjel z Lidcotu, dalo se do deště, jenž zaprášené vesnické cesty proměnil v proudy bahna. Musel jsem vyběhnout z auta s dekou přes hlavu, abych si otevřel bránu do parku, a když jsem se vynořil z úzké a rozmáčené příjezdové cesty a zastavil na štěrku, zůstal jsem na Hundreds Hall okouzleně hledět: nikdy jsem dům v tak pozdní hodinu neviděl a jeho kostrbatá silueta vypadala, jako by se vpíjela do rychle tmavnoucí oblohy. Rychle jsem vyběhl po schodech a zatáhl za táhlo zvonku – teď už lilo jako z konve. Na moje zvonění však nikdo nereagoval. A tak jsem si nakonec ze strachu, že se mi promáčený klobouk, který už mi zplihle visel přes uši, dočista přilepí k hlavě, otevřel nezamčené dveře a vešel dovnitř.

To, že uvnitř domu panovala úplně jiná atmosféra než venku, patřilo k jeho charakteristickým rysům. Stačilo jen zavřít za sebou dveře, zvuk deště se vytratil a já jsem se ocitl ve dvoraně osvětlené tlumeným elektrickým světlem, jež dávalo vyniknout lesku čerstvě vyleštěné mramorové podlahy. Na každém stolku stála váza s květinami – pozdními růžemi a bronzovými chryzantémami. O patro výš bylo světla méně, o dvě patra výš šero ještě zhoustlo a schodiště se ztrácelo v přítmí; skleněná kupole ve střeše propouštěla zbytky večerního soumraku a vypadala jako obrovský průhledný kotouč vznášející se ve tmě. Panovalo tam dokonalé ticho. Když jsem si sňal promáčený klobouk a smetl vodu z ramen, tiše jsem vyrazil kupředu a na kratičký okamžik zůstal stát uprostřed naleštěné podlahy a zadíval se vzhůru.

Zamířil jsem do jižní chodby. V salonku sice panovalo teplo a světlo, ale byl prázdný; otevřenými dveřmi do salonu o něco dál pronikalo ostřejší světlo, a tak jsem k němu vyrazil. Když Gyp zaslechl moje kroky, rozštěkal se; o chvilku později už kolem mě poskakoval a chtěl si hrát. „Roddie, jsi to ty?“ následoval ho Carolinin hlas.

V jejích slovech byl závan vypětí. „To jsem bohužel jenom já!“ odvětil jsem ostýchavě po pár krocích. „Doktor Faraday. Doufám, že vám nevadí, že jsem si sám otevřel. Jsem tady beznadějně brzy?“

Slyšel jsem, jak se směje. „Vůbec ne. To jen my máme beznadějné zpoždění. Pojďte sem za mnou! Já za vámi nemůžu.“

Jak se ukázalo, volala na mě z vršku schůdků, opřených o jednu ze vzdálenějších stěn místnosti. Nejprve jsem nechápal proč; byl jsem příliš oslněný samotným salonem. I v pološeru se zahaleným nábytkem byl dost okouzlující, ale teď byly jeho překrásné pohovky a křesla odkryté a lustr – jeden z těch, z nichž podle všeho Betty naskákaly puchýře – plál jako oheň v krbu. Kolem hořelo několik dalších menších lamp a jejich světlo se odráželo od nablýskaných kousíčků zlata na nejrůznějších ozdobách a zrcadlech a především od stále jasně žluté barvy na stěnách, tak typické pro začátek 19. století.

Caroline si všimla mých přivřených očí. „Nebojte se, to slzení brzy přestane. Prosím, sundejte si kabát a dejte si něco k pití. Matka se ještě strojí a Roda zdržely nějaké patálie na statku. Ale já už jsem skoro hotová.“

V tu chvíli jsem si uvědomil, co dělá: obcházela kolem dokola celého pokoje s hrstí připínáčků a připichovala rožky žlutých tapet v místech, kde se odlepovaly nebo odstávaly od zdi. Než jsem jí stihl přijít na pomoc, zapíchla poslední připínáček. Tak jsem jí aspoň podržel žebřík a nabídl ruku, abych jí pomohl slézt dolů. Musela totiž postupovat opatrně a nadzvedávat si lem sukně modrých šifónových večerních šatů, které měla na sobě; krom toho měla stříbrné lodičky a rukavičky a vlasy po jedné straně sepnuté sponou posetou diamanty. Ty šaty byly staré a upřímně řečeno moc jí neslušely. V hlubokém výstřihu jí vyčnívaly klíční kosti a vystupovaly žíly na krku, živůtek jí zas byl příliš těsný přes prsa. Na víčkách měla nepatrnou stopu očních stínů a na tvářích růž a její ústa, nalíčená rudou rtěnkou, byla téměř překvapivě plná a velká. Napadlo mě, oč hezčí a přirozenější by ve skutečnosti byla s nenalíčenou tváří a v jedné ze svých starých beztvarých sukní a bavlněné halence; a oč raději bych ji v nich viděl. Ale sám jsem si v tom ostrém světle byl vědom vlastních nedostatků. „Vypadáte překrásně, Caroline,“ řekl jsem, když jsem jí bezpečně pomohl až na zem.

Nalíčené tváře jí maličko zrůžověly.

„A to se ještě ani nenapil!“ řekla směrem k psovi a vůbec se mi nepodívala do očí. „Jen si představ, Gype, jak dobře budu vypadat po dvou sklenkách!“

Došlo mi, že je celá nesvá a vůbec není ve své kůži. Domníval jsem se, že ji prostě jen svazuje nervozita z nadcházejícího večera. Caroline zazvonila na Betty: za zdí se ozval tlumený skřípot neviditelných drátů. Pak mě zavedla k servírovacímu stolku, na němž stála vyskládaná celá řada hezkých, starých broušených křišťálových skleniček, a vzhledem k době i docela působivá nabídka pití: sherry, gin, červený vermut, likéry a citronáda. Sám jsem přispěl svou troškou a přivezl s sebou třetinku rumu; sotva jsme si nalili dvě maličké skleničky, objevila se Betty. Byla stejně jako všechno v domě vyšňořená: manžety, límeček i zástěrka jí bělostně zářily a její čepec byl ještě přepychovější než obvykle, jeho tuhý kanýrek kolmo odstával a vypadal jako oplatka na zmrzlinovém poháru. Jenomže Caroline ji vyrušila zrovna, když dole připravovala na tácy sendviče, takže byla rozpálená a tvářila se naštvaně. Caroline ji zavolala, aby uklidila ty schůdky, a tak k nim rychle a bez okolků zamířila. Ale musela to provést příliš zbrkle, anebo prostě podcenila jejich váhu: po pár krocích se totiž zřítily k zemi.

Oba jsme sebou s Caroline trhli a pes začal štěkat.

„Gype, ty pitomečku, zmlkni!“ okřikla ho Caroline a stejným tónem se obořila na Betty: „Co to proboha vyvádíte?“

„Nic nevyvádím!“ bránila se dívka a pohodila hlavou, až jí čepec sjel na stranu. „Ty schůdky sou akorát rozviklaný. V tomdle domě se vikle úplně všecko!“

„Ále, neříkejte hlouposti.“

„Já neříkám hlouposti!“

„Dobrá,“ řekl jsem tiše a pomohl Betty ty schůdky zvednout a uchopit pevněji. „To je v pořádku. Nic se nerozbilo. Už to zvládnete?“

Dívka propalovala Caroline zlověstným pohledem, ale v tichosti schůdky odnesla – ve dveřích jen tak tak, že se vyhnula paní Ayresové, která právě stanula na prahu a zahlédla končící zmatky.

„To je ale blázinec!“ vyhrkla a vešla dovnitř. „Nebesa!“ Pak mě uviděla. „Pane doktore, už jste tady. Vypadáte moc hezky. Co si o nás proboha pomyslíte?“

Zamířila ke mně s uhlazeným chováním a výrazem a podala mi ruku. Byla oblečená jako elegantní francouzská vdova v róbě z tmavého hedvábí. Přes hlavu měla přehozený krajkový šál, něco na způsob ozdobné mantily, již pod bradou spínala miniaturní brož. Přímo pod lustrem zamžourala vzhůru, vysedlé lícní kosti jí při tom ještě víc vystouply.

„To je ale prudké světlo, viďte! Nikdy dřív tak ostré nebylo. Asi jsem měla mladší oči… Caroline, drahoušku, ukaž se mi.“

Caroline byla ještě víc nesvá po zmatku s těmi schůdky. Zaujala pózu jako manekýnka a nedůtklivě pronesla: „Jak vypadám? Rozhodně nedosahuji tvých vysokých standardů.“

„Ále, hloupost,“ odbyla ji matka. Tón jejího hlasu mi připomněl Anne. „Vypadáš náhodou moc dobře. Jen si uprav rukavičky, to je ono… Roderick se ještě neukázal? Doufám, že si nedává na čas. Dnes odpoledne si stěžoval, že večerní šaty jsou mu příliš volné. Řekla jsem mu, že může být ledva rád, že vůbec nějaké má. – Ano, dám si sherry, doktore Faradayi, děkuji.“

Podal jsem jí drink; vzala si skleničku a roztěkaně se na mě usmála.

„Věřili byste tomu?“ pronesla. „Už je to tak dávno, co jsme měli v domě hosty, málem jsem z toho nervózní.“

„Koho by to napadlo,“ podotkl jsem.

Vůbec mě neposlouchala. „Byla bych klidnější, kdybych vedle sebe měla svého syna. Víte, někdy mám pocit, že zapomíná, že je na Hundreds Hall pánem.“

Podle toho, jak se Roderick v několika uplynulých týdnech choval, mi připadalo velice nepravděpodobné, že by o něco takového stál; a když jsem pohlédl na Caroline, viděl jsem, že si myslí totéž. Ale paní Ayresová kolem sebe jen dál těkala pohledem. Polkla jediný doušek, pak skleničku odložila a přešla k servírovacímu stolu v obavách, že nepřichystali dost lahví sherry. Pak zkontrolovala krabice s doutníky a jeden po druhém vyzkoušela plamínky zapalovačů. Vzápětí ji náhlý závan kouře přitáhl ke krbu, kde se rozčilovala nad nevymeteným komínem a košem navlhlého dřeva.

Ale na to, aby se přinesla nová polena, nebyl čas. Než se paní Ayresová stačila narovnat, z chodby přilétla ozvěna hlasů a objevili se první skuteční hosté: Bill a Helen Desmondovi, pár z Lidcotu, který jsem téměř neznal; manželé Rossiterovi, které jsem znal jen od vidění; a jedna postarší stará panna, slečna Dabneyová. Přijeli všichni společně v autě Desmondových, aby ušetřili palivo. Žehrali na počasí a Betty byla ověnčená jejich mokrými kabáty a klobouky. Uvedla je do salonu, čepec zase vzorně posazený na hlavě; záchvat vzteku ji podle všeho přešel. Zachytil jsem její pohled a mrkl na ni. Na okamžik ji to překvapilo, ale pak vytrčila bradu a usmála se jako děcko.

Ve smokingu mě nikdo z příchozích nepoznal. Rossiter byl smírčí soudce na penzi, Bill Desmond vlastnil rozsáhlý kus půdy a rozhodně nepatřili k okruhu lidí, s nimiž jsem se stýkal. Jako první mě poznala Desmondova manželka.

„Ach!“ zvolala úzkostlivě. „Doufám, že nikdo není marod?“

„Marod?“ opáčila paní Ayresová a s lehkým nuceným úsměvem dodala: „Ále, ne. Pan doktor je dnes večer naším hostem! Pane Rossitere, paní Rossiterová, vy doktore Faradaye jistě znáte, že? A vy, slečno Dabneyová?“

Jak se ukázalo, jednou nebo dvakrát u mě byla v ordinaci. Byla tak trochu hypochondr, ten typ pacienta, který by každého lékaře slušně uživil. Ale patřila ke staromódní „smetánce“ a k praktickým lékařům přistupovala poměrně panovačně; myslím, že když mě na Hundreds Hall uviděla se sklenkou rumu v ruce, byla překvapená. Její překvapení však zaniklo ve všeobecném rozruchu, který po jejich příchodu vypukl. Všichni obdivovali vyzdobený pokoj; rozlévalo se a rozdávalo pití a přívětivý Gyp čenichal od jednoho ke druhému a nechal se hladit a drbat.

Pak Caroline nabídla cigarety a hosté si ji pořádně prohlédli.

„Božínku!“ zvolal pan Rossiter s těžkopádnou galantností. „A kdo je ta mladá kráska?“

Caroline nachýlila hlavu. „Bohužel jen stará obyčejná Caroline pod vrstvou líčidel.“

„Nebuďte blázínek, drahoušku,“ namítla paní Rossiterová a nabídla si z krabice cigaretu. „Vypadáte kouzelně. Jste dcerou svého otce a to byl velice pohledný muž.“ Pak se obrátila na paní Ayresovou. „Plukovníkovi by se líbilo, že je v pokoji zase živo, viďte, Angelo? Byl velkým milovníkem večírků. Báječný tanečník; jak ten se uměl nosit. Vzpomínám si, jak jsem vás jednou spolu viděla tančit ve Warwicku. Radost pohledět. Vznášeli jste se jako peříčka. Zdá se, že dnešním mladým lidem klasický tanec moc neříká, a pokud jde o to moderní hopsání – no, troufám si říct, že nezapřu svůj věk, ale moderní tance mi vždycky připadaly tak trochu vulgární. Samé hopsasá a hejsasá; jako scénka z oddělení pro duševně choré! To přece nemůže být pro člověka zdravé. Co říkáte, pane doktore?“

Vysoukal jsem ze sebe nemastnou neslanou odpověď, ještě chvíli jsme se tomu tématu věnovali, ale hovor se brzy stočil zpět k velkým večírkům a plesům, které se v hrabství v minulosti konaly, a k tomu jsem bohužel neměl co říct. „To muselo být v roce devatenáct set dvacet osm nebo devět,“ slyšel jsem, jak slečna Dabneyová zmiňuje nějakou zvlášť zářivou událost, a s trpkostí jsem si vybavoval, že v té době jsem studoval medicínu v Birminghamu, měl plné ruce práce s přesčasy, neustálý hlad a bydlel jsem v mansardě s dírou ve střeše jako z Dickensova románu. Pak se Gyp rozštěkal. Caroline ho popadla za obojek, aby mu zabránila vyřítit se z pokoje. Zaslechli jsme na chodbě hlasy, jeden z nich byl jasně dětský – „Tam je pes?“ – a jeden po druhém jsme se odmlčeli. Ve dveřích se objevila skupinka lidí: dva muži ve vycházkových oblecích, hezká žena ve veselých koktejlových šatech a pěkná, asi osmiletá holčička.

Její přítomnost nás všechny překvapila. Vyklubala se z ní dcerka Baker-Hydových Gillian. Ten druhý muž byl očividně očekáván, tedy aspoň paní Ayresovou; vůbec jsem netušil, že má někdo takový přijít. Představili nám ho jako mladšího bratra paní Baker-Hydové, pana Morleyho.

„Obyčejně jezdím k Dianě a Peterovi na víkend,“ vysvětloval, když si s každým podával ruce, „tak jsem si řekl, že také zajdu. To není zrovna moc dobrý začátek, co?“ A pak zavolal na svého švagra: „Petere! Dostaneš z hrabství padáka, kamaráde!“

Určitě měl na mysli ten ležérní oděv, protože Bill Desmond, pan Rossiter i já jsme byli oblečeni v klasickém smokingu, a paní Ayresová a ostatním dámám padaly toalety až na zem. Kdežto Baker-Hydovic rodinka jako by byla připravená přejít tu trapnou situaci se smíchem; ve skutečnosti jsme nakonec upadli do rozpaků my ostatní. Manželé Baker-Hydovi se v žádném případě nechovali blahosklonně. Naopak musím říct, že ten večer mi připadali veskrze příjemní a slušní – přestože z nich vyzařovala jistá neobvyklá nezařaditelnost, takže jsem naprosto chápal, proč se některým místním může zdát, že se na vesnici prostě nehodí. Kus jejich sebejistoty v sobě měla i ta dívenka, s dospělými se bavila jako se sobě rovnými, ale v podstatě byla ještě dítě. Například ji pobavilo, když spatřila Betty v její zástěrce a čepci, a afektovaně předstírala strach z Gypa. Když se rozlévalo pití pro dospělé, dostala citronádu, ale tolik se s křikem dožadovala vína, až jí otec nakonec trošku odlil ze svojí skleničky. Dospělí obyvatelé Warwickshiru jen konsternovaně přihlíželi, jak se jí pohárek plní sherry.

Zato pan Morley, bratr paní Baker-Hydové, mi byl od začátku dost nesympatický. Podle mě mu mohlo být takových sedmadvacet let; měl ulíznuté vlasy a americké brýle bez obrouček a velice rychle o sobě rozhlásil, že pracuje pro jednu londýnskou reklamní agenturu, ale právě se snaží prorazit ve filmovém průmyslu, kde se zabývá „napravováním textů“. Samozřejmě už se neobtěžoval objasnit nám, co takové „napravování“ obnáší, a pan Rossiter, jenž přeslechl konec hovoru, se domníval, že musí být stejně jako já lékař, což vedlo k několikaminutovým zmatkům. Pan Morley se tomu omylu shovívavě zasmál. Všiml jsem si, že zatímco popíjí koktejl, tiše si mě prohlíží a pohrdá mnou; neuběhlo deset minut a pohrdal celým osazenstvem pokoje. Avšak hostitelka paní Ayresová byla podle všeho odhodlaná zajistit mu vřelé přijetí. Zaslechl jsem, jak ho se slovy: „Musíte se seznámit s Desmondovými, pane Morley,“ tahá od jedné skupinky ke druhé, a když se přiloudal zpátky za panem Rossiterem a za mnou ke krbu, briskně dodala: „Pánové, musíte se přece posadit… Vy také, pane Morley.“

Vzala ho za paži a chvilku jako by nevěděla, kam ho má posadit; nakonec a očividně bezmyšlenkovitě ho zavedla k pohovce. Na ní už sice seděly Caroline s paní Rossiterovou, ale pohovka byla dost dlouhá. Pan Morley na okamžik zaváhal a s poraženeckým výrazem usedl na volné místo vedle Caroline. Ta se v tu chvíli nahnula dopředu, aby Gypovi upravila obojek; ten pohyb působil tak falešně, až mi blesklo hlavou „Chudák Caroline!“, a pomyslel jsem si, že neví, jak se z toho vyvléknout. Ale pak se zase opřela a já jsem viděl, že se tváří podivně rozpačitě a v pro ni tak netypickém, ženském gestu zvedá ruku k vlasům. Zajel jsem pohledem k panu Morleymu, jehož samotná póza působila poněkud strojeně. Vzpomněl jsem si, kolik práce a příprav tomu večeru předcházelo; vybavil jsem si i Carolininu prvotní nedůtklivost. A s pocitem podivně temného ošizení jsem náhle pochopil, proč se ten večírek vlastně koná a co tím paní Ayresová a očividně i samotná Caroline sledují.

Sotva jsem prozřel, paní Rossiterová už byla na nohou.

„Musíme nechat mladé, aby si popovídali,“ zamumlala s šibalským výrazem zralé ženy svému manželovi a mně. Pak natáhla ruku s prázdnou skleničkou a vybídla mě: „Doktore Faradayi, budete drahoušek a přinesete mi ještě trošičku sherry?“

Odešel jsem se skleničkou k servírovacímu stolku a dolil jí pití. Při tom jsem v jednom z četných zrcadel zahlédl svůj odraz: v tom neúprosném světle a s lahví v ruce jsem víc než kdykoliv předtím vypadal jako proplešatělý majitel koloniálu. Když jsem sklenku podal zpátky paní Rossiterové, s přehnaným důrazem mi poděkovala: „Mockrát děkuji.“ Ale usmála se tak jako paní Ayresová, když jsem jí prokázal stejnou laskavost, a ještě než to dořekla, už na mě ani nepohlédla a pokračovala v hovoru se svým manželem.

Možná byla na vině moje skličující nálada; možná ta elegance Baker-Hydových, jíž se nic nevyrovnalo, ale měl jsem pocit, že večírek, jenž sotva začal, jako by ztratil svůj lesk. Dokonce i salon se podivuhodně zmenšil, když se do něj nahrnuli obyvatelé Standishe. Povšiml jsem si, že se v průběhu večera ze všech sil snažili vyjadřovat svůj obdiv a chválit výzdobu – lustr, tapety, strop – pocházející z počátku 19. století, a zvlášť paní Baker-Hydová pomalu a pozorně obcházela kolem místnosti a jedno po druhém si prohlížela. Jenže ta místnost byla veliká a dlouhý čas nevytápěná: v krbu bylo sice slušně naloženo, ale ve vzduchu se vznášela lezavá zima a vlhkost, takže jí párkrát přeběhl mráz po zádech a promnula si holé paže. Nakonec se postavila ke krbu s tím, že se chce blíže podívat na dvojici jemně zlacených křesel, která stála po jeho stranách. Když se dozvěděla, že na sedácích je původní čalounění z roku 1820, pořízené spolu se stavbou té osmiúhelníkové místnosti, vyhrkla: „Hned jsem si to myslela. Jaké štěstí, že se zachovalo! Když jsme se nastěhovali na Standish, bylo tam překrásné čalounění, ale skrz naskrz prožrané moly. Museli jsme ho dát pryč. Považovala jsem to za velikou škodu.“

„Ach, to je opravdu škoda,“ podotkla paní Ayresová. „To čalounění bylo nádherné.“

Paní Baker-Hydová se k ní nedbale otočila. „Vy jste ho znala?“

„Ale jistě,“ ujistila ji paní Ayresová, neboť za starých časů museli být s plukovníkem na Standishi pravidelnými hosty. Sám jsem se v tom domě jednou byl podívat na jednoho ze sloužících a bylo mi jasné, že právě stejně jako my ostatní vzpomíná na tamní pěkné tmavé pokoje a chodby se starobylými koberci a závěsy a na překrásné tudorovské táflování s textilním motivem, jež pokrývalo prakticky každou zeď, ale jak se při bližším ohledání ukázalo – jak nás dále informoval Peter Baker-Hyde –, bylo téměř z poloviny zamořeno hmyzem a muselo být odstraněno.

„Je strašné, když se člověk musí některých věcí vzdát,“ dodala jeho manželka, nejspíš v odpověď na naše zasmušilé tváře, „ale nemůže na nich přece lpět donekonečna, a navíc jsme zachránili, co se dalo.“

„No,“ pokračoval pan Baker-Hyde, „ještě pár let a celé sídlo by bylo na odpis. Randallovi si podle všeho mysleli, že jednají v národním zájmu, když se drží svých názorů a přivírají oči před modernizací, ale pokud neměli na údržbu domu peníze, měli se podle mého názoru sbalit už dávno a přenechat ho nějakému hotelu nebo golfovému klubu.“ Pak dost vlídně pokynul paní Ayresové. „To ale není váš případ, že? Slyšel jsem, že už jste prodali většinu zemědělské půdy. Nic vám nevyčítám; sami se chystáme udělat totéž. Ale máme ten náš park rádi. Viď, koťátko,“ zavolal na svou dcerku, která seděla vedle svojí matky.

„Budu mít bílého poníka!“ pochlubila se nám radostně. „A naučím se na něho skákat.“

Její matka se rozesmála. „Já taky.“ Natáhla se a pohladila děvčátko po vláscích. Kolem zápěstí měla stříbrné náramky, jež cinkaly jako zvonečky. „Naučíme se to spolu, že?“

„Vy ještě nejezdíte na koni?“ zajímalo Helen Desmondovou.

„Bohužel ne.“

„Pokud nepočítáte i motorky,“ ozval se pan Morley ze svého místa na pohovce. Zrovna nabídl Caroline cigaretu, ale teď se od ní i se zapalovačem v ruce odvrátil. „Jeden náš přítel jezdí na motorce. Měli byste vidět, jak na ní Diana řádí! Úplná valkýra.“

„Přestaň, Tony!“

Společně se zasmáli něčemu, co byl nejspíš soukromý vtip. Caroline si zajela rukou do vlasů a při tom si mírně uvolnila flitrovaný hřebínek. „Vy asi máte koně?“ obrátil se Peter Baker-Hyde na paní Ayresovou. „Tak jako všichni tady.“

Hostitelka jen zavrtěla hlavou. „Na rajtování už jsem příliš stará. Caroline si čas od času pronajímá koně od starého Patmora v Lidcotu, i když jeho stáje už nejsou, co bývaly. Když byl manžel ještě naživu, mívali jsme vlastní stáj.“

„Velice dobrou,“ vložil se do řeči pan Rossiter.

„Ale pak přišla válka a najednou bylo všechno těžší. A když se můj syn zranil, pustili jsme to celé k vodě… Roderick sloužil u Královského letectva, víte.“

„Áha,“ opáčil pan Baker-Hyde. „To mu přece nebudeme mít za zlé, viď, Tony? Na čem lítal? Na Moskytech? Výborně! Jednou jsem se v jednom z nich proletěl s kamarádem a nemohl jsem se z něj vysoukat. Připadal jsem si jako v krabičce od sardinek. Mým polem působnosti bylo spíš moře v okolí Anzia. Slyšel jsem, že si zranil nohu. To je mi líto. Jak to zvládá?“

„Docela dobře.“

„Hlavní samozřejmě je neztratit smysl pro humor… Rád bych se s ním seznámil.“

„Ano, jistě,“ odvětila paní Ayresová rozpačitě, „vím, že by vás také rád poznal.“ Jukla na ciferník svých náramkových hodinek. „Opravdu nevím, jak mám omluvit jeho nepřítomnost. To je bohužel nevýhoda vlastního statku: ta nepředvídatelnost…“ Zvedla hlavu a rozhlédla se; na okamžik mě napadlo, že si mě k sobě zavolá. Ale místo toho houkla na Betty.

„Betty, zaběhněte prosím do pokoje pana Rodericka, ano, a zjistěte, co ho tak zdrželo? Nezapomeňte mu vyřídit, že na něho všichni čekáme.“

Když Betty dostala tak důležitý úkol, celá zrůžověla a zmizela. O pár minut později se vrátila a oznámila nám, že pan Roderick se už obléká a přijde za námi hned, jak to půjde.

Večer však pokročil a Rod stále nikde. Dolili jsme si skleničky, děvčátko ožilo a hlasitě se dožadovalo ještě kapky vína. Kdosi podotkl, že je možná unavené a že to je tedy něco, když smí zůstat tak dlouho vzhůru. Jeho matka ho však znovu pohladila po hlavičce a shovívavě opáčila: „Necháváme malou víceméně vzhůru, dokud sama neodpadne. Nevidím důvod, proč bych ji měla posílat do postele jen proto, že se to má. Dítě si snadno vypěstuje nějakou neurózu.“

Sama holčička vysokým, vzrušeným hláskem potvrdila, že nikdy nechodí spát před půlnocí – ba co víc, že pravidelně dostává po večeři doušek brandy a jednou dokonce vykouřila půlku cigarety.

„No, tady by sis brandy ani cigarety raději dávat neměla,“ prohlásila paní Rossiterová, „neboť doktor Faraday by z toho jistě nebyl příliš nadšen.“

S hranou přísností jsem přitakal, že to bych tedy určitě nebyl. „Ani já ne,“ přidala se tiše, ale rozhodně Caroline. „Stačí, když ti lumpíci ošahají vždycky všechny pomeranče,“ – po těch slovech se k ní obrátil s užaslým výrazem pan Morley a nastalo rozpačité ticho, které prolomila až Gillian prohlášením, že když si bude chtít zakouřit, tak jí v tom nezabráníme, a kdyby opravdu chtěla, klidně si vykouří i doutník!

Chudinka malá. Rozhodně nepatřila k dětem, které si vás podle mojí matky „snadno získají“. Ale domnívám se, že jsme všichni byli rádi, že ji tam máme, protože jsme ji mohli pozorovat jako koťátko hrající si s klubíčkem a usmívat se na ni, když vázla konverzace. Všiml jsem si, že jen paní Ayresová zůstává neklidná – určitě myslela na Rodericka. Když se ani po dalších patnácti minutách neobjevil, znovu za ním poslala Betty; a tentokrát se dívka vrátila téměř okamžitě a připadala mi rozčilená. Rychle zamířila k paní Ayresové a něco jí pošeptala do ucha. Jenomže to už mě odchytila slečna Dabneyová – potřebovala radu ohledně jedné masti – a musel jsem ji zdvořile vyslechnout, jinak bych se šel zeptat, co se děje. S takovou jsem se akorát díval, jak se paní Ayresová všem omlouvá a sama odchází za Roderickem.

Poté zábava poněkud vázla a nezachránilo ji ani dovádění té malé. Kdosi nadhodil, že stále prší, a tak jsme všichni vděčně obrátili hlavu k pleskání deště do oken a jali se probírat počasí, farmaření a stav půdy. Diana Baker-Hydová spatřila gramofon a skříňku s deskami a zeptala se, jestli bychom si nemohli pustit hudbu. Jenomže sbírka desek ji vyloženě neoslovila, protože je rychle prolistovala a zklamaně opustila.

A co třeba ten klavír? navrhla pak.

„To není klavír, ty ignorante,“ opravil ji její bratr, když se otočil. „To je spinet, že?“

Když se paní Baker-Hydová dozvěděla, že jde vlastně o vlámské cembalo, prohodila: „Vážně? To je báječné! A smí se na něj hrát, slečno Ayresová? Není strašně staré a křehké? Tony umí hrát na všechno, co má klávesy. Netvař se tak, Tony, vždyť víš, že umíš!“

Její bratr se zvedl z pohovky, a aniž by Caroline věnoval jediný pohled nebo slůvko, zamířil k cembalu a stiskl klávesu. Ten zvuk byl sice kouzelný, ale šíleně falešný, což ho potěšilo, a tak se uvelebil na židličku a spustil nějakou divokou jazzovou improvizaci. Caroline zůstala chvilku sedět o samotě a tahala za nitku, která se jí vyvlekla na jednom z prstů stříbrné rukavičky. Pak se prudce zvedla a šla přiložit do čadícího krbu.

Za okamžik se vrátila paní Ayresová. Vrhla po panu Morleym u cembala překvapivý a ohromený pohled, a když se paní Rossiterová a Helen Desmondová s nadějí v hlase zeptaly: „Roderick pořád nikde?“ zavrtěla hlavou.

„Roderick bohužel není ve své kůži,“ odvětila a točila si s prstýnky na prstech, „takže se k nám dnes večer nepřipojí. Je mu to velice líto.“

„Ach, to je ale škoda!“

Caroline zvedla hlavu a zeptala se: „Můžu mu nějak pomoct, matko?“ I já jsem přistoupil blíž a položil tutéž otázku. Ale paní Ayresová jen řekla: „Ne, ne, je docela v pořádku. Dala jsem mu aspirin. Je jen trošku přepracovaný ze statku.“

Sebrala svou sklenku a znovu se připojila k paní Baker-Hydové, která k ní procítěně vzhlédla a poznamenala: „To je tím zraněním, viďte?“

Paní Ayresová zaváhala, pak přikývla – a v tu chvíli jsem pochopil, že je rozhodně něco v nepořádku, protože ta noha sice dávala Roderickovi zabrat, ale zejména díky mojí elektroléčbě se mu v posledních týdnech dost ulevilo. V tu chvíli pan Rossiter přelétl očima celou společnost a řekl: „Chudák Roderick. A v mládí to býval takový živý chlapec. Pamatujete si, jak jednou pláchli s Michaelem Martinem v učitelově autě?“

Vyklubal se z toho vynikající nápad a svým způsobem zachránil večírek: než převyprávěl celou historku, zabralo to tak dvě minuty, a okamžitě po ní přišly další. Zdálo se, že každý má na Rodericka nějakou laskavou vzpomínku, a mám za to, že dojemnost té nehody a pak i toho, že na sebe tak brzy převzal zodpovědnost za rodinný majetek, jejich laskavost jen zvyšovala. Sám jsem k tomu však neměl co říct a obyvatele Standishe nic z toho moc nezajímalo. Pan Morley dál divoce drnkal na cembalo. Baker-Hydovi sice naslouchali vtipům s dostatečnou slušností, ale s poněkud hranými výrazy; Gillian se brzy hlasitě zeptala matky, kde je tady záchod, a paní Baker-Hydová dívenku po poradě s Caroline odvedla pryč. Její manžel toho využil, aby se oddělil od skupinky a trošku se porozhlédl po místnosti. Betty právě roznášela hostům sardelové chlebíčky, a tak se ti dva nakonec setkali.

„Zdravíčko,“ slyšel jsem, jak ji zdraví. Právě jsem měl namířeno k servírovacímu stolku, abych slečně Dabneyové přinesl trochu citronády. „Máte spoustu práce, viďte? Nejprve pobrat hostům kabáty, teď roznést sendviče. Copak nemáte majordoma, který by vám pomohl?“

Domnívám se, že poklábosit se služebnictvem patří k neformálnímu chování moderního člověka. Ale rozhodně to nebylo chování, na něž by Betty byla od Ayresových zvyklá, a tak na něj chvilku tupě civěla, jako by si nebyla jistá, zda vážně čeká na odpověď. „Ne, pane,“ pípla nakonec.

Pan Baker-Hyde se rozesmál. „Tak to je velká škoda. Na vašem místě bych vstoupil do odborů. Ale něco vám povím: moc se mi líbí ta parádní pokrývka hlavy.“ Natáhl se a prsty jí cvrnkl do kanýrku na čepci. „Už vidím, jak by se tvářila naše služebná, kdybychom jí něco takového posadili na hlavu.“

Tu poslední poznámku adresoval spíš mně než Betty, protože zvedl hlavu, podíval se mi do očí, a zatímco jsem naléval citronádu, pomalu se ke mně přesunul. Betty svěsila hlavu a pokračovala v práci.

„Pozoruhodné místo, viďte?“ zamumlal a vrhl pohled po ostatních. „Bez mučení přiznávám, že jsem byl za to pozvání rád jednoduše proto, abych si to tady mohl omrknout. Takže vy jste rodinný lékař. Asi jsou rádi, když vás tu kvůli synovi mají, viďte? Netušil jsem, že je v tak bídném stavu.“

„Vlastně ani není,“ namítl jsem. „A dnes večer jsem tady čistě ze společenských důvodů stejně jako vy.“

„Opravdu? Á, vlastně ani nevím proč, ale měl jsem dojem, že jste tady kvůli němu… Z toho, co jsem slyšel, měl pech. Jizvy a tak dále. Asi moc nestojí o společnost, co?“

Řekl jsem mu, že aspoň z toho, co vím, se Roderick na večírek těšil, ale často si na sebe bere příliš mnoho práce na statku a nejspíš musí být přetažený. Pan Baker-Hyde bez většího zájmu přitakal. Vyhrnul si manžetu, podíval se na hodinky a s potlačeným zívnutím prohlásil:

„No, myslím, že je načase zahnat svoje ovečky zpátky na Standish – tedy za předpokladu, že se mi podaří švagra dostat od toho šíleného břinkostroje.“ Zadíval se na pana Morleyho a přimhouřil oči. „Už jste někdy viděl tak prvotřídního troubu? A právě kvůli němu jsme tady. Moje paní, bůh jí žehnej, si umanula, že svého bratra ožení. S hostitelkou to celé upekly, aby ho představily její dceři. No, jen jsme vešli, tak mi bylo jasné, jak se to tu vyvrbí… Tony je sice hnusné zvíře, ale potrpí si na pěknou tvářičku…“

Nemyslel svá slova zle, jednoduše hovořil jako muž s mužem. Jenomže si nevšiml, že Caroline se dívá ze svého místa u krbu naším směrem, a už vůbec nevzal v potaz akustiku toho podivně tvarovaného pokoje, což znamenalo, že zatímco hlasité poznámky se v něm snadno ztratí, šepot se snadno přenese až na druhý konec. Pan Baker-Hyde do sebe obrátil zbytek pití, odložil sklenku a pak kývl hlavou na svou manželku, která se právě vrátila s Gillian. Bylo mi jasné, že jen čeká na to, až v hovoru nastane ta správná pauza, aby se mohl omluvit a odvést svou rodinu domů.

A pak nastal jeden z těch okamžiků – v následujících měsících jich bude hned několik –, jichž jsem při pohledu zpět jednou provždy zoufale litoval a měl kvůli nim výčitky svědomí. Mohl jsem mu jeho odchod ulehčit a vyprovodit ho raz dva; ale pokud už jsem něco udělal, pak jedině pravý opak. Manželé Rossiterovi dovyprávěli poslední historku z Roderickova chlapeckého života, a i když jsem s nimi za celý večer téměř neprohodil slovo, cestou zpátky ke slečně Dabneyové jsem na ně zavolal – něco dokonale bezvýznamného jako „A co na to říkal pan plukovník?“ –, na což zareagovali dalším dlouhým vzpomínáním. Pan Baker-Hyde jen protáhl obličej a mě zalila dětinská vlna radosti. Hnala mě nesmyslná, téměř zlomyslná touha znepříjemnit mu život.

Ale kéž bych se byl zachoval jinak, protože vzápětí se jeho malé dcerce Gillian přihodilo něco strašlivého.

Od svého příchodu ze záchodu se bavila tím, že předstírala strach z Gypa, a pokaždé, když se na svých přátelských toulkách pokojem dostal do její blízkosti, okázale se schovala za matčinu sukni. Teď však změnila taktiku a začala se k němu krůček po krůčku přibližovat. Myslím, že brnkání pana Morleyho na cembalo začalo zvíře obtěžovat; odšouralo se k oknu a schovalo za závěsem. Gillian mu byla v patách, přitáhla si k němu podnožku a začala ho bázlivě hladit a laskat po hlavě a nesmyslně drmolit: „Hodný pejsek. Ty jsi ale moc hodný pejsek. Ty jsi statečný pejsek“– a tak dále. Tím, že seděla až u okna, nám částečně zmizela z dohledu. Všiml jsem si, že její matka se k ní v jednom kuse otáčí, jako kdyby se bála, že by ji Gyp mohl pokousat, a jednou dokonce zavolala „Gillian, broučku, buď opatrná!“ –, na což Caroline zareagovala mírným odfrknutím, neboť Gyp byl to nejmírumilovnější stvoření, jaké si jen umíte představit, a nebezpečí spočívalo snad jen v tom, že by ho děvčátko svým ustavičným drmolením a drbáním po hlavě mohlo otrávit. A tak se Caroline otáčela ke Gillian stejně jako paní Baker-Hydová; a sem tam, když je přilákal hlas děvčátka, k ní zalétly pohledem i Helen Desmondová, slečna Dabneyová či jeden z Rossiterových. I já jsem se přistihl, že se dívám. Vlastně bych řekl, že jediným člověkem, který Gillian nesledoval, byla Betty. Poté, co roznesla chlebíčky, postavila se se sklopeným zrakem ke dveřím přesně tak, jak ji to naučili. A přece – bylo to sice pozoruhodné, ale právě v okamžiku, kdy se ta nehoda udála, se na Gillian nikdo z nás nedíval.

Všichni jsme však zaslechli ty příšerné zvuky – ještě dnes mi znějí v uších –, něco jako zuřivé psí vyštěknutí přehlušené Gillianiným zaječením, jediný pronikavý zvuk, jenž okamžitě přešel do tenkého, tichého, uslzeného nářku. Myslím, že chudák pes byl stejně polekaný jako my ostatní: vyřítil se od okna, závěs za ním jen vlál a na okamžik odvedl naši pozornost od dítěte. Pak jedna z žen, ani nevím která, spatřila, co se stalo, a vykřikla. Pan Baker-Hyde nebo snad jeho švagr zvolal: „Kristepane! Gillian!“ Oba muži vyrazili kupředu, jeden z nich při tom zakopl o odpáraný lem koberce a málem spadl. Kdosi v rychlosti odložil skleničku na krbovou římsu a ta se s třískotem zřítila do ohně. Děvčátko na okamžik zakryla změť těl: neviděl jsem nic než její holou paži a ruku, po níž tekla krev. I tehdy – myslím, že tu myšlenku mi vnukl zvuk tříštícího se skla – i tehdy jsem si myslel, že se rozbilo okno a pořezalo jí paži a snad i Gypa. Ale v tu chvíli už k dceři prudce vyrazila i Diana Baker-Hydová a, zatímco si k ní klestila cestu, začala ječet; a když jsem jí vyrazil v patách, uviděl jsem to, co ona. Krev netekla Gillian z paže, ale z obličeje.

Místo tváře a rtu měla povadlé kusy masa – prakticky jí visely na vlásku. Gyp ji pokousal.

Ubohé děvčátko bylo z toho šoku bílé a strnulé. Její otec stál vedle ní a roztřesenou ruku měl položenou na její tváři, natahoval k ní prsty a zase je odtahoval, nevěděl, zda se má rány dotknout nebo ne; vůbec nevěděl, co má dělat. Najednou jsem stál po jeho boku, aniž bych věděl, jak jsem se tam dostal. Domnívám se, že zapracoval můj profesionální instinkt. Pomohl jsem mu ji zdvihnout; přenesli jsme ji na pohovku a položili na záda; ze všech stran se objevila záplava kapesníků, které jsme jí přitiskli na tvář – jeden z nich, od Helen Desmondové, s delikátní krajkou a výšivkou brzy nasákl rudou krví. Snažil jsem se ze všech sil zastavit krvácení a vyčistit ránu, ale nebylo to snadné. Podobná zranění vždycky vypadají hůř, než ve skutečnosti jsou, zvlášť u dítěte, ale hned mi bylo jasné, že holčička je zle pokousaná.

„Kristepane!“ vyhrkl Peter Baker-Hyde znovu. Drželi s manželkou děvčátko každý za jednu ruku; jeho paní vzlykala. Oba měli šaty umazané od krve – myslím, že to platilo o nás všech –, která v oslnivé záři lustru pronikavě bila do očí. „Kristepane! Podívejte se, jak vypadá!“ Pan Baker-Hyde si zajel rukou do vlasů. „Co se ksakru stalo? Proč nikdo-? Co se proboha svatého stalo?“

„Na tom teď nesejde,“ odvětil jsem tiše. Tiskl jsem k ráně kapesníky a rychle se snažil něco vymyslet.

„Jen se na ni podívejte!“

„Je v šoku, ale mimo nebezpečí. Ta rána se bude muset zašít, a to bohužel dost rozsáhle. Čím dřív, tím líp.“

„Zašít?“ Dívčin otec se tvářil nepříčetně. Myslím, že úplně zapomněl, že jsem lékař.

„Mám v autě svou brašnu,“ dodal jsem. „Pane Desmonde, budete tak hodný-?“

„Ano, ovšem,“ opáčil Bill Desmond bez dechu a vyběhl z pokoje.

Vzápětí jsem zavolal na Betty. Zatímco se všichni vrhli kupředu, držela se zpátky a přihlížela, jako kdyby byla k smrti vyděšená – byla téměř stejně bledá jako Gillian. Řekl jsem jí, aby šla dolů ohřát konvici s vodou a připravila přikrývky a polštář. A pak jsem jemně a s pomocí paní Baker-Hydové, jež neobratně přidržovala dceři u tváře zmuchlaný kapesník a ruka se jí třásla tak, že jí stříbrné náramky s cinkáním klouzaly sem a tam, vzal holčičku do náruče. I skrz košili a sako jsem ucítil, jak se chvěje zimou. Oči měla tmavé a bez života a v šoku se potila. „Budeme ji muset dostat do kuchyně,“ oznámil jsem.

„Do kuchyně?“ nechápal její otec.

„Budu potřebovat vodu.“

Pak se dovtípil. „Vy to chcete udělat tady? To nemyslíte vážně! V nemocnici, v ordinaci určitě – Copak se nedá někam zavolat?“

„Do nejbližší nemocnice je to dvanáct kilometrů,“ namítl jsem, „A do mojí ordinace dobrých osm. Věřte mi, v tomhle počasí a s takovým poraněním bych to autem neriskoval. Čím dřív ji zašijeme, tím líp. Nesmíme zapomínat na ztrátu krve.“

„Proboha, ať to pan doktor udělá, Petere,“ hlesla paní Baker-Hydová a dala se znovu do pláče.

„Ano,“ přitakala paní Ayresová, vykročila a položila mu ruku na paži. „Teď to musíme nechat na doktoru Faradayovi.“

Mám takový pocit, že po paní Ayresové sekl pohledem a hrubě ji ze sebe setřásl, ale na to, abych z toho něco vyvozoval, jsem v tu chvíli byl příliš zaneprázdněný malou Gillian. Stalo se ještě něco, co jsem v danou chvíli málem nepostřehl, ale co, když jsem si to později vybavil, ovlivnilo charakter mnohých událostí v následujících dnech. Spolu s paní Baker-Hydovou jsme Gillian opatrně dopravili k prahu pokoje, kde už na nás čekal Bill Desmond s mou brašnou v ruce. Helen Desmondová a paní Ayresová nás úzkostlivě pozorovaly, zatímco paní Rossiterová a slečna Dabneyová se ve své roztěkanosti sehnuly, aby z ohniště posbíraly střepy – slečna Dabneyová si přitom mimochodem dost vážně pořezala prst a ke krvavé spoušti na koberci přispěla čerstvou dávkou krve. Peter Baker-Hyde mi byl v patách a hned za ním pospíchal jeho švagr; cestou však musel zahlédnout Gypa, který se celou tu dobu krčil strachy pod stolem. Morley k němu rychle přistoupil a s nadávkou ho nakopl; dal do toho takovou sílu, až Gyp vyštěkl bolestí. Caroline se k jeho úžasu vyřítila a odstrčila ho.

„Co to děláte?“ obořila se na něj. Její hlas si pamatuju jasně: uječený a úzkostlivý, jakoby to ani nebyla ona.

Pan Morley si upravil sako. „Copak jste to neviděla? Váš pitomý pes právě ukousl mojí neteři půlku tváře!“

„A vy to celé jen zhoršujete,“ bránila se, padla na kolena a přitáhla si Gypa k sobě. „Vyděsil jste ho!“

„To je to nejmenší, co bych mu rád udělal! Jak si ksakru můžete dovolit nechat ho potulovat po místnosti, v níž jsou děti? Má být přivázaný.“

„Je naprosto neškodný, pokud ho někdo neprovokuje,“ odsekla Caroline.

Pan Morley už stačil udělat pár kroků, ale teď se otočil zpátky. „Co tím krucinál chcete říct?“

Caroline zavrtěla hlavou. „Mohl byste přestat křičet?“

„Přestat křičet? Viděla jste, co jí provedl?“

„Nikdy předtím nikoho nekousl. Je na lidi zvyklý.“

„Je to divoká šelma. Měli by ho dát utratit!“

Hádka pokračovala, ale šla mimo mě, byl jsem totiž zcela zabrán do toho, abych ztuhlé děvčátko bezpečně pronesl dveřmi a pak několika zákrutami dolů po schodech do suterénu. A jakmile jsem po nich začal sestupovat, zvýšené hlasy rázem utichly. Betty v kuchyni už podle mých instrukcí stačila ohřát vodu a přinést přikrývky a polštář; teď sklidila třesoucíma se rukama ze stolu a obložila ho archy hnědého papíru. Položil jsem Gillian na stůl, obložil ji dekami a pak jsem otevřel tašku, abych si připravil nástroje. Byl jsem tak zabraný do práce, že když jsem si svlékl sako, abych si vykasal rukávy a umyl ruce, s úžasem jsem zjistil, že mám na sobě smoking. Úplně jsem zapomněl, kde jsem, a myslel si, že mám na sobě jako obvykle svůj tvídový oblek.

Ve skutečnosti jsem byl často nucen podobné menší zákroky provádět buď ve své ordinaci nebo přímo doma u pacientů. Jednou, to mi ještě nebylo třicet, mě zavolali na jednu farmu k mladíkovi, který si při mlácení obilí dost otřesně rozdrtil nohu: musel jsem mu ji uříznout v koleni, jen tak, přímo na kuchyňském stole. O několik dní později mě jeho rodina pozvala na večeři a seděli jsme u stejného stolu, dávno vycíděného od skvrn – ten chlapec seděl s námi, bledý, ale vesele si pochutnával na koláči a vtipkoval, že aspoň ušetří za kůži na boty. Jenže to byli venkované a pro ty bylo strádání denním chlebem; Baker-Hydovým muselo připadat strašné, když jsem si namočil jehlu a nit do fenolu a vykartáčoval si ruce a nehty kartáčkem na zeleninu. Mám takový pocit, že je vylekala i samotná kuchyně se svým strohým viktoriánským příslušenstvím, kamennou dlažbou a obřím sporákem. Po příchodu z přesvíceného salonu navíc působila strašně ponuře. Musel jsem pana Baker-Hyda požádat, aby mi ze spíže přinesl petrolejku a přidržel mi ji těsně u dceřiny tváře, abych měl na šití dost světla.

U starší pacientky bych si byl vystačil s tím, že bych ránu umrtvil trochou etylchloridu. Ale bál jsem se, aby se holčička moc nevrtěla, a tak když jsem ránu omyl vodou a jódovou tinkturou, uspal jsem ji obvyklým anestetikem. Přesto mi bylo jasné, že ten zákrok pro ni bude bolestivý. Požádal jsem její matku, aby se vrátila za ostatními do salonu; ubohé děvčátko, přesně jak jsem čekal, po celou dobu slabě kňouralo a bez přestání slzelo. Nemělo sice protrženou žádnou tepnu, což bylo štěstí, ale tvář byla potrhaná hůř, než bych si byl přál – šlo mi hlavně o to, aby následky byly co nejmenší, přestože jsem věděl, že i přes sebedůkladnější zásah bude značně zjizvené. Její otec seděl u stolu, pevně ji držel za ruku a pokaždé, když jsem zapíchl jehlu, sebou cukl, ale nepřestával mě sledovat, jako by se bál spustit z mojí jehly oči – jako kdyby čekal na každé moje zaváhání. Několik minut po začátku šití se objevil jeho švagr, brunátný v obličeji po hádce s Caroline. „Pitomci jedni!“ ulevil si. „Ta jejich dcera je šílená!“ Když však uviděl, co dělám, ruměnec se mu z tváře okamžitě vytratil. Zapálil si cigaretu a posadil se s ní kus od stolu. Za okamžik – byla to jediná rozumná věc, kterou za celý večer udělal – požádal Betty, aby postavila vodu na čaj, a rozdal šálky.

Ostatní zůstali nahoře a pokoušeli se utěšit dívčinu matku. Paní Ayresová se přišla jednou dolů zeptat, jak zákrok pokračuje: chvilku stála a pozorovala mě, ustaraná kvůli té malé a očividně rozrušená při pohledu na šití. Všiml jsem si, že Peter Baker-Hyde se na ni ani nepodíval.

Celý zákrok trval bezmála hodinu, a když jsem skončil, vyzval jsem dívčina otce, ať ji vezme domů, dokud je ještě obluzená. Chystal jsem se za nimi jet ve svém autě, zastavit se v ordinaci pro jednu dvě věci a dorazit za nimi na Standish, abych ji mohl uložit do postele. I když jsem se o tom jejím rodičům nezmínil, stále existovalo riziko otravy krve nebo infekce – byť jsem ho považoval za velice nízké –, které je třeba bedlivě hlídat.

Betty jsme poslali pro dívčinu matku a pan Baker-Hyde s Morleym vynesli Gillian nahoru po schodech a ven do auta. Stačila se už trochu probrat, a když ji uložili na zadní sedadlo, dala se do velice žalostného pláče. Obvázal jsem jí obličej gázou – ale spíš kvůli jejím rodičům než kvůli ní, protože ta rána vypadala kvůli stehům a jódové tinktuře obludně.

Když jsem se vrátil do rozzářeného salonu, abych se rozloučil, zjistil jsem, že všichni v tichosti sedí nebo stojí, jako by omráčení – jako po náletu. Na koberci a na pohovce stále byla krev, ale někdo na ni vzal hadr s vodou a proměnil ji v rozlézající se růžové fleky.

„Nešťastný incident,“ poznamenal pan Rossiter.

„To ubohé, ubohé děťátko,“ štkala Helen Desmondová, celá uplakaná. „Bude příšerně zohyzděná, viďte?“ zeptala se šeptem. „Co to jen mohlo vyvolat? Gyp přece není žádný rafan, že ne?“

„Ovšem že není!“ bránila se Caroline svým novým, upjatým, nepřirozeným hlasem. Seděla stranou od ostatních s Gypem po boku; viditelně se třásl a ona ho hladila po hlavě. Ale i jí se chvěly ruce. Růž na jejích tvářích a rtech dostala popelavě šedou barvu a flitrovaný hřebínek jí visel křivě z vlasů.

„Domnívám se, že ho muselo něco polekat,“ řekl Bill Desmond. „Musel něco zahlédnout nebo zaslechnout. Že by někdo z nás vykřikl nebo udělal nějaký pohyb? Pořád tomu nemůžu přijít na kloub.“

„To není naše vina,“ opáčila Caroline. „Ta holčička ho musela nějak trápit. Nepřekvapilo by mě –“

Zmlkla, když se v chodbě za mnou objevil Peter Baker-Hyde. Měl na sobě kabát a klobouk, na čele rudou čmouhu. „Jsme připraveni, pane doktore,“ hlesl tiše. Ostatním nevěnoval jediný pohled. Ani nevím, jestli si všiml Gypa.

Paní Ayresová mu vyšla vstříc. „Doufám, že nám dáte zítra vědět, jak se maličké daří?“

Baker-Hyde si rázně natahoval kožené rukavice a stále se na ni nedíval. „Ano, chcete-li.“

Hostitelka udělala další krok a jemně, upřímně řekla: „Strašlivě mě mrzí, co se stalo, pane Baker-Hyde – a navíc v mém domě.“

Věnoval jí jediný rychlý pohled. „Ano, paní Ayresová. I mě.“

Vyšel jsem za ním ven do tmy a nastartoval auto. Motor se mi podařilo zažehnout až na několikátý pokus, protože byl po několikahodinovém dešti řádně navlhlý: to jsme ještě nevěděli, že dnešní noc přinese zvrat v počasí a ohlásí začátek nadcházející ponuré zimy. Zatočil jsem auto a počkal, až mě Peter Baker-Hyde předjede. Po hrbolaté, zarostlé cestě ke zdi parku jel až s bolestnou opatrností, ale sotva jeho švagr vyskočil, otevřel bránu a zase ji za námi zavřel, šlápl na plyn, a já jsem sám od sebe zrychlil – měl jsem mezi kmitajícími stěrači pohled upřený na pronikavě rudá koncová světla jeho luxusního vozu, až se mi zdálo, že se tmou na klikatých warwickshirských cestách vznášejí.

Kapitola 4

Od Baker-Hydových jsem odjel asi v jednu v noci se slibem, že se ráno vrátím. Normálně ordinuju mezi devátou a desátou, takže bylo skoro jedenáct, než jsem znovu zajel na příjezdovou cestu před Standish. První, co jsem tam spatřil, byl zablácený kaštanový Packard patřící doktoru Seeleymu, mému místnímu sokovi. Přišlo mi naprosto fér, že ho Baker-Hydovi povolali: koneckonců byl to jejich lékař. Ale pro každého praktického lékaře je vždycky trapné, když se pacient k něčemu takovému rozhodne bez jeho vědomí. Do domu mě vpustil nějaký majordomus či tajemník a na Seeleyho jsem narazil, zrovna když scházel z dívčina pokoje. Byl to vysoký, dobře stavěný muž a na tom úzkém schodišti ze šestnáctého století vypadal majestátněji než kdy předtím. Když mě s mou brašnou v ruce spatřil, očividně ho to stejně jako mě zaskočilo.

„Zavolali mi hned brzy ráno,“ oznámil mi a vzal mě stranou, aby se mnou ten případ probral. „Dnes už jsem tady podruhé.“ Zapálil si. „Takže vy jste byl na Hundreds Hall, když se to stalo? To tedy bylo štěstí. Ta malá to zatraceně odskákala, viďte?“

„To ano,“ přitakal jsem. „Jak se vám jeví? Jak vypadá ta rána?“

„Ta rána je v pořádku. Odvedl jste lepší práci, než bych byl svedl já. A ještě k tomu na kuchyňském stole! Zůstanou jí samozřejmě ošklivé jizvy. Taková škoda, zvlášť pro dívku jejího postavení. Rodiče ji chtějí převézt do Londýna k jednomu specialistovi, ale divil bych se, kdyby i v Londýně vůbec něco zmohli. Naproti tomu kdo ví? Hoši z plastické chirurgie získali v uplynulých letech rozhodně dost zkušeností. Teď potřebuje hlavně odpočinek. Poslali pro ošetřovatelku a já jsem jí předepsal luminal, aby zůstala den dva v limbu. No a pak se uvidí.“

Seeley si vyměnil několik slov s Peterem Baker-Hydem, pak mi kývl na pozdrav a pokračoval za svými dalšími pacienty. Prodléval jsem ve dvoraně u paty schodiště, stále jsem pociťoval trapnost té situace, ale přirozeně jsem doufal, že se budu na malou pacientku moct sám podívat. Její otec mi však jasně řekl, že by byl radši, kdybychom ji nechali v klidu. Zdálo se, že je mi za pomoc upřímně vděčný – „Díky bohu, že jste tam včera večer byl!“ prohlásil a stiskl mou ruku v dlaních, ale pak mě vzal kolem ramen a zlehka, byť pevně mě nasměroval ke dveřím. V tu chvíli mi došlo, že už tady nemám co dělat.

„Pošlete mi účet?“ navrhl, když mě doprovázel k autu. Namítl jsem, že ho s tím nebudu zatěžovat, a tak trval aspoň na tom, že si musím vzít pár guineí. Pak si uvědomil, kolik jsem při svých dvou cestách na Standish musel spotřebovat benzínu, a zavolal na jednoho ze zahradníků, aby přinesl kanystr s palivem. To gesto bylo přemrštěné, ale zároveň mi na něm něco nesedělo. Měl jsem takový nepříjemný pocit, že mi dává něco jako odstupné. Stáli jsme v tichosti na drobném dešti, zahradník mi lil do nádrže benzín a mě napadlo, jaká škoda, že prostě jen nemohu proklouznout nahoru a naposledy se na tu dívenku podívat. Rozhodně bych tomu dal přednost před benzínem nebo penězi.

Teprve až jsem nastupoval do auta, napadlo mě, že se zeptám, zda už vzkázali na Hundreds Hall, že Gillian se daří dobře. Po těch slovech jeho výraz zhrubl jako nikdy.

„Těm tak,“ utrousil se škubnutím brady. „Ti o nás ještě uslyší. Poženeme to dál, na to vemte jed.“

Napůl jsem to sice čekal, ale stejně mě ohromila hořkost v jeho hlase. Když jsem dosedl na sedadlo, zeptal jsem se: „Co tím myslíte? Už jste informovali policii?“

„Ještě ne, ale chystáme se to udělat. Když už nic jiného, aspoň se postaráme, aby utratili toho psa.“

„Ale vždyť Gyp je jen starý moula.“

„A podle všeho senilní!“

„Pokud vím, ten incident se naprosto vymyká jeho přirozenosti.“

„To je pro mne a mou paní malá útěcha. Snad nečekáte, že budeme mít klid, dokud se toho psa nezbaví?“ Vrhl rychlý pohled k úzkým oknům děleným sloupky nad vchodem, z nichž jedno bylo otevřené, a ztišil hlas. „Je vám přece jasné, že Gillian po tomhle zůstane dost zohavená. Doktor Seeley mi říkal, že je jen náhoda, že nedostala otravu krve. A všechno jen proto, že ti lidé, ti Ayresovi, si hrají na honoraci a odmítají přivázat nebezpečného psa! Co když zaútočí na další dítě?“

Tomu jsem nevěřil, a i když jsem zůstal zticha, musel mi z očí vyčíst pochybnosti. „Poslyšte,“ pokračoval, „vím, že jste něco jako rodinný přítel. Nečekám, že se proti nim postavíte na mou stranu. Ale zároveň vidím něco, co vám možná uniká: totiž že jsou přesvědčeni, že si každého snadno omotají kolem prstu. Nepochybně toho psa vycvičili, aby odháněl narušitele soukromí. Raději by si měli pořádně prohlédnout to smetiště, na kterém žijí. Zaspali dobu, pane doktore. Abych byl upřímný, začíná mi připadat, že celé tohle zatracené hrabství zaspalo dobu.“

Málem jsem namítl, že tedy pokud to správně chápu, ho do hrabství přivedla právě ona zastaralost. Místo toho jsem ho aspoň požádal, aby s tím nechodil na policii, dokud si znovu nepromluví s paní Ayresovou. „Dobrá. Zajedu tam hned, jak budu mít jistotu, že je Gillian mimo nebezpečí. Ale jestli v sobě mají špetku taktu, utratí toho psa dřív, než přijedu,“ slíbil nakonec.

Žádný ze sedmi pacientů, které jsem ve zbytku dopoledních ordinačních hodin přijal, se o incidentu na Hundreds Hall nezmínil; avšak místní tamtamy bijí tak rychle, že ještě než jsem večer otevřel ordinaci, zjistil jsem, že odporné detaily Gillianina zranění již kolují v místních obchodech a krčmách. Jeden muž, jehož jsem ten večer po večeři navštívil, mi celou nehodu převyprávěl se všemi detaily s výjimkou toho, že v roli lékaře, který dívenku zašil, zasadil do příběhu místo mě doktora Seeleyho. Byl to dělník, jehož již dlouho trápil zánět pohrudnice, a já jsem dělal, co bylo v mých silách, aby se nemoc ještě nezhoršila. Ale s jeho životními podmínkami jsem toho moc nenadělal – žil ve stísněné chalupě s rovnou střechou a vlhkou cihlovou podlahou – a tak jako mnozí příliš tvrdě pracoval a příliš holdoval pití. Jeho vyprávění tak přerušovaly záchvaty kašle.

„Prej jí málem ukous celou tvář. Kruci málem přišla i vo nos. Čokl je holt čokl. Vodjakživa tvrdim, že zabít člověka může kterejkoli pes. Vo rasu nejde. Rapla může chytit každej.“

Vybavil jsem si rozhovor s Peterem Baker-Hydem a zeptal se toho muže, jestli by podle něj měli toho zmíněného psa utratit. Bez zaváhání řekl, že ne – protože, jak mi právě řekl, kousnout může každej pes a jakej smysl má trestat živýho tvora za něco, co je mu přirozený?

Zajímalo mě, zda si totéž myslí i ostatní lidé? No, povídá se kdeco. „Některý říkaj, že by ho měli zmrskat, a některý zas, že by ho měli zastřelit. Musíme samozřejmě myslet na tu rodinu.“

„Myslíte na ty na Hundreds Hall?“

„Ne, na ty ne. Na rodinu tý malý, Baker-Pieovy.“ Rozplizle se zasmál.

„Ale nebude to pro Ayresovy příliš tvrdé, když se budou muset vzdát psa?“

„Ále,“ opáčil, znovu se rozkašlal a naklonil, aby si odplivl do krbu, „už se přece museli vzdát daleko víc věcí, ne?“

Jeho slova mě poněkud zneklidnila. Celý den mi vrtalo hlavou, jaká asi na Hundreds Hall panuje nálada. A protože jsem se po odchodu z chalupy ocitl nedaleko brány do parku, rozhodl jsem se, že se tam zastavím.

Bylo to poprvé, co jsem přijížděl bez pozvání, a tak jako předešlého dne lilo jak z konve a nikdo moje auto neslyšel. Zazvonil jsem, pak jsem si rychle otevřel dveře a ve dvoraně mě přivítal sám chudák Gyp: vyběhl mi s nesmělým štěkáním vstříc a na mramorové dlažbě mu ťukaly drápy. Jistě si byl nějakým způsobem vědom stínu katastrofy, která se nad ním vznáší, protože mi připadal utlumený a vyvedený z míry, prostě nesvůj. Připomínal mi jednu mou pacientku, postarší učitelku, která začala ztrácet rozum a vycházet ven z domu jen v noční košili a papučích. Na okamžik mě napadlo, co když to zvíře vážně blázní? Koneckonců co vím o jeho skutečném temperamentu? Ale když jsem k němu přidřepl a podrbal ho za ušima, přišlo mi, že je to zase ten starý dobrák. Gyp otevřel tlamu a mezi zažloutlými zuby mu vykoukl růžový, zdravý jazyk.

„Tys to ale vyvedl, Gype,“ řekl jsem tiše. „Co tě to popadlo, chlapče? No?“

Pak jsem zaslechl, jak odněkud z hloubi domu paní Ayresová volá: „Kdo je tam?“ Pak se v přítmí vynořila její nejasná silueta oblečená v obvyklých tmavých šatech a s tmavší kašmírovou šálou kolem ramen. „Doktore Faradayi,“ hlesla překvapeně a přitáhla si šálu blíž k tělu. V obličeji vypadala ztrhaně. „Je všechno v pořádku?“

Napřímil jsem se. „Dělal jsem si o vás starosti,“ odvětil jsem jednoduše.

„Vážně?“ Výraz její tváře už nebyl tak tvrdý. „To je od vás velice laskavé. Pojďte dál a zahřejte se. Dnes večer se ochladilo, viďte?“

Ve skutečnosti zase taková zima nebyla, ale cestou do salonku se mi zdálo, že dům stejně jako roční období prošel nepatrnou, ale nezvratitelnou proměnou. Na chodbě s vysokým stropem, jež byla v průběhu dlouhého léta báječně chladná a vzdušná, se teď po pouhém dvoudenním dešti vznášela jistá vlhkost. V oknech salonku byly zatažené závěsy, v krbu praskal ohýnek z klacků a jedlových šišek a křesla i pohovka byly přisunuté až k ohni. Avšak nepůsobilo to nijak útulným dojmem, ale spíš jako kdyby ty sedačky tvořily ostrov světla a tepla, kolem něhož se rozlévá pustina vyplněná ošoupaným kobercem a jezírky stínů. V jednom z těch křesel očividně seděla paní Ayresová a v tom druhém, čelem ke mně, byl Roderick. Naposledy jsme se viděli před týdnem, ale to, jak teď vypadal, mě vyděsilo. Byl oblečený v tlustém armádním svetru a stejně jako já čerstvě ostříhaný; s širokým opěradlem křesla za hlavou vypadal křehce jako nějaký duch. Když mě viděl vcházet, přeběhl mu po tváři závan nelibosti; po kratičkém zaváhání však sevřel opěradla křesla a chystal se mi uvolnit místo. Dal jsem mu rukou znamení, ať se neobtěžuje, a zamířil za Caroline na pohovku. Gyp se přiloudal a položil se mi na kobereček k nohám, přičemž vyloudil jeden z těch působivých psích vzdechů, jež znějí tak hrozivě lidsky.

Nikdo nepromluvil ani mě nepřivítal. Caroline seděla s koleny přitaženými k bradě, tvářila se upjatě a nešťastně, a šťourala se v lemu na vlněných ponožkách. Roderick si začal trhavými, nervózními pohyby balit cigaretu. Paní Ayresová si upravila šálu na ramenou, a když se posadila, řekla: „Asi vás nepřekvapí, že je tady dnes všechno vzhůru nohama, pane doktore. Byl jste na Standishi? Povězte mi prosím, jak se daří té malé?“

„Pokud vím, poměrně dobře,“ odpověděl jsem. A když se na mě nechápavě podívala, dodal jsem: „Sám jsem ji neviděl. Předali případ Jimovi Seeleymu. Ráno jsem se tam s ním potkal.“

„Seeleymu!“ zvolala a to pohrdání v jejím hlase mě nejprve překvapilo, než jsem si vzpomněl, že právě Seeleyho otec měl v péči její malou dcerku – tu, co zemřela. „To si klidně mohli zavolat holiče Crouche! Co vám řekl?“

„Nic moc. Gillian je na tom podle všeho tak, jak se dalo čekat. Hned jak to půjde, chystají se ji převézt do Londýna.“

„Ubožátko malé. Myslím na ni celý den. Víte, že jsem k nim volala? Třikrát, a pokaždé jsem mluvila jen s jejich služebnou. Napadlo mě, že jim něco pošlu? Co třeba květiny? Nějaký dárek? Když u lidí jako Baker-Hydovi – no, těm můžete těžko poslat peníze. Pamatuju si, jak se před lety zranil jeden chlapec – Daniel Hibbit, pamatuješ, Caroline? Na našem pozemku ho srazil kůň a zůstal zčásti ochrnutý. Postarali jsme se, tuším, o všechno. Ale s něčím, jako je tohle, si člověk neví rady…“ Hlas jí odumřel na rtech.

Caroline se vedle mě zavrtěla. „Je mi toho dítěte líto stejně jako komukoli jinému,“ řekla a nepřestávala potahovat za šev na prstech ponožky. „Ale stejně tak mohla strčit ruku do mandlu, nebo se popálit o horká kamna. Byla to zatracená smůla, no ne? Tohle peníze ani květiny nespraví. Co člověk zmůže?“

Měla svěšenou hlavu a zastrčenou bradu, takže její slova vyznívala jako by z dálky. „Obávám se, že Baker-Hydovi rozhodně očekávají nějaké gesto,“ řekl jsem po chvilce.

Ale Caroline znovu promluvila, jako by mě vůbec neslyšela. „S takovými lidmi se stejně nedá rozumně bavit. Víte, co mi ten jeho švagr včera večer řekl? Nejen že na Standishi likvidují téměř všechno obložení, ale chystají se taky otevřít celé jižní křídlo domu! Udělají z toho něco jako kino pro své přátele. Nechají si jedině galerii, to je všechno. Říká tomu ‚místa za babku‘.“

„No,“ opáčila její matka vágně, „domy se přece mění. S vaším otcem jsme v tomto domě po svatbě taky provedli mnohé úpravy. Opravdu mě však mrzí, že se na Standishi nedaly zachránit ty tapisérie. Viděl jste je někdy, pane doktore? To by Agnes Randallové zlomilo srdce.“

Neodpověděl jsem. A zatímco dané téma ještě chvíli probíraly s Caroline, nabyl jsem tak nějak dojmu, že té mnohem naléhavější záležitosti se prostě vyhýbají.

„Víte,“ ozval jsem se nakonec, „v obavách o Gillian je myslím bourání Standishe tím posledním, nač Baker-Hydovi teď myslí.“

Paní Ayresová nahodila ztrápený pohled. „Ach, kéž by nebyli to dítě přivedli s sebou!“ zanaříkala. „To byl taky nápad! Určitě pro ni přece mají vychovatelku nebo bonu. Rozhodně si ji mohou dovolit.“

„Nejspíš si myslí, že by z vychovatelky měla komplex,“ prohodila Caroline a přesedla si. „Tak teď už ho tedy opravdu má,“ zamumlala nervózně vzápětí.

Ohromeně jsem na ni pohlédl. „Caroline,“ pokárala ji matka, jako by zděšeně.

Sama Caroline, to se jí musí nechat, se tvářila, že ji ta slova vyděsila stejně jako nás. Se strašným výrazem ve tváři se mi zadívala do očí, ústa semknutá do nervózního úsměvu, ale v očích téměř mučivý pohled; pak se odvrátila. Všiml jsem si, že po mejkapu na její tváři není ani stopy: naopak, její tváře vypadaly suché a ústa chabě opuchlá, jako kdyby popadla žínku a vydrhla si obličej.

Viděl jsem, jak Roderick potahuje z cigarety a dívá se po ní. Sám měl z toho horka u krbu nerovnoměrně zarudlou tvář, kousky upnuté růžové kůže na tvářích a bradě mu vystupovaly jako ďábelské otisky prstů. Ale dosud nepromluvil, a to mě mátlo. Měl jsem dojem, že nikdo z nich si neuvědomuje, s jakou vážností Baker-Hydovi k celé záležitosti přistupují. Místo toho jako by se k celé věci otočili zády, semkli se do jediného šiku… Stejně jako při své první návštěvě jsem k nim pocítil záchvěv nelibosti. Když ty menší zmatky vyvolané Carolininou poznámkou utichly, znovu jsem si vzal slovo a bez obalu jim popsal všechno, co se mezi mnou a Peterem Baker-Hydem to ráno na dvoře jeho sídla seběhlo.

Paní Ayresová v tichosti naslouchala, při tom zvedla sepjaté ruce k tváři a svěsila hlavu. Caroline na mě hleděla v naprosté hrůze.

„Utratit Gypa?“

„Je mi líto, Caroline. Ale to jim nemůžete mít za zlé. To jste přece musela čekat.“

Myslím, že čekala. Viděl jsem jí to na očích. „Ovšem že nečekala,“ odsekla však.

Když Gyp zaslechl v jejím hlase ten zkroušený tón, postavil se. Stál a s úzkostlivým, zmateným výrazem jí hleděl do tváře, jako kdyby čekal na jediné slovo či gesto, po němž by si zase mohl lehnout. Caroline se natáhla, vzala ho rukou kolem krku a přitáhla si ho k sobě, ale znovu promluvila ke mně.

„Komu si myslí, že tím pomůžou? Kdyby to znamenalo, že to dítě by nějakým zázrakem znovu mohlo být nepokousané, vzdám se ho natotata. Raděj bych se sama nechala pokousat, než abych musela znovu prožít včerejší večer! Chtějí ho jen potrestat – a potažmo nás. To nemůžou myslet vážně.“

„Obávám se, že myslí,“ namítl jsem. „A to s tou policií taky.“

„Ach, to je strašné,“ vzdechla paní Ayresová a teď už málem lomila rukama. „Otřesné. Jak se k té záležitosti podle vás postaví policie?“

„No, domnívám se, že to budou muset brát vážně, když je za tou stížností muž jako Baker-Hyde. A navíc tak emotivní zranění.“ Podíval jsem se na Rodericka odhodlaný vtáhnout ho konečně do hovoru. „Nemyslíte, Rode?“

Nejprve se rozpačitě zavrtěl v křesle, pak promluvil zastřeným hlasem.

„Vážně nevím, co si mám myslet.“ Odkašlal si. „Máme přece na Gypa papíry, nebo ne? Domnívám se, že v takovém případě to pomůže.“

„Ovšem že máme papíry!“ ohradila se Caroline. „Ale proč by kruci mělo záležet na papírech? Tady přece nejde o žádného nebezpečného psa pobíhajícího po ulicích. Jde o domácího tvora, kterého vyprovokovali v jeho vlastním domě. To potvrdí každý, kdo tu včera večer byl. Pokud to Baker-Hydovi nedokážou pochopit – Á, tohle nesnesu! Kéž by ti lidé nikdy nebyli koupili Standish. A kéž by bůh dal a ten mizerný večírek se nikdy nekonal.“

„Řekl bych, že manželé Baker-Hydovi si přejí to samé,“ řekl jsem. „Ta Gillianina nehoda je dost sebrala.“

„No, přirozeně,“ přitakala paní Ayresová. „Každý přece včera večer viděl, že to dítě zůstane příšerně znetvořené. To je strašné pro každého rodiče.“

Po jejích slovech nastalo ticho a já jsem cítil, jak bezděčně stáčím pohled z její tváře k tváři jejího syna. Díval se dolů, jako by na své ruce. Zahlédl jsem v jeho očích jisté citové pohnutí, ale jeho chování mě stále zaráželo. Roderick zvedl hlavu, ale hlas se mu znovu zadrhl a musel si odkašlat. „Kéž bych tady včera byl s vámi,“ hlesl.

„Kéž bys tady byl, Roddie,“ přidala se jeho sestra.

„Nemůžu si pomoct,“ pokračoval, jako by ji vůbec neslyšel, „ale připadám si, jako bych za to nějak mohl.“

„To si tak připadáme všichni,“ poznamenal jsem. „Sám cítím zodpovědnost.“

Obrátil ke mně nepřítomný pohled.

„Nikdo z nás za to nemohl,“ namítla Caroline. „Kdyby ten švagr nemlátil do cembala. A kdyby ti rodiče měli dítě u sebe, jak to má být – nebo spíš ho sem vůbec nebyli přivedli –“

A tak jsme se dostali přesně tam, kde jsme začali až na to, že tentokrát jsme s Caroline a její matkou celý ten strašlivý incident probrali od začátku do konce, každý z trochu jiného úhlu. Čas od času jsem během řeči zalétl pohledem k Rodovi. Viděl jsem, že si zapálil další cigaretu – zaneřádil si při tom klín tabákem –, a byl jsem si vědom, že je jako na trní, jako kdyby mu vadily naše hlasy. Avšak až do okamžiku, kdy prudce vyskočil na nohy, jsem netušil, jak je nesvůj.

„Bože!“ zvolal. „To se nedá vydržet. Už jsem to dnes slyšel tolikrát. Omluvte mě, matko, pane doktore: jdu zpátky do svého pokoje. Je mi to líto. Je mi – je mi to líto.“

Zněl tak vynervovaně a pohyboval se tak neobratně, že jsem se napůl zvedl, abych mu pomohl.

„Jste v pořádku?“

„Nic mi není,“ odsekl a natáhl ruku, jako by mě chtěl zadržet. „Ne, netrapte se. Jsem vážně v pohodě.“ Vyloudil nepřesvědčivý úsměv. „Akorát si ještě po včerejší noci připadám trochu marod. Já – řeknu Betty, aby mi přinesla kakao. Jednou se pořádně vyspím a budu v pořádku.“

Zatímco mluvil, jeho sestra vstala, zamířila k bratrovi a propletla si s ním svou paži.

„Už mě nepotřebuješ, matko?“ zeptala se zaraženým hlasem. „Pak se taky rozloučím.“ Vrhla po mně rozpačitý pohled. „Díky, že jste se za námi stavil, pane doktore. Bylo to od vás pozorné.“

Teď už jsem byl jaksepatří na nohou. „Mrzí mě, že jsem nepřinesl lepší zprávy. Ale netrapte se tím, prosím.“

„Á, já se přece netrápím,“ namítla s úsměvem stejně vzdorovitým jako její bratr. „Ti lidé si můžou říkat, co chtějí. Gypovi neublíží. Já jim to nedovolím.“

Sourozenci odešli a pes oddaně odklusal za nimi; aspoň prozatím ujištěn důvěrou v Carolinině hlase.

Díval jsem se, jak se za nimi zavírají dveře, pak jsem se otočil zpět k paní Ayresové. Teď, když její děti byly pryč, vypadala příšerně unavená. Nikdy dřív jsem s ní nebyl o samotě a přemítal jsem, zda bych raději neměl odejít. Sám jsem byl od časného rána na nohou a byl jsem utahaný.

Ale hostitelka mi znaveně pokynula. „Pojďte se posadit na Roderickovo místo, pane doktore, ať vás mám líp na očích.“

A tak jsem si přesedl blíž k ohni.

„Mrzí mě, že to s vámi tak příšerně otřáslo,“ řekl jsem, když jsem se posadil.

„Otřáslo,“ odpověděla bez meškání. „Včera v noci jsem nemohla usnout. Pořád jsem myslela na to ubohé dítě. Na to, že se něco tak příšerného mohlo stát a zrovna tady! A pak –“

Začala si nerozhodně točit prsteny na svých prstech, takže jsem měl sto chutí natáhnout se a přikrýt jí ruce dlaní. „Ve skutečnosti mi dělá starosti hlavně Roderick,“ řekla nakonec upjatějším, úzkostnějším hlasem.

Vrhl jsem rychlý pohled ke dveřím. „Ano. Rozhodně není ve své kůži. To ho to tolik vzalo?“

„Copak jste si nevšiml? Včera večer?“

„Včera večer?“ Úplně jsem na to kvůli tomu dramatu zapomněl, ale teď jsem si vzpomněl. „Poslala jste za ním Betty –“

„Chudák holka, vyplašil ji, a tak se vrátila pro mě. Našla jsem ho – ach, v tak podivném stavu!“

„Co tím myslíte? Bylo mu špatně?“

„Vlastně nevím,“ odpověděla zdráhavě. „Říkal, že ho bolí hlava. Ale vypadal příšerně – napůl oblečený ve smokingu, potil se a třásl jako osika.“

Zůstal jsem na ni civět. „Neměl… vypito?“

Nic jiného mě nenapadlo a styděl jsem se, že jsem to vůbec řekl. Ale paní Ayresová jen zavrtěla hlavou, po studu ani památky.

„Vím jistě, že tím to nebylo. Ale nemám tušení, co to proboha bylo. Nejprve mě poprosil, abych s ním zůstala. Chytil se mě za ruku jako malý kluk! Ale pak, stejně unáhleně, si to rozmyslel a řekl, ať jdu pryč. Málem mě z toho pokoje vypakoval. Řekla jsem Betty, aby mu zanesla aspirin. Bylo jasné, že v tom stavu za námi jít nemůže. Musela jsem si vymyslet nějakou přijatelnou omluvu. Co jiného jsem mohla dělat?“

„Mohla jste mi to říct.“

„To jsem chtěla! Nedovolil mi to. A přirozeně jsem myslela na to, jak by to asi vypadalo. Bála jsem se, že se objeví a ztropí nějakou scénu. Teď si říkám, jaká škoda, že se to nestalo. Protože pak by ta maličká –“

Měla tak sevřené hrdlo, že se jí v něm úplně zadrhl hlas. Seděli jsme v nešťastném tichu a já jsem si v duchu znovu přehrával předešlý večer, chrupavčité rafnutí Gypovy tlamy i jekot a uslzené sténání, jež následovaly. V tentýž okamžik se Rod nacházel ve svém pokoji v nějakém podivném nervovém stavu, a zatímco jsem snášel Gillian dolů, zatímco jsem jí zašíval tvář, ty zmatky za svými dveřmi nejspíš slyšel, ale nedokázal vyjít ven a něco s tím udělat. Ta představa byla úděsná.

Položil jsem ruce na opěradla svého křesla. „Co kdybych si s ním zašel promluvit?“

Ale paní Ayresová mě nataženou rukou zadržela. „Nedělejte to. Myslím, že by nechtěl.“

„Za zkoušku nic nedáme, ne?“

„Viděl jste, jak je dnes večer nesvůj, tak nejistý a zaražený. Takový je celý den. Musela jsem ho doslova přemlouvat, aby tady s námi večer poseděl. Jeho sestra netuší, v jakém jsem ho včera našla stavu; myslí si, že ho jen příšerně bolela hlava a zůstal v posteli. Mám takový pocit, že Rod se stydí. Pořád myslím – ach, pane doktore, pořád musím myslet na to, v jakém stavu se tehdy vrátil z nemocnice.“

Svěsila hlavu a znovu začala otáčet prsteny.

„Nikdy jsem o tom s vámi nemluvila,“ prohodila, aniž se mi podívala do očí. „Jeho ošetřující lékař to tehdy nazval depresí. Ale mně připadalo, že je za tím víc než pouhá deprese. Přestal spát. Zmítal se mezi záchvaty vzteku a trucovitosti. Mluvil sprostě. Málem jsem ho nepoznávala. Svého vlastního syna! Trvalo to celé měsíce. Musela jsem přestat zvát návštěvy. Styděla jsem se za něj!“

Nevím, zda mě to, co mi řekla, vůbec překvapilo. Koneckonců David Graham se tehdy v létě zmínil o Rodových „psychických potížích“ a z toho, jak se Roderick v poslední době sám chová – z jeho přílišného zaujetí prací, občasných výbuchů podrážděnosti a netrpělivosti –, mi bylo jasné, že jeho potíže dosud zcela nevymizely.

„To mě mrzí,“ opáčil jsem. „I kvůli vám a Caroline. Chudák Rod. Ale víte, léčil jsem mnoho zraněných mužů –“

„Ovšem,“ odtušila rychle, „já vím, že Roderickovi se mohlo stát ještě něco mnohem horšího.“

„To jsem říct nechtěl,“ pokračoval jsem. „Mám na mysli proces zacelování ran, odcizení, které jej doprovází. U každého pacienta to probíhá jinak. Není přece žádné překvapení, že to zranění Rodericka naplňuje zlostí. Mladíka v takové kondici jako on. V Rodově věku bych byl v podobné situaci také naštvaný. Narodit se s takovou výbavou a pak tolik ztratit: zdraví, vzhled – svým způsobem i svobodu.“

Paní Ayresová nepřesvědčivě zavrtěla hlavou. „Byla to víc než pouhá zlost. Jako by ho sama válka proměnila, udělala z něj naprosto cizího člověka. Jako by sám sebe nenáviděl a taky všechny kolem. Ach, když pomyslím na všechny chlapce, jako je on, a na všechny ty ošklivé věci, které po nich ve jménu nastolení míru žádáme-!“

„Teď už je po všem,“ řekl jsem jemně. „Je stále ještě mladý. Dostane se z toho.“

„Ale vy jste ho včera večer neviděl!“ zhrozila se. „Mám strach, pane doktore. Co s námi proboha bude, kdyby znovu onemocněl? Už tak jsme toho ztratili tolik. Moje děti se mě snaží uchránit před nejhorším, ale nejsem blázen. Vím, že náš majetek žije ze základního jmění, a taky vím, co to znamená… Ale přišli jsme i o další věci. Ztratili jsme přátele, kouzlo společnosti. Podívám se na Caroline a vidím, že je každým dnem utahanější a výstřednější. Víte, uspořádala jsem ten večírek hlavně kvůli ní. Dopadlo to katastroficky, jako všechno ostatní… Až odejdu, nic jí po mně nezůstane. Kdyby měla ztratit i svého bratra – A když pomyslím, že ti lidé do toho chtějí zaplést policii! Nevím – abych pravdu řekla, netuším, jak to zvládnu.“

Po celou dobu její hlas zůstával ve stejné výšce, ale při těch slovech prudce zakolísal a vylétl vzhůru. Zakryla si oči dlaněmi, aby přede mnou skryla svou tvář.

Když jsem o tom později přemýšlel, uvědomil jsem si, že dlouhá léta žila pod tíhou samých břemen: smrt dítěte, smrt manžela, válečný stres, zraněný syn, ztráta majetku… Ale velice úspěšně je ukrývala za závojem dobrého vychování a osobního šarmu, takže vidět, jak se přestává ovládat a otevřeně pláče, bylo šokující. Na okamžik jsem zůstal sedět jako přikovaný naproti ní; pak jsem se zvedl a přidřepl si vedle jejího křesla a po kratším zaváhání jsem vzal do dlaně její ruku – zlehka, pevně, tak, jak to mají lékaři ve zvyku. Sevřela mě svými prsty a postupně se uklidnila. Nabídl jsem jí kapesník a ona si rozpačitě oďobala oči.

„Kdyby tak přišlo jedno z dětí!“ zděsila se a nervózně zalétla pohledem přes rameno. „Nebo Betty! Nesnesla bych, kdyby mě viděli v takovém stavu. V životě jsem svou vlastní matku neviděla plakat; plačkami vždycky opovrhovala. Prosím, odpusťte, pane doktore. Včera jsem oka nezamhouřila, jak už jsem vám řekla, a nedostatek spánku se na mně vždycky podepíše… Teď ale musím vypadat strašně. Mohl byste prosím zhasnout tu lampu?“

Poslušně jsem na zmíněném svítidle – stolní lampě na čtení ozdobené křišťálovými třpytkami, která stála na stolku vedle jejího křesla – otočil vypínačem. „Víte přece, že se na světle nemáte čeho bát. Nikdy jste neměla,“ poznamenal jsem, když zvonění křišťálových třpytek utichlo.

Paní Ayresová si znovu oďobávala tvář, ale se znaveným překvapením mi pohlédla do očí: „Netušila jsem, že jste tak galantní, pane doktore.“

Cítil jsem, že se maličko červenám. Ale než jsem stačil odpovědět, vzdychla si a znovu promluvila.

„Ach, muži si galantnost osvojují s věkem, stejně jako ženám přibývají ve tváři vrásky. Můj manžel byl velice galantní muž. Jsem ráda, že tady teď není a nevidí mě v tomhle stavu. Pro jeho galantnost by to byla tvrdá zkouška. Mám pocit, že uplynulou zimu jsem zestárla o deset let. Možná, že letos zestárnu o dalších deset.“

„Pak budete konečně vypadat na čtyřicet,“ zalichotil jsem jí, čemuž se upřímně zasmála, a já jsem se s radostí díval, jak se jí do tváře vrací život i barva.

Pak už jsme si povídali o normálních věcech. Požádala mě, abych jí nalil sklenku a přinesl jí cigaretu. Sotva jsem se zvedl, pokusil jsem se jí připomenout, proč jsem k nim v prvé řadě vůbec přijel, a zmínil jsem jméno Petera Baker-Hyda.

Místo odpovědi jen zvedla ruku, jako by byla z celé té záležitosti vyčerpaná.

„Kolikrát už jsem jméno toho muže dnes v tomto domě slyšela?“ řekla. „Ať nám zkusí ublížit, když chce. Daleko se nedostane. Jak by mohl?“

„Opravdu si to myslíte?“

„Já to vím. Ta polízanice se do dvou dnů přežene jako bouře ve sklenici vody. Uvidíte.“

Byla si podle všeho stejně jistá jako její dcera, a tak jsem to nechal být.

Jenomže obě byly s Caroline na omylu. Ta polízanice se jen tak nepřehnala. Hned druhý den jim přijel pan Baker-Hyde oznámit, že pokud sami nedají Gypa utratit, chystá se celou věc předat policii. Strávil s paní Ayresovou a Roderickem půl hodiny – zprvu mluvil naprosto rozumně, jak mi paní Ayresová později řekla, takže chvíli skutečně věřila, že by ho mohla přesvědčit, aby si to rozmyslel.

„Nikdo nelituje té nehody vaší dcerky víc než já, pane Baker-Hyde,“ oznámila mu opravdu procítěně, což sám musel poznat. „Ale když dáme Gypa utratit, nic se tím nevyřeší. Pokud jde o to, že by pravděpodobně zaútočil na další dítě – no, sám dobře vidíte, v jaké izolaci tady žijeme. Žádné další děti, které by ho mohly vyprovokovat, tady prostě nejsou.“

To nebyl zrovna vhodně zvolený obrat a já si umím snadno představit, jak po jejích slovech výraz a chování Petera Baker-Hyda zhrubly. V tu chvíli se ještě ke všemu objevila Caroline s Gypem v patách. Byli na procházce v parku a určitě vypadali tak, jak jsem je často sám vídával: Caroline s ruměncem v tváři, hřmotná, neupravená, Gyp umazaný od bláta a se spokojeně otevřenou růžovou tlamou. Sotva je pan Baker-Hyde spatřil, musel si vybavit, jak jeho dcerka doma leží v bídném stavu se zohavenou tvářičkou. Později se doktoru Seeleymu, který mi celou věc přetlumočil, svěřil s tím, že kdyby v tu chvíli měl po ruce pušku, „na místě by toho pitomého čokla odpráskl a s ním i celou zpropadenou rodinu“.

Jeho návštěva se tak rychle zvrtla v sérii nadávek a výhružek a za Baker-Hydem se brzy zvedlo s burácením mračno štěrku. Caroline se za ním dívala s rukama na bocích; pak, celá rozechvělá rozčilením a zlostí zamířila do jednoho z hospodářských stavení, vyštrachala tam dvojici starých visacích zámků a pár řetězů a zamířila s nimi přes park nejprve k jedné, pak ke druhé bráně a obě je pevně zamkla.

Tohle mi sdělila moje vlastní hospodyně; měla to od jedné sousedky, shodou okolností sestřenice Barretta, příležitostného pomocníka na Hundreds Hall. O případu si stále povídali obyvatelé všech okolních vesnic; někteří sice s Ayresovými soucítili, ale očividně viděli, že svou paličatostí rodina celou situaci jen zhoršuje. V pátek jsem potkal Billa Desmonda a ten soudil, že je jen otázkou času, než se k tomu Ayresovi „rozumně postaví“ a nechají toho psa zastřelit. Poté však nastalo několikadenní ticho a já jsem si vážně začal říkat, že to celé pomalu vyšumí. Pak se mě na počátku dalšího pracovního týdne jedna kenilworthská pacientka – neformálně, ale s obdivným tónem v hlase – zeptala, jak se daří „té milé Baker-Hydovic holčičce; prý slyšela, že jsem do toho případu zapleten a že jsem prakticky té malé zachránil život. Když jsem se jí užasle zeptal, kdo jí to proboha živého řekl, podala mi nejnovější číslo coventryského týdeníku: otevřel jsem noviny a před očima měl popis celé události. Baker-Hydovi předali svou dcerku k dalšímu léčení do birminghamské nemocnice, odkud se její příběh dostal do světa. Dívenka se prý stala terčem „velice bestiálního útoku“, ale úspěšně se zotavuje. Rodiče jsou rozhodnuti nechat dotyčného psa utratit a již se ohledně dalších kroků poradili s právníkem. Majitelé psa – manželka plukovníka Ayrese, paní Ayresová, pan Roderick Ayres a slečna Caroline Ayresová – se prý k celé záležitosti nemohli vyjádřit.

Pokud mi bylo známo, na Hundreds Hall noviny z Coventry nechodí, ale znepokojovalo mě, že je čtou lidé po celém hrabství. Zavolal jsem Ayresovým a zeptal se, zda dotyčný článek četli; řekli, že ne, a tak jsem jim ho cestou domů zavezl. Roderick si ty noviny přečetl v zlověstném tichu a pak je podal svojí sestře. Caroline článek přeletěla očima a poprvé od začátku incidentu se v jejím sebejistém chování objevilo zaváhání a opravdový strach. Zato zděšení paní Ayresové bylo nelíčené. Za války projevili novináři jistou dávku zájmu o Roderickovo zranění a od té doby jí podle mě zůstaly chorobné obavy z mediálního zájmu. Když jsem odcházel, poprvé mě doprovodila k autu, aby si se mnou mohla promluvit z doslechu svých dětí.

„Musím vám říct ještě něco,“ spustila tiše a přehodila si šátek přes vlasy. „Caroline ani Roderickovi jsem o tom ještě neřekla. Dnes ráno mi volal vrchní inspektor Allam a oznámil mi, že pan Baker-Hyde se chystá podat trestní oznámení. Chtěl mě jen varovat; byli s mým manželem ve stejném regimentu, víte. Bez obalu mi řekl, že v případě jako tento, v němž jde o dítě, budeme mít jen velmi malou šanci vyhrát. Už jsem mluvila s panem Heptonem“ – to byl rodinný právní zástupce – „a ten souhlasí. Také se domnívá, že možná budeme muset zaplatit víc než jen pokutu; mohlo by se jednat o odškodné… Nemohu prostě pochopit, že to zašlo tak daleko. Nehledě na cokoliv jiného, na to, abychom s tím šli k soudu, prostě nemáme peníze. Snažím se Caroline připravit na nejhorší, ale ona neposlouchá. Já ji nechápu. Tohle ji rozrušilo víc než bratrova nehoda.“

Sám jsem to nechápal. „No, Gyp pro ni hodně znamená,“ namítl jsem.

„To pro nás pro všechny! Ale když zvážíme všechna pro a proti, je to jen pes a ještě ke všemu starý. Nemohu prostě dovolit, aby moje rodina šla před soud. Musím brát ohledy na Rodericka, když už ne na sebe. Ještě zdaleka není v pořádku. Tohle je to poslední, co potřebuje.“

Položila mi ruku na paži a pohlédla mi zpříma do očí. „Už jste toho pro nás udělal tolik, pane doktore, že se málem neodvažuji vás žádat o něco dalšího. Ale nějak se mi nechce do našich potíží zatahovat Billa Desmonda nebo Raymonda Rossitera. Když na to přijde, zajímalo by mě, jestli byste nám s Gypem nemohl pomoct vy?“

„Myslíte utratit ho?“ Na víc jsem se ve svém skličujícím překvapení nezmohl.

Přikývla. „Po Roderickovi nic takového chtít nemohu a není samozřejmě pochyb, že Caroline by –“

„To jistě ne.“

„Nevím, na koho jiného se mám obrátit. Kdyby byl plukovník naživu –“

„Ano, ovšem,“ přitakal jsem zdráhavě, ale jaksi s pocitem, že nic jiného říct ani nemůžu. A tak jsem s větším odhodláním zopakoval: „Ano, ovšem že vám pomohu.“

Ruku měla stále položenou na mojí paži. Přikryl jsem jí prsty dlaní a ona s úlevou a vděčností svěsila hlavu, do tváře se jí vkradly znavené, téměř postarší rysy.

„Vy si skutečně myslíte, že to Caroline dovolí?“ zeptal jsem se, když ruku odtáhla.

„Dovolí,“ řekla jen, „pro dobro rodiny. Víc za tím není.“

Protentokrát měla pravdu. Ještě týž večer mi v telefonu oznámila, že vrchní inspektor Allam znovu mluvil s Baker-Hydovými a po dlouhých tahanicích souhlasili, že obvinění stáhnou za předpokladu, že Gyp bude bez meškání utracen. Z jejího hlasu čišela zoufalá úleva a mě potěšilo, že se všechno vyřešilo. Ale celou mizernou noc jsem pak myslel na to, co mě na základě slibu, který jsem jí dal, druhý den čeká. Zhruba ve tři hodiny ráno, zrovna když jsem se konečně propadal do čehosi podobného přirozenému spánku, mě probudilo zvonění nočního zvonku v ordinaci. Jeden muž ze sousední vesnice mě přiběhl požádat, abych se přijel podívat na jeho manželku, která právě v bolestech rodila. Oblékl jsem se a odvezl ho domů; pro jeho ženu to byl první porod, a i když byl poněkud komplikovaný, o půl sedmé ráno bylo po všem: novorozeně sice mělo na spáncích modřiny od stisku mých kleští, ale bylo zdravé a halasně se hlásilo k životu. Ten muž se měl v sedm ráno hlásit na statku, a tak jsme rodičku a dítě nechali v péči porodní báby, a já jsem ho zavezl do práce. Odcházel s hvízdáním na rtech – měl radost, protože se mu narodil kluk, kdežto manželkám jeho bratrů, jak mi řekl, „se rodí akorát děvčiska“.

Měl jsem radost za něj a pociťoval jsem mírnou euforii, jež obvykle zvlášť ve spojení s nedostatkem spánku doprovází úspěšný porod. Ale když jsem si vzpomněl, jaký úkol na mě na Hundreds Hall čeká, vzrušení poněkud zhořklo. Nechtělo se mi jezdit zpátky do Lidcotu a znovu se vydávat na cestu; stočil jsem proto auto na jednu známou lesní pěšinu, která končila na malé mýtině hned vedle rybníčku zarostlého rákosím. V létě to bylo malebné místo, jako stvořené pro párek milenců. Ale příliš pozdě jsem si vzpomněl, že tu za války došlo k sebevraždě, takže když jsem zastavil a vypnul motor, tmavá voda a mokré stromy barvy podlitiny na mě měly spíš deprimující vliv. Na to, abych vystoupil, bylo příliš chladno: zapálil jsem si cigaretu, sroloval okýnko a objal se proti zimě. V minulosti jsem tu čas od času zahlédl volavky a někdy i tokající potápky; dnes byl rybníček jako bez života. Z jedné větve zavolal osamělý pták, pak ještě jednou, ale jeho volání zůstalo bez odpovědi. Zanedlouho se dalo do drobného deště a kde se vzaly, tu se vzaly, bodaly mě do tváře kapičky deště hnané větrem. Típl jsem cigaretu a rychle okýnko zase vyroloval.

Několik kilometrů odtud byla zatáčka, která by mě dovedla k západní bráně parku. Chvíli jsem počkal, těsně před osmou jsem nastartoval a pomalu se dal na cestu.

Řetěz se zámkem z brány dávno zmizel, a tak jsem se snadno dostal dovnitř. V otevřeném parku bylo jasněji než na lesních pěšinách, ale dům, jenž byl ze západu z dálky vidět, v tom tmavém úsvitu vypadal rozlehle a masivně jako obrovská tmavá kostka. Věděl jsem, že Ayresovi jsou ranní ptáčata, a když jsem přijel blíž, z několika komínů již stoupal kouř. Když jsem objel zadní část domu a pod koly mi zachřupal štěrk, všiml jsem si, že v oknech vedle vstupních dveří se rozsvítilo.

Ještě než jsem k nim došel, otevřela mi paní Ayresová, na pohled celá bledá.

„Nejedu příliš brzy?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Kdepak. Roderick už je na statku. Myslím, že stejně nikdo z nás v noci nezamhouřil oko. A když se na vás dívám, vy asi taky ne. Doufám, že nikdo nezemřel?“

„Naopak se narodil.“

„Dítě je v pořádku?“

„Dítě i matka… Kde je Caroline?“

„Nahoře s Gypem. Myslím, že vás musela slyšet.“

„Upozornila jste ji, že mám přijet? Ví proč?“

„Ano, ví.“

„Jak to vzala?“

Paní Ayresová znovu zavrtěla hlavou, ale krom toho jsem se jiné odpovědi nedočkal. Odvedla mě do salonku a nechala mě ve společnosti praskajících polen čerstvě rozdělaného ohně. Když se vrátila, nesla tác s čajem, chlebem a slaninou, položila ho vedle mě a zůstala se mnou, zatímco jsem posnídal; sama si nevzala ani sousto. Pohled na to, jak plní roli služebné, mé rozpaky jen přiživil. Když jsem dosnídal, bez meškání jsem popadl svou brašnu a nechal se zavést nahoru po schodech do prvního patra.

Paní Ayresová mě zavedla až ke dveřím do Carolinina pokoje. Byly mírně pootevřené, ale stejně jsem zaklepal, a když nikdo neodpověděl, pomalu jsem do nich strčil a vešel dovnitř. Ocitl jsem se ve velikém, hezkém pokoji se světlými výplňovými zdmi a úzkou postelí s nebesy; ale všiml jsem si, že všechno je vybledlé, záclonky kolem postele vyšisované, koberce prošoupané, podlahová prkna s bílým nátěrem ochozená na pruhovanou šeď. V pokoji byla dvě vysunovací okna a u jednoho z nich seděla na vypolštářovaném otomanu Caroline s Gypem po boku. Měl položenou hlavu v jejím klíně, ale když mě spatřil, zvedl čenich a otevřel tlamu, při tom bušil ocasem o zem. Caroline měla hlavu otočenou k oknu.

„Takže jste přijel hned ráno,“ řekla teprve, až jsem přišel blíž.

„Byl jsem u jedné pacientky,“ řekl jsem na vysvětlenou. „A není lepší udělat to hned, Caroline, a nečekat, až policie pošle svého muže? Přece byste nechtěla, aby to udělal někdo cizí?“

Konečně ke mně obrátila hlavu a já jsem poznal, že vypadá příšerně – neučesané vlasy, bílá tvář, rudé oči oteklé z pláče a dívání. „Proč o tom všichni musíte mluvit, jako by to bylo něco běžného nebo rozumného, co se musí udělat?“ zeptala se.

„No tak, Caroline. Víte, že se to udělat musí.“

„Jen proto, že to všichni pořád opakují! Je to jako – jako když jdete do války. Proč bych měla? Tohle není moje válka.“

„Caroline, ta holčička –“

„Mohli jsme s tím jít k soudu, víte, a mohli jsme vyhrát. Aspoň tak to pan Hepton řekl. Ale matka o tom nechce ani slyšet.“

„K soudu! Když nic, tak jen pomyslete na ty výdaje.“

„Nějak bych ty peníze už schrastila.“

„Pak pomyslete, jakou by to vyvolalo senzaci. Představte si, jak by to asi vypadalo. Vaše snaha bránit se, když to dítě bylo tak zmrzačené! Nebylo by to čestné.“

Caroline jen netrpělivě mávla rukou. „Komu záleží na senzaci? Jedině matce. Akorát se bojí, aby se nikdo nedozvěděl, že jsme chudí jak kostelní myš. A pokud jde o čest – ta už dnes nikoho nezajímá.“

„Vaše rodina si toho dost vytrpěla. Váš bratr –“

„No jistě,“ přitakala, „můj bratr! Na toho musíme myslet především, že? Jako kdybychom někdy dělali něco jiného. Měl v tom matku podpořit. A místo toho nic neudělal, vůbec nic!“

Nikdy dřív jsem neslyšel, že by Roderickovi něco vytýkala, když tak jen v žertu, a její prudkost mě nepříjemně překvapila. Současně s tím jí však ještě víc zrudly oči a rozechvíval se hlas, a myslím, že dobře věděla, že není jiné cesty. Odvrátila se a znovu se zadívala z okna. Tiše jsem ji pozoroval, pak jsem jemně řekl: „Musíte být statečná, Caroline. Je mi to líto… Mám se do toho pustit?“

„Bože,“ hlesla a zavřela oči.

„Caroline, je už starý.“

„To má být jako útěcha?“

„Máte mé slovo, že nebude trpět.“

Ještě chvíli napjatě seděla; pak svěsila ramena, vydechla a veškerá hořkost jako by z ní vyprchala. „Tak si ho odveďte. Všechno ostatní je dávno pryč, tak proč si nevzít i jeho? Už mám toho věčného handrkování plné zuby.“

Tón jejího hlasu byl tak drsný, že jsem konečně pod její paličatostí viděl i další ztráty a žal; a měl jsem dojem, že jsem ji špatně odhadl. Během řeči položila psovi ruku na hlavu a on pochopil, že se mluví o něm, ale současně v jejím hlase zaslechl strach, a tak k ní pozvedl oči plné důvěry a obav, pak se nadzvedl na předních nohách a zajel jí čenichem k obličeji.

„Ty pitomečku jeden!“ řekla a nechala se olíznout. Pak ho odstrčila. „Nevidíš, že tě pan doktor potřebuje?“

„Mám to udělat tady?“ zeptal jsem se.

„Ne. Nechci se na to dívat. Odveďte ho někam dolů. Běž, Gype.“ A hrubě ho ke mně postrčila, takže se málem svalil z otomanu rovnou na podlahu. „Tak běž,“ pobídla ho znovu, a když zaváhal, dodala, „tele jedno! Už jsem ti řekla, že tě pan doktor potřebuje. Běž už!“

Gyp ke mně s důvěrou zamířil, vrhl po Caroline poslední pohled a já jsem ho odvedl z pokoje a tiše za sebou zavřel dveře. Šel za mnou přes celý dům až do kuchyně, kde jsem ho zavedl do komory a řekl mu, ať se položí na starý koberec. Cítil, že je to divné, protože Caroline důsledně dodržovala jeho rituály; ale stejně tak musel vědět, že v domě panuje smutek, a snad i uhodl, že sám je jeho příčinou. Zajímalo by mě, co se mu při tom honilo hlavou – co si z toho večírku pamatoval a zda myslel na to, co provedl, a cítil vinu nebo hanbu. Ale když jsem mu pohlédl do očí, zdálo se mi, že v nich vidím jedině zmatení. Otevřel jsem si brašnu, vytáhl z ní vše potřebné, pohladil jsem ho po hlavě a stejně jako předtím jsem mu řekl: „Tys to ale vyvedl, Gype. Ale teď už se tím netrap. Jsi hodný starý pes.“ Podpíral jsem ho paží pod bedry a dál mu špital podobné nesmysly, takže hned, jak injekce zabrala, se mi zhroutil na ruku, a já jsem cítil, jak mi v dlani slábne a nakonec se úplně zastavuje tlukot jeho srdce.

Paní Ayresová mi řekla, že ho Barrett pohřbí, a tak jsem ho přikryl kobercem, umyl jsem si ruce a vrátil se do kuchyně. Když jsem vešel dovnitř, právě dorazila paní Bazeleyová a uvazovala si zástěru. Když jsem jí řekl, co jsem udělal, jen nešťastně zakroutila hlavou.

„Neni to škoda?“ prohodila. „Tendle barák bez toho starýho hafana už nebude, co bejval. Chápete, pane doktore? Znala jsem ho vod štěněte a přísahala bych, že v něm nejni ani za mák zlýho. Klidně bych mu svěřila i svý vnouče.“

„To já taky, paní Bazeleyová,“ přitakal jsem nešťastně, „kdybych nějaké měl.“

Ale tu nedávnou, hrůznou noc mi koneckonců připomněl kuchyňský stůl stojící opodál. A taky – předtím jsem si jí nevšiml – Betty, která stála napůl schovaná za dveřmi vedoucími do jedné z kuchyňských spojovacích chodeb. Měla před sebou hromadu čistých, suchých utěrek a skládala je. Ale při tom sebou podivně trhala a její útlá ramínka poskakovala, až jsem si uvědomil, že pláče. Otočila hlavu, všimla si, že se dívám, a rozplakala se ještě usedavěji. „Ten chudák stará pes!“ vyhrkla s prudkostí, jež mě ohromila. „Všichni to dávaj za vinu jemu, ale von to neudělal! To není spravedlivý!“

Zlomil se jí hlas, paní Bazeleyová k ní přistoupila a objala ji.

„Ale no tak,“ chlácholila ji a neobratně ji plácala po zádech. „Vidíte, jak nás to všecky vzalo, pane doktore? Nevim, vo co vlastně de. Betty má takovou představu – nevim, nevim.“ Zatvářila se rozpačitě. „Prostě myslí, že za tím pokousáním tý malý je něco divnýho.“

„Něco divného?“ zopakoval jsem. „Co máte proboha na mysli?“

Betty odtáhla hlavu z ramene paní Bazeleyové a řekla: „V tomdle domě je něco zlýho, tak to je! Něco zlýho, co dělá vošklivý věci!“

Chvilku jsem na ni jen tupě zíral, pak jsem zvedl ruku a přejel si s ní po tváři. „Ale Betty.“

„Je to pravda! Já to cítila!“

Stočila pohled k paní Bazeleyové, oči měla doširoka otevřené a trošku se třásla. Ale stejně jako v předchozích případech jsem měl dojem, že si ten zmatek a pozornost ve skrytu duše užívá. „Dobrá,“ přitakal jsem, ale pomalu mi docházela trpělivost. „Jsme všichni unavení a všem je nám to líto.“

„To s únavou nemá co dělat!“

„Dobře!“ Můj tón se přiostřil. „Tohle jsou čiré nesmysly. Ten dům je veliký a liduprázdný, ale měl jsem za to, že už jste si na něj zvykla.“

„Ale já si zvykla! Jenže tim to neni.“

„Nic tu není. Nic zlého ani strašidelného. To, co se stalo Gypovi a tomu ubohému dítěti, byla jen strašlivá nehoda, nic víc.“

„To nebyla nehoda! To ta vošklivá věc to Gypovi našeptala nebo – nebo ho ponoukla.“

„Vy jste slyšela nějaké šeptání?“

„Ne,“ odvětila dívka zdráhavě.

„Ne. Ani já ne. A ani nikdo jiný z té početné sešlosti na večírku. Paní Bazeleyová, vy jste tu ‚ošklivou věc‘, co o ní Betty mluví, nějak postřehla?“

Paní Bazeleyová zavrtěla hlavou. „Ne, kdepák, pane doktore. V životě sem tu nic prapodivnýho neviděla.“

„A jak dlouho už jste v tomto domě zaměstnaná?“

„No, skorem deset let.“

„Tak to vidíte,“ obrátil jsem se k Betty. „To vám ke klidu nestačí?“

„Ne, nestačí!“ zlobila se. „Akorát proto, že vona nic neviděla, neznamená, že to neexistuje! Může to bejt – něco novýho.“

„Ach, pane na nebi!“ odvětil jsem. „Tak už dost, buďte tak hodná a proberte se. A doufám,“ dodal jsem, „že nic z toho nebudete vykládat paní Ayresové nebo slečně Caroline. To je to poslední, co právě teď potřebují. Nezapomeňte, že jsou k vám hodné. Vzpomínáte si, jak mě k vám zavolaly, když vám tehdy v červenci bylo špatně?“

Při těch slovech jsem jí pohlédl do tváře. Dívka se dovtípila a zrudla. Ale navzdory ruměnci se dál tvářila paličatě jako mezek. „Vopravdu je tady něco zlýho!“ špitla. „Na mou duši!“

Pak se obličejem zavrtala do ramene paní Bazeleyové a rozplakala se stejně hořce jako předtím.

Kapitola 5

Není divu, že v nadcházejících týdnech byl život na Hundreds Hall jako proměněný, ztrápený a smutný. Jednak si všichni jednoduše museli zvyknout na Gypovu fyzickou nepřítomnost: dny teď byly přirozeně zamračené, ale bez přátelského psího ťapání z pokoje do pokoje působily ještě ponuřeji a jako by bez života. Jelikož jsem stále jednou týdně dojížděl za Rodem na elektroléčbu, bylo pro mě jednodušší vcházet dovnitř jako jeden z členů rodiny, a sotva jsem někdy otevřel dveře, přistihl jsem se, že poslouchám, zda neuslyším ťapot psích tlapek; nebo jsem se otočil v domnění, že ten tmavý stín, jenž jsem koutkem oka zahlédl, musí patřit Gypovi. Když jsem si vybavil, co se vlastně stalo, pokaždé mě sevřela hrůza.

Zmínil jsem se o tom paní Ayresové a ta mi dala za pravdu: prohlásila, že jedno deštivé odpoledne stála ve dvoraně a byla naprosto přesvědčená, že nad hlavou slyší psí cupitání. Ten zvuk byl tak zřetelný, že se málem odešla nahoru podívat – a pak si uvědomila, že to, co považovala za ťapání psích tlapek po prknech v podlaze, byla ve skutečnosti voda kapající z rozbité okapové roury za oknem. Něco podobného se stalo i paní Bazeleyové. Nevědomky pro Gypa připravila misku žrádla a tak jako za starých časů ji postavila ke kuchyňským dveřím. Půl hodiny si lámala hlavu, kde jen ten pes může být – a pak málem vykřikla, svěřila se mi, když si vzpomněla, že už nežije. „A divný na tom bylo to,“ řekla mi, „že sem to udělala jen proto, že sem ho slyšela sbíhat po schodech do suterénu. Však víte, jak dycinky funěl jako starej chlap? Přísahala bych, že sem to slyšela!“

Pokud jde o ubohou Caroline – ani nevím, jak často zaměňovala nějaký jiný zvuk za hopkání Gypových pacek nebo se otáčela za jeho domnělým stínem. Uložila Barrettovi, aby psovi vykopal hrob mezi mramorovými náhrobky, které tvořily v jednom z hájků v parku bizarní hřbitůvek domácích mazlíčků. Podnikla chmurnou obchůzku domem a posbírala všechny misky na vodu a deky, které po Gypovi v nejrůznějších místnostech zůstaly, a dala je pryč. Ale měl jsem pocit, že tím puntičkářstvím jen zapečetila svůj vlastní žal a rozrušení, a to mi lezlo na nervy. Při své první návštěvě na Hundreds Hall po tom nešťastném ránu, kdy jsem Gypa uspal, jsem ji záměrně vyhledal a ujistil se, že mezi námi není žádná zlá krev. Když jsem se jí přeptal, jak se jí daří, jen ostrým, bezvýrazným hlasem odpověděla: „Dobře. Teď už je po všem, viďte? Mrzí mě, že jsem tehdy mluvila tak neuváženě. Nebyla to vaše chyba; to vím jistě. Je po všem. Ukážu vám, co jsem včera večer našla v jednom z pokojů nahoře –“ A vytáhla nějakou stařičkou tretku, kterou objevila někde vzadu v nějaké zásuvce, a o Gypovi už se nezmínila.

Měl jsem pocit, že ji neznám dost dobře na to, abych příliš tlačil na pilu. Ale promluvil jsem si o ní s její matkou, která byla podle všeho přesvědčená, že se „Z toho nějak dostane po svém“.

„Caroline se se svými city nikdy moc nechlubila,“ řekla mi s povzdechem. „Ale je příšerně citlivá. Proto jsem ji povolala na pomoc, když se zranil její bratr. Za těch časů se vyrovnala kterékoliv profesionální ošetřovatelce, víte… Už jste slyšel, co je nového? Dnes ráno s tím za námi přijela paní Rossiterová. Baker-Hydovi podle všeho odjíždějí. Berou tu maličkou zpátky do Londýna; služebnictvo má za nimi odjet příští týden. Ubohý Standish bude znovu zapečetěn a na prodej. Ale jsem přesvědčená, že nic lepšího se stát nemohlo. Jen si představte, jak Caroline, Roderick nebo já donekonečna narážíme na členy té rodiny v Lidcotu nebo v Leamingtonu!“

I mně se po té zprávě ulevilo. Představa, že se s Baker-Hydovými budu pravidelně setkávat, se mi nezamlouvala o nic víc než paní Ayresové. Rovněž mě potěšilo, že se o celý případ konečně přestal zajímat i místní tisk. A i když s místní šuškandou se nedalo nic dělat a čas od času se mnou na toto téma zapředl hovor nějaký pacient nebo kolega, věda, že jsem do té věci zapletený, vždycky jsem se ho ze všech sil snažil utnout nebo stočit jinam; a řeči brzy ustaly.

Caroline mi stále vrtala hlavou. Občas, když jsem právě projížděl parkem, zahlédl jsem ji tak jako dřív; akorát že bez Gypa capkajícího po jejím boku mi připadala příšerně opuštěná. Když jsem zastavil a prohodil s ní pár slov, odpovídala více méně stejně ochotně jako dřív. Vypadala stejně robustně a zdravě jako dřív. Zoufalost těch několika posledních týdnů snad prozrazovala jen její tvář, napadlo mě, neboť při pohledu z jistých úhlů vypadala ustaraněji a fádněji než před tím – jako kdyby kromě svého psa přišla i o poslední zbytky svého optimismu a mládí.

„Mluví s vámi Caroline o tom, jak se má?“ zeptal jsem se jejího bratra jednou v listopadu během elektroléčby.

Zamračeně zavrtěl hlavou. „Zdá se, že po tom netouží.“

„Nemůžete ji nějak přimět, aby se vám svěřila?“

Podmračení se prohloubilo. „Myslím, že bych to mohl zkusit. Ale zdá se, že nemám čas.“

„Nemáte čas na svou sestru?“ podivil jsem se zlehka.

Neodpověděl a vzpomínám si, jak jsem znepokojeně přihlížel, jak podmračeně stáčí pohled, jako by se neodvažoval odpovědět. Pravdou je, že v ten okamžik mě v jeho přítomnosti přepadly málem větší rozpaky než v přítomnosti Caroline. Bylo pochopitelné, že celá ta záležitost s Gypem a Baker-Hydovými se na ní podepíše, ale zdálo se, že měla jistý drtivý dopad i na Roda, a to mě naprosto mátlo. Nebyla to jen otázka jeho zaneprázdněnosti a odtažitosti, toho, že tráví příliš mnoho času prací ve svém pokoji, protože takhle se choval už dávno. Bylo v tom něco víc, co jsem stále viděl nebo cítil na pozadí jeho výrazu: jisté břímě poznání nebo dokonce až strachu.

Nezapomněl jsem, v jakém stavu ho jeho matka našla v den konání večírku. Přišlo mi, že pokud se začátek té nové etapy v jeho chování k něčemu váže, pak právě k onomu večeru. Několikrát jsem se s ním pokusil na toto téma zavést řeč, a on si pokaždé našel nějaký způsob – mlčení nebo vytáčky –, jak mě odbýt. Možná jsem ho prostě měl nechat být. Rozhodně jsem v té době měl sám plné ruce práce, neboť chladnější počasí přineslo jako obvykle nárůst zimních chorob, takže jsem byl neustále na cestách. Jenomže nechat celou záležitost být se příčilo všem mým instinktům; a navíc jsem prostě cítil, že po pouhých třech nebo čtyřech týdnech se moje vazby s tou rodinou tak nějak upevnily. A tak, když jsem mu přiložil k noze elektrody a nažhavil cívku, bez obalu jsem Roderickovi řekl, co mám na srdci.

Jeho reakce mě konsternovala.

„Takhle si moje matka představuje nechat si něco pro sebe, že?“ odsekl a zuřivě se zavrtěl v křesle. „To se asi dalo čekat. A co přesně vám teda řekla? Že mě našla podělanýho strachy?“

„Dělala si o vás starosti.“

„Bože! Akorát jsem prostě neměl náladu na nějakou pošahanou párty! Příšerně mě bolela hlava. Seděl jsem ve svém pokoji a dal si skleničku. Pak jsem si šel lehnout. Je to snad zločin?“

„Ovšem že není, Rode. Já jen, že způsob, jakým to popisovala –“

„Pro kristovy rány. Jen přehání! Pořád si něco představuje! A pak klidně to, co má před očima – Ale, zapomeňte na to. Jestli si myslí, že mi brzy přeskočí, tak ať. Nemá ani tušení. To nemá nikdo z vás. Kdybyste tak věděli –“

Rychle svá slova spolkl. Prudkost jeho reakce mě mátla, a tak jsem se zeptal: „Kdybychom tak věděli co?“

Na okamžik ztuhl, jasně zápasil sám se sebou. „Ále, zapomeňte na to,“ zopakoval. A pak se prudce předklonil, popadl dráty, které mu vedly z nohy až k cívce, a škubnutím je přerušil. „I na tohle zapomeňte. Mám toho po krk. Stejně to k ničemu není.“

Elektrody se vymrštily z obvazů a odlétly na podlahu. Rod si strhl z nohy obinadla, neobratně vstal a s vyhrnutou nohavicí a bosou nohou odešel ke svému stolu a otočil se ke mně zády.

Protentokrát jsem to zabalil a nechal ho vyzuřit. Příští týden se mi omluvil a pokračovali jsme jako obvykle; zdálo se, že se poměrně zklidnil. Avšak před mou příští návštěvou se začaly dít nové věci. Když jsem dorazil na Hundreds Hall, zjistil jsem, že Rod má pořezaný nos a pořádný monokl.

„Prosím, netvařte se tak tragicky,“ řekl, když viděl můj výraz. „Stačí, že se mi Caroline celé dopoledne snaží přilepit na obličej plátky slaniny a bůh ví co ještě.“

Vrhl jsem letmý pohled po jeho sestře – seděla s ním v jeho pokoji a myslím, že na mě čekala –, pak jsem k němu zamířil, vzal jeho hlavu do dlaní a natočil si ji na světlo.

„Co se proboha stalo?“

„Taková hloupost,“ opáčil Rod a podrážděně se mi vysmekl. „A málem se stydím o tom vůbec mluvit. Prostě jsem se v noci probudil a šel poslepu na záchod a nějaký pitomec – rozuměj já – nechal dveře dokořán, takže jsem do nich vrazil obličejem.“

„Omdlel,“ dodala Caroline. „A jen díky Betty – já nevím, mu nezapadl jazyk.“

„Neblázni,“ odbyl ji bratr. „Vůbec jsem neomdlel.“

„Ale omdlel! Ležel jak dlouhý, tak široký na zemi, pane doktore. A ten výkřik probudil Betty až dole v suterénu. Chudák holka, musela si myslet, že se k nám někdo vloupal. Přikradla se nahoru, a když ho tam uviděla ležet, měla tolik rozumu, že mě běžela vzbudit. Když jsem sem přišla, byl stále bez sebe.“

Rod se zakabonil. „Neposlouchejte ji, pane doktore. Jen přehání.“

„Víš, že nepřeháním,“ ohradila se Caroline. „Musely jsme ho polít vodou, aby se vzpamatoval, a když přišel k sobě, nevděčník jeden, hrubými výrazy nám vynadal, ať ho necháme být –“

„Tak dobře,“ ozval se její bratr. „Zdá se, že jsme dokázali, že jsem idiot. Ale mám pocit, že to už jsem vám sám řekl. Takže co kdybychom se tím přestali zabývat?“ ukončil debatu příkře.

Caroline se ještě chvíli tvářila celá nesvá, ale nakonec změnila téma. Rod se však do hovoru nezapojil a dál zachmuřeně mlčel; a když jsem se ho chystal připojit, poprvé mě se slovy, že toho má „po krk“ a „stejně je to k ničemu“, otevřeně odmítl.

Jeho sestra na něj zůstala užasle zírat. „Ach, Rode, vždyť víš, že to není pravda!“

„Je to moje noha, ne?“ utrhl se na ni.

„Ale po tom všem, co pro tebe doktor Faraday udělal –“

„No, jestli se chce doktor Faraday rozkrájet kvůli někomu, koho skoro nezná,“ opáčil, „je to jeho věc. Já říkám, že už mi to věčné štípání a mravenčení leze krkem! Nebo jsou snad moje nohy součástí nemovitého majetku jako celá tahle domácnost? Nechat je sflikovat, aby aspoň ještě něco vydržely, a je úplně jedno, že se odřou na pahýly? Takhle se na to díváš?“

„Rode! Nemluv tak!“

„To je v pořádku,“ řekl jsem tiše. „Rod nemusí nic podstupovat, jestli nechce. Nemá přece nic předplacené.“

„Ale,“ skočila mi Caroline do řeči, jako by mě neslyšela, „co váš článek –“

„Už je prakticky napsaný. A mám takový pocit, že Rod dobře ví, že nic lepšího už nevymyslím. Jediné, oč se teď snažím, je nechat sval běžet naprázdno.“

Rod se odsunul a odmítal se s námi bavit. Nakonec jsme ho nechali být a celí zaražení se odebrali za paní Ayresovou do salonku na svačinu. Ale ještě než jsem odešel, sešel jsem v tichosti dolů do suterénu, abych si promluvil s Betty. Potvrdila mi to, co mi o včerejší noci řekla Caroline. Podle jejích vlastních slov tvrdě spala, když ji probudil výkřik; omámená spaním si pomyslela, že ji volá někdo z rodiny, a ospale vyrazila nahoru. Našla dveře od Rodova pokoje otevřené a Roda na zemi se zkrvavenou tváří; byl tak nehybný a bílý, že si na okamžik pomyslela, že je po něm, a „málem vykřikla“. Když se vzpamatovala, doběhla pro Caroline a společně ho přivedly k vědomí. Když se probral, „nadával a říkal divný věci“.

„Jaké věci?“ zajímalo mě.

Betty se zašklebila a snažila se rozvzpomenout. „Prostě legrační. Divný. Jako když vás omámí u zubaře plynem.“

Víc se mi z ní dostat nepodařilo, a tak jsem to musel nechat plavat.

Avšak o několik dní později – když se mu monokl vybarvil do roztomilého odstínu, který Caroline nazvala „červeno-modro-žlutavý“, ale ještě než úplně zmizel – Rod utrpěl další menší úraz. Znovu se patrně v noci probudil a „poslepu“ vyrazil napříč pokojem. Tentokrát vrazil do podnožky, která záhadně opustila své obvyklé místo a postavila se mu přímo do cesty, takže zakopl, upadl a narazil si zápěstí. Snažil se ten incident přede mnou bagatelizovat a nechal si zápěstí obvázat, jen „aby mi udělal radost“. Ale z toho, jak ta ruka vypadala, a z jeho reakce, když jsem ji ošetřoval, jsem poznal, že ji má zle naraženou a jeho postoj mě mátl.

Později jsem si o tom promluvil s jeho matkou. Okamžitě znervózněla – sepjala si ruce, jak teď často měla ve zvyku, a chystala se točit se svými starobylými prsteny.

„Čím si myslíte, že to opravdu je?“ zeptala se mě. „Nic mi neřekne; v jednom kuse se z něj snažím něco dostat. Zjevně v noci nespí. Ale stejně klidné spaní teď nemá nikdo z nás… Ale tohle bloumání po tmě! To přece nemůže být zdravé, viďte?“

„Takže si vážně myslíte, že zakopl?“

„Co jiného? Když nějakou dobu leží, ta noha mu příšerně ztuhne.“

„To je pravda. Ale co ta podnožka?“

„No, vždycky měl ve svém pokoji příšerný nepořádek.“

„Copak mu Betty neuklízí?“

Paní Ayresová v mém hlase zaslechla znepokojivý tón a její pohled se vyděšeně přiostřil. „Snad si nemyslíte, že s ním vážně něco není v pořádku?“ vyhrkla. „Snad se mu zase nevrátily ty bolesti hlavy?“

Jenomže to mě napadlo už dávno. Zeptal jsem se ho na to, když jsem mu obvazoval zápěstí, ale Rod mě ujistil, že kromě těch dvou menších nehod žádné další obtíže nemá. Zdálo se, že mluví pravdu, a přestože na něm byla patrná únava, nespatřoval jsem na něm – v jeho očích, chování ani vzhledu – žádné známky skutečné nemoci. Dál mě mátlo jen ono prchavé cosi, slabé jako vůně nebo stín. Jeho matka se tvářila tak znepokojeně, že jsem ji nechtěl dát zatěžovat. Vybavil jsem si, jak večer po tom nešťastném večírku usedavě plakala. A tak jsem jí řekl, že moje obavy jsou nejspíš liché – a po Rodově vzoru jsem to celé zahrál do autu.

Ale dost mě to trápilo a chtěl jsem si o tom s někým promluvit. V průběhu týdne jsem se proto pod záminkou vypravil na Hundreds Hall a vyhledal Caroline, abych s ní mohl mluvit o samotě.

Našel jsem ji v knihovně. Seděla se zkříženýma nohama na podlaze a před sebou měla tác s knihami vázanými v kůži, jimž vtírala do desek lanolin. Pracovala ve slabém severním světle, protože ve vlhkém počasí, které poslední dobou panovalo, se začaly okenice kroutit, a jí se podařilo otevřít jen jednu, a to zčásti. Většina polic byla stále zahalená bílými plachtami připomínajícími rubáše. Caroline se ani neobtěžovala rozdělat oheň, a tak v pokoji bylo chladno a neútulno.

Když mě to všední odpoledne spatřila, byla podle všeho příjemně překvapená.

„Podívejte se na ta překrásná stará vydání,“ vybídla mě a ukázala mi pár malých světlehnědých svazků, na jejichž vazbách se stále vlhce leskla vrstvička lanolinu jako čerstvě vyloupnutý kaštan. Přisunul jsem si stoličku a posadil se vedle ní; Caroline otevřela jednu z knih a začala v ní listovat.

„Abych byla upřímná, moc jsem toho zatím neudělala,“ přiznala. „Vždycky je mnohem lákavější číst si než pracovat. Zrovna jsem našla něco, kousek od Herricka, co mě vždycky spolehlivě rozesměje. Tady je to.“ Když sundala obal, kniha zavrzala. „Jen si to poslechněte a řekněte mi, jestli vám to něco nepřipomíná.“ A dala se svým hlubokým, příjemným hlasem do hlasitého přednesu:

Jazýčky kůzlátek budeš jíst, pít

jejich mléko a za chléb mít

pastu z oříšků lískových – na ní

krém prvosenkový. Tvým

stolem bude krajina narcisů,

kopretin plná a k hodům

uprostřed těch krás bude tě zvát

červenky hlas.

„Ministerstvo zemědělství by to mohlo dát vytisknout na letáky, nemyslíte?“ zvedla hlavu. „Kromě potravinových lístků je tam všechno. Docela by mě zajímalo, jak chutná pasta z oříšků lískových.“

„Podle mě jako arašídové máslo,“ opáčil jsem. „Máte pravdu – akorát ještě odporněji.“ Usmáli jsme se na sebe. Odložila Herricka a vzala do ruky knihu, na níž pracovala, když jsem vešel, a znovu ji začala pevnými, dokonce ráznými pohyby promazávat. Když jsem jí řekl, co mám na srdci a že chci mluvit o Roderickovi, její pohyby zpomalily a úsměv zmizel.

„Říkala jsem si, jak to na vás muselo zapůsobit,“ řekla. „Samotnou mě napadlo, že si s vámi promluvím. Jenže uprostřed těch zmatků –“

Takhle konkrétně se o Gypovi nikdy dřív nezmínila a při tom sklopila hlavu, takže jsem viděl, že její přivřená oční víčka jsou ve srovnání se suchými tvářemi ztěžklá, vlhká a podivně obnažená.

„Pořád říká, že mu nic není,“ pokračovala, „ale já vím, že je. I matka to ví. Tak třeba ta příhoda s těmi dveřmi. Copak Rod si nechává v noci otevřené dveře? A navzdory tomu, co tvrdí, opravdu byl vzteky málem bez sebe, když přišel k sobě. Mám pocit, že ho trápí noční můry. Pořád slyší zvuky, i když je ticho.“ Sáhla po kelímku s lanolinem a namočila do něj prsty. „Nejspíš se vám nezmínil o tom, jak za mnou minulý týden v noci přišel do pokoje, že ne?“

„K vám do pokoje?“ O tom jsem nic neslyšel.

Přikývla a při práci ke mně zdvihla hlavu. „Probudil mě. Netuším, kolik bylo hodin; ale rozhodně ještě byla noc. Nevěděla jsem, co se proboha děje. Vrazil do pokoje a pustil se do mě slovy proboha tě prosím přestaň šoupat nábytkem, nebo se z toho zblázním! Když uviděl, že ležím v posteli, přísahám, že zezelenal – získal stejnou červeno-žluto-zelenou barvu jako jeho oko. Rod má pokoj skoro přímo pode mnou, víte, a řekl mi, že už hodinu leží v posteli a poslouchá, jak šoupu věcmi po podlaze. Myslel si, že přestavuju nábytek! Ovšem že se mu to jen zdálo. V domě bylo tak jako vždycky ticho jak v kostele. Jenomže strašné bylo, že ten sen mu připadal skutečnější než já. Trvalo věčnost, než se zklidnil. Nakonec jsem mu navrhla, ať si za mnou vleze do postele. Znovu jsem usnula, ale nevím, jestli taky spal. Řekla bych, že zůstal vzhůru až do rána s očima dokořán, jako by něco pozoroval nebo na něco čekal.“

Zamyslel jsem se nad tím, co řekla. „Neztratil při tom vědomí nebo tak něco?“

„Jak to myslíte?“

„Nemohl mít něco jako… záchvat?“

„Jako u padoucnice? Ale ne. Nic takového to nebylo. Když jsem byla malá, znala jsem jednu dívenku, co trpěla epilepsií; pamatuju si, že to bylo příšerné. Myslím, že to bych poznala.“

„No,“ namítl jsem, „existují různé formy záchvatů. Přece jen to není od věci. Jeho zranění, zmatení, podivné chování…“

Caroline pochybovačně zavrtěla hlavou. „Když já nevím. Nemyslím, že to bylo ono. A proč by měl začít mít záchvaty právě teď? Nikdy dřív je neměl.“

„No, možná že měl. Řekl by vám to? Lidé se většinou s epilepsií nikde nechlubí.“

Caroline se zamračila a zamyslela se nad tím; pak znovu zavrtěla hlavou. „Prostě si myslím, že v tom to není.“

Otřela si lanolin z prstů, pak zašroubovala kelímek a vstala. V úzkém pásu okna vykukovala rychle se šeřící obloha a v pokoji zavládl větší chlad a ponurost než kdy předtím. „Bože, tady je to jako v ledárně!“ vzdychla si Caroline a dýchla si do dlaní. „Mohl byste mi s tím pomoct?“

Pomohl jsem jí ten tác s ošetřenými knihami zvednout a položit na stůl. Oprášila si sukni a bez toho, aniž vzhlédla, se mě zeptala: „Nevíte, kde je Rod teď?“

„Když jsem přijel, viděl jsem ho venku s Barrettem,“ odpověděl jsem. „Měli namířeno ke starým zahradám. Proč? Myslíte, že bychom si s ním měli promluvit?“

„Ne, to ne. Já jen – nebyl jste v poslední době u něj v pokoji?“

„U něj v pokoji? Ne, v poslední době ne. Zdá se, že o mou přítomnost nestojí.“

„Zdá se, že o tu mou taky ne. Ale náhodou jsem tam před pár dny zašla, když byl venku, a něčeho jsem si všimla – no, prostě něčeho zvláštního. Nevím, jestli to vaši teorii o epilepsii podpoří, nebo ne; doufám, že ne. Ale mohla bych vám to ukázat? Jestli je Rod s Barrettem, vrátí se bůhvíkdy.“

Ten nápad se mi nezamlouval. „Nevím, jestli se to hodí, Caroline. Rodovi by se to určitě nelíbilo, že ne?“

„Bude to jen chvilka. A chci, abyste to viděl na vlastní oči… Půjdete, prosím? S nikým jiným o tom mluvit nemůžu.“

Přesně proto jsem za ní sám přišel; a jelikož si očividně dělala veliké starosti, přitakal jsem. Zavedla mě na chodbu a tiše jsme zamířili k Rodovu pokoji.

Bylo pozdní odpoledne a paní Bazeleyová odešla domů, ale když jsme se ocitli v blízkosti oblouku zahaleného závěsem vedoucího do služebních místností, zaslechli jsme slabé brebentění rádia, což znamenalo, že Betty je zabraná do práce v kuchyni. Když Caroline vzala za kliku, vrhla letmý pohled po závěsu, a když západka zavrzala, cukla sebou.

„Nesmíte si myslet, že mám něco takového ve zvyku,“ zamumlala, když jsme vstoupili dovnitř. „Kdyby někdo přišel, zalžu a řeknu, že hledáme nějakou knížku nebo něco. Ne aby vás to překvapilo… Chci vám ukázat tohle.“

Nevím proč, ale čekal jsem, že mě zavede k psacímu stolu a papírům. Místo toho zůstala stát u dveří, které právě zavřela, a ukázala na jejich vnitřní stranu.

Dveře měly dubovou výplň, aby ladily se stěnami pokoje, a tak jako všechno ostatní na Hundreds Hall i ten dub měl svá nejlepší léta za sebou. Uměl jsem si představit, jak se asi jeho červenohnědá barva leskla a zářila na vrcholu slávy; teď, přestože byly stále impozantní, ty dveře byly vybílené, pruhované a některé z dílů se seschly a popraskaly. Ale panel, na který Caroline ukazovala, na sobě měl jiný druh šmouhy. Ta značka byla asi ve výšce prsou a vypadala jako malá, černá spálenina – přesně jako ta, která zůstala na podlaze našeho malého terasového domku, v němž jsem vyrůstal, když na ni matka jednou při žehlení upustila žehličku.

Obrátil jsem ke Caroline tázavý pohled. „Co to je?“

„To mi povězte vy.“

Přistoupil jsem blíž. „Rod zavadil o dveře zapálenou svíčkou?“

„To jsem si taky nejdřív myslela. Vidíte, nedaleko odtud je stolek. V poslední době nám párkrát vypadl generátor; napadlo mě, že sem Rod z nějakého ztřeštěného důvodu přisunul ten stolek i se svíčkou, pak nejspíš usnul nebo něco a svíčka dveře ožehla. Dost mě to nazlobilo, jak si asi umíte představit. Řekla jsem mu, aby se nechoval jako pako a už nikdy nic takového nedělal.“

„A co vám na to řekl?“

„Řekl, že tady žádné svíčky nemá. Když nejde proud, používá támhletu lampu.“ Ukázala rukou k petrolejce, která stála na sekretáři na opačné straně pokoje. „Totéž tvrdí i paní Bazeleyová. Když vypadne generátor, má dole plnou zásuvku svíček, ale můj bratr si podle ní žádnou z nich nevzal. Rod říká, že neví, jak se tady ta značka vzala. Než jsem mu ji ukázala, vůbec o ní nevěděl. Ale zdá se, že ani on z ní není moc nadšený. Přišlo mi, že – no prostě, že ho to vyděsilo.“

Přistoupil jsem blíž ke dveřím a přejel po té čmouze prsty. Nezůstala mi na nich žádná stopa ani zápach po sazích a na dotek byla dokonale hladká. Čím bedlivěji jsem ji zkoumal, tím víc mi připadalo, že ta skvrnka má ve skutečnosti sebenepatrnější druh pelu nebo patiny – jako kdyby se prostě nějak vytvořila těsně pod povrchem dřeva.

„Není možné, že to tady už nějakou dobu je a vy jste si toho prostě nevšimli?“ napadlo mě.

„To si nemyslím. Musela bych si toho všimnout. Kdykoliv bych otevírala nebo zavírala dveře, a pamatujete si, jak jste poprvé Rodoví ošetřoval nohu? Stála jsem zhruba tady a stěžovala si na ty panely. Jsem si jistá, že ta značka tam tehdy nebyla… Betty o tom nic neví. Ani paní Bazeleyová.“

Zamyslel jsem se nad tím, jak jen tak mimochodem zmínila Betty, a ne paní Bazeleyovou. „Vy jste sem přivedla Betty a tu čmouhu jí ukázala?“

„Přivedla jsem ji jako vás v naprosté tichosti. Překvapilo ji to stejně jako mě.“

„Vážně si to myslíte? Nemohla by to mít na svědomí, ale kvůli trestu se bála kápnout božskou? Třeba kolem těch dveří procházela s petrolejkou v ruce. Nebo tady něco rozlila. Nějaký čisticí prostředek.“

„Čisticí prostředek?“ zopakovala nechápavě Caroline. „V kuchyni není nic silnějšího než denaturovaný líh a tekuté mýdlo. Vím to, protože je sama dost často používám. Ne. Betty má sice svoje mouchy, ale lhářka není. – Ale to je jen tak mimochodem. Včera, když Rod odešel, jsem se sem vrátila a znovu jsem se tady porozhlédla. Nenašla jsem nic zvláštního, tedy až do chvíle, než jsem uviděla tohle.“

Caroline zvrátila hlavu dozadu, podívala se nahoru a já jsem ji napodobil. Ta značka mě okamžitě udeřila do očí. Tentokrát byla na stropě – na tom příhradovém štukovém stropě zažloutlém od nikotinu. Maličká tmavá beztvará čmouha, přesně jako na dveřích; a znovu to vypadalo, jako kdyby to místo někdo ožehl ohněm nebo žehličkou, dost na to, aby opálil omítku, ale nenadělal puchýře.

Caroline sledovala můj obličej. „Moc by mě zajímalo, jak by se dokonce i té nejlajdáčtější služebné mohlo podařit propálit značku na strop čtyři metry nad zemí,“ poznamenala.

Na okamžik jsem se na ni zahleděl a pak jsem si stoupl na místo, na němž jsem tu čmouhu měl přímo nad hlavou. „Je opravdu stejná jako ta první?“ zeptal jsem se šilhaje vzhůru.

„Ano. Přinesla jsem si dokonce schůdky a pořádně si ji prohlédla. Jestli vůbec něco, pak je ještě horší. Není pod ní nic, čím by se její vznik dal nějak vysvětlit – akorát, jak vidíte, Rodova skříňka s umyvadlem. I kdyby na ni odložil petrolejku, ta vzdálenost… No nic.“

„A je to místo určitě ožehnuté nebo spálené? Není to třeba, já nevím, nějaký druh chemické reakce?“

„Chemická reakce, která přiměje starobylé dubové panely a štukový strop, aby se samy od sebe vzňaly? A to už nemluvím o tomhle. Podívejte se sem.“

S mírnou závratí jsem ji následoval ke krbu, kde ukázala na těžký viktoriánský otoman, který stál hned vedle něj, naproti krabice s věcmi na podpal. I jeho kůže, stejně jako dveře a strop, byla ocejchovaná maličkou, tmavou skvrnkou.

„To už je příliš, Caroline,“ řekl jsem. „Ta čmouha na tom otomanu může být roky. Patrně od jiskry, která přeskočila z ohně. I ten strop může být dlouho špinavý. Sám bych si nebyl ničeho všiml.“

„Asi máte pravdu,“ připustila. „Aspoň doufám. Ale nepřipadá vám to zvláštní? Chci říct právě do těch dveří totiž Rod vrazil tu noc, kdy si udělal monokla, a to zápěstí si zas poranil o ten otoman?“

„On zakopl o tohle?“ nevěřil jsem. V duchu jsem si představoval nějakou křehkou podnožku. „Ale vždyť to musí vážit aspoň tunu! Jak se to mohlo dostat na druhou stranu pokoje?“

„To bych moc ráda věděla. A proč je to tak divně označkované? Jako kdyby to bylo, nevím, nějak vytyčené. Nahání mi to husí kůži.“

„A ptala jste se na to Roda?“

„Ukázala jsem mu tu značku na dveřích i tu na stropě, ale tohle ne. Reagoval dost zvláštně.“

„Zvláštně?“

„Tvářil se, jako kdyby… něco skrýval. Provinile.“

Vyslovila to slovo zdráhavě, a když jsem na ni pohlédl, začal jsem chápat, kam tím míří. „Vy si myslíte, že ty značky dělá sám, viďte?“ zeptal jsem tiše.

„Já nevím,“ opáčila nešťastně. „Ale co třeba ve spánku-? Nebo při nějakém záchvatu, o němž jste se zmínil? Koneckonců, když může dělat jiné věci – když může otevírat dveře a hýbat nábytkem a při tom se zranit; když může ve tři hodiny ráno přijít ke mně do pokoje a požádat mě, abych přestala stěhovat nábytek! –, tak proč by nemohl být schopen i něčeho takového?“ Letmo se podívala ke dveřím a ztišila hlas. „A když je schopen tohohle, pane doktore, co ještě by mohl udělat?“

Chvilku jsem nad tím uvažoval. „Zmínila jste se o tom své matce?“

„Ne. Nechtěla jsem jí přidělávat starosti. A pak, co jí tak asi mám říct? Vždyť je to jen pár legračních značek. Ani nevím, proč mi tolik vadí… Ne, to není pravda. Vím to moc dobře.“ Najednou byla celá nesvá. „To proto, že jsme s Rodem měli potíže už dřív. Víte o tom?“

„Něco málo od vaší matky,“ odvětil jsem. „Je mi to líto. Muselo to být těžké.“

Caroline přikývla. „Byla to zlá, moc zlá doba. Rodova zranění byla v kritickém stavu, jeho jizvy vypadaly příšerně, nohu měl tak rozmašírovanou, že to vážně vypadalo, že z něj až do konce života bude mrzák. Ale nejšílenější na tom bylo, že nedělal nic pro to, aby se uzdravil. Jen tady seděl, přemýšlel a kouřil – a myslím, že i pil. Víte, že když se jeho letadlo zřítilo, jeho navigátor umřel? Myslím, že si to vyčítal. Ovšem že to nebyla ničí vina. – Tedy akorát Němců. Ale říká se, že když pilot přijde o posádku, je to pro něj vždycky těžké. Ten chlapec byl mladší než Roddie; bylo mu teprve devatenáct. Rod říkával, že to mělo být opačně: že ten chlapec měl před sebou víc života než on. Jak si asi umíte představit, tím nás s matkou nesmírně potěšil.“

„To umím,“ přikývl jsem. „Neříkal něco podobného i v poslední době?“

„Mně ne. A pokud vím ani matce ne. Ale je mi jasné, že i ona má obavy, aby znovu neonemocněl. Třeba proti nám jen pracuje příliš bujná fantazie. Já nevím. Jen tady – něco tady prostě nehraje. S Rodem se něco děje. Jako kdyby se mu smůla lepila na paty. Stěží vychází ven, víte, dokonce přestal chodit i na statek. Jen tady vysedává a říká, že dělá papíry. Ale pojďte se podívat.“

Mávla rukou k jeho psacímu stolu a ke stolku vedle jeho židle; oba byly téměř zavalené obrovskou, lajdáckou hromadou dopisů, účetních knih a tenkých strojopisných papírů. „Jednou se v tom utopí,“ podotkla Caroline. „Ale nedovolí, abych mu pomohla. Tvrdí, že v tom má systém a že tomu nerozumím. Připadá vám to jako systém? Prakticky jediná, koho sem v poslední době pouští, je Betty. Aspoň že mu sem tam zamete koberce a vynese popelníky… Kéž by načas někam odjel, vzal si dovolenou nebo tak něco. Ale on odmítá. Odmítá opustit rodinný majetek. Ale vždyť vůbec nezáleží, jestli tady je, nebo není! Ať dělá, co dělá, rodinný majetek je stejně odsouzený k záhubě.“ Ztěžka se posadila na označkovaný otoman a podepřela si bradu dlaněmi. „Někdy mám pocit, že by to měl všechno pustit k vodě.“

Její slova vyznívala znaveně, ale věcně, Caroline téměř zavřela oči a já jsem si znovu uvědomil tu podivnou nahotu jejích lehce oteklých víček. Zahleděl jsem se na ni, vyvedený z míry.

„To přece nemyslíte vážně, Caroline. Určitě byste Hundreds Hall nechtěla ztratit?“

„Ále, přesně k tomu jsem byla vychována.– Chci říct, ztratit domov, až se Rod ožení. Nová paní Ayresová přece nebude chtít bydlet pod jednou střechou se staropanenskou švagrovou nebo s tchyní, když na to přijde. To je ta největší pitomost ze všech. Dokud bude Roddie příliš unavený a zaneprázdněný, než aby si našel manželku, a nejspíš si tím i přivodí smrt – dokud to tak bude, matka a já tady můžeme zůstat. Hundreds Hall je pro nás taková zátěž, že málem nestojí za to dál ji snášet…“

Její hlas utichl a setrvali jsme mlčky, dokud ticho v tom zvukotěsném pokoji nezačalo být nesnesitelné. Znovu jsem se podíval na ty tři prazvláštní ožehnuté značky: zničehonic jsem si uvědomil, že vypadají jako popáleniny na Rodově tváři a na rukou. Jako kdyby si dům v odpověď na jeho neštěstí a frustraci – nebo na ty Carolininy či její matky – nebo snad žal a zklamání celé rodiny vytvářel vlastní jizvy. Ta představa byla otřesná. Chápal jsem, co Caroline myslí tím, když říká, že ty označkované stěny a nábytek jí „nahánějí husí kůži“.

Musel mi přeběhnout mráz po zádech. „Poslyšte,“ zvedla se Caroline, „mrzí mě, že jsem vám to všechno řekla. Vlastně to ani není vaše starost.“

„Ale svým způsobem je,“ opáčil jsem.

„Vážně?“

„No, jsem víceméně Rodovým ošetřujícím lékařem.“

Obdařila mě svým žalostným úsměvem. „Ano, ale ve skutečnosti to tak není, že ne? Jak jste onehdy řekl: Rod vám za tu elektroléčbu přece neplatí. Říkejte tomu, jak chcete, ale vím, že teď to děláte spíš jako laskavost. Je to od vás strašně velkorysé, ale nesmíte se od nás nechat zatáhnout do dalších problémů. Vzpomínáte si, co jsem vám řekla, když jsem vás provázela? Že ten dům je nenasytný. Schlamstne veškerý náš čas a energii. Jestli mu to dovolíte, schlamstne i ten váš.“

Chvilku jsem na to nic neříkal. V duchu jsem měl před očima nikoliv Hundreds Hall, ale svůj vlastní domov s čistými, prostými, nenáročnými a dokonale sterilními pokoji. Později se tam vrátím a zasednu ke své staromládenecké večeři sestávající ze studené pečeně, vařených brambor a malého slabého piva.

„Jsem moc rád, že vám mohu pomoct, Caroline,“ ujistil jsem ji. „Opravdu.“

„Myslíte to vážně?“

„Ano. Nejsem z toho, co se tady děje, o moc moudřejší než vy. Ale rád bych vám pomohl přijít tomu na kloub. Já to s tím hladovým domem risknu, tím se netrapte. Na mně si tak akorát vyláme zuby, víte.“

Po těch slovech roztáhla ústa do nefalšovaného úsměvu a na okamžik znovu zavřela oči. „Děkuji vám,“ špitla.

Déle jsme se tam nezdržovali. Báli jsme se, aby se Rod nevrátil a nenačapal nás tam.

Tiše jsme se vrátili zpět do knihovny, kde Caroline poklidila a zavřela okenice. Pak – ve snaze setřást ze sebe aspoň krapet úzkosti – jsme zamířili do salonku za její matkou.

Ale v několika příštích dnech jsem si nad Roderickovým stavem nepřestával lámat hlavu. Až jedno odpoledne na začátku příštího týdne mi to celé konečně začalo dávat smysl – nebo podle toho, jak se na to díváte, se mi to spíš celé sesypalo na hlavu. Kolem páté odpoledne jsem projížděl cestou domů Lidcotem a ke svému překvapení jsem na Hlavní ulici zahlédl Roda. Nebylo by na tom nic pozoruhodného, protože dřív sem často jezdíval vyřizovat věci kolem statku. Ale, jak řekla Caroline, v poslední době Hundreds Hall skoro neopouští, a i když ve svrchníku, tvídové čepici a s popruhem kožené brašny přes prsa stále vypadal jako mladý venkovský šlechtic, na tom, jak kráčel se vztyčeným límcem a nahrbenými rameny, jako kdyby se chránil před něčím silnějším než jen listopadovým větrem, bylo něco neklamně tíživého a zneklidňujícího. Když jsem zastavil na opačné straně silnice, sroloval okénko a zavolal na něj, otočil se ke mně s vyděšeným výrazem; a na malou chvilku – dal bych na to jed – vypadal jako vyplašený štvanec.

Pomalu přišel k autu a já jsem se ho zeptal, co ho přivádí do vesnice. Odpověděl, že byl za místním stavitelem Mauricem Babbem. Hrabská rada totiž nedávno odkoupila poslední volnou parcelu na Ayresových pozemcích a má v plánu postavit na ní nové sídliště. Investorem má být právě Babb, a tak spolu dolaďovali poslední verzi smlouvy.

„Chce po mně, abych za ním chodil do kanceláře jako hokynář,“ poznamenal Rod hořce. „Představte si, že by něco takového navrhl mému otci! Ovšem že dobře ví, že přijdu. Ví, že nemám na vybranou.“

Přitáhl si k sobě klopy svrchníku a znovu vypadal znaveně a nešťastně. Kvůli tomu prodeji půdy jsem pro něj mnoho slov útěchy neměl. Ve skutečnosti mě zpráva o nových domech potěšila, protože v oblasti byla po bydlení sháňka. „Doufám, že jste nešel pěšky?“ zeptal jsem se, protože mi ležela na srdci jeho noha.

„Ne, ne,“ odpověděl. „Barrett mi splašil trochu benzinu, a tak jsem přijel autem.“

Kývl bradou směrem k Hlavní ulici a já jsem uviděl, že opodál stojí zaparkovaný starý, omšelý černo-slonovinový Rolls-Royce, charakteristický vůz Ayresových. „Bál jsem se, že cestou vypustí duši,“ dodal Rod. „To by byla poslední kapka. Ale zvládl to.“

Teď už to byl zase ten starý Rod. „No, doufám, že vás dopraví zase zpátky domů,“ podotkl jsem. „Spěcháte? Nechcete na chvilku zajít ke mně a ohřát se?“

„To nejde,“ odvětil pohotově.

„Proč ne?“

Rod stočil pohled stranou. „Neměl bych vás zdržovat od práce.“

„Nesmysl! Do začátku večerních ordinačních hodin zbývá ještě hodina a stejně nemám nic jiného na práci. Vždyť jsme se v poslední době skoro neviděli. Jen pojďte.“

Rod byl očividně na vážkách, ale já jsem na něj nepřestával zlehka, ale umanutě tlačit, až nakonec souhlasil s tím, že se mnou půjde „jen na pět minut“. Zaparkoval jsem auto a počkal na něj u dveří svého domu. Protože nahoře se netopilo, zavedl jsem ho do přípravny, zpoza pultu jsem podal židli a spolu s další ji postavil blízko starobylých litinových kamínek, v nichž zbývalo dost řeřavých uhlíků na to, aby se z nich dal vykřesat pořádný oheň. Trvalo pár minut, než se mi je podařilo probudit k životu, a když jsem se znovu narovnal, Rod už si sundal čepici, odložil brašnu a pomalu se procházel po místnosti. Prohlížel si police, v nichž jsem měl uloženo pár bizarních starých lahviček a nástrojů, které kdysi patřily doktoru Gillovi.

Ke svému potěšení jsem si všiml, že se mu mírně zvedla nálada. „Tady je ta ohavná nádobka s pijavicemi,“ povšiml si, „ze které jsem měl jako kluk noční můry. Starý doktor Gill v ní nejspíš nikdy žádné pijavice neměl, že ne?“

„Obávám se, že měl,“ namítl jsem. „Patřil k lidem, kteří mají k pijavicím důvěru. K pijavicím, lékořici a rybímu tuku. Nesvléknete si kabát? Hned jsem zpátky.“

Po těch slovech jsem zamířil ke svému stolu ve vedlejší ordinaci, otevřel zásuvku a vytáhl láhev a dvě skleničky.

„Nechci, abyste si myslel, že mám ve zvyku nasávat už před šestou,“ řekl jsem po svém návratu, když jsem mu ukázal láhev. „Ale zdá se, že potřebujete vzpruhu, a tohle je jen trocha starého tmavozlatého sherry. Mám ho po ruce pro těhotné ženy. Buď to chtějí oslavit, víte – nebo potřebují něco, aby se vzpamatovaly z šoku.“

Rod se usmál, ale úsměv mu rychle zmizel z tváře.

„Dostal jsem už drink od Babba. Ujišťuju vás, že ten si na staré dobré sherry nepotrpí. Prohlásil, že musíme oslavit uzavření smlouvy; že když to neuděláme, přinese to smůlu. Málem jsem mu řekl, že aspoň pokud jde o mne, já už si svou vybral; a patří k ní i prodej té půdy. A pokud jde o peníze, které tím získáme – věřil byste, že už jsou málem utracené?“

Ale nakonec si ode mě tu sklenku vzal a ťukl si se mnou. K mému překvapení se mu třásla v ruce, a tak, nejspíš aby to chvění zakryl, dal si jeden rychlý hlt a začal si točit stopkou v prstech. Když jsme se přesunuli k židlím, prohlédl jsem si ho z větší blízkosti. Všiml jsem si, jak si napjatě, ale jakoby bez života sedá na židli. Jako kdyby v těle měl taková malá závažíčka a ta se mu tam nepředvídatelně převalovala.

„Vypadáte ztrhaně, Rode,“ poznamenal jsem zlehka.

Zvedl ruku a otřel si ret. Zápěstí měl stále ovázané, gáza byla v dlani umazaná a roztřepená. „To bude tím prodejem půdy,“ opáčil.

„Neměl byste si to brát tak osobně. V Anglii je v úplně stejné situaci jako vy nejméně stovka šlechtických rodin a všechny se chovají stejně jako vy.“

„Bude jich aspoň tisíc,“ odpověděl, ale bez větší přesvědčivosti. „Všichni kluci, které jsem znal ze školy, a všichni piloti, se kterými jsem létal: pokaždé, když se mi jeden z nich ozve, mluví stejně. Většina z nich už svoje dědictví promrhala. Někteří z nich si dokonce musí hledat práci. Jejich rodiče žijí ze vzduchu… Dnes ráno jsem otevřel noviny: jeden biskup v nich žehral nad ‚studem německého národa‘. Proč nikdo nenapíše článek o ‚studu anglického národa‘? – obyčejných tvrdě pracujících Angličanech, kteří od války jen přihlížejí tomu, jak se jim vytrácí majetek a příjem? Kdežto odporným malým podnikatelům jako Babb se daří a muži bez půdy, bez rodiny, bez toho, aniž by je sledovalo celé hrabství – muži jako ten pitomý Baker-Hyde –“

Hlas se mu zadrhl a větu nedokončil. Zaklonil hlavu a polkl zbytek sherry, pak začal prázdnou sklenku obracet v prstech ještě netrpělivěji než dřív. Zničehonic obrátil pohled do sebe a připadal mi znepokojivě nedostižný. Pak se pohnul a já jsem měl znovu pocit, že jeho trhavé a nevyvážené pohyby způsobují závažíčka, která mu volně putují v těle.

Ohromila mě i jeho narážka na Petera Baker-Hyda. Napadlo mě, že aspoň mám nějaké vodítko k tomu, co ho celou dobu trápí. Přišlo mi, že si z toho muže s překrásnou manželkou, penězi a vzorným válečným vysvědčením udělal něco jako modlu.

„Poslyšte, Rode,“ naklonil jsem se k němu. „Takhle už to přece dál nejde. Ta obsese Baker-Hydovými nebo co to vlastně je: pusťte to z hlavy, ano? Zaměřte se spíš na to, co máte, než na to, co nemáte. Víte, že spousta lidí by vám mohla závidět.“

Zapíchl do mě zvláštní pohled. „Závidět?“

„Jistě! Jednak se podívejte, v jakém bydlíte domě. Vím, že je dřina se o něj starat, ale proboha! Copak nevidíte, že svou věčnou rozmrzelostí svojí matce i sestře jen ztrpčujete život? Nechápu, co to do vás v poslední době vjelo. Jestli vám něco nedá spá –“

„Kristepane!“ dopálil se. „Když se vám ten zatracenej barák tak líbí, tak proč se nechopíte jeho vedení! To bych chtěl teda vidět. Nemáte tušení! Copak nevíte, že kdybych jen na okamžik přestal –!“ Rod polkl, v útlém krku sebou nepříjemně škubl jeho ohryzek.

„Přestal s čím?“ nechápal jsem.

„Přestal to všechno držet na uzdě. Držet v patřičných mezích. Copak nevíte, že nám ta zpropadená barabizna může každou vteřinu spadnout na hlavu a mě, Caroline i matku strhnout s sebou? Bože, nemáte ani páru, nikdo z vás. Mě to zabíjí!“

Položil ruku na opěradlo svojí židle a pohnul se, jako by se chystal postavit; ale pak, jako by si to rozmyslel, se zase nečekaně posadil zpátky. Teď už se rozhodně třásl – nevím, zda strachy či rozčilením, ale na pár minut jsem se odvrátil, abych mu dal čas se sebrat. Kamínka netáhla tak, jak by měla: zvedl jsem se, abych s tím něco udělal. Při tom jsem si uvědomil, že se Rod nervózně vrtí; brzy už sebou šil tak silně, že na tom bylo cosi nepřirozeného. „Sakra!“ slyšel jsem, jak si ulevil tichým, zoufalým hlasem. Pořádně jsem se na něj podíval a viděl jsem, že je bledý, potí se a třese jako člověk zmítaný horečkou.

Znepokojeně jsem se postavil. Na okamžik mě napadlo, že jsem s tou epilepsií musel mít pravdu: že Rod právě tady a teď dostal záchvat.

Ale on si jen zakryl rukou tvář a zvolal: „Nedívejte se na mě!“

„Cože?“

„Nedívejte se na mě! Zůstaňte tam, kde jste.“

Pak jsem si ale uvědomil, že není nemocný, že se ho jen zmocnila příšerná panika a všechno ještě zhoršují jeho rozpaky z mojí přítomnosti. A tak jsem se k němu otočil zády, přistoupil jsem k oknu a vyhlížel skrz zaprášenou síťovanou záclonu. Ještě dnes si pamatuju její trpký, lechtivý zápach. „Rode –“ spustil jsem.

„Nedívejte se na mě!“

„Já se na vás nedívám. Dívám se na Hlavní ulici.“ Slyšel jsem jeho rychlé, obtížné dýchání i slzy, které se mu zadrhávaly v krku. „Vidím svoje auto,“ spustil jsem bezvýrazným hlasem, „bohužel by potřebovalo pořádně umýt a naleštit. O kousek dál vidím váš vůz, vypadá ještě hůř… Támhle jde paní Walkerová se svým synkem. Támhle je Enid od Desmondových. Podle toho, jak vypadá, je pěkně namíchnutá; má nakřivo nasazený klobouk. Pan Crouch právě vyšel na zápraží, aby vyprášil střihací plášť… Smím se na vás už podívat?“

„Ne! Zůstaňte tam. Mluvte dál.“

„Dobrá, budu mluvit dál. Zajímavé, jak je těžké, když po vás někdo chce, abyste pořád mluvil. Jsem samozřejmě zvyklý spíš naslouchat. Už vás to někdy napadlo, Rode? Kolik toho člověk v mé branži musí vyslechnout? Často mě napadá, že rodinný lékař je jako kněz. Lidé nám svěřují svá tajemství, protože vědí, že je nebudeme soudit. Vědí, že jsme zvyklí pohlížet na lidské bytosti jako by svlečené z kůže… Některým lékařům to vadí. Znám jednoho nebo dva, kteří zažili tolik slabosti, že lidstvem začali úplně opovrhovat. Znám ty – a je jich mnoho, víc, než byste hádal –, kteří se dali na pití. Druzí z nás však pociťují pokoru. Vidíme, jak mučivé dokáže být pouhé bytí. Jen pouhé bytí, nemluvě o válkách a já nevím čem ještě, co na člověka dopadá, o pozemcích a statcích, které je třeba spravovat… Víte, většina lidí se nakonec stejně nějak protluče…“

Pomalu jsem se otočil zpátky k němu. S nešťastným výrazem se mi zadíval do očí, ale neprotestoval. Celé tělo mu svazovalo absurdní napětí, dýchal nosem s pevně zavřenými ústy. Z obličeje mu vyprchala všechna barva. Dokonce i napjatá, hladká kůže v místech zjizvení ztratila barvu. Zůstala jen ta blednoucí žluto-zelená modřina kolem jeho oka; tváře mu smáčel pot a snad i slzy. Ale to nejhorší měl za sebou, a zatímco jsem ho pozoroval, byl stále klidnější. Přistoupil jsem k němu, vytáhl balíček cigaret a on si jednu vděčně vzal, i když si ji musel přidržovat oběma rukama, než jsem mu připálil.

Když vypustil z úst první nepravidelný obláček kouře, tiše jsem se zeptal: „Co se děje, Rode?“

Otřel si tvář a svěsil hlavu. „Nic se neděje. Už je mi dobře.“

„Dobře? Jen se na sebe podívejte.“

„To je tím vypětím – z toho, jak se člověk snaží mít pořád navrch. Ono jen chce, abych to zabalil. Ale já to nevzdám. Jenže ono to ví, víte, a zkouší to dál a dál.“

Při řeči byl stále jako bez dechu a nešťastný, ale jistým uměřeným způsobem, a ta kombinace mučivé úzkosti a zdravého rozumu v jeho slovech a chování mě deptala. Vrátil jsem se ke své židli, a když jsem se posadil, tiše jsem se zeptal: „Co se děje? Vím, že něco není v pořádku. Nechcete mi říct, co to je?“

Rod ke mně pozvedl zrak, aniž zvedl hlavu. „Chci,“ hlesl s nešťastnou bezelstností. „Ale pro vaše vlastní dobro bude lepší, když to neudělám.“

„A pročpak?“

„Mohlo by vás to… nakazit.“

„Nakazit mě! Nezapomeňte, že s infekcemi přicházím do styku každý den.“

„Ne s takovou, jako je tahle.“

„Proč, co je zač?“

Rod svěsil pohled. „Je to… neřád.“

Z jeho pohledu a gesta, s jakými to vyslovil, zaznívalo jasné znechucení. Z té konkrétní kombinace slov – „infekce“ a „neřád“ – mi pomalu začínalo svítat, v čem by mohl být jeho problém. Pomyšlení, že za jeho trampotami by mohlo být něco tak pozemského, mě tak překvapilo a ohromilo, že jsem se málem usmál. „Je to ono, Rode?“ optal jsem se. „Proboha, proč jste s tím za mnou nepřišel dřív?“

Nechápavě se na mě podíval; a když jsem mu vysvětlil, jak to myslím, propukl v příšerně znějící smích.

„Dobrý bože,“ řekl, zatímco si utíral tvář. „Kéž by to bylo něco tak prostinkého! A pokud se vám mám svěřit se svými symptomy –“ Jeho tvář získala zachmuřený výraz. „Tomu prostě nebudete věřit.“

„Zkuste to, ano?“ tlačil jsem na něj.

„Už jsem vám řekl, že chci!“

„Tak, kdy se ty vaše symptomy objevily poprvé?“

„Kdy? Kdy myslíte? Ten večer, kdy se konal ten pitomý večírek.“

Celou dobu jsem si to myslel. „Vaše matka řekla, že vás bolela hlava. Tím to začalo?“

„Ta bolest hlavy nic nebylo. Řekl jsem to, jen abych zamaskoval tu druhou věc, tu skutečnou.“

Když jsem viděl, jak zápasí, pobídl jsem ho: „Povězte mi to, Rode.“

Přistrčil si ruku k ústům, aby si zasunul ret mezi zuby. „Kdyby se to dostalo ven –“

Špatně jsem ho pochopil. „Máte mé slovo, že to nikomu neřeknu.“

To ho vyděsilo. „Ne, to nesmíte! Nesmíte to říct matce ani sestře!“

„Neřeknu, pokud nechcete.“

„Řekl jste, že jste něco jako kněz, je to tak? Kněz nesmí vyzradit tajemství, že? Musíte mi to slíbit!“

„Slibuji, Rode.“

„Myslíte to vážně?“

„Ovšem.“

Odvrátil se ode mě, znovu si začal žmoulat ret a nadlouho se odmlčel, až mě napadlo, že se znovu stáhl do sebe a vůbec mě nevnímá. Ale pak nejistě potáhl z cigarety a mávl rukou, v níž držel skleničku.

„Dobrá. Bůh ví, že se mi uleví, když se o to konečně s někým podělím. Ale nejdřív mi musíte dolít. Za střízliva to nezvládnu.“

Dolil jsem mu dvojitou dávku – ruce se mu stále příliš třásly, než aby si dolil sám – a on ji do sebe najednou obrátil a řekl si o přídavek. A když vypil i ten, jal se mi pomalu a lámaně vyprávět, co přesně se stalo ten večer, kdy byla ta malá Baker-Hydovic dívenka zraněná.

Věděl jsem, že Rod byl ohledně večírku od samého počátku na pochybách. Baker-Hydovi se mu, aspoň podle toho, co o nich slyšel, moc nezamlouvali; příčila se mu představa, že si má hrát na „pána domu“, a připadal si jako hlupák, když si měl po dlouhých třech letech znovu obléct smoking. Ale nakonec se rozhodl tohle všechno podstoupit kvůli Caroline a tomu, aby udělal matce radost. V onen zmíněný večer se skutečně zdržel na statku, přestože mu bylo jasné, že si všichni budou myslet, že „se schválně fláká“. Zdrželo ho unavené strojní zařízení, neboť přesně jak Makins několik týdnů předvídal, čerpadlo vypadalo, že má na kahánku, a nepřipadalo v úvahu, aby je Rod nechal na holičkách. Díky zkušenostem z letectva byl v podobných věcech zběhlý jako každý mechanik; spolu s Makinsovým synem čerpadlo jakžtakž sflikovali a uvedli do chodu, jenomže s tím skončili až po osmé. Než přešel celý park a spěšně vešel zahradní brankou do domu, na prahu už stáli Baker-Hydovi a pan Morley. Rod na sobě měl stále pracovní oděv a byl umazaný od prachu a kolomazi. Tušil, že na to, aby se šel pořádně vykoupat nahoru do koupelny, už nemá čas; a tak si řekl, že bude muset stačit, když se u sebe v pokoji opláchne v umyvadle horkou vodou. Zazvonil na Betty, ale ta se právě věnovala hostům v salonu. Chvíli počkal a zazvonil znovu; nakonec si pro tu vodu došel dolů sám.

Teď, řekl, přichází ta první záhada. Na posteli měl kousek vedle kousku rozložený smoking a chystal se ho obléknout. Jako mnozí vysloužilí vojáci i on měl v oblékání rád pořádek a systém, takže si nejprve šaty sám vykartáčoval a připravil. Když se vrátil z kuchyně a kvapně se opláchl, navlékl si kalhoty a košili a chystal se připnout límeček –, ale nemohl ho najít. Nadzvedl sako a podíval se pod něj. Nahlédl i pod postel – podíval se na všechna možná i nemožná místa, ale ten zatracený límeček nikde. Celé to bylo o to šílenější, že dotyčný límeček byl samozřejmě jediný, který se hodil ke košili, kterou už měl na sobě. Patřil k několika málo nezalátaným a nepospravovaným kouskům, které mu v šatníku zbývaly, takže jednoduše nemohl přijít k zásuvce a vzít si jiný.

„Zní to dost uhozeně, co?“ obrátil se ke mně nešťastně. „I v tu chvíli jsem věděl, že je to uhozené. Vůbec se mi na ten mizerný večírek nechtělo, a teď – sám hostitel, aspoň teoreticky, pán sídla! – nechávám všechny čekat, pobíhám po pokoji jako pitomec, protože vlastním jeden jediný slušný límeček.“

Právě v ten okamžik se objevila Betty, kterou paní Ayresová poslala, aby se zeptala, proč mu to tak trvá. Rod jí řekl, v čem je problém, a zeptal se jí, zda ten límeček náhodou někam nepřendala; Betty ho ujistila, že ho od rána, kdy mu ho spolu s ostatním prádlem přinesla nahoru do pokoje, neviděla. „No tak mi ho proboha aspoň pomozte najít, ano?“ vybídl ji Rod, a tak spolu chvíli hledali – dívali se na všechna místa, která už proslídil, a nic nenašli –, až z toho byl nakonec tak otrávený, že jí „poněkud příkře, želbohu“ řekl, aby to nechala být a vrátila se za matkou. Když dívka odešla, Rod zamířil k zásuvce, aby nějak zaimprovizoval a nahradil ten límeček nějakým obyčejnějším. Kdyby býval věděl, že Baker-Hydovi dorazili v tak neformálním oblečení, nemusel to tak prožívat. S takovou však jen viděl před očima matčin zklamaný výraz, který by nahodila, kdyby do salonu vešel „oblečený jako nějaký zatracený lajdácký školák“.

Pak se přihodilo něco ještě podivnějšího. Zatímco se mrzutě prohrabával zásuvkami, zaslechl v prázdném pokoji za sebou nějaký zvuk. Bylo to šplíchnutí, tichounké, ale naprosto nezaměnitelné, a tak usoudil, že se něco muselo skácet ze skříňky do umyvadla. Otočil se, aby se podíval, a nemohl věřit vlastním očím. Ta věc, která přistála ve vodě, byl jeho ztracený límeček.

Automaticky vyrazil kupředu, aby ho vylovil; pak zůstal stát s límečkem v ruce a snažil se přijít na to, jak se něco takového vůbec mohlo stát. Byl přesvědčený, že na skříňce s umyvadlem předtím neležel. Poblíž žádné takové místo, z něhož by mohl sklouznout, nebylo – a stejně nebyl důvod, aby odněkud vůbec klouzal. Nad skříňkou nebylo nic, co by mohlo límeček držet a pak ho upustit – žádné klinkající světlo ani žádný druh háčku –, dokonce ani za předpokladu, že něco takového jako tuhý bílý límeček se vůbec může nepozorovaně dostat nahoru na světlo nebo na háček. Jediné, co podle vlastních slov našel, byla „téměř neviditelná čmouha“ na příhradovém stropě nad jeho hlavou.

V této fázi byl zmatený, ale ne vyděšený. Z límečku sice kapala mýdlová voda, ale mokrý límeček přišel Rodovi lepší než žádný, a tak ho co nejlépe vysušil, postavil se k zrcadlu na toaletním stolku a chystal se ho připnout ke košili a uvázat si kravatu. Pak už mu zbývalo jen připnout si manžety, napomádovat a učesat vlasy a bude hotový. Otevřel malou slonovinovou krabičku, v níž měl manžetové knoflíčky, a zjistil, že je prázdná.

To už bylo podle jeho slov tak absurdní a k nevíře, že se tomu zasmál. Na vlastní oči ty knoflíčky sice ten den neviděl, ale zrovna ráno o tu krabičku náhodou zavadil prsty a jasně si pamatoval, jak uvnitř cinkaly. Od té chvíle se krabičky nedotkl. Nevěřil, že Betty nebo paní Bazeleyová ty knoflíčky někam založila, nebo že přišla Caroline nebo jeho matka a odnesla je pryč. Proč by to dělaly? Rod zavrtěl hlavou, rozhlédl se a obrátil se na „šotky“ nebo „duchy“ nebo co si to s ním dnes večer vlastně zahrává. „Nechcete, abych na ten večírek chodil?“ zeptal se. „Tak teď dobře poslouchejte: já tam taky nechci. Jenomže o chtění se tady bohužel nehraje. Tak mi prosím vraťte ty moje zas-ý knoflíčky, ano?“

Zaklapl slonovinovou krabičku a položil ji zpět na místo hned vedle hřebene a kartáčů; a v tomtéž okamžiku, kdy odtahoval ruku, zahlédl koutkem oka v zrcadle na toaletním stolku, jak se v pokoji za ním snáší dolů něco maličkého a tmavého – jako když se ze stropu spouští pavouček. Téměř okamžitě následoval úder kovu o keramiku: v tom tichém pokoji měla ta rána takovou razanci, že ho málem „vyděsila k smrti“. Rod se obrátil a s narůstajícím pocitem neskutečna pomalu zamířil ke skříňce s umyvadlem. Na dně mísy ležely jeho manžetové knoflíčky. Samotná skříňka byla postříkaná, hladina kalné vody se ještě vzdouvala a vlnila. Rod zaklonil hlavu a podíval se nahoru. Strop znovu vypadal neporušený a dočista neposkvrněný – až na to, že ta „čmouha“, které si všiml prve, teď o dost ztmavla.

A právě v ten okamžik, řekl Rod, si uvědomil, že v jeho pokoji se děje něco skutečně ďábelského. O svých vlastních smyslech nepochyboval: viděl přece, jak ty manžetové knoflíčky padají, a slyšel ten strašlivý cákanec i řinkot v umyvadle. Ale odkud proboha mohly spadnout? Přitáhl si křeslo, vylezl na něj a ve vratké poloze zkoumal strop z větší blízkosti. Kromě té divné tmavé čmouhy na něm však nic nebylo. Jako kdyby se ty knoflíčky zčistajasna zhmotnily ve vzduchu. Ztěžka slezl z křesla – ještě ke všemu ho rozbolela noha – a znovu nakoukl do umyvadla na skříňce. Nad špinavou pěnou se pomalu stahovala hladina, ale stačilo by jen vyhrnout rukáv, zanořit ruku a knoflíčky vylovit. Ale Rod se k tomu nedokázal odhodlat. Nevěděl, co má kčertu dělat. Znovu si vybavil ostře osvětlený salon – svou matku a sestru, které na něho čekají, Desmondovy, Rossiterovy, Baker-Hydovy – dokonce i mě a Betty – nás všechny, kteří na něho čekáme se sklenkou sherry v ruce; a začal se potit. Díval se na svůj vlastní odraz v kulatém zrcadle na holení a připadalo mu, že mu z pórů v kůži vylézají „jako červi“ kapičky potu.

Teď se však přihodila ta nejbizarnější věc ze všech. Rod stále hleděl do svojí vlastní potící se tváře, když se k jeho nevíře a hrůze zrcadlo otřáslo. Byl to stařičký viktoriánský kousek, zkosené kulaté zrcadlo v otočném bronzovém rámu na porcelánovém podstavci. Sám jsem dobře věděl, že je příšerně těžké: nic, s čím by dokázaly hnout šťouchance nebo otřesy kroků na podlaze. Rod stál bez hnutí v tom ztichlém pokoji a díval se, jak se zrcadlo znovu zachvělo, pak se zakymácelo a pak se kousek po kousku začalo pohybovat přes celou skříňku směrem k němu. Podle jeho vlastních slov to bylo, jako kdyby to zrcadlo umělo chodit – nebo spíš jako by v tu chvíli v sobě objevovalo, že je schopno chůze. Pohybovalo se trhavým, šouravým krokem a neglazovaná spodní strana jeho porcelánového podstavce vydávala na leštěném mramorovém povrchu příšerně skřípavý zvuk.

„Nic hnusnějšího jsem v životě neviděl,“ prohlásil Rod, když mi celou věc roztřeseným hlasem popisoval a při tom si stíral pot, který mu při té vzpomínce znovu vyrašil na rtu a na čele. „Bylo to o to hnusnější, že zrcadlo je tak obyčejná věc. Kdyby – já nevím, ale kdyby do pokoje vtrhlo nějaké zvíře, nějaký duch nebo zjevení, mám takový pocit, že by mě to tolik nevyděsilo. Kdežto tohle – to bylo ohavné, bylo to zvrácené. Člověk při tom má pocit, jako kdyby se všechno kolem něj, obyčejné věci v obyčejném životě, mohly všechny v jeden okamžik náhle jen tak zvednout a – zavalit ho. To bylo dost zlé. Ale to, co přišlo vzápětí –“

To, co se stalo pak, bylo ještě horší. Rod se celou dobu díval, jak se k němu zrcadlo rozviklaně blíží, ochromený hrůzou z něčeho, co přede mnou stále dokola nazýval rozporuplností. Přispíval k ní i jeho dojem, že to zrcadlo se chová poněkud neosobně. Bůhvíjak obživlo; ale Rod měl pocit, že ho uvádí v život nějaký slepý, bezmyšlenkovitý pohyb. Měl dojem, že kdyby tomu zrcadlu nastavil do cesty ruku, ten porcelánový podstavec by se mu nějak houževnatě přeplazil přes prsty. Přirozeně nic takového neudělal. Pokud vůbec nějak zareagoval, pak jedině tím, že ucouvl. Ale to už se zrcadlo blížilo ke kraji mramorového stojanu a při pohledu na to, jak balancuje a má spadnout, ho zaplavilo strašlivé okouzlení. A tak zůstal asi metr od něj stát. Zrcadlo se dál posunovalo, dokud dvěma a pak pěti centimetry nepřečuhovalo přes mramorový okraj. Rodovi se zdálo, jako by tápavě hledalo nějaký další povrch; díval se, jak se nerovnovážně naklání a podstavec si to šine kupředu. Ve skutečnosti začal z bezděčného popudu natahovat ruku, aby mu zabránil spadnout na zem. Ale sotva to udělal, zrcadlo jako by najednou „sbíralo sílu ke skoku“ – a vzápětí se vymrštilo přímo proti němu. Rod uskočil a ucítil palčivou ránu za uchem. Slyšel, jak za ním zrcadlo dopadá na podlahu a spolu s porcelánovou mísou se tříští na kusy. Otočil se a viděl na koberci neškodnou hromádku střepů, jako by je právě shodila čísi neobratná ruka.

Právě v ten okamžik se vrátila Betty. Zaťukala na dveře a vynervovaný a vyplašený Rod vykřikl. Zvuk jeho hlasu dívku zmátl, a tak bázlivě strčila do dveří a uviděla, jak jako přimražený hledí na ten rozbitý předmět na podlaze. Na tom, že se chystala ty střepy hned uklidit, nebylo nic zvláštního. Pak ale spatřila výraz Rodový tváře. Už si sice nevzpomínal, co jí řekl, ale muselo to znít dost šíleně, protože Betty okamžitě zmizela a spěšně se vrátila do salonu – to bylo tehdy, když jsem viděl, jak něco nervózně špitá paní Ayresové do ucha. Ta se s ní okamžitě vrátila zpátky za Roderickem a uvědomila si, že se stalo něco divného. Rod se potil hůř než kdy předtím a třásl se, jako by měl zimnici. Domnívám se, že musel vypadat zhruba stejně jako teď, když mi to celé vyprávěl. Když matku uviděl, měl jako malé dítě sto chutí chytit se jí za ruku; ale současně s tím se vzpamatoval dost na to, aby mu bylo jasné, že ji do toho za žádnou cenu nesmí zatahovat. Viděl, jak se mu zrcadlo na holení vymrštilo přímo proti hlavě: v tu chvíli už nejednalo z nějakého nanicovatého popudu – Rod cítil, jak ho proti němu žene cosi mimořádně cílevědomého a zlomyslného. Nechtěl svou matku něčemu takovému vystavovat. Zmateně, útržkovitě jí popsal, že se na statku odrovnal a že ho příšerně bolí hlava, jako by se mu měla každou chvíli rozskočit. Bylo mu očividně tak zle, že se pro mě chystala poslat, ale Rod ji zadržel a chtěl, aby z toho pokoje co nejdřív odešla. Těch deset minut, které tam s ním strávila, bylo podle jeho vlastních slov těch nejstrašnějších deset minut v jeho životě. Z toho vypětí, jak se snažil skrýt to, co právě zažil, smíšeného s hrůzou z toho, že zůstane sám a možná to zažije znova, musel vypadat jako šílenec. Měl na krajíčku – a tím, co mu dodalo sílu vzchopit se, byl podle něj ten konsternovaný a úzkostlivý pohled v matčině tváři. Když ona i Betty odešly, posadil se na postel v rohu pokoje zády ke zdi s koleny přitaženými k tělu. Ve zraněné noze mu tepala bolest, ale on si jí nevšímal – málem za ni byl vděčný, držela ho totiž při vědomí. Protože teď mu podle jeho vlastních slov nezbývalo nic jiného než „být ve střehu“. Musel bedlivě sledovat každou věc, každý roh a stín v pokoji, musel těkat pohledem z jednoho povrchu na druhý. Věděl totiž, že ona škodolibá věc, jež se mu už jednou pokusila ublížit, je v pokoji stále s ním a čeká.

„To na tom bylo to nejhorší,“ dodal Rod. „Věděl jsem, že mě nenávidí, skutečně nenávidí, což se vymyká jakékoliv logice nebo rozumu. Věděl jsem, že mi chce ublížit. Ne jako když si při letecké operaci vybíráte nepřátelský letoun: vidíte, jak se k vám ten stroj řízený člověkem blíží a ze všech sil se vás snaží sestřelit z oblohy. To je ve srovnání s tím formálně jednoduché. Má to logiku, je to férová situace. Zatímco tohle bylo podlé, záludné a zvrácené. Nemohl jsem se mu postavit se zbraní. Nemohl jsem proti němu jít s nožem nebo pohrabáčem; vždyť ten nůž nebo pohrabáč mi mohly obživnout v ruce! Připadalo mi, že dokonce i přikrývky, na nichž právě sedím, by se mohly zvednout a udusit mě!“

Tak to vydržel asi třicet minut –“ale klidně to mohlo být tisíc“ – třásl se a ze všech sil se to zlo snažil zahnat; ale nakonec už toho na něj bylo moc a ruply mu nervy. Slyšel se, jak křičí, ať ho ta věc nechá být, ať mu dá pokoj, proboha! – a zděsil se nad zvukem svého vlastního hlasu; možná že to kouzlo ale zlomil. Okamžitě poznal, že se něco pohnulo a že ta příšerná věc zmizela. Rozhlédl se po věcech kolem sebe a „Neumím to sice vysvětlit. Nevím, jak jsem to poznal. Ale věděl jsem, že jsou znovu obyčejné a neživé.“ Dočista zničený vyžahl „plný pohár“ brandy, vlezl si pod peřinu a stočil se do klubíčka jako mimino. Jeho pokoj jako vždycky působil zvukotěsně, jako kdyby byl od zbytku domu zlehka izolovaný. Pokud se zanedlouho za jeho dveřmi ozvaly kroky a zneklidněné špitání, buď je neslyšel anebo byl příliš vyčerpaný na to, aby se zabýval tím, co mohou znamenat. Rod upadl do přerývaného spánku, z něhož ho o dvě hodiny později vzbudila Caroline. Přišla se podívat, jak mu je, a říct mu, co se stalo s Gypem a Gillian. Naslouchal její historce s narůstající hrůzou – došlo mu, že ta malá byla pokousaná zhruba ve chvíli, kdy na tu zlomyslnou věc ve svém pokoji volal, ať ho nechá být.

Při těch slovech na mě upřel své rozbolavělé oči, jež mu žhnuly ve zjizvené tváři. „Už chápete?“ zeptal se mě. „Všechno to byla moje vina! Odehnal jsem tu věc od sebe z čiré a pitomé zbabělosti; a ona šla a ublížila někomu jinému. Té ubohé dívence! Kdybych to býval věděl, vydržel bych cokoliv – cokoliv na světě –“ Rod si otřel ústa a pak se pokusil o něco umírněnějším tónem pokračovat. „Řeknu vám, že od té chvíle už se nedám zaskočit. Když se objeví, jsem připravený. Mám ho pod kontrolou. Většinou je to bez problémů. Většinou se ani neobjeví. Ale rádo mě to překvapuje, snaží se mě nachytat. Je jako zlomyslné, škodolibé dítě. Klade mi pasti. Onehdá mi otevřelo dveře, abych do nich vrazil a přerazil si nos. Přeskupuje mi papíry; staví do cesty věci, abych o ně zakopl a zlomil si vaz! Je mi to jedno. Může mi dělat, co chce. Dokud se mi tu infekci daří udržet ve svém pokoji, víte, dokážu ji udržet na uzdě. A to je rozhodující, nemyslíte? Hlavně chci před zdrojem té infekce uchránit sestru a matku.“

Kapitola 6

Již mnohokrát se za mou lékařskou praxi stalo, že po té, co jsem pacienta prohlédl nebo si prostudoval výsledky jeho testů, pomalu, ale jistě mi začalo docházet, že mu již není pomoci. Vzpomínám si například na jednu mladou vdanou ženu: právě otěhotněla a přišla za mnou s letním kašlem; velice živě si pamatuju, jak jsem jí přiložil fonendoskop na prsa a uslyšel první chabé, ale zničující známky tuberkulózy. Vybavuju si hezkého, talentovaného chlapce, kterého ke mně přivedly „růstové bolesti“ – ve skutečnosti počátek nemoci, při níž ochabují svaly a která ho o pět let později připravila o život. Bující zhoubný nádor, rozrůstající se rakovina, zákal v oku: spolu s vyrážkami a výrony patří k dennímu chlebu lékaře, ale já jsem si na ně nikdy nezvykl a pokaždé, když je s jistotou zahlédnu, zaplaví mě pocit naprosté bezmoci a hrůzy.

Stejné pocity se mě začaly plíživě zmocňovat, zatímco jsem seděl a naslouchal Rodově pozoruhodnému vyprávění. Nevím jistě, jak dlouho mu to trvalo, protože hovořil přerušovaně, s jistou váhavostí a zdráhavostí, jako by se těm obludným detailům příběhu vyhýbal. Po většinu času jsem byl zticha, a když Rod domluvil, zůstali jsme sedět v té ztichlé místnosti a já jsem se rychle rozhlédl po bezpečném, známém, uchopitelném světě kolem sebe – po kamínkách, pultu, nástrojích a lahvičkách, vybledlém Gillově písmě na vyšisovaných štítcích, Mist. Scillae, Pot. Iod. – a přišlo mi, že je najednou vidím trochu jinak, cize, jako by všechny stály tak trochu nakřivo.

Rod mě pozoroval. „Chtěl jste to slyšet,“ řekl poté, co si utřel tvář, zmuchlal kapesník do kuličky a zmačkal ji v prstech. „Já jsem vás před tím neřádem varoval.“

Odkašlal jsem si. „Jsem moc rád, že jste mi to řekl.“

„Vážně?“

„Ovšem. Jen mě mrzí, že jste to neudělal už dávno. Rve mi srdce, když pomyslím, že jste tím procházel úplně sám, Rode.“

„Musel jsem, víte. Kvůli rodině.“

„Jistě, to chápu.“

„A nemáte mi za zlé to s tou dívenkou? Přísámbohu, kdybych býval věděl –“

„Ne, ne. To vám přece nikdo nemůže zazlívat. Teď bych ale rád udělal jednu věc. Rád bych vás prohlédl, jestli vám to nevadí.“

„Prohlédl? Proč?“

„Mám pocit, že jste utahaný jak kotě, ne?“

„Utahaný? Bože, jsem úplně vyřízený! V noci se neodvažuju zamhouřit oči. Strašně se bojím, že ta věc se vrátí, když usnu.“

Vstal jsem, abych si podal brašnu, a Rod si na ten popud začal poslušně stahovat svetr a košili. Stál na předložce před krbem jen v nátělníku a kalhotách, se špinavým obinadlem kolem zápěstí, třel si paže, aby se zahřál, a vypadal příšerně pohuble, zranitelně a mladě. A tak jsem ho krátce, zevrubně prohlédl, poslechl jsem si ho, změřil mu tlak a tak dále. Ale upřímně řečeno všechno jen proto, abych získal trochu času, neboť mi bylo jasné – to muselo být jasné každému –, v čem tkví pravá podstata jeho potíží. To, co mi povyprávěl, mnou ve skutečnosti otřáslo až do morku kostí, a musel jsem si promyslet, co dál.

Jak jsem tušil, kromě toho, že byl podvyživený a přetažený, což platilo zhruba o polovině mých sousedů, s ním očividně nebylo nic v nepořádku. Nepospíchal jsem s úklidem svých nástrojů a dál přemýšlel.

„Tak co?“ zeptal se Rod, když si zapínal košili.

„Sám jste to říkal, Rode: jste vyčerpaný. A vyčerpání – no, vyčerpání si s člověkem dokáže pohrát.“

„Jak pohrát?“ zamračil se Rod.

„Poslyšte,“ spustil jsem. „Nemohu zastírat, že to, co jste mi právě řekl, mě nesmírně vylekalo. Nebudu chodit kolem horké kaše. Myslím si, že vaše potíže jsou duševního rázu. Myslím si – Poslouchejte mě, Rode.“ Začal se ode mě zklamaně a naštvaně odvracet. „Mám pocit, že to, co prožíváte, se asi nejlépe dá popsat jako neuróza. U určitého typu vystresovaných lidí se objevuje častěji, než si umíte představit. A jen si připusťte, že od chvíle, co jste odešel z letectva, jste vystaven nesmírnému tlaku. Myslím, že právě ten tlak společně s válečným traumatem –“

„Válečným traumatem!“ opáčil Rod opovržlivě.

„Opožděným válečným traumatem. I to je daleko běžnější, než byste si myslel.“

Rod zavrtěl hlavou a neústupně prohlásil: „Vím, co jsem viděl a slyšel.“

„Ale vy si jen myslíte, že jste to viděl. To vám namlouvají vaše unavené a přetažené nervy.“

„Ale tak to nebylo! Copak to nechápete? Bože, kéž bych nebyl nic říkal. Chtěl jste, abych vám to řekl. Já nechtěl, ale vy jste mě přesvědčil. Teď to proti mně zneužíváte a děláte ze mě nějakého cvoka.“

„Kéž byste se mohl jednu noc pořádně vyspat.“

„Už jsem vám to řekl: ta věc se vrátí, když usnu.“

„Ne, Rode. Říkám vám, že se vrátí jen, když nebudete spát, protože je to čirá halucinace –“

„Halucinace? To si myslíte?“

„– halucinace, kterou živí vaše vlastní vyčerpání. Myslím, že byste měl na nějaký čas odjet z domu. Vzít si hned teď dovolenou.“

Zrovna si přetahoval přes hlavu svetr, a když ve výstřihu vykoukla jeho tvář, nevěřícně ji ke mně obrátil. „Odjet pryč? Copak jste mě vůbec neposlouchal? Kdybych měl odjet, kdo ví, co by se mohlo stát?“ Spěšně si uhladil vlasy a začal si oblékat svrchník. Pak si všiml, kolik je hodin. „Už jsem tady dlouho. I to je vaše vina. Musím se vrátit.“

„Dovolte aspoň, abych vám dal nějaký luminal.“

„Sedativa?“ opáčil. „Myslíte, že to mi pomůže?“ A když pak viděl, jak přistupuju k polici a beru do ruky lahvičku s tabletami, podrážděným hlasem dodal: „Ne. Myslím to vážně. Tímhle mě nadopovali po té havárii. Už je nechci. Nedávejte mi je, stejně je zahodím.“

„Třeba si to rozmyslíte.“

„Nerozmyslím.“

S prázdnýma rukama jsem se znovu postavil před pult. „Rode, prosím vás, poslouchejte mě. Když už vás nemohu přesvědčit, abyste změnil prostředí, pak znám jednoho dobrého lékaře, co má v Birminghamu kliniku pro podobné případy. Dovolte, abych mu zavolal. Jen by si s vámi promluvil a vyslechl vás. Nic víc: jen si vás poslechne a vy mu povíte všechno tak, jak jste to řekl mně.“

Rysy ve tváři mu ztuhly. „Myslíte doktora pro duševně nemocné? Psychiatra nebo psychologa nebo jak se jim krucinál říká? Tohle není můj případ. Tohle vůbec není můj případ. Zdrojem toho trápení je Hundreds Hall. Copak to nechápete? Já nepotřebuju doktora, to už byste za mnou stejně tak mohl poslat nějakého,“ chvíli tápavě hledal správné slovo, „vikáře nebo co. Kdybyste zažil to co já –“

„Tak mi dovolte, abych jel s vámi,“ vyhrkl jsem z náhlého popudu. „Strávím nějaký čas u vás v pokoji a zjistím, jestli se ta věc znovu neobjeví.“

Rod zaváhal, očividně si to nechával projít hlavou; a pohled na to, jak tu myšlenku zvažuje, jako kdyby byla možná, rozumná, smysluplná, byl víc zneklidňující než cokoliv jiného. Ale pak zavrtěl hlavou a neosobně řekl:

„Ne. To nemohu riskovat. Nebudu ho pokoušet. To by se mu moc nelíbilo.“ Nasadil si čepici. „Musím jít. Mrzí mě, že jsem vám cokoliv z toho říkal. Mělo mě napadnout, že to nepochopíte.“

„Prosím, poslouchejte mě, Rode.“ Pomyšlení, že ho teď ztratím, bylo strašné. „V tomhle stavu odtud přece nemůžete odejít. Copak jste zapomněl, jak vám ještě před chvilkou bylo? Na tu strašlivou paniku? Co když to na vás zase přijde?“

„Nepřijde,“ odvětil. „Jen jste mě zaskočil. Vůbec jsem sem neměl chodit. Potřebují mě doma.“

„Pak si aspoň promluvte se svou matkou. Anebo dovolte, abych to zas vás udělal já.“

„Ne,“ odsekl příkře. Stál už u dveří, ale teď se ke mně otočil, a když jsem spatřil v jeho očích opravdový hněv, vyvedlo mě to z míry. „Nic z toho se nesmí dozvědět. Ani moje sestra. Nesmíte jim nic říct. Slíbil jste to. Dal jste mi své slovo a já jsem vám věřil. Nesmíte o tom mluvit ani s tím svým kamarádem z branže. Tvrdíte, že přicházím o rozum. Dobrá, klidně si tomu věřte, když vám to pomůže; když nemáte odvahu vidět pravdu. Ale aspoň buďte té slušnosti a nechte mě při tom na pokoji.“

Tón jeho hlasu byl tvrdý a vyrovnaný a to, co říkal, vyznívalo absurdně logicky. Přetáhl si přes hlavu popruh brašny, přitáhl si k sobě klopy kabátu a jediné, co vypovídalo o pošetilé halucinaci, která ho měla ve své moci, byla jeho bledá tvář a nepatrně zarudlé oči. Nebýt toho vypadal stejně jako předtím, jako mladistvý venkovský šlechtic. Bylo mi jasné, že nemá cenu dál ho zdržovat. Rod už sice znovu stál u dveří, ale podle zvuků, které se za nimi ozývaly, bylo jasné, že se začali scházet moji první večerní pacienti, a tak netrpělivě ukázal rukou k mojí ordinaci a já jsem ho odvedl k zadnímu vchodu do zahrady. Ale dělal jsem to s velice těžkým srdcem a se strašlivým pocitem zmaru. Sotva se za ním zavřely dveře, vrátil jsem se k oknu v přípravně a skrz tu zaprášenou síťovanou záclonu se díval, jak Rod vychází zpoza domu a s belháním si to rázuje po Hlavní ulici ke svému autu.

__

Co jsem měl dělat? Bylo mi jasné – nad slunce jasné –, že se Rod v několika uplynulých týdnech stal obětí velice silných halucinací. Svým způsobem by se nebylo čemu divit, vezmeme-li v úvahu břemena, s jejichž tíhou se v poslední době potýkal. Vědomí hrozby a vypětí se mu slily v mysli do té míry, že jako by proti němu povstávaly dokonce i „obyčejné věci“, jak sám několikrát zopakoval. To, že halucinace poprvé udeřily ten večer, kdy se měl na večírku stát hostitelem svých úspěšnějších sousedů, nebylo žádným překvapením; a zároveň mi připadalo smutně příznačné, že jeho nejhorší zážitek se točil kolem zrcadla – které, ještě než započalo svou „chůzi“, odráželo jeho zjizvenou tvář a nakonec skončilo jako hromádka střepů. Jak už jsem řekl, tohle všechno sice bylo dost šokující, ale dalo se to vysvětlit jako důsledek stresu a nervového vypětí. Víc mě trápilo a rozčilovalo to, že Rod na svých bludech stále tolik lpěl a vypěstoval si zdánlivě logický strach, že pokud tu bůhvíjak ďábelskou věc, která mu údajně obsadila pokoj, nezažene, jeho matka a sestra se „nakazí“.

Několik příštích hodin jsem jeho duševní stav v duchu probíral stále dokola. I když jsem se věnoval svým ostatním pacientům, část mého já jako by stále byla s Rodem a naslouchala v hrůze a zděšení jeho příšerné historce. Mám takový pocit, že jsem ve své profesionální kariéře nikdy nezažil okamžik, kdy bych si nevěděl rady s tím, co dál. Svůj podíl na tom nepochybně měl i můj vztah k jeho rodině. Nejspíš jsem měl okamžitě celý případ předat některému z kolegů. Jenomže skutečně šlo z lékařského hlediska o případ? Rod za mnou přece nepřišel kvůli odbornému názoru. Vždyť se mi podle vlastních slov zdráhal vůbec svěřit. A rozhodně nehrozilo, že bych já nebo kterýkoliv jiný lékař dostal za svou pomoc či radu zaplaceno. V tomto bodě jsem ho nepovažoval za nebezpečí pro sebe ani pro druhé. Přišlo mi pravděpodobnější, že halucinace pomalu naberou na síle, až ho nakonec úplně stráví: jinými slovy, že se Rod udře do stavu naprostého duševního zhroucení.

Mým největším dilematem bylo, zda mám vůbec něco říct paní Ayresové nebo Caroline. Dal jsem Rodovi své slovo, že budu mlčet; a i když s tím přirovnáním ke knězi jsem to nemyslel zase tak vážně, žádný lékař nebere lékařské tajemství na lehkou váhu. Celý večer jsem byl jak na trní, chvíli jsem se přikláněl k jedné, chvíli zas ke druhé variantě… Nakonec jsem až těsně před desátou zaběhl ke Grahamovým, abych si o tom promluvil s nimi. V poslední době jsem je trochu zanedbával a Graham byl překvapený, že mě vidí. Oznámil mi, že Anne je nahoře – jedno z dětí trochu stonalo –, ale zavedl mě do obývacího pokoje a pozorně celý příběh vyslechl.

Šokovalo ho to stejně jako mě.

„Jak se to krucinál mohlo tak zvrtnout? Copak se neobjevila žádná varovná znamení?“

„Věděl jsem, že něco nehraje,“ odpověděl jsem, „ale netušil jsem, že je to tak zlé.“

„Co chceš dělat?“

„Na to se právě snažím přijít. Vždyť nemám v ruce ani spolehlivou diagnózu.“

Graham se nad tím zamyslel. „Epilepsii jsi určitě zvažoval, že?“

„To bylo první, co mě napadlo. Stále si myslím, že by to částečně mohlo něco vysvětlovat. Aura vyvolávající zvláštní smyslové vjemy – zrakové, sluchové a tak dále. Samotný záchvat, po něm přicházející únava; to všechno do sebe do určité míry zapadá. Ale nejsem přesvědčený, že to je všechno.“

„A co myxedém?“ navrhl Graham.

„To už mě taky napadlo. Jenže to se přece nedá tak lehce přehlédnout, že? A navíc tomu nic nenaznačuje.“

„Nemohlo by něco narušovat činnost mozku? Například tumor?“

„Kristepane, doufám, že ne! Samozřejmě, že je to možné. Ale žádné další známky tu nejsou… Ne, něco mi říká, že je to čistě nervového původu.“

„To je svým způsobem taky dost zlé.“

„Já vím,“ přitakal jsem. „A jeho matka a sestra nic netuší. Myslíš si, že bych jim to měl říct? To mě teď trápí nejvíc.“

Graham zavrtěl hlavou a vyfoukl vzduch z tváří. „Teď už je znáš lépe než já. Roderick ti za to rozhodně nepoděkuje. Na druhé straně by ho to mohlo dohnat k nějaké krizi.“

„Nebo ho úplně odstřihnout od reality.“

„To riziko rozhodně existuje. Co kdyby sis vzal den dva na rozmyšlenou?“

„A situace na Hundreds Hall zatím upadne do ještě většího chaosu,“ namítl jsem chmurně.

„No, aspoň tohle není tvoje starost,“ ujistil mě.

Jeho tón byl poněkud lhostejný: vybavil jsem si ho z jiných rozhovorů, které jsme spolu vedli o Ayresových, ale teď mi šel mírně na nervy. Dopil jsem a pomalu zamířil domů; byl jsem mu sice vděčný, že mě vyslechl, a pociťoval jsem úlevu, když jsem se podělil o podrobnosti případu, ale v tom, jak postupovat, jsem nebyl o nic moudřejší. Sotva jsem vstoupil do své potemnělé přípravny a uviděl u kamen stále stát ty dvě židle, jako bych slyšel Rodův přerývaný, zoufalý hlas a jeho příběh na mě dopadl s plnou silou. V tu chvíli jsem si uvědomil, že je mou prvořadou povinností aspoň naznačit rodině jeho zdravotní stav.

Cesta, kterou jsem příštího dne podnikl na Hundreds Hall, však byla strašně skličující. Připadalo mi, že teď jsem s Ayresovými v kontaktu jedině, když je před něčím varuju, nebo kvůli nim podnikám nějaké deprimující věci. S rozedněním jsem si navíc svým rozhodnutím už nebyl tak jistý. Znovu jsem si vzpomněl na slib, který jsem dal, a celou cestu jsem odřídil, pokud je něco takového možné, bázlivým a zdráhavým způsobem. Hlavně jsem doufal, že v parku ani v domě nepotkám Roda. Od mojí poslední návštěvy uběhlo teprve pár dní a paní Ayresová ani Caroline mě neočekávaly. Našel jsem je obě v salonku, ale hned jsem poznal, že svým nečekaným příchodem jsem je naprosto vyvedl z míry.

„Pane doktore, vy nám nedáte vydechnout!“ zvolala paní Ayresová a zajela si rukou bez prstenů k obličeji. „Kdybych byla věděla, že nás navštívíte, nebyla bych se oblékla tak všedně. Caroline, máme v kuchyni vůbec něco, co bychom panu doktorovi nabídly k čaji? Myslím, že máme chléb a margarín. Raději zazvoníme na Betty.“

Nechtěl jsem volat předem, abych nepolekal Rodericka, a byl jsem na návštěvy Hundreds Hall už tak zvyklý, že mě vůbec nenapadlo, že by je to mohlo přivést do rozpaků. Paní Ayresová sice hovořila zdvořile, ale tón jejího hlasu zněl maličko kverulantsky. Nikdy dřív jsem ji tak rozrušenou neviděl; jako bych ji překvapil bez jejího kouzla stejně jako bez jejího pudru a prstenů. Avšak důvod jejího rozčilení se vzápětí vyjasnil, protože než jsem se posadil na pohovku, musel jsem odsunout několik prověšených plochých krabic: byla v nich alba se starými rodinnými fotografiemi, které Caroline právě vydolovala z jedné skříně v ranním pokoji. Při bližším prozkoumání se totiž ukázalo, že jsou poseté skvrnkami od vlhkosti a plísně a prakticky zničené.

„Taková tragédie!“ zvolala paní Ayresová, když mi ukázala ty drolící se stránky. „Na těch snímcích musí být zachycena historie naší rodiny aspoň za osmdesát let – a nejen z plukovníkovy strany, ale i té z mojí, ze strany Singletonových a Brookesových. Víte, celé měsíce jsem Caroline a Rodericka prosila, aby ty fotografie vyhledali a uložili do bezpečí. Vůbec jsem netušila, že jsou v ranním pokoji; byla jsem přesvědčená, že jsou uzamčené někde na půdě.“

Vrhl jsem rychlý pohled po Caroline – poté, co zazvonila na Betty, vrátila se do křesla a s odměřenou trpělivostí dál listovala ve své vlastní knize. „Na půdě by bohužel nebyly o moc bezpečnější,“ podotkla, aniž zvedla oči od stránky před sebou. „Když jsem tam naposledy strčila hlavu, chtěla jsem jen zkontrolovat nějakou díru ve střeše. Jsou tam koše plné knížek z mého a Roddieho dětství a všechny jsou provlhlé až běda.“

„Škoda, žes mi to neřekla, Caroline.“

„Jsem si jistá, že řekla, matko.“

„Vím, že ty a tvůj bratr máte plnou hlavu starostí, ale tohle je strašné zklamání. Jen se na to podívejte, pane doktore.“ Podala mi tuhou starou fotografickou vizitku, jejíž už tak dost legrační a vybledlý viktoriánský motiv teď prakticky překrývaly rezaté skvrnky. „Tady je plukovníkův otec zamlada. Vždycky mi připadalo, že je mu Roderick velice podobný.“

„Ano,“ odtušil jsem nepřítomně. Byl jsem už dost nervózní a nemohl se dočkat, až se dostanu ke slovu. „Mimochodem, kde je Roderick?“

„Ále, myslím, že ve svém pokoji.“ Paní Ayresová vybrala další fotografii. „Tady je další zničená… I tahle… Na tuhle si pamatuju – ach, to je strašné! Je dočista po ní! Moje vlastní rodina těsně před válkou. Podívejte, jsou na ní všichni moji bratři pěkně vedle sebe: Charlie, Lionel, Mortimer, Frank a moje sestra Cissie. To už jsem byla rok vdaná a byla jsem doma s maličkou. V té době jsme to ještě nevěděli, ale celá rodina se takhle už nikdy nesešla, protože za půl roku vypukla válka a dva z našich chlapců krátce po sobě zemřeli.“

Její hlas se změnil, vkradl se do něj skutečně úzkostlivý tón, a tentokrát Caroline zvedla hlavu a vyměnila si se mnou letmý pohled. Když se objevila Betty, poslaly ji pro čaj – který jsem stejně nechtěl a neměl čas vypít – a paní Ayresová se dál smutně a roztržitě probírala mramorovanými fotografiemi. Vybavil jsem si, čím vším v poslední době prošla, i tu ošklivou zprávu, kterou jsem jí přijel sdělit; sledoval jsem rozčilené pohyby jejích rukou, které bez prstenů vypadaly nahé a silné kolem kotníků. Představa, že jí přidám další starosti, mi najednou přišla nesnesitelná. Vzpomněl jsem si, jak jsem se před týdnem s Caroline bavil o jejím bratrovi, a tak mě napadlo, že bych si o tom aspoň měl promluvit nejdřív s ní. Pár minut jsem se marně snažil znovu zachytit její pohled; pak, jakmile se Betty vrátila s čajem, vstal jsem, jako bych jí chtěl pomoct, a odnesl Caroline šálek, zatímco se Betty věnovala paní Ayresové. Když ke mně Caroline s mírným překvapením pozvedla zrak a natáhla ruku, aby si ode mě vzala čaj, sklonil jsem k ní hlavu a zašeptal: „Mohli bychom si promluvit o samotě?“

Odtáhla se, vylekaná mými slovy, nebo prostě jen závanem mého dechu na tváři. Pohlédla mi do očí, vrhla rychlý pohled po matce a pak na mě souhlasně kývla. Vrátil jsem se na pohovku. Chvíli trvalo, než jsme vypili čaj a snědli tenký, suchý kousek koláče, který se k němu podával.

Asi po deseti minutách Caroline vyskočila na nohy, jako by právě dostala nápad.

„Máti, zapomněla jsem ti něco říct,“ oznámila. „Vyřadila jsem pár starých knih pro Červený kříž. Napadlo mě, že by je pan doktor mohl odvézt do Lidcotu autem. Nechci o to říkat Rodovi. Nerada vás obtěžuju, pane doktore, ale nevadilo by vám to? Jsou připravené v krabicích v knihovně.“

Mluvila bez náznaku rozpaků a bez známek ruměnce ve tváři; ale já musím přiznat, že mi srdce bilo jako závod. Paní Ayresová rozladěně odvětila, že nás může na pár minut postrádat, a vrátila se k třídění rozpadajících se alb.

„Dlouho vás nezdržím,“ oznámila mi Caroline svým běžným hlasem, když jsem otevřel dveře; ale očima ukázala do chodby, a tak jsme rychle a v tichosti zmizeli v knihovně, kde zamířila k oknu a otevřela jedinou funkční okenici. Když do pokoje proniklo zimní světlo, přecpané police s knihami se kolem nás roztančily jako vzpínající se duchové. Několika kroky jsem vyšel z toho nejhoršího přítmí a Caroline odešla od okna a zůstala stát přede mnou.

„Stalo se něco?“ zeptala se mě vážným hlasem. „Jde o Roda?“

„Ano,“ přitakal jsem. A co nejstručněji jsem jí vylíčil všechno, s čím se mi její bratr předešlý večer v ordinaci svěřil. Naslouchala s narůstající hrůzou – ale zároveň, napadlo mě, s jistým svítajícím pochopením, jako kdyby jí má slova dávala jistý strašný smysl, vkládala jí do rukou vodítko k záhadné skládačce, se kterou si až dosud nevěděla rady. Přerušila mě jen jedinkrát, a to když jsem zopakoval, co mi Rod řekl o té čmouze, co se objevila na stropě. „Ta značka a ty ostatní!“ vyhrkla Caroline a popadla mě za paži. „My jsme je viděli! Já jsem věděla, že je na nich něco zvláštního. Nemyslíte –? Nemohlo by to být –?“

Překvapeně jsem si uvědomil, že je málem připravená bratrova tvrzení s naprostou vážností přijmout. „Ty značky mohlo udělat cokoliv, Caroline,“ řekl jsem. „Klidně je mohl udělat sám Rod, jen aby podpořil své bludy. Nebo se taky nejprve mohly objevit ty čmouhy a až pak se mu v hlavě zrodil celý příběh.“

Caroline stáhla ruku. „Ano, jistě… A vy si vážně myslíte, že to je ono? Nemohl by to být, jak jste prve říkal, záchvat padoucnice a tak dále?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Byl bych moc rád, kdyby se objevily nějaké tělesné obtíže; léčba by tak byla jednodušší. Ale obávám se, že máme co do činění s jistým druhem duševní choroby.“

Ta slova jí přivodila šok. Na okamžik se zatvářila vyděšeně, pak řekla: „Chudák malá Rod. To je příšerné, viďte? Co můžeme proboha dělat? Chcete to říct matce?“

„Chtěl jsem. Proto jsem za vámi přijel. Ale když jsem ji viděl s těmi fotkami –“

„Víte, nejde jen o ty fotky,“ vysvětlila Caroline. „Matka se mění. Většinou je stejná jako dřív. Ale jsou dny, kdy se trochu ztrácí a je plačtivá, příliš se zaobírá minulostí. Málem si s Rodem vjeli do vlasů kvůli statku. Očividně se objevily nové dluhy. On si to všechno bere tak osobně. A pak se uzavře. Teď už chápu proč. Je to strašné… Vážně všechny ty hrozné věci myslel vážně? Nemohl jste ho špatně pochopit?“

„Kvůli nám všem si přeju, kéž by to tak bylo. Ale k žádné mýlce bohužel nedošlo. Pokud odmítne léčbu, můžeme jen doufat, že jeho mysl se sama nějak projasní. Možná se to podaří, když teď Baker-Hydovi odjeli z hrabství a ten příšerný incident se konečně urovnal; i když s tím statkem to nejsou dobré zprávy. Rozhodně pro něj nemohu nic udělat, pokud zůstane tak umanutý v tom, že musí chránit vás a vaši matku.“

„Myslíte, že kdybych si s ním promluvila –?“

„Můžete to zkusit, i když bych vám nepřál z jeho vlastních úst slyšet to, co jsem slyšel já. Možná bude nejlepší, když na něj teď prostě dohlédnete – nejlépe vy i já, a budeme se modlit k bohu, že se to nezhorší.“

„A co když zhorší?“ zeptala se.

„Jestli se to zhorší,“ opáčil jsem, „kdyby tohle byl jen obyčejný dům a v něm žila obyčejná rodina, věděl bych co dělat. Zavolal bych Davida Grahama a nechal Roda poslat do psychiatrické léčebny.“

Caroline se chytila rukou za ústa. „Přece to nemůže dojít tak daleko, že ne?“

„Pořád musím myslet na ty jeho úrazy. Připadá mi, jako by se sám trestal. Z toho, co se teď děje na Hundreds Hall, se jasně sám viní; možná si vyčítá i to, co se za války stalo jeho navigátorovi. Možná že se snaží ubližovat si sám téměř nevědomky. Na druhé straně možná jen hledá pomoc. Ví, jakou mám jako lékař moc. Možná že si ubližuje v naději, že mu přispěchám na pomoc a nějak drasticky –“

Zarazil jsem se. Po celou dobu jsme stáli v chabém světle pronikajícím jediným nezabedněným oknem a napjatě si šeptem povídali. Teď se odněkud za mým ramenem, jako by z toho nejhlubšího přítmí v místnosti, ozvalo tiché pronikavé vrznutí kovu; oba jsme se za ním polekaně otočili. Vrznutí se ozvalo znovu: uvědomil jsem si, že vychází z kliky na dveřích od knihovny, která se pomalu otáčí v jamce. V takovém šeru, v již tak vzrušeném stavu to celé vypadalo téměř zlověstně. Slyšel jsem, jak Caroline tají dech, a cítil jsem, jak se ode mě strachy nehne. Myslím, že když se dveře pomalu otevřely a ve světle z chodby se vynořil Roderick, oběma se nám na okamžik ulevilo. Pak jsme však spatřili výraz v jeho tváři a kvapem jsme od sebe odskočili.

Domnívám se, že jsme vypadali stejně provinile, jak jsme se cítili. „Slyšel jsem vaše auto, doktore,“ pronesl Rod chladně. „Napůl jsem to čekal.“ A pak se obrátil ke svojí sestře: „Co ti navykládal? Že jsem pošahaný nebo praštěný nebo tak něco? Určitě už s tím byl za matkou.“

„Vaší matce jsem ještě nic neřekl,“ vyhrkl jsem dřív, než Caroline stačila odpovědět.

„Páni, to je od vás ale laskavé.“ Znovu se podíval na svou sestru. „Víš, dal mi své slovo, že nikomu nic neřekne. Doktorské slovo očividně za moc nestojí. Teda aspoň u takového doktora jako on.“

Caroline to přehlédla. „Roddie, děláš nám starosti,“ spustila. „Víš, že nejsi ve své kůži. Pojď za námi do pokoje, ano? Nechceme, aby nás matka nebo Betty slyšely.“

Chvilku nehybně stál, pak vešel do pokoje, zavřel za sebou dveře a zůstal stát zády k nim. „Takže ty si taky myslíš, že jsem cvok.“

„Myslím si, že si potřebuješ odpočinout,“ namítla Caroline, „orazit – cokoliv, jen abys odtud na nějakou dobu vypadl.“

„Vypadl odtud? Jsi stejně podlá jako on! Proč se mě odtud každý snaží vystrnadit?“

„Jen ti chceme pomoct. Myslíme si, že jsi nemocný a potřebuješ se léčit. Je pravda, žes… viděl věci?“

Rod netrpělivě sklopil zrak. „Bože, to je přesně jako po té havárii za války! Jestli mě neustále budete pozorovat, obskakovat a rozmazlovat –“

„Řekni mi to, Rode! Je pravda, že věříš, že – v domě něco je? Něco, co ti chce ublížit?“

Na chvíli se odmlčel. Ale pak k ní pozvedl zrak a tiše se zeptal: „Co si myslíš ty?“

A já jsem ke svému překvapení viděl, jak sebou Caroline cuká, jako by v jeho očích spatřila něco děsivého.

„Já – já nevím, co si mám myslet. Mám o tebe strach, Rode.“

„Máš strach! Měla bys ho mít, oba byste měli mít strach. Ale ne o mě. Ani ne ze mě, jestli vám dělá starosti zrovna tohle. Copak to nechápeš? To já jsem to jediné, co drží tohle místo pohromadě.“

„Vím, že vám to tak připadá, Rode,“ vložil jsem se do řeči. „Kdybyste nás ale nechal, abychom vám pomohli –“

„Takhle vy si představujete pomoc? Běžíte rovnou za mou sestrou, když jste slíbil –“

„Ano, přesně tak si to představuju. Protože ať se na to dívám z kterékoliv strany, mám pocit, že nejste s to si pomoct sám.“

„Copak to nechápete? Jak můžete být po všem, co jsem vám včera večer řekl, tak natvrdlý? Já přece nemyslím na sebe. Bože! Nikdy se mi za to, co pro rodinu dělám, nedostalo uznání – ani teď, když se můžu umlátit k smrti! Asi bych to měl celé zabalit, pro jednou zavřít oči a podívat se stranou. Pak aspoň uvidíme, co se stane.“

Teď už málem mluvil trucovitě jako školák, co se snaží hájit špatné vysvědčení. Zkřížil si ruce na prsou, nahrbil záda a temnost a hrůza toho, o čem jsme hovořili a jež ještě před chvílí vypadaly tak hmatatelně, se nám nějak začaly vytrácet mezi prsty. Viděl jsem, že se na mě Caroline poprvé dívá s pochybami v očích, a tak jsem vykročil vpřed a rázně vyhrkl: „Rode, musíte přece pochopit, že si zoufale děláme starosti. Takhle to dál nejde.“

„Už o tom nechci mluvit,“ odbyl mě příkře. „Nemá to cenu.“

„Myslím si, že jste opravdu nemocný, Rode. Musíme přijít na to, v čem přesně je problém, a pak můžeme zahájit léčbu.“

„Jediné, z čeho jsem nemocný, jste vy a to vaše šťourání! Kdybyste mě nechal na pokoji, kdybyste nás všechny nechal na pokoji – Jenomže vy dva jste se proti mně spolčili od začátku. Všechny ty kecy o mojí noze, o tom, že prokazuju nemocnici laskavost.“

„Jak to můžeš říct,“ vyhrkla Caroline, „když byl doktor Faraday tak hodný!“

„I teď je hodný?“

„Rode, prosím.“

„Už jsem vám to řekl, ne? Nechci o tom mluvit.“

Obrátil se, škubnutím otevřel těžké staré dveře od knihovny a byl na odchodu. Dveře se za ním zabouchly s takovou silou, že se z praskliny ve stropě snesla jako závoj sprška prachu a z polic s knihami sklouzla dvě zatuchlá prostěradla a přistála na podlaze.

Bezmocně jsme se na sebe s Caroline podívali a pak jsme pomalu začali dávat tu spoušť do pořádku.

„Co se dá dělat?“ zeptala se mě, když jsme prostěradla vrátili zpět na místo. „Jestli je na tom opravdu tak špatně, jak říkáte, ale nenechá si pomoct –“

„Nevím,“ připustil jsem. „Já vážně nevím. Jak už jsem řekl, můžeme na něho dohlížet v naději, že se nám znovu podaří získat jeho důvěru. Což bude z velké části váš úkol.“

Caroline přikývla, pak mi pohlédla do tváře. „Jste si jistý?“ zeptala se mě po krátkém zaváhání. „S tím, co vám řekl? To, co říká, zní tak – tak logicky.“

„Já vím, že ano. Kdybyste ho viděla včera, tak byste si to nemyslela. A přesto i tak chvílemi mluvil rozumně – přísahám, že podivnější směsici zdravého rozumu a bludu jsem v životě neviděl.“

„A nemyslíte si, že – vážně nemůže být něco pravdy na tom, co říká?“

Znovu mě překvapilo, že ji to vůbec napadlo. „Je mi líto, Caroline,“ odpověděl jsem. „Jen těžko se smiřujeme s tím, že se něco takového může stát někomu, koho milujeme.“

„Ano, asi ano,“ odvětila Caroline nepříliš jistě.

Sepjala si ruce a přejížděla palcem jedné ruky po kotnících té druhé, a já jsem si všiml, že se chvěje.

„Je vám zima,“ řekl jsem.

Ale ona jen zavrtěla hlavou. „Není – jsem jen vyděšená.“

Nejistě jsem vzal její ruce do dlaní. Můj dotek přivítala s vděčností.

„Nechtěl jsem vás vyděsit,“ spustil jsem. „Je mi to moc líto, že vás tím musím zatěžovat. V tomhle počasí obzvlášť je dům tak ponurý,“ podotkl jsem a rozhlédl se kolem. „To Rodovi nejspíš moc nepřidá. Kéž by byl nenechal věci dojít tak daleko. A teď – Kruci.“ Bezmocně jsem mrkl na hodinky. „Už musím jít. Budete v pořádku? A kdyby se cokoliv změnilo, dáte mi hned vědět?“

Caroline slíbila, že dá. „Hodná,“ pochválil jsem ji a stiskl jí prsty. Její ruce ještě chvíli zůstaly v mém objetí, pak vyklouzly ven. Společně jsme zamířili do salonku.

„To byla doba!“ zvolala paní Ayresová, když jsme vešli dovnitř. „A co měla proboha znamenat ta velká rána? Už jsme se s Betty bály, že nám padá střecha na hlavu!“

Měla dívku vedle sebe: buď ji musela zdržet, když přišla pro tác se svačinou, nebo na ni zazvonila úmyslně. Právě jí ukazovala asi půl tuctu poničených fotografií – podle všeho snímků Caroline a Rodericka v batolecím věku –, teď je však začala netrpělivě jednu po druhé zase sbírat.

„Promiň, máti. Nechtěně se mi zabouchly dveře. Obávám se, že na podlaze v knihovně je hromádka prachu. Budete se o to muset postarat, Betty.“

Betty svěsila hlavu a vysekla pukrle. „Ano, slečno,“ pípla a zmizela.

Neměl jsem času nazbyt, a tak jsem se zdvořile, ale poněkud narychlo rozloučil – pohlédl Caroline do očí a přitom se do svého pohledu snažil vložit co nejvíc soucitu a podpory – a vyšel víceméně hned za dívkou. Na chodbě jsem nahlédl otevřenými dveřmi do knihovny a viděl, jak klečí s lopatkou a smetáčkem v ruce a ťuká bez většího nadšení do ošoupaného koberce. Teprve, když jsem viděl, jak se její útlá ramena zvedají a zase klesají, tak jsem si vybavil její podivný výbuch to ráno, kdy jsem utratil Gypa. Připadalo mi jako zvláštní shoda náhod, že její tvrzení o tom, že na Hundreds Hall řádí něco zlého, teď našlo odezvu v Roderickově halucinaci… Vešel jsem dovnitř a tiše se Betty zeptal, zda mu neřekla něco, co by mu mohlo nasadit brouka do hlavy.

Betty přísahala, že ani nemukla.

„Vždyť ste mi řek, ať to nikomu neřikám, ne?“ opáčila. „Ani jsem necekla!“

„Ani v legraci?“

„Ne!“

Odpovídala s velkou upřímností, ale zároveň, napadlo mě, jako by si to tak trochu vychutnávala. Náhle jsem si vybavil, jak dobrá je herečka: zadíval jsem se do jejích matných šedých očí a poprvé jsem si nebyl jistý, zda v nich vidím bezelstnost nebo spíš vykutálenost. „Jste si opravdu jistá?“ zeptal jsem se. „Vážně jste nic neřekla ani neudělala? Jen tak pro obveselení? Nepřesunula jste věci? Nedala je tam, kde nemají co dělat?“

„Nic jsem neprovedla,“ trvala na svém, „A nic jsem neřekla! Stejně na to nerada myslím. Mrazí mě z toho v zádech, když sem tam dole úplně sama. Ta věc neni moje; aspoň podle paní Bazeleyový. Říká, že dyž já dám pokoj jí, nechá ona bejt mě.“

Tohle mi jako odpověď muselo stačit, protože dívka se vrátila k oďobávání koberce. Ještě chvilku jsem ji mlčky pozoroval a pak jsem dům opustil.

V následujících dvou týdnech mě Caroline několikrát ujistila, že se nic moc nezměnilo, že Rod je jako vždycky rezervovaný, ale naprosto při smyslech; když jsem mu při své další návštěvě zaklepal na dveře od pokoje, sám je otevřel a střízlivě mi oznámil, že „mi nemá co říct a jednoduše chce, abych ho nechal být“ – načež mi se strašlivou konečnou platností přibouchl dveře před nosem. Jinými slovy můj zásah přinesl přesně to, čeho jsem se nejvíc obával. O další elektroléčbě nemohla být řeč: dopsal jsem svou práci a odevzdal ji a teď, když už jsem neměl důvod na Hundreds Hall jezdit, moje návštěvy polevily. Najednou jsem si uvědomil, že se mi po nich kupodivu dost stýská. Stýskalo se mi po Ayresových, stýskalo se mi i po samotném domě. Dělal jsem si starosti o ubohou paní Ayresovou obtěžkanou problémy a často myslel i na Caroline; nechápal jsem, jak to tam v tak strašných podmínkách proboha vůbec může vydržet. Vzpomínal jsem na ten okamžik v knihovně a vybavoval si, jak znaveně, zdráhavě odtáhla svou ruku z mojí dlaně.

Přišel prosinec a s ním mrazivější počasí. V kraji vypukla chřipková epidemie, první v sezoně. Dva z mých starších pacientů zemřeli a několik dalších ji těžce odstonalo. Dostal ji i sám Graham; část práce za něj vzal náš zástupce Wise, ale zbytek pochůzek připadl mně, takže brzy jsem pracoval od rána až do večera. V několika prvních prosincových dnech jsem se nedostal dál než na statek v Hundreds Hall; ulehly i Makinsova manželka a dcera a v důsledku toho stagnovalo dojení. Sám Makins byl zatrpklý a v jednom kuse nadával, že se na to vykašle. Řekl mi, že už celé tři nebo čtyři týdny Rodericka Ayrese ani okem nezahlédl – od poslední platby nájemného, kdy si přišel pro peníze. „Typickej takzvanej urozenej farmář,“ utrousil trpce. „Když svítí slunko, všecko jde jak po másle. Přijde první zamračenej den a von si doma hodí nohy na stůl.“

Remcal by dál, ale já jsem neměl čas ho poslouchat. Neměl jsem ani čas zastavit se na Hundreds Hall tak jako dřív. Makinsova slova mě však znepokojila, a hned večer jsem tam zavolal. Telefon vzala paní Ayresová. „Á, doktore Faradayi,“ řekla unaveným hlasem, „moc ráda vás slyším. Už dlouho jsme neměli návštěvu. To počasí všechno tak ztěžuje. V domě je tak neútulno.“

„Ale jste v pořádku?“ ujišťoval jsem se. „Všichni? Caroline? Rod?“

„Máme se – dobře.“

„Mluvil jsem s Makinsem –“

Ve sluchátku to zapraskalo. „Musíte se za námi přijet podívat!“ snažila se ten praskot překřičet. „Přijedete? Přijeďte na večeři. Připravíme vám pořádnou večeři jako za starých časů. Chtěl byste?“

Zakřičel jsem do sluchátka, že moc. Spojení bylo příliš špatné, než abychom v hovoru pokračovali. Mezi praskáním jsme ještě domluvili datum, asi o dva nebo tři dny později.

Počasí jako by se za tu krátkou dobu ještě zhoršilo. Večer, kdy jsem znovu vyrazil na Hundreds Hall, bylo mokro a větrno a na obloze nebyl měsíc ani jediná hvězda. Nevím, zda za to mohlo to vlhko a tma, nebo to bylo tím, že jsem se tam nějaký čas neukázal, ale jako bych zapomněl, jak je ten dům ošuntělý a zanedbaný: vešel jsem do dvorany a okamžitě na mě dýchla jeho ponurost. V několika světlech na zdi byla prasklá žárovka a schodiště se stejně jako v den toho večírku ztrácelo v přítmí; dnes však působilo hrozivějším dojmem, jako kdyby si ta nevlídná noc našla cestu skrz spáry mezi cihlami a zamořila jako kouř nebo zatuchlina samotné jádro domu. Navíc tam panoval pronikavý chlad. V několika prastarých radiátorech to sice bublalo a tikalo, ale teplo, které vydávaly, se rozplynulo hned, jak opustilo potrubí. Zamířil jsem po mramorové podlaze chodbou a v salonku našel shromážděnou celou rodinu; kvůli teplu měli přitažená křesla až ke krbu a byli poněkud výstředně nastrojení – Caroline měla přes šaty přehozenou krátkou pelerínku z vylysané tulení kožešiny, paní Ayresová měla oblečené tuhé hedvábné šaty se smaragdovým náhrdelníkem a prsteny a přes ramena přehozené španělské a indické šály, jež spolu moc neladily, a na hlavě černou mantilu; a Roderick měl pod večerním sakem navlečenou vlněnou vestu barvy masti a na rukou navlečené bezprstové rukavice.

„Odpusťte, pane doktore,“ řekla paní Ayresová, když jsem vešel dovnitř, a šla mě uvítat. „Stydím se pomyslet, jak asi musíme vypadat!“ Ale pronesla to lehce a z jejího chování jsem poznal, že vlastně vůbec netuší, jak bizarně ona i její děti opravdu vypadají. To mě poněkud uvedlo do rozpaků. Myslím, že jsem se na ně stejně jako na celý dům díval tak jako kterýkoliv jiný cizí člověk.

Nejpozorněji jsem se zadíval na Roda a to, co jsem spatřil, mě docela dost zmátlo. Když se se mnou jeho matka a sestra vítaly, okázale se držel zpátky. A přestože mi nakonec ruku podal, jeho gesto bylo hadrovité, obešlo se bez jediného slova a sotva ke mně pozvedl zrak, takže mi bylo jasné, že se jen snažil vyhovět matce. Ale tohle jsem čekal. Bylo tam však ještě něco, co mě trápilo víc. Celé jeho chování bylo jako proměněné. Zatímco dřív vystupoval v napjatém, uštvaném stylu člověka připraveného na katastrofu, teď jako by se spíš hrbil, jako kdyby mu už na tom, zda nějaká katastrofa přijde nebo ne, vůbec nezáleželo. Zatímco jsme se snažili s paní Ayresovou a Caroline normálně povídat, co je v kraji nového, a vyměňovali si drby, Rod celou dobu seděl ve svém křesle a bez jediného slova nás koutkem očí pozoroval. Vstal jen jednou, aby si došel ke stolku s pitím dolít do sklenky gin s tonikem. Z toho, jak zápasil s lahvemi, a z hustoty namíchaného drinku jsem pochopil, že už se nějaký čas oddává pití.

Ten pohled byl příšerný. Zakrátko nás Betty přišla zavolat k večeři, a když jsme se zvedli k přesunu, špitl jsem Caroline do ucha: „Všechno v pořádku?“

Vrhla rychlý pohled po matce a bratrovi, pak napjatě přikývla. Vyšli jsme na chodbu a Caroline si přitáhla klopy límce před chladem, který jako by stoupal z mramorové podlahy.

Večeře se konala v jídelně a paní Ayresová, snad aby dostála svému slibu o „pořádné večeři jako za starých časů“, Betty uložila, aby slavnostně prostřela, a tak na stole stál čínský porcelán hodící se k orientálním tapetám na stěnách a starobylé stříbrné příbory. Pozlacený rozvětvený lustr byl rozsvícený a plamínky svíček se děsivě mihotaly v průvanu. Seděli jsme s Caroline naproti sobě na šířku stolu, zatímco paní Ayresová se posadila do spodní části stolu a Roderick zamířil do čela k židli pána domu, která, tuším, patřívala jeho otci. Sotva dosedl, nalil si víno, a když Betty láhev odnesla k protějšímu konci stolu a místo toho k němu přistoupila s polévkovou mísou, zakryl svou misku rukou.

„Ále, odneste tu odpornou polévku pryč! Dneska žádnou polévku nechci!“ zaskřehotal hloupým, skřípavým hlasem. „Víte, co se stalo s tím malým darebákem v té básničce, Betty?“

„Né, pane,“ pípla nejistě.

„Né, pané,“ napodobil její přízvuk. „Prostě uhořel v ohni.“

„Ne, neuhořel,“ opravila ho Caroline a pokusila se usmát. „Ztratil se před očima. Což se stane i tobě, Rode, když si nedáš pozor. I když bůhví, že by to nikomu z nás nevadilo. Dej si trochu polévky.“

„Už jsem řekl,“ odsekl a znovu nasadil ten legrační hlásek, „žádnou polévku nechci! Ale to víno můžete klidně přinést zpátky, Betty, prosím vás. Děkuji.“

Při dolévání však ztěžka ťukl hrdlem lahve do skleničky, až to zazvonilo. Byl to překrásný kousek ze začátku 19. století a určitě spolu s porcelánem a příbory už nějaký čas ležel na dně krabice. A při tom malém cinknutí Caroline zmizel úsměv z tváře a najednou se na bratra podívala se zábleskem skutečné zlosti v očích, což mě málem vylekalo. Byla škoda, že po zbytek večeře její pohled zůstal zatvrzelý, protože ve světle svíček vypadala mnohem lépe, její hrubé rysy změkly a ostré klíční kosti a ramena jí skrývaly záhyby pelerínky.

Světlo svíček lichotilo i paní Ayresové. Na svého syna sice nepromluvila, ale udržovala se mnou lehkou, plynulou konverzaci tak jako prve v salonku. Zpočátku jsem to považoval jen za známku dobrého vychování; domníval jsem se, že se za Rodovo chování stydí a ze všech sil se ho snaží zamaskovat. Ale postupně jsem v jejím hlase postřehl jistou dávku nedůtklivosti a vzpomněl jsem si, jak mi Caroline tehdy v knihovně řekla, že její matka a bratr „si málem vjeli do vlasů“. Najednou jsem si uvědomil – což se mi na Hundreds Hall, pokud mě paměť neklame, nikdy předtím nestalo –, že si přeju, abych sem nebyl vůbec býval chodil, a že se těším, až večeře skončí. Ten dům, ani já, když na to přijde, si jejich nevraživost nezasloužíme, napadlo mě.

Zanedlouho jsme se s paní Ayresovou zapovídali o jednom pacientovi, kterého jsem nedávno léčil na chřipku, starém nájemci na Hundreds Hall, který bydlí asi čtvrt míle od západní brány parku. Pochvaloval jsem si, jaké mám štěstí, že cestou k němu mohu používat tu cestu přes park; že mi to ono věčné pendlování dost zkrátí. Paní Ayresová přikývla, a pak tajemně dodala: „Vřele doufám, že v tom budete moct pokračovat.“

„Jak to?“ opáčil jsem překvapeně. „Proč bych neměl?“

Zapíchla okázalý pohled do syna, jako by čekala, že k tomu něco řekne. Rod však dál mlčel, hleděl do své sklenky s vínem, a tak si jeho matka oďobala ústa plátěným ubrouskem a pokračovala: „Obávám se, pane doktore, že Roderick mi dnes přinesl poněkud nešťastnou zprávu. Ve skutečnosti to vypadá, že již brzy budeme muset prodat další kus půdy.“

„Vážně?“ opáčil jsem a obrátil se na Roda. „Myslel jsem si, že už není co prodávat. Kdo je kupcem tentokrát?“

„Zase hrabská rada,“ řekla paní Ayresová, když Rod neodpovídal, „a investorem má tak jako předtím být Maurice Babb. Mají v plánu postavit dalších čtyřiadvacet domků. Umíte si to představit? Měla jsem za to, že směrnice něco takového zakazují; aspoň v případě všeho ostatního to tak je. Ale zdá se, že současná vláda s radostí vydá stavební povolení lidem, kteří chtějí rozkouskovat parky a pozemky tak, aby mohli vecpat dvacet čtyři rodin na tři akry půdy. Bude se muset prorazit zeď, položit potrubí a tak dále –“

„Zeď?“ opáčil jsem nechápavě.

Tentokrát promluvila Caroline. „Rod jim nabídl zemědělskou půdu, ale tu odmítli. Chtějí jedině to užovkové pole směrem na západ. Víte, konečně s tou vodou a elektřinou došli k nějakému závěru: prohlásili, že jen kvůli nám hlavní přívody k Hundreds Hall neprodlouží, ale kvůli novým domkům jsou ochotní ty přípojky položit. Zdá se, že za ty peníze by se nám podařilo položit rozvody a dráty až ke statku.“

Na okamžik jsem byl příliš ohromený, než abych něco řekl. Užovkové pole – jemuž dali jako děti jméno Caroline a Roderick – leželo těsně podél zdi parku v asi kilometrové vzdálenosti od domu. V parném létě sice nebylo vidět, ale s tím, jak na podzim padá ze stromů listí, začalo být vidět ze všech jihozápadních oken sídla; vzdálený pás zelené, bílé a stříbrné, zvlněný a překrásný jako ohmataný samet. Představa, že Rod vážně uvažuje o tom, že se ho vzdá, mě strašlivě rozzlobila.

„To přece nemyslíte vážně,“ obrátil jsem se k němu. „Nemůžete přece rozpůlit park. Copak neexistuje jiná varianta?“

„Podle všeho žádná jiná není,“ odpověděla znovu jeho matka, „tedy kromě prodeje parku a domu jako celku, o čemž odmítá uvažovat dokonce i Roderick, hlavně poté, co jsme kvůli rodinnému majetku obětovali tolik věcí. Necháme do smlouvy uvést podmínku, že Babb postaví kolem stavební parcely plot – a tak se na ni aspoň nebudeme muset dívat.“

„Ano, musíme mít plot, aby nám sem nelezla chátra,“ promluvil konečně Roderick opilým hlasem. „Nezapomeňte, že to ji stejně nezastaví. Brzy budou v noci lézt přes zeď s tesáky v zubech. Měla bys radši spávat s pistolí pod polštářem, Caroline.“

„Nejsou to žádní piráti, ty pitomče,“ odsekla tiše, aniž zvedla oči z talíře.

„Že ne? Tím bych si nebyl tak jistý. Myslím, že by se jim ze všeho nejvíc líbilo, kdyby nás všechny pověsili na zvratičku. Jen čekají, až jim Attlee dá svolení, a on to nejspíš udělá. Copak nechápete, že obyčejní lidé teď náš stav nesnášejí?“

„Rodericku, prosím,“ ohradila se trapně paní Ayresová. „Žádná nenávist vůči našemu stavu přece neexistuje. Ne tady ve Warwickshiru.“

„Á, zvlášť ve Warwickshiru! Na druhé straně hranice v Glóstršíru jsou srdcem stále feudálové. Ale warwickshirský lid měl vždycky na obchodování buňky – už za dob Občanské války. Nezapomínej, že v té době byli všichni pro Cromwella. Teď moc dobře vědí, odkud vítr vane. Nevyčítal bych jim, kdyby se nám rozhodli setnout hlavy. Rozhodně jsme se nepředvedli jako životaschopný stav.“ Neobratně máchl rukama. „Jen se podívejte na Caroline a na mě, prvotřídní jalovice a plemenný býk. Do rozmnožování se nám moc nechce, směřujeme spíš k vyhynutí.“

„Rode,“ pokáral jsem ho, když jsem viděl, jak se jeho sestra tváří.

Obrátil se ke mně. „Co je? Měl byste být rád. Patříte přece k pirátům, nebo ne? Víte přece, že jinak byste dnes večer nebyl pozván. Matka se příliš stydí a nedovolí, aby nás v takovém stavu viděl někdo z našich skutečných přátel. Copak vám to ještě nedošlo?“

Cítil jsem, jak rudnu, ale spíš zlostí než čímkoliv jiným. Odmítal jsem mu dopřát uspokojení z vlastního zahanbení, a tak jsem z něj při jídle nespouštěl oči – a chtěl jsem se na něj dívat tak dlouho, dokud neodvrátí pohled, muž proti muži. Mám pocit, že to zabralo, protože když mi pohlédl do očí, zamihotaly se mu řasy a na okamžik vypadal stydlivě a poněkud zoufale jako vychloubačný klučík, co se v duchu zalekl své vlastní drzosti.

Caroline svěsila hlavu a dál večeřela. Paní Ayresová byla minutu dvě zticha, pak odložila příbor. A když znovu promluvila, zeptala se na mého dalšího pacienta, jako kdyby naši konverzaci nic nepřerušilo. Její chování bylo uhlazené, její hlas docela tichý. Svému synovi už nevěnovala jediný pohled, místo toho jako by ho od stolu úplně odřízla a uvrhla do tmy, jako kdyby se natahovala a jednu po druhé před ním sfoukávala svíčky.

Večeře byla jednou provždy ztracená. Jako zákusek se podával mírně nakyslý koláč s malinovým kompotem a se šlehačkou. V pokoji bylo koneckonců chladno a vlhko a v komíně sténal vítr; své předválečné slávě by se nevyrovnal, ani kdyby kolem stolu panovala lepší nálada. Paní Ayresová oznámila Betty, že kávu si dáme v salonku, a tak ona, Caroline a já jsme se zvedli a odložili ubrousky.

Jediný, kdo otálel, byl Rod. „Já s vámi nepůjdu,“ řekl u dveří mrzutě, „což vám jistě nebude vadit. Musím si projít nějaké papíry.“

„Nejspíš cigaretové papírky,“ utrousila Caroline a zamířila po chodbě, aby matce otevřela dveře do salonku.

Roderick se za ní díval s překvapeným mžikáním a znovu jako by se chytil do pasti své vlastní špatné nálady a v duchu se za to styděl. Díval jsem se, jak se od nás odvrací a vydává se na krátkou, neutěšenou cestu do svého pokoje, a najednou mě vůči němu zaplavila zlostná lítost; přišlo mi kruté, že ho jen tak necháváme jít. Ale připojil jsem se k jeho matce a sestře, jež už přikládaly do ohně.

„Musím se omluvit za svého syna, pane doktore,“ řekla paní Ayresová, když se posadila a položila si hřbet dlaně na spánek, jako by ji bolela hlava. „Jeho chování bylo dnes večer neomluvitelné. Copak nevidí, jak jsme z něj všichni nešťastní? Jestli ještě ke všemu teď začne pít, budu muset Betty požádat, aby před ním schovávala víno. V životě jsem neviděla, že by jeho otec pil u jídla… Doufám, že víte, jak moc jste v tomto domě vítán. Posadíte se, prosím, sem ke mně?“

Na chvíli jsem si opravdu přisedl. Betty nám přinesla kávu a dál jsme se bavili o prodeji půdy. Znovu jsem se zeptal, zda skutečně neexistuje nějaká jiná možnost, poukázal na narušení rázu krajiny, k němuž stavební činnost povede, a vliv, který nevyhnutelně bude mít na jejich život. Jenomže oni už si to celé promysleli a evidentně s tou myšlenkou byli smíření. Dokonce i Caroline zůstávala v té otázce zvláštně netečná. A tak mě napadlo, že znovu zkusím Rodericka. Představa, že sedí sám a nešťastný na opačné straně domu, mě trápila. Sotva jsem dopil kávu a odložil šálek, prohlásil jsem, že se na něj skočím podívat a zjistím, jestli bych mu nemohl nějak pomoct.

Přesně jak jsem tušil, s tou prací jen blufoval: když jsem vešel dovnitř, seděl víceméně po tmě a jediné světlo v pokoji vycházelo z krbu. Tentokrát jsem nezaklepal, abych mu nedal příležitost poslat mě pryč. „Myslel jsem si, že přijdete,“ řekl trucovitě a otočil hlavu.

„Můžu se k vám na chvilku přidat?“

„Co myslíte? Vidíte přece, jak jsem příšerně zaneprázdněný. – Ne, nerozsvěcujte! Třeští mi hlava.“ Slyšel jsem, jak odkládá skleničku a zvedá se. „Budu muset trošku přiložit. Bůh ví, že je zima jako v psírně.“

Popadl z krabice vedle krbu pár polen a neobratně je přihodil do ohně. Do komína vyšlehly jiskry, z mřížky vyletělo pár uhlíků, oheň na okamžik navlhl a pokoj se propadl do ještě větší tmy. Ale než jsem si k němu přitáhl druhé křeslo, kolem navlhlého neopracovaného dřeva začaly s praskáním šlehat plameny a viděl jsem Rodovi jasně do tváře. Choulil se v křesle a měl natažené nohy. Byl stále oblečený ve večerních šatech, vlněné vestě a bezprstových rukavicích, ale stačil si povolit kravatu a vytáhnout knoflíček z límce, takže mu na jedné straně odstával jako opilci v nějaké frašce.

Tohle bylo poprvé, co jsem v jeho pokoji byl od chvíle, kdy mi v mojí přípravně povyprávěl svůj fantastický příběh, a tak když jsem se posadil, uvědomil jsem si, že se celý nesvůj rozhlížím kolem. S výjimkou světla z krbu bylo přítmí tak husté a zrádné, jako by bylo téměř neproniknutelné, takže jsem stěží rozeznal zmuchlané přikrývky na posteli s nočním stolkem, který stál hned vedle, i tu skříňku s umyvadlem s mramorovou deskou stojící opodál. Po zrcadle na holení – které jsem naposledy viděl spolu s žiletkou, mýdlem a hřebenem ležet právě na umyvadle – nebylo ani památky.

Když jsem pohledem zajel zpátky k Roderickovi, nervózně si v klíně pohrával s papírky a tabákem a snažil se ubalit si cigaretu. Dokonce i v té neposedné záři z ohně jsem poznal, že má zardělý obličej a kocovinu. Tak, jak jsem měl v úmyslu, začal jsem hovořit o tom prodeji půdy – naklonil jsem se, mluvil upřímně, snažil se ho přesvědčit rozumnými argumenty. Ale Rod se jen otočil a neposlouchal mě. Nakonec jsem to vzdal.

„Vypadáte příšerně, Rode,“ řekl jsem místo toho, když jsem se opřel.

To ho rozesmálo. „Pcha! Doufám, že to není profesionální stanovisko. To si totiž nemůžeme dovolit.“

„Proč si tak ubližujete? Rodinný majetek se vám drolí pod rukama a jen se na sebe podívejte! Dopřáváte si gin, vermut, víno a“ – kývl jsem hlavou ke skleničce, která mu na stolku vedle loktu seděla na hromádce papírů – „co je tohle? Že by zase gin?“

Rod tiše zaklel. „Kristepane! No a co? Copak si člověk nemůže čas od času vyhodit z kopýtka?“

„Člověk ve vašem postavení ne,“ namítl jsem.

„V jakém postavení? Pána domu?“

„Ano, když to tak nazýváte.“

Olízl klovatinu na cigaretovém papírku a zatvářil se kysele. „Máte na mysli mou matku.“

„Vaše matka by byla velmi nešťastná, kdyby vás takhle viděla,“ podotkl jsem.

„Pak mi prokažte laskavost, starý brachu, a nic jí neříkejte.“ Vložil si cigaretu do úst a novinovým smotkem z krbu si ji zapálil. „Stejně,“ dodal, když se pohodlně usadil, „na to, aby si hrála na oddanou hospodyňku, už je trochu pozdě. Zpozdila se o čtyřiadvacet let. Přesněji řečeno o šestadvacet v Carolinině případě.“

„Co blázníte? Vaše matka vás vroucně miluje,“ namítl jsem.

„Jistě o tom všechno víte.“

„Vím, co mi řekla.“

„Ovšem, vy a ona jste velcí kámoši, co? Co vám teda řekla? Jak příšerně jsem ji zklamal? Víte, nikdy mi neodpustila, že jsem se nechal sestřelit a zmrzačit. Moje sestra a já jí přinášíme celý život jen zklamání. Mám pocit, že jsme ji zklamali už tím, že jsme se narodili.“

Nic jsem na to neřekl a on se na chvíli odmlčel a zahleděl do ohně. A když znovu promluvil, tón jeho hlasu zněl lehce, téměř ležérně. „Víte, že jsem jako kluk utekl ze školy?“ zeptal se mě.

Nad tou změnou tématu jsem jen překvapeně zamžikal. „Ne,“ odvětil jsem váhavě, „to jsem nevěděl.“

„No ovšem. Drželi to pod pokličkou, ale já jsem vzal roha hned dvakrát. Poprvé mi bylo osm nebo devět; daleko jsem se nedostal. Podruhé už jsem byl starší, mohlo mi být takových třináct. Prostě jsem odešel a nikdo mě nezastavil. Skončil jsem v baru v jednom hotelu. Zavolal jsem Morrisovi, otcovu šoférovi, a ten pro mě přijel. Vždycky měl pro mě slabost. Koupil mi šunkový sendvič a limču a seděli jsme jen tak u stolu a celé to probírali… Měl jsem to celé promyšlené. Věděl jsem, že Morris má bratra a ten provozuje autoservis; měl jsem u sebe padesát liber a myslel jsem si, že je vrazím do podílu v servisu – že budu žít u jeho bratra a budu automechanikem. Víte, v motorech jsem se opravdu vyznal.“

Potáhl z cigarety. „Morris na mě byl strašně hodný. ‚Helejte se, pane Rodericku‘ – takhle příšerně mluvil – ‚Helejte se, pane Rodericku, myslím, že by z vás byl dobrej automechanik a pro mýho bráchu by to byla čest, ale nemyslíte, že by to vašim rodičům zlomilo srdce, když jste dědicem rodinnýho jmění a tak dále?‘ Chtěl mě odvézt zpátky do školy, ale to jsem odmítl. A protože si se mnou nevěděl rady, přivezl mě zpátky sem, zavedl za kuchařkou a ta mě v tichosti předala matce. Představovali si, že matka na mě dohlédne, že mi to u otce vyžehlí – tak jak to matky aspoň ve filmech a na divadle dělávají. Ale kdepak: ona mi oznámila, jak velkým jsem pro ni zklamáním, a poslala mě dolů za otcem, abych mu sám vysvětlil, co dělám doma. Ovšem že stařík zuřil jako pominutý a zmlátil mě jak koně – zbil mě rovnou u otevřeného okna, kde nás mohl kdokoliv ze služebných vidět.“ Rod se zasmál. „A to jsem utekl jen proto, že mě ve škole mlátil jeden kluk! Byl to odpornej smrad jménem Hugh Nash. Říkával mi ‚Ajres Fajres‘. Ale dokonce i on byl té slušnosti, že mě tloukl v soukromí…“

V prstech mu dohořívala cigareta, ale on jen v klidu seděl a ztišeným hlasem pokračoval. „Nash nakonec odešel k námořnictvu. Zemřel při útoku na bitevní loď Malaya. A víte co? Když jsem slyšel, že ho zabili, ulevilo se mi. V té době už jsem sloužil u letectva a cítil jsem úlevu – přesně jako kdyby mi nějaký kluk ve škole řekl, že Nashe vyzvedli jeho rodiče z vyučování… Myslím, že chudák Morris taky zemřel. Zajímalo by mě, jak se vedlo jeho bratrovi.“ Hlas mu zhrubl. „Škoda, že jsem s ním v tom servisu nešel na půl. Rozhodně bych byl šťastnější než teď, kdy musím všechny peníze nalévat do pitomého rodinného majetku. Proč to krucinál dělám? Kvůli rodinným závazkům, máte s tím svým báječným porozuměním určitě na jazyku. Vážně si myslíte, že stojí za to tuhle rodinu držet nad vodou? Podívejte se na mou sestru! Tenhle barák z ní vysál život – přesně jako ho vysává i ze mě. Takhle to tady funguje. Chce nás prostě jednoho po druhém zničit. Dokud jsem tady já, je všechno v pořádku, ale jak dlouho si myslíte, že to ještě vydržím? A když skoncuje se mnou –“

„Rode, přestaňte,“ přerušil jsem ho, protože najednou zvýšil hlas a začínal být vzrušený. Když si uvědomil, že mu zhasla cigareta, natáhl se s dalším papírovým smotkem ke krbu a prudce ho odhodil tak, že přeskočil mramorové zábradlí a zůstal doutnat na kraji koberce. Sebral jsem ho a zahodil do ohně; pak, když jsem viděl, v jakém je Rod stavu, sáhl jsem po kraji krbové clony, kterou byl dotyčný krb vybaven, a zatáhl ji.

Rod seděl opřený v křesle, paže obranářsky založené na prsou. Ještě jednou nebo dvakrát tajnůstkářsky potáhl z cigarety, pak naklonil hlavu na bok a začal vrhat kradmé pohledy po pokoji, jeho oči vypadaly v hubené, bledé tváři veliké a tmavé. Věděl jsem, co hledá, a ze samého zmaru a hrůzy se mi málem zvedl žaludek. Doposud o té staré halucinaci nepadlo ani slovo; Rod se sice choval otravně a nepříjemně, ale byl při smyslech. Teď mi však došlo, že se nic nezměnilo. Jeho mysl zůstávala zastřená. Pitím si asi jen dodával odvahu a ta sžíravost byla zoufalou formou holedbání.

„Dnes večer se něco stane,“ řekl, zatímco dál klouzal pohledem kolem sebe. „Cítím to v kostech. Už na to mám čich. Jsem jako korouhvička; sotva vítr změní směr, začnu se otáčet.“

Pronesl to žalostným hlasem, takže jsem nepoznal, kolik z toho jen hraje a kolik z toho myslí smrtelně vážně. Ale stejně – tomu se prostě nedalo odolat – můj pohled nevědomky následoval ten jeho. Znovu mě upoutalo to umyvadlo; tentokrát jsem zaklonil hlavu a podíval se i na strop nad ním. Skrz tmu jsem dokázal tu podivnou skvrnu nebo čmouhu jen tak tak rozeznat – a pak mi poskočilo srdce, když jsem asi metr od ní zahlédl ještě jednu podobnou značku. Měl jsem dojem, že kousek dál vidím další. Podíval jsem se na stěnu za Rodovou postelí a jednu spatřil i tam. Nebo aspoň jsem si to myslel. Nebyl jsem si jistý; stíny mi šálily zrak. Těkal jsem pohledem z jedné plochy na druhou, až mi připadalo, že ten pokoj je plný záhadných šmouh; a představa, že v něm Rod zůstane sám ještě jednu noc – ještě hodinu! –, mi připadala nesnesitelná. Stáhl jsem pohled ze tmy, vyklonil se z křesla a dychtivě ho vybídl: „Rode, vraťte se se mnou do Lidcotu, prosím.“

„Do Lidcotu?“

„Myslím, že to pro vás bude bezpečnější.“

„Teď nemůžu odjet. Už jsem vám to přece řekl, ne? Vítr se začíná stáčet –“

„Přestaňte s těmi nesmysly!“

Překvapeně zamrkal, jako by mu náhle svitlo. Znovu naklonil hlavu na stranu a téměř bázlivě řekl: „Vy máte strach.“

„Rode, poslouchejte mě.“

„Vy to cítíte, viďte? Cítíte to a dostal jste strach. Dřív jste mi nevěřil. Samé žvásty o nervovém zhroucení, válečném traumatu. A teď jste ještě vyděšenější než já!“

Uvědomil jsem si, že mám opravdu strach – ne z toho, o čem tady stále dokola blábolí, ale z něčeho neurčitějšího a hrozivějšího. Natáhl jsem se a pokusil se ho vzít za zápěstí.

„Rode, prokristapána! Obávám se, že jste v nebezpečí!“

Moje chování ho vyburcovalo. Odsunul se a pak – domnívám se, že za to mohl ten alkohol – se rozzuřil.

„K čertu s vámi!“ vykřikl a odstrčil mě. „Dejte ty pracky pryč! Neopovažujte se mi do prdele říkat, jak se mám chovat! Nic jiného ani neumíte. A když už nerozdáváte ty svoje doktorský rady, saháte na mě těma svýma hnusnýma doktorskýma prackama. A když nesaháte, jen se díváte, díváte se těma hnusnýma doktorskýma očima. Co si o sobě do prdele vlastně myslíte? Proč jste krucinál tady? Jak se vám podařilo se sem vetřít? Vždyť nepatříte do rodiny! Jste nikdo!“

Bouchl sklenkou do stolku a potřísnil papíry ginem. „Zavolám Betty, aby vás vyprovodila,“ pronesl nesmyslně.

Nemotorně zamířil ke komínové příložce, popadl páčku, kterou se spouštěl zvonek, a divoce za ni tahal, až k nám ze suterénu doléhalo vzdálené hektické zvonění. Znělo prapodivně jako siréna, kterou za války pouštěli členové protiletecké hlídky na vesnicích, a k šoku a rozčilení, které se ve mně po jeho slovech začínaly vzdouvat, se přidala i pobuřující nervozita.

Vstal jsem, zamířil ke dveřím a otevřel je, zrovna když se za nimi objevila udýchaná a vylekaná Betty.

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ji a pokusil se ji zadržet ještě před vstupem do pokoje. „Nic se neděje. Byl to omyl. Vraťte se zpátky dolů.“

Jenomže Roderick mi přes rameno zavolal: „Doktor Faraday je na odchodu, Betty! Musí navštívit další pacienty. Není to škoda? Odveďte ho prosím do dvorany a cestou mu připravte kabát a klobouk, ano?“

Hleděli jsme s dívkou jeden na druhého; ale co jsem proboha mohl dělat? Sám jsem mu jen před pár minutami připomněl, že je „hlavou rodiny“, dospělým mužem, pánem celého panství a jeho služebnictva. „Tak dobře,“ odvětil jsem nakonec prkenně. Betty ustoupila, nechala mě projít a rychle mi odběhla pro věci.

Byl jsem tak pobouřený, že jsem musel před dveřmi do salonku zůstat chvilku stát, abych se uklidnil; a když jsem nakonec vešel dovnitř, byl jsem stále tak otřesený, že jsem si byl jistý, že moje tvář nebo chování mě ihned prozradí. Ale můj příchod zůstal bez povšimnutí. Caroline měla v klíně položený otevřený román a paní Ayresová v křesle u krbu nepokrytě podřimovala. To mi způsobilo další šok: nikdy dřív jsem ji spát neviděl, a když jsem k ní přistoupil a ona se probrala, zpražila mě vyděšeným, neukotveným pohledem popletené staré ženy. Šál, kterým byla přikrytá, se jí svezl z klína. Shýbl jsem se, abych jí ho podal, a než jsem se narovnal, stačila si ho znovu přehodit přes kolena a zcela se probrat.

Zeptala se mě, jak je na tom Roderick. „Nijak valně, abych byl upřímný,“ odpověděl jsem po krátkém zaváhání. „Kéž – kéž bych věděl, co na to říct. Caroline, mohla byste se na něj zajít za chviličku podívat?“

„Jestli je opilý, tak ne,“ odpověděla. „Je příliš nechutný.“

„Opilý!“ vyhrkla paní Ayresová s nádechem despektu. „Díky bohu, že to nevidí jeho babička – tedy plukovníkova matka. Vždycky říkávala, že není nic horšího než pohled na muže v podroušeném stavu; musím říct, že s ní naprosto souhlasím. Pokud jde o rodinu ze strany mojí vlastní matky – myslím, že moji prarodiče byli abstinenti. Ano, jsem si tím téměř jistá.“

„Přesto,“ pokračoval jsem a zapíchl do Caroline neoblomný pohled, „mohla byste, než půjdete spát, za bratrem zaskočit a přesvědčit se, že je všechno v pořádku?“

Konečně jí došlo, co se jí snažím říct, a pohlédla mi do očí. Než je zase znaveně zavřela, přikývla.

To mě aspoň trošku uklidnilo, ale už jsem nedokázal jen tak sedět u krbu a tlachat o obyčejných věcech. Poděkoval jsem za večeři a popřál jim dobrou noc. Betty už na mě čekala ve dvoraně s kabátem a kloboukem a pohled na ni mi připomněl Rodova slova: Co si o sobě vlastně myslíte? Jste nikdo!

Hnusné počasí, které venku stále panovalo, jako by mou náladu ještě vybičovalo. Moje rozčilení a vztek cestou domů narůstaly, takže můj výkon za volantem za moc nestál; divoce jsem řadil, jednou dokonce vjel do zatáčky tak prudce, že jsem málem sjel s autem ze silnice. Abych se uklidnil, seděl jsem dlouho přes půlnoc nad různými účty a papíry. Ale když jsem si nakonec šel lehnout, jen jsem se převaloval – skoro jsem doufal, že zavolá nějaký pacient, abych se přestal zaobírat svými vlastními myšlenkami.

Nikdo se neobjevil, a tak jsem nakonec rozsvítil lampičku a šel si nalít sklenku. Cestou zpět do postele jsem zahlédl tu starou fotografii z Hundreds Hall v tom překrásném želvovinovém rámečku: celou dobu mi ležela spolu s tou medailí ze státního svátku na nočním stolku. Vzal jsem ji do ruky a zadíval se do tváře svojí matky. Pak jsem sklouzl pohledem k domu za ní a stejně jako dřív jsem myslel na jeho obyvatele a přemítal, zda se jim v jejich chladných, tmavých, oddělených pokojích dostává většího klidu než mně. Paní Ayresová mi tu fotografii dala v červenci a teď byl začátek prosince. Jak se proboha mohl, ptal jsem se sám sebe, můj život v těch několika málo měsících tak zaplést se životem té rodiny, že mě to tak trápí a znepokojuje?

Alkohol můj vztek otupil, a tak jsem nakonec usnul. Spal jsem však mizerně, a zatímco jsem zápasil s temnými, divokými sny, na Hundreds Hall se stalo něco strašlivého.

Kapitola 7

Podle toho, co jsem si dal posléze dohromady, se to seběhlo následovně.

Paní Ayresová a Caroline zůstaly po mém odchodu v salonku něco málo přes hodinu; během ní se Caroline, poněkud zneklidněná mým naléháním, zašla podívat na Roda. Našla ho, jak leží rozvalený s otevřenými ústy, tiskne k sobě prázdnou láhev od ginu, je příliš opilý, než aby mohl mluvit, a jak řekla, první, co ji zaplavilo, byla zlost: měla sto chutí ho v tom křesle nechat „dusit se ve vlastní šťávě“. Jenže pak k ní obrátil kalný pohled a ona v jeho očích spatřila něco, co ji dojalo – jiskru jeho starého já. Na okamžik málem podlehla bezvýchodnosti jejich situace. Poklekla vedle něj, vzala ho za ruku, přistrčila si ji k obličeji a čelem se mu opřela o kotníky prstů. „Co se to s tebou stalo, Roddie?“ zeptala se ho tiše. „Nepoznávám tě. Stýská se mi po tobě. Co se to jen stalo?“

Přejel jí prsty po tváři, ale neodpověděl; buď nechtěl, nebo nemohl. Ještě chvíli s ním zůstala, pak se sebrala a rozhodla se, že ho uloží do postele. Usoudila, že si potřebuje odskočit, a tak ho postavila a poslala na „pány“ přes chodbu, a když se připotácel zpátky, zula mu boty, sundala límeček a svlékla kalhoty. Z doby, kdy se o něj po nehodě starala, byla zvyklá pomáhat mu s oblékáním a vysvlékáním, takže to pro ni byla hračka. Prohlásila, že vytuhl hned, jak položil hlavu na polštář; navíc chrápal a příšerně páchl alkoholem. Ležel na zádech a ona si při tom vzpomněla na jedno válečné školení, a tak se ho pokusila převalit na bok, kdyby se mu náhodou chtělo zvracet. Ale Rod kladl veškerým jejím snahám odpor, a tak toho nakonec unavená a otrávená nechala.

Před odchodem se ještě přesvědčila, že je pořádně přikrytý, a šla ke krbu, odtáhla ochrannou clonu a přihodila do něj pár dalších polen. Tím, že clonu zase zavřela, si byla později naprosto jistá, stejně jako tím, že v žádném z popelníků nedoutnala cigareta a nebyla rozžehnutá žádná lampa ani svíčka. Vrátila se do salonku, kde strávila další půlhodinku se svou matkou. Už před půlnocí byly obě v posteli; Caroline si ještě deset nebo patnáct minut četla, a když zhasla, téměř okamžitě usnula.

O několik hodin později – zhruba kolem půl třetí, jak se ukázalo – ji probudil sotva patrný, ale typický zvuk tříštícího se skla. Ozýval se dole pod jejími okny – tedy z oken v bratrově pokoji. Vyděšeně se posadila na posteli. Domnívala se, že Rod se probudil a potácí se po pokoji, a jediné, nač myslela, bylo, aby se nedostal nahoru a nevzbudil matku. Znaveně vstala a oblékla si župan; už už si dodávala odvahu k tomu sejít dolů a vyřídit si to s ním, když ji napadlo, že ten zvuk vůbec nemusel udělat její bratr, ale nějaký zloděj, který se snaží vloupat dovnitř. Možná si vybavila Rodova slova o pirátech a kudlách. Tak jako tak tiše došla k oknu, odhrnula záclonu a vyhlédla ven. Spatřila zahradu zalitou neposedným žlutým světlem a ucítila kouř – a v tu chvíli si uvědomila, že v domě hoří.

Ohně se obyvatelé tak velikých domů jako Hundreds Hall vždycky děsí. Jednou nebo dvakrát za starých časů vypukl v kuchyni menší požár, ale poměrně snadno se ho podařilo uhasit. V průběhu války měla paní Ayresová neustále strach z náletů, a tak se na každém patře povalovaly kbelíky s pískem a vodou, hadice a třmenové ruční stříkačky, ale nakonec nikdy nebyly zapotřebí. Stříkačky teď byly odklizené; hasicí přístroje neexistovaly; jediné, co viselo na jedné z chodeb v suterénu, byla řada starobylých kožených věder, věkem zbavených lesku a nejspíš i děravých – zůstávaly tam spíš na ozdobu než z praktických důvodů. Je div, že Caroline, když tohle všechno věděla a viděla to tančící žluté světlo, nezpanikařila. Místo toho se mi později svěřila, že se jí na jediný, bláznivý okamžik zmocnilo něco jako vzrušení. Vzpomněla si na to, kolik problémů by se vyřešilo, kdyby Hundreds Hall jednoduše lehlo popelem. V duchu si představila všechnu práci, kterou v několika uplynulých letech domu odevzdala, všechny dřevěné podlahy a panely, které vyleštila, všechno sklo, všechny příbory a nádobí; a místo, aby měla na ten oheň vztek, že jí tohle všechno chce sebrat, měla sto chutí kapitulovat a všeho se vzdát.

Pak si vzpomněla na svého bratra. Popadla kobereček ležící před krbem a přikrývky ze své postele a vyřítila se dolů po schodech – při tom celá divá volala na svou matku. Pach kouře dole ve dvoraně ještě zesílil; vzduch na chodbě byl prodchnutý hustým dýmem a bodal ji do očí. Proběhla botárnou na pánský záchod, aby koberec i přikrývky namočila v umyvadle do vody. Nahmatala zvonek a zvonila a zvonila – zhruba stejně vehementně, jak jsem to viděl dělat Rodericka jen pár hodin předtím. Než posbírala promáčené přikrývky a vymotala se s nimi na chodbu, v oblouku opatřeném závěsem se vynořila s vyděšeným výrazem ve tváři Betty; byla bosá a v noční košili.

„Přineste vodu!“ zavolala na ni Caroline. „Hoří! Copak to necítíte? Přineste peřinu, přineste něco! Rychle!“

A pak si mokré přikrývky vytáhla výš v náručí a celá udýchaná a zpocená se rozběhla do Roderickova pokoje.

Podle vlastních slov začala kašlat a lapat po dechu, ještě než otevřela dveře. Když vešla dovnitř, kouř byl tak hustý a štiplavý, že si vybavila cvičnou plynovou komoru, do níž ji jednou za války poslali. Jenomže tehdy u sebe měla plynovou masku; cílem cvičení bylo co nejrychleji si ji nasadit. Teď nemohla dělat nic jiného, než zabořit nos a ústa do vlhkého rance v náručí a prodírat se kupředu. V pokoji panovalo příšerné vedro. Caroline viděla, že po celém pokoji šlehají plameny: zdálo se, že je v jednom ohni, a tak si na jeden zoufalý okamžik pomyslela, že už nic nezmůže a bude to muset vzdát. Ale pak se otočila – ztratila orientaci a z čiré paniky jí bylo nanic. Těsně vedle ní vyšlehly plameny a ona na ně rychle hodila deku. Kobercem začala hasit další ložisko požáru a brzy si byla vědoma, že Betty i matka se k ní přidaly vybavené svými vlastními přikrývkami. Kouř se vzedmul a nakrátko prořídl a Caroline při tom zahlédla Rodericka; ležel na posteli, omámený a kašlal, jako by právě přicházel k sobě. Dva brokátové závěsy na oknech byly v plamenech; další dva už málem shořely a pomalu padaly dolů. Caroline si k nim protlačila cestu a natáhla se mezi nimi, aby otevřela francouzské okno. Když mi to vyprávěla, běhal mi mráz po zádech, protože kdyby oheň býval měl nad pokojem větší nadvládu, náhlý příval chladného vzduchu by mu jistě zasadil smrtící úder. Ale v tu chvíli už musely být plameny pod kontrolou a noc byla díky bohu stále vlhká. Caroline pomohla vrávorajícímu Roderickovi ven na kamenné schody a pak se vrátila zpět za matkou. Kouř sice řídl, vyprávěla, ale když se znovu pohroužila do pokoje, vypadalo to tam jako v malém pekle: panovalo tam nepředstavitelné horko, byl podpálený na tisícovce ďábelských míst a úplně prostoupený vírem žhavých uhlíků a ohnivých jazyků, které jako by jí prudce olizovaly obličej a ruce. Paní Ayresová kašlala a lapala po dechu, vlasy rozcuchané, noční košili umazanou. Betty začala nosit kastroly s vodou a popel, kouř a doutnající cáry koberce, přikrývek a papíru se té trojici žen pod nohama pomalu proměňovaly v kaluže hustého špinavého maziva.

Nejspíš v tom pokoji strávily mnohem delší dobu, než bylo opravdu nutné, protože když zpočátku uhasily kus požáru a obrátily se k němu zády, po pár minutách zjistily, že znovu vzplanul; takže poté už raději nic neriskovaly a nekompromisně, metodicky postupovaly od jedné zničené plochy ke druhé, polévaly je vodou a za pomocí pohrabáčů a kleští na uhlí prohrabovaly žhavé uhlíky a udusávaly jiskry. Všechny tři byly z kouře zesláblé a sípaly, teklo jim z očí a slzy jim na ukoptěných tvářích zanechávaly bledé stopy. Brzy si navíc uvědomily, že se celé třesou, jednak vinou celého toho dramatu, jednak prostě zimou, která jako by do toho rozpáleného pokoje s děsivou rychlostí vpadla v okamžiku, kdy byly uhašeny poslední plameny.

Roderick se podle všeho zdržoval u otevřeného okna a přidržoval se rámu. Stále byl velice opilý, ale kromě toho jako by ochromený při pohledu na plameny a dávivý kouř, což podle mého soudu není nijak překvapivé, vezmeme-li v úvahu všechno, co zažil za války. Rozrušeně, byť marně přihlížel, jak jeho matka se sestrou zabezpečují pokoj proti nebezpečí; nechal se sice odvést dovnitř a dolů do kuchyně, ale teprve, až ho s dekou přehozenou přes ramena posadily ke kuchyňskému stolu, začínal chápat, že měli všichni na kahánku, a pevně sevřel sestře ruku.

„Vidíš, co se stalo, Caroline?“ obrátil se k ní. „Vidíš, co chtěl udělat? Můj bože, je chytřejší, než jsem si myslel! Kdyby ses nebyla vzbudila –! Kdybys nebyla přišla –!“

„Co to vykládá?“ zeptala se paní Ayresová nechápavě, protože jeho chování ji rozčilovalo. „Caroline, co tím myslí?“

„Nic tím nemyslí,“ odvětila Caroline, přestože sama význam bratrových slov dobře chápala, ale chtěla před nimi svou matku uchránit. „Je pořád ještě opilý. Roddie, prosím.“

Jenomže pak se začal chovat „jako šílenec“, zakrýval si oči bříšky rukou, rval si vlasy, pak se s hrůzou díval na svoje prsty – měl totiž ve vlasech olej, který se mu v tom kouři spekl v hrudkovitý dehet. Nutkavě si otřel ruce do začernělé košile na prsou. Rozkašlal se a vzápětí nemohl popadnout dech, což v něm vyvolalo jeden ze záchvatů panické hrůzy. Znovu hledal záchranu u Caroline. „Je mi to líto!“ opakoval stále dokola. Měl ochraptělý a namazaný hlas, jeho oči v ukoptěné tváři měly karmínovou barvu, košili měl zmáčenou deštěm. Třesoucíma se rukama chňapl po svojí matce. „Matko, je mi to líto!“

Jeho chování však bylo po tom utrpení v hořícím pokoji nesnesitelné. Paní Ayresová na něj chvilku v naprosté hrůze hleděla, pak ho okřikla: „Buď zticha!“ až se jí zlomil hlas. „Ach, proboha buď zticha!“ A když s tím kňouráním nepřestával, Caroline k němu přistoupila, rozmáchla se a uhodila ho.

Prohlásila, že dlaň ji málem pálila dřív, než si uvědomila, co provedla; pak si zakryla rukama ústa, stejně překvapená a vyděšená, jako by tu facka dostala sama. Rod se nečekaně odmlčel a zakryl si tvář. Paní Ayresová jen stála a hleděla na něho, a zatímco se snažila popadnout dech, poskakovala jí ramena. „Myslím, že všichni trochu vyšilujeme,“ řekla Caroline rozechvěle. „Všichni trochu blázníme… Betty? Kde jste?“

Dívka předstoupila s vytřeštěnýma očima, bledou tváří a pruhovaná jako tygr od sazí. „Jste v pořádku?“ zeptala se jí Caroline.

Dívka přikývla.

„Nejste popálená nebo tak něco?“

„Ne, slečno,“ špitla, ale její hlas zněl konejšivě, a to Caroline uklidnilo.

„Hodná holka. Zachovala jste se velice statečně. Mého bratra si nevšímejte. On – není ve své kůži. Nikdo z nás není ve své kůži. Je tady nějaká horká voda? Zatopte, prosím, v kamnech a postavte na ně pár kastrolů, tak akorát na čaj a tři nebo čtyři lavory. Ještě než půjdeme nahoru do koupelny, můžeme se tady zbavit toho největšího svinstva. Matko, ty by ses měla posadit.“

Paní Ayresová vypadala jako duchem nepřítomná. Caroline obešla stůl, pomohla jí na židli a zabalila ji do deky. Ale sama se při tom celá třásla, najednou si připadala stejně malátná, jako kdyby zvedala nemožně těžká břemena, a když se postarala o matku, přisunula si židli a ztěžka na ni dosedla.

V příštích deseti minutách bylo v kuchyni slyšet jedině hučení plamenů v kamnech, stále silnější bublání ohřívající se vody a cinkání kovu a keramiky, zatímco Betty chystala nádoby a snášela ručníky. Zanedlouho dívka tiše zavolala na paní Ayresovou; pomohla jí dojít ke dřezu a umyla jí ruce, obličej a nohy. Stejně obstarala i Caroline; pak se pochybovačně podívala na Roda. Ten se však již zklidnil dost na to, aby pochopil, co se po něm chce, a doklopýtal jako náměsíčník ke dřezu. Ponořil ruce do vody a nechal Betty, aby mu je namydlila a vydrhla, pak ochable stál a civěl, zatímco mu stírala čmouhy z tváře. Dehet z vlasů mu nešel umýt ani za nic: místo toho na ně Betty vzala hřeben a vyčesané kousíčky škváry odkládala do plátu novin, který pak zmuchlala a odložila na odkapávací desku. Když byla hotová, Rod tupě ustoupil na stranu, aby mohla vylít špinavou vodu do dřezu. Zadíval se přes kuchyň a zachytil sestřin pohled, ale v očích měl takovou směsici strachu a zmatení, řekla Caroline, že se od něj odvrátila a chystala se jít sednout k matce.

Pak se stalo něco velice zvláštního. Caroline zrovna vykročila směrem ke stolu, když koutkem okem zahlédla nějaký bratrův pohyb – něco tak prostého, pomyslela si v tu chvíli, jako když zvedáte ruku, abyste si ukousli nehet nebo se poškrábali na tváři. Ve stejný okamžik se pohnula i Betty – krátce se otočila od výlevky, aby do kbelíku na podlaze zahodila ručník. Ale když se obrátila zpátky, vyjekla: Caroline se podívala pořádně a k naprostému úžasu spatřila za bratrovými rameny šlehat další plameny. „Roddie!“ vykřikla polekaně. Rod se otočil, uviděl to co ona a uskočil. Na dřevěné odkapávací desce jen pár centimetrů od místa, na němž stál, doutnal a hořel malý uzlíček. Byly to ty noviny, které Betty použila k zachycení škváry z jeho vlasů. Zmuchlala je do menšího balíčku, který se teď bůhvíjak, neuvěřitelně samovznítil.

Ve srovnání s tím hrůzostrašným malým peklem, které musely zdolat v Roderickově pokoji, tohle samozřejmě nebylo nic. Caroline rychle přešla přes kuchyň a shodila ten raneček do dřezu. Plameny vyšlehly výš a pak se rychle ztratily; zčernalý novinový papír, tenký jako pavučinka, ještě chvilku držel tvar a pak se rozpadl na kousíčky. Ohromující však bylo to, jak k takovému požáru vůbec mohlo dojít. Paní Ayresová s Caroline se dívaly jedna na druhou, dočista vynervované. „Co jste viděla?“ uhodily na Betty a ta s vystrašenýma očima odpověděla: „Já nevim, slečno! Vůbec nic! Akorát to, jak panu Roderickovi za zádama de kouř a šlehaj žlutý plameny.“

Podle všeho byla stejně zaražená jako ostatní. Poté, co celou tu záležitost probraly, došly prostě k nepříliš jistému závěru, že jeden ze škvarků, které Roderickovi vyčesala z vlasů, byl stále žhavý a v suchých novinách se probral k životu. Což byla přirozeně velice zneklidňující představa. Začaly proto nervózně hledat očima kolem sebe v očekávání dalších plamenů. Zvlášť Roderick byl vynervovaný a hrůzou bez sebe. Když jeho matka navrhla, aby raději s Caroline a Betty šly ještě jednou k němu do pokoje prohrabat popel, vykřikl, že ho tam nesmějí nechávat samotného! Bojí se zůstat sám! Nedokáže to ‚zastavit‘! A tak hlavně ze strachu, aby se jim tam úplně nesesypal, ho vzaly s sebou. Přistrčily mu neponičenou židli a on na ní seděl s koleny přitaženými k bradě, rukama si zakrýval ústa a očima těkal sem a tam, zatímco ty tři znaveně obcházely jednu začouzenou plochu za druhou. Všude však už byla jen zima, mrtvo a špína. Těsně před svítáním hledání vzdaly.

Sám jsem procitl o hodinu nebo dvě později, poněkud znavený vlastními nočními můrami, ale v blažené nevědomosti ohledně katastrofy, která v noci málem pohltila Hundreds Hall. Ve skutečnosti jsem nic netušil, dokud mi o požáru neřekl jeden z mých večerních pacientů a ten to zas slyšel od jednoho obchodníka, který se ráno v domě zastavil. Nejprve jsem mu nevěřil. Přišlo mi nemožné, aby rodina prožila taková muka a ani slovem mě o tom nezpravila. Pak se mi o té nehodě zmínil další člověk, jako by to už byla všeobecně známá věc. Byl jsem stále na pochybách, a tak jsem zatelefonoval paní Ayresové a ta mi k mému úžasu celý příběh potvrdila. Její hlas zněl tak ochraptěle a vyčerpaně, že jsem se proklínal za to, že jsem jí nezavolal dřív, kdy jsem tam ještě mohl zajet – nedávno jsem totiž začal jednou týdně dojíždět do okresní nemocnice a služba mi připadala právě na dnešek, takže jsem se prostě nemohl utrhnout. Paní Ayresová mě ujistila, že ona, Caroline i Roderick jsou všichni v naprostém pořádku, akorát vyčerpaní. Řekla, že ten požár jim všem „trošku nahnal“: přesně tak to řekla a snad právě kvůli tomuto vyjádření jsem si ten incident představil jako něco podstatně menšího. Příliš živě jsem si vybavoval, v jakém byl Rod stavu, když jsem odjížděl; vybavoval jsem si umíněnost, se kterou do sebe obracel jednu sklenku za druhou, i to, jak odhodil ten hořící svitek novin a nechal ho bez povšimnutí ležet na koberci. Domníval jsem se, že svou cigaretou založil maličký požár… Ale věděl jsem, že i z malého ohýnku může být mračno kouře. Rovněž jsem si uvědomoval, že důsledky nadýchání jedovatých zplodin se často nejvíc projevují právě den nebo dva po samotném požáru. A tak jsem uléhal v obavách o celou rodinu a prožil kvůli tomu další neklidnou noc.

Zajel jsem za nimi druhý den ráno, hned jak mi skončily ordinační hodiny, a přesně jak jsem se obával, stonali všichni. Nejméně postiženými, vzato čistě po tělesné stránce, byli Betty a Roderick. Betty se během běsnění ohně držela v blízkosti dveří a v jednom kuse běhala na záchod pro vodu. Roderick zas ležel v posteli a mělce dýchal, zatímco ten nejhorší kouř se držel vysoko nad jeho hlavou. Kdežto paní Ayresová na tom byla dost špatně – bez dechu, zesláblá a víceméně odkázaná na postel – a Caroline vypadala na pohled a podle hlasu příšerně, měla oteklé hrdlo a ožehnuté vlasy a v obličeji i na rukou krvavé skvrnky od žhavých uhlíků a jisker. Když jsem přijel, čekala na mě u dveří, a pohled na ni byl tak hrozný a mnohem horší, než jsem čekal, že jsem nevědomky odložil brašnu, vzal ji za ramena a zpříma jí pohlédl do očí.

„Ach, Caroline,“ hlesl jsem.

Rozpačitě zamrkala a usmála se, ale do očí jí vyhrkly slzy. „Vypadám jako chudák Guy Fawkes, kterého to v poslední minutě ožehlo –“

Po těch slovech se otočila a rozkašlala. „Proboha, pojďte rychle z té zimy,“ pobídl jsem ji rychle.

Než jsem sebral brašnu a připojil se k ní, kašel odezněl, utřela si tvář a po slzách nebylo ani památky. Mechanicky jsem za sebou zavřel dveře, otřesený tím strašlivým spáleným zápachem, který mě ve dvoraně přivítal; tím, že to tam vypadá, jako by celá dvorana byla potažená smutečním suknem, neboť každý povrch byl silně umazaný a začouzený sazemi, černí a koptem.

„Hrůza, co?“ poznamenala Caroline ochraptěle, když viděla můj pohled. „A je to bohužel jen horší. Pojďte se podívat.“ Zavedla mě do severní chodby. „Ten pach je v celém domě, dokonce i na půdě; nechápu, jak se tam dostal. S těmi zablácenými botami si nedělejte starosti, na podlahu teď není ani pomyšlení. Ale pozor, abyste se sakem neotřel o zeď. Těch sazí se jen tak nezbavíte.“

Dveře do Rodova pokoje byly pootevřené, a než jsme k nim došli, viděl jsem dost na to, abych se připravil na zkázu, která mě za nimi čeká. I přesto, když Caroline vešla do pokoje, na okamžik jsem zůstal stát na prahu, příliš zděšený, než abych ji následoval. Paní Bazeleyová – která právě v místnosti drhla spolu s Betty stěny – se mi podívala do očí a zlověstně přikývla.

„Tváříte se stejně jak já, pane doktore,“ řekla, „dyž jsem včera ráno přišla. A todle už nic není proti tomu, jak to bylo prvně. Brodily sme se svinčíkem až po kotníky, co, Betty?“

Většina nábytku byla z pokoje vystěhovaná a halabala naházená na terase z druhé strany francouzského okna. Srolovaly a odnesly i koberec, na širokých dřevěných podlahových prknech byly rozloženy listy novinového papíru, ale prkna byla stále vlhká a pokrytá popelem, takže se pomalu proměňovaly na hustou šedivou břečku připomínající ukoptěnou vločkovou kaši. V místech, kde paní Bazeleyová s Betty drhly, stékala po stěnách popelavá voda. Dřevěné obkladové desky byly popálené a ožehnuté a strop – onen proslulý příhradový strop – byl dočista černý, záhadné čmouhy navždy ztracené.

„To je neuvěřitelné,“ řekl jsem Caroline. „Vůbec jsem to netušil! Kdybych býval věděl –“

Větu jsem nedokončil, protože moje věděl-nevěděl bylo bezpředmětné, stejně jsem nemohl nic dělat. Pomyšlení, že něco tak vážného se jim mohlo stát v mojí nepřítomnosti, mě dočista vyvedlo z míry. „Celý dům mohl lehnout popelem,“ řekl jsem. „To si nechci ani představit! A Rod byl tady uprostřed té vřavy? Vážně mu nic není?“

Místo odpovědi mě Caroline obdařila záhadným pohledem, pak zalétla očima k paní Bazeleyové.

„Ano, nic mu není. Jen sípe jako my ostatní. Ale přišel o většinu svých věcí. Asi nejvíc se ten požár podepsal na jeho křesle – támhle je – a obou stolech.“

Vyhlédl jsem otevřeným oknem na psací stůl; nohy a zásuvky zůstaly neporušené, ale deska byla začerněná a zvrásněná, jako kdyby na ní někdo rozdělal oheň. Najednou mi došlo, proč je v pokoji tolik popela. „Jeho papíry!“ zvolal jsem.

Caroline znaveně přikývla. „To nejsušší, co v domě bylo.“

„Zachovalo se něco?“

„Jen pár listů. Ani nevím, co všechno shořelo. Vlastně ani netuším, co tady bylo. Byly tady plány domu a pozemků, že? Myslím, že taky nejrůznější mapy, kopie listin vázaných na statky a domky, a taky dopisy, účty, poznámky mého otce…“ Znovu se jí zastřel hlas a rozkašlala se.

„Taková strašná škoda,“ poznamenal jsem, rozhlížel se kolem a s každým pohledem objevoval další a další škodu: obraz na stěně s opáleným plátnem, lampy se začouzenými stínidly a svícny. „Takový krásný pokoj. Co s ním budete dělat? Dá se zachránit? Domnívám se, že ty nejhůře poničené desky by se daly vyměnit. Strop by se dal vybílit.“

Caroline jen zachmuřeně pokrčila rameny. „Matka je toho názoru, že když už se ten pokoj vystěhuje, mohl by se klidně tak jako ostatní zavřít. Na jeho restauraci rozhodně nemáme peníze.“

„A co peníze z pojištění?“

Caroline znovu vrhla rychlý pohled po paní Bazeleyové a po Betty, jež pokračovaly v drhnutí stěn. „Právě jsme zjistily, že Rod ho přestal platit,“ odpověděla mi pod pláštíkem skřípavého zvuku jejich kartáčů.

„On přestal platit pojištění?“

„Podle všeho už před několika měsíci. V rámci úsporných opatření.“ Zavřela oči a pomalu zavrtěla hlavou, pak se přesunula k francouzskému oknu. „Můžete jít na chvilku ven, prosím?“

Sešli jsme po kamenných schodech a já jsem blíž prozkoumal zničený nábytek, ohořelý psací stůl a konferenční stolek, křeslo, jehož kožený potah byl tentam, pružiny a koňské žíně byly odhalené jako choré kosti a vnitřnosti nějakého fantastického anatomického modelu. Ten pohled byl velice skličující a venku, byť nepršelo, panovala zima: všiml jsem si, že se Caroline chvěje. Chtěl jsem ji i Betty spolu s její matkou a bratrem prohlédnout, a tak jsem navrhl, aby mě zavedla zpět do domu, třeba do salonku nebo někam do tepla. Avšak po mírném zaváhání se zadívala otevřeným oknem dovnitř a odtáhla mě ještě kousek dál od okna. Dostala další záchvat kašle a při polykání zkřivila tvář, jak ji bolelo nateklé hrdlo.

„Když jste včera mluvil s matkou,“ spustila tiše a upřeně se mi dívala do očí, „řekla vám něco o tom, jak ten požár mohl vypuknout?“

„Řekla mi jen, že vypukl v Rodově pokoji poté, co jste všichni ulehli do postele, a že vy jste na to přišla a uhasila ho. Hádal jsem, že vzhledem k tomu, že Rod byl tak namazaný, provedl nějakou hloupost s cigaretou.“

„To jsme si zpočátku myslely taky,“ opáčila.

Zarazilo mě to „zpočátku“. „Co si z toho pamatuje sám Rod?“ zeptal jsem se znaveně.

„Vůbec nic.“

„Nejspíš vytuhl a co pak? Nemohl se probudit, dojít k ohni, podpálit třísku?“

Caroline znovu s obtížemi polkla a s jistým úsilím opáčila: „Nevím. Já prostě nevím, co si mám myslet.“ Kývla hlavou skrz okno zpátky do pokoje. „Všiml jste si toho krbu?“

Podíval jsem se a viděl, že mřížka je zakrytá šedou ochrannou clonou. „Přesně tak to vypadalo, když jsem od Roda odcházela pár hodin před vypuknutím požáru. Když jsem se vrátila, ohniště bylo vychladlé, jako kdyby se nic nedělo. Ale ty ostatní požáry, no, pořád je mám před očima. Víte, nebylo tam jen jedno ohnisko. Bylo jich, já nevím, aspoň pět nebo šest.“

„Tolik?“ podivil jsem se otřeseně. „Je zázrak, Caroline, že nikdo z vás není nijak vážněji zraněn.“

„To jsem říct nechtěla… za války jsme se v přípravném kurzu pro sestry učily o požárech. Vykládali nám, jak se oheň šíří. Pomalu se rozlézá, víte, nepřeskakuje z místa na místo. Tyhle požáry vypadaly spíš jako samostatné ohýnky, které mohlo způsobit – něco zápalného nebo tak něco. Podívejte se na Rodovo křeslo: jako kdyby plameny vyšlehly přímo na něm; nohy jsou nedotčené. S psacím stolem a konferenčním stolkem je to stejné. A ty závěsy.“ Popadla dvojici brokátových závěsů, které vyhořely z poutek a ležely přehozené přes opěradlo ohořelého křesla. „Podívejte, začaly hořet přesně v půlce. Jak je to možné? Stěny po obou stranách jsou jen ožehnuté. Jako kdyby –“ Znovu rychle zalétla pohledem dovnitř, jako by se víc než předtím bála, že ji někdo uslyší. „Rodova neopatrnost s cigaretou nebo se svíčkou je jedna věc. Ale tohle vypadá, jako kdyby ty požáry byly založené. Úmyslně, chci říct.“

„Vy myslíte, že Rod –?“ užasl jsem.

„Já nevím,“ opáčila rychle. „Prostě nevím. Ale pořád myslím na to, co vám tehdy řekl v ordinaci. A ty značky, co jsme našli u něj na stěnách – byly to přece spáleniny, ne? Tak byly, ne? Ty teď strašlivým způsobem dávají smysl. Kromě toho je tady ještě něco.“

A pak mi povyprávěla o tom prazvláštním incidentu dole v kuchyni, kdy za Rodovými zády podle všeho vzplály zmačkané noviny. V tu chvíli, jak jsem už vylíčil, to všichni považovali za dílo žhavého kousku uhlí. Ale když si Caroline to místo znovu prohlédla, našla na jedné poličce poblíž krabičku zápalek. Nepovažovala to sice za příliš pravděpodobné, ale prostě jí přišlo možné, že když se na něj zrovna nikdo nedíval, Roderick mohl jednu z nich vzít a podpálit ty noviny sám.

Tohle mi už připadalo přitažené za vlasy. „Nechci vaše slova zpochybňovat, Caroline,“ namítl jsem, „ale všichni jste zažili hotová muka. Nepřekvapuje mě, že jste viděli další plameny.“

„Vy si myslíte, že se nám ty hořící noviny zdály? Všem čtyřem?“

„No –“

„Ujišťuji vás, že se nám to nezdálo. Ty plameny byly skutečné. A pokud je nezpůsobil Roddie, tak… co teda? Právě tohle mě děsí víc než cokoliv jiného. Proto si myslím, že to prostě musel udělat Rod.“

Vlastně jsem nevěděl, kam tím míří; ale byla nápadně velice vyděšená. „Poslyšte,“ snažil jsem se ji uchlácholit, „zkuste zachovat chladnou hlavu. O tom, že ten požár nebyl víc než jen prostá nehoda, přece neexistují žádné důkazy, že ne?“

„Tím si nejsem tak jistá,“ opáčila. „Například by mě zajímalo, co by z toho vyvodila policie. Slyšel jste, že se tady včera stavil ten Pagetův poslíček s masem? Ucítil kouř, a ještě než jsem ho stačila zastavit, obešel dům a nakoukl oknem dovnitř. Za války byl v Coventry u hasičů, víte. Navykládala jsem mu nesmysly o přenosných kamínkách, ale viděla jsem, jak si všechno dobře prohlíží a z obličeje jsem mu vyčetla, že mi nevěří.“

„Ale to, co naznačujete, je nehorázné,“ hlesl jsem tiše. „Když pomyslím, že Rod chodí chladnokrevně po pokoji –“

„Já vím! Já vím, je to příšerné! A netvrdím, že to udělal úmyslně, pane doktore. Nevěřím, že chtěl někomu ublížit. Všechno, jen to ne. Ale prostě –“ V obličeji se jí objevil ztrhaný a zoufale nešťastný výraz. „Copak lidé občas nevědomky nespáchají něco zlého?“

Na to jsem nic neřekl. Znovu jsem se kolem sebe rozhlédl po zničeném nábytku: křeslo, konferenční stolek, psací stůl s ožehnutou a zvrásněnou deskou, u něhož Rod tak často vysedával zahloubaný a ve stavu velice podobném zoufalství. Vzpomněl jsem si, jak se pouhých pár hodin před požárem vztekal na svého otce, na svou matku, na rodinný majetek. Dnes večer se něco stane, řekl mi se strašlivou bázní; a já jsem od něj zajel pohledem do zšeřelého pokoje a na stropě a na stěnách viděl ty skličující černé čmouhy, jimiž se to tam jen hemžilo – nebo ne?

Přejel jsem si rukou po tváři. „Ach, Caroline. To je strašné. Nemohu si pomoct, ale mám pocit, že i já za to nesu jistou zodpovědnost.“

„Co tím chcete říct?“ nechápala.

„Neměl jsem vašeho bratra nechávat samotného. Nechal jsem ho na holičkách. Všechny jsem vás nechal na holičkách… Kde je teď? Co na to říká?“

Její pohled znovu získal ten zvláštní výraz. „Uložili jsme ho nahoru do jeho starého pokoje. Ale poslyšte, nic rozumného jsme z něho zatím nedostaly. Je – je v dost hrozném stavu. Myslíme si, že Betty se dá věřit, ale nechceme, aby ho viděla paní Bazeleyová. Chceme, aby ho nikdo neviděl, pokud je to možné. Včera se tady stavili Rossiterovi a já jsem je musela poslat pryč, aby náhodou neztropil nějakou scénku. To není šok – to je něco jiného. Matka mu zabavila cigarety a vůbec všechno. Ona ho –“ Caroline se zachvěla víčka a tváře jí trošku zruměněly. „Ona ho tam zamkla.“

„Zamkla?“ Nemohl jsem tomu uvěřit.

„Víte, má na ten požár stejný názor jako já. Nejdříve ho jako my všichni považovala za nehodu. Jenže z toho, jak se Rod choval a co říkal, bylo jasné, že jde o něco jiného. Musela jsem jí říct i o tom ostatním. Teď se děsí toho, co udělá příště.“

Caroline se otočila, rozkašlala se a tentokrát její kašel ne a ne ustat. Už příliš dlouho namáhala hlasivky, přemáhala se a den byl příliš chladný. Vypadala strašně vyčerpaně a nemocně.

Odvedl jsem ji do salonku a tam jsem ji prohlédl. Pak jsem vyšel nahoru, abych se podíval na její matku a jejího bratra.

Nejprve jsem zašel za paní Ayresovou. Byla zabořená do polštářů a zabalená v nočních kabátcích a šálech, volně rozpuštěné vlasy jí padaly na ramena a dodávaly její tváři bledý a ztrhaný výraz. Ale očividně byla velice ráda, že mě vidí.

„Ach, doktore Faradayi,“ přivítala mě ochraptěle. „Jen si představte to další neštěstí! Začínám si myslet, že naši rodinu stihlo nějaké prokletí. Nechápu to. Co jsme komu udělali? Koho jsme si pohněvali? Nevíte?“

Položila tu otázku málem vážně. „Rozhodně jste si vybrali kopec smůly,“ odvětil jsem, když jsem si k její posteli přisunul židli a začal ji prohlížet. „Je mi to moc líto.“

Paní Ayresová se rozkašlala, při tom se předklonila, pak znovu klesla na polštáře. Při tom se mi nepřestávala dívat do očí. „Viděl jste Roderickův pokoj?“

„Okamžik, prosím…“ zarazil jsem ji, protože jsem právě posunoval naslouchátko fonendoskopu. „Ano.“

„Viděl jste jeho psací stůl a křeslo?“

„Zkuste chvilku nemluvit.“

Znovu jsem ji zvedl do sedu, abych si ji poslechl na zádech. Sotva jsem fonendoskop oddělal, stále jsem na sobě cítil její pohled, a tak jsem přitakal: „Ano.“

„A co o tom soudíte?“

„Nevím.“

„Myslím, že víte. Ach, pane doktore, v životě by mě nenapadlo, že se dožiju chvíle, kdy budu mít strach z vlastního syna! Pořád se mi honí hlavou, co všechno se mohlo stát. Pokaždé, když zavřu oči, vidím plameny.“

Zadrhl se jí hlas. Přemohl ji další, vážnější záchvat kašle a nepřestával. Zatímco se třásla, vzal jsem ji za ramena, pak jsem jí dal vodu, aby si lokla, a čistý kapesník, aby si otřela ústa a oči. Když se znovu zhroutila na polštáře, byla zardělá a vyčerpaná.

„Příliš mluvíte,“ poznamenal jsem.

Zavrtěla hlavou. „Já musím mluvit. Kromě vás a Caroline nemám nikoho, s kým to mohu probrat, a já a moje dcera o tom mluvíme pořád dokola. Včera mi řekla něco – něco pozoruhodného! Nemohla jsem tomu uvěřit! Řekla, že Roderick se v poslední době chová jako šílenec. Že jeho pokoj byl ještě před tím popálený. Že vám ty čmouhy ukázala?“

Celý nesvůj jsem se zavrtěl. „Ano, něco mi ukázala.“

„Proč jste za mnou ani jeden nepřišli?“

„Nechtěli jsme vás znepokojovat. Chtěli jsme vás pokud možno ušetřit. Přirozeně kdybych býval tušil, že Roderickův stav povede k něčemu takovému jako tato –“

Ve tváři se jí rozlil nešťastný výraz. „Říkáte jeho ‚stav‘. Takže jste věděl, že je nemocný.“

„Věděl jsem, že není v pořádku,“ upřesnil jsem. „Upřímně řečeno obával jsem se, že je to dost vážné. Ale dal jsem mu slib.“

„Takže je pravda, že za vámi přišel s nějakou povídačkou o tomhle domě a o tom, že v něm je něco, co mu chce ublížit?“

Zaváhal jsem. Poznala to a s pokornou upřímností mě vyzvala: „Prosím vás, buďte ke mně upřímný, pane doktore.“

„Ano, je to pravda,“ potvrdil jsem. „Je mi to líto.“ A podrobně jsem jí vylíčil všechno, co se stalo: Rodův záchvat úzkosti v mé ordinaci, jeho bizarní a děsivý příběh, trucovitost a rozladěnost, které ho od té doby doprovázely, výhrůžky obsažené v některých jeho slovech…

V tichosti naslouchala, po chvilce natáhla ruku a bezmyšlenkovitě mě vzala za prsty. Všiml jsem si, že její hrbolaté a zestárlé nehty jsou stále špinavé od sazí. Kotníky prstů měla poseté značkami od létajících žhavých uhlíků, jizvičky matně připomínající zjizvení jejího syna. Čím víc se toho dozvídala, tím její stisk sílil, a když jsem domluvil, dívala se na mě dočista ohromeně.

„Můj chudáček chlapec! Vůbec jsem to netušila. Věděla jsem jen, že nikdy nebyl tak silný jako jeho otec. Ale když pomyslím, že mu takhle vynechává mozek! Opravdu –“ Druhou rukou se chytila za prsa. „Opravdu takhle pomlouval rodinné sídlo? I mě?“

„Vidíte?“ opáčil jsem. „Právě proto jsem vám to vůbec nechtěl říkat. Když tohle všechno povídal, nebyl při smyslech. Sotva věděl, co říká.“

Zdálo se, že mě neslyšela. „Je vůbec možné, že nás všechny tolik nenávidí? Proto k tomuhle došlo?“

„Ne, ne. Prokazatelně jde o duševní vypětí –“

Tvářila se ohromeněji než předtím. „Duševní vypětí?“

„Dům, statek. Posttraumatické stavy vyvolané jeho zraněním. Služba v armádě. – Kdo ví? Záleží na tom, co to způsobilo?“

Znovu mi přišlo, že mě neposlouchá. Sevřela v dlani moje prsty a jako by zmítaná mučivou úzkostí se mě zeptala: „Povězte mi, pane doktore: je to moje vina?“

Samotná otázka a zřejmý emocionální náboj, který v ní byl obsažen, mě překvapily. „Ovšem že není,“ ujistil jsem ji.

„Ale jsem jeho matka! Tohle je jeho domov! Jak se něco takového mohlo stát – to není přirozené. To není správné. Musela jsem nějakým způsobem selhat. Skutečně jsem selhala? Co když opravdu něco, doktore Faradayi –“

Odtáhla ruku a sklopila zrak, jako by ji zalil stud. „Co když opravdu něco poznamenalo moje city k němu, když byl ještě chlapec,“ pokračovala. „Nějaký stín rozčilení nebo žalu.“ Zlomil se jí hlas. „Asi víte, že jsem kdysi, než se Caroline a Roderick narodili, měla ještě jedno dítě. Mou malou holčičku Susan.“

Přikývl jsem. „Vzpomínám si. Je mi to líto.“

Mávla rukou, otočila hlavu, ocenila projev mé účasti, ale zároveň ho ze sebe setřásla, jako by to na její žal stejně nemělo žádný vliv „Ona byla moje pravá láska,“ dodala stejně věcným tónem jako předtím. „Zní vám to divně? Když jsem byla mladá, nikdy mě nenapadlo, že bych se mohla zamilovat do vlastního dítěte, ale ona a já jsme byly jako milenci. Když umřela, dlouho jsem žila s pocitem, že jsem raději měla umřít s ní. Možná že jsem umřela… Lidé mi říkali, že nejlepším a nejrychlejším způsobem, jak překonat bolest ze ztráty dítěte, je co nejrychleji počít další. Říkala mi to moje matka, moje tchýně, moje tetičky, moje sestra… A pak, když přišla na svět Caroline, zas říkaly něco jiného. ‚No, přirozeně, že holčička ti bude připomínat tu, o kterou jsi přišla, musíš to zkusit znovu, musíš se pokusit o chlapečka; matky milují své syny…‘ A po Roderickově narození: ‚Proboha? Co to do tebe vjelo? Copak nevíš, že lidé v našem postavení nevyšilují? Žiješ si v překrásném domě, s manželem, který přežil válku, a dvěma zdravými dětmi. Jestli ti ani tohle nestačí ke štěstí, musíš si přestat stěžovat – ‚„

Paní Ayresová se znovu rozkašlala a otřela si oči. „Měla jste to těžké,“ podotkl jsem, když kašel ustal.

„Moje děti to měly ještě těžší.“

„Tohle neříkejte. Vždyť láska se přece nedá zvážit a změřit.“

„Možná máte pravdu. A přesto – já své děti opravdu miluji, pane doktore, vážně. Jenže někdy mi láska připadá tak mdlá a polomrtvá! Protože sama jsem živa jen napůl, víte… Myslím, že Caroline to nijak nepoznamenalo. To Roderick byl vždycky citlivý chlapec. Je možné, že během dospívání ve mně vycítil jistou faleš a nenávidí mě za to?“

Vzpomněl jsem si, jak Rod mluvil ten večer, kdy vypukl požár. Vybavil jsem si, jak říkal, že on i jeho sestra matku zklamali „jen tím, že se narodili“. Jenomže ona teď měla ve tváři tak zmučený výraz a já už jsem jí toho tolik řekl. K čemu by to bylo, kdybych se jí svěřil i s tímhle? A tak jsem ji vzal znovu za ruku a velmi pevným hlasem jsem ji ujistil: „Máte bujnou fantazii. Jste nemocná a vyčerpaná. Za jednou potíží vyskočí řada dalších, to je všechno.“

„Opravdu si to myslíte?“ opáčila a pohlédla mi do tváře. Tolik mi chtěla věřit.

„Já to vím. Nesmíte se zabývat tím, co bylo. Teď musíme vyřešit jinou věc. Ne to, co vyvolalo Rodovu nemoc, ale jak ho máme uzdravit.“

„Ale co když jde o něco hluboce zakořeněného? Co když se to uzdravit nedá?“

„Ovšem že dá. Mluvíte, jako by mu nebylo pomoci. S řádnou péčí přece –“

Paní Ayresová zavrtěla hlavou a znovu zakašlala. „Tady o něj pečovat nemůžeme. Caroline ani já na to prostě nemáme sílu. Nezapomeňte, že tohle už máme jednou za sebou.“

„Tak co třeba placená ošetřovatelka?“

„Nevěřím, že by s ním vydržela.“

„Ale přece –“

Po těch slovech uhnula pohledem. „Caroline říkala, že jste se zmínil o nějaké nemocnici,“ řekla jako by provinile.

„Ano,“ přikývl jsem po kratičké pauze. „V jisté fázi jsem doufal, že se mi Roda podaří přemluvit, aby sám nastoupil léčbu. Měl jsem na mysli jedno specializované soukromé sanatorium. Pro podobné duševní poruchy.“

„Duševní poruchy,“ zopakovala.

„Nenechte se tím termínem tolik znepokojovat,“ dodal jsem rychle. „Označuje totiž celou škálu stavů. Ta klinika sídlí v Birminghamu a je velice diskrétní. Ale samozřejmě to není laciné. Obávám se, že i přes Rodův invalidní důchod by ty účty byly příliš vysoké. Možná by přece jen bylo lepší najmout si spolehlivou domácí ošetřovatelku…“

„Mám strach, pane doktore,“ řekla paní Ayresová. „Ošetřovatelka toho moc nezmůže. Co když Roderick založí další požár? Příště se mu možná podaří spálit sídlo na popel nebo se i zabít – nebo zabít svou sestru nebo mě nebo jednoho ze sloužících! Pomyslel jste na to vůbec? Jen si představte, co by následovalo! Výslechy, policie, novináři – tentokrát naostro; ne jako v případě té mizérie s Gypem. A co by s ním bylo pak? Pokud je komukoliv známo, ten požár byla nehoda a nejhůř ji odskákal Roderick. Když ho teď pošleme pryč, můžeme přece tvrdit, že ho prostě jen chceme uchránit před warwickshirskou zimou a dopřát mu čas na zotavení. Co na to říkáte? Ptám se vás teď jako našeho přítele stejně jako lékaře. Prosím, pomozte nám. Byl jste k nám doposud tak hodný.“

Konečně jsem pochopil, oč mě žádá. Byl jsem si dobře vědom toho, že jsem si dal s Roderickem načas a málem způsobil katastrofu. Rozhodně mu neublíží, když na nějaký čas opustí domov; nic jiného jsem pro něj od samého začátku nechtěl. A přece mezi přesvědčováním, aby se nechal přijmout na kliniku, a násilným vypakováním je veliký rozdíl.

„Ta možnost tu rozhodně je,“ připustil jsem. „Přirozeně musím pozvat dalšího odborníka, poslechnout si další názor. Nesmíme se příliš ukvapovat. Přestože ten incident byl hrozný, klidně ho mohl těch halucinací zbavit. Stále nemohu uvěřit –“

„Ještě jste ho neviděl,“ skočila mi šeptem do řeči.

Ve tváři měla stejně prazvláštní výraz jako Caroline. „Ne, ještě ne,“ připustil jsem po chvilce.

„Mohl byste si s ním teď jít promluvit, prosím? Pak mi přijďte říct svůj názor. – Okamžik.“

Vstal jsem, ale ona mi dala rukou znamení, ať počkám. A zatímco jsem přihlížel, sáhla do zásuvky ve skříňce u postele a něco z ní vyndala. Byl to klíč.

Váhavě jsem se pro něj natáhl.

Uložily ho do ložnice, kterou obýval v letech školní docházky a později při krátkých propušťácích z letectva, ještě před tou nehodou. Byla hned na opačné straně podesty přímo proti pokoji jeho matky a oba pokoje nedělilo víc než její stará šatna. Pomyšlení, že tam celou tu dobu je, bylo příšerné – stejně jako zaklepat na dveře a zavolat na něj jménem, a když neodpověděl, zasunout klíč do zámku jako žalářník. Nevím, co jsem čekal, že uvnitř najdu. Nebylo by mě překvapilo, kdyby se Rod byl snažil urvat svobodu. Pamatuju si, že když jsem otevřel dveře, trhl jsem sebou připravený na jeho zuřivost a nadávky.

Ale to, co jsem našel, bylo jistým způsobem daleko horší. Závěsy na oknech byly zpola zatažené a v pokoji panovalo šero. Chvilku mi trvalo, než jsem si všiml, že Rod sedí v posteli v proužkovaném chlapeckém pyžamu a starém modrém županu, a místo, aby vyrazil k otevřeným dveřím, sleduje můj příchod v naprostém klidu. Jednu ruku si držel u úst, prsty volně sevřené v pěst a rychle si nehtem u palce brnkal do rtu. I přes to mizerné světlo a na dálku jsem poznal, že vypadá zle. Když jsem přišel o něco blíž, rozpoznal jsem umaštěnou žluto-bílou barvu jeho tváře a napuchlé oči plné bolesti. Přišlo mi, že v pórech na kůži a v umaštěných, nemytých vlasech má stále zbytky sazí. Měl zarostlou tvář, strniště mu kvůli jizvám rašilo nepravidelně; jeho rty byly odkrvené a semknuté. Zarazilo mě také to, jak páchne: byl to zápach kouře, potu a kyselého dechu. Pod postelí stál nočník, který evidentně nedávno použil.

Nespouštěl ze mě oči, ale když jsem na něj promluvil, neodpověděl. Mlčení prolomil, teprve až jsem se vedle něj posadil, otevřel svou brašnu a jemně mu rozevřel klopy županu a pyžama, abych mu přiložil na hrudník fonendoskop. „Slyšíte to?“ zeptal se mě.

Hlas měl ochraptělý jen v náznaku. Naklonil jsem ho k sobě, abych mu fonendoskop přiložil na záda. „Co mám slyšet?“

„Však vy víte co,“ špitl Rod s ústy v těsné blízkosti mého ucha.

„Vím jen to, že jste se nedávno stejně jako vaše matka a sestra nadýchal velkého množství kouře. Chci se ujistit, že vám to neublížilo.“

„Ublížit mi? Ale, to by nikdy neudělal. Tohle nechce. Už ne.“

„Buďte prosím chvilku zticha, ano?“

Posunul jsem naslouchátko. Srdce mu sice bušilo a hruď měl sevřenou, ale v plicích jsem žádnou stopu po vlhkosti nebo souchotinách nenašel, a tak jsem ho zase uložil na polštář a upravil mu šaty. Nebránil se, ale odvrátil pohled a brzy si zase přistrčil ruku k ústům a začal si znovu brnkat do rtu.

„Rode,“ spustil jsem, „ten požár všechny pořádně vyděsil. Zdá se, že nikdo neví, jak začal. Můžete mi povědět, co si pamatujete?“ Zdálo se, že mě neposlouchá. „Rode?“

Zajel pohledem zpátky ke mně a zamračil se, jako by byl mrzutý. „Už jsem to všem řekl: nic si nepamatuju. Jen že jste tam byl vy, pak přišla Betty a po ní Caroline, aby mě uložila. Myslím, že jsem měl sen.“

„Jaký sen?“

Nepřestával se cvrnkat do rtu. „Prostě sen. Nevím. Co na tom záleží?“

„Dejme tomu, že se vám zdálo, že jste vstal a pokusil se zapálit cigaretu nebo svíčku.“

Pohyb jeho ruky ustal. „Doufám, že se z toho nesnažíte udělat obyčejnou nehodu!“ zhrozil se a zapíchl do mě nevěřícný pohled.

„Ještě nevím, co si mám myslet.“

Rod se v posteli zavrtěl, začínal být rozčilený. „Po všem, co jsem vám řekl! Dokonce i Caroline chápe, že to nebyla nehoda! Říká, že hořelo na vícero místech. Říká, že ty další značky v mém pokoji byly taky ohýnky. Ohýnky, co se nevzňaly.“

„To ještě nevíme jistě,“ namítl jsem. „Třeba se to nikdy ani nedozvíme.“

„Já to vím. Ten večer jsem to poznal. Říkal jsem vám přece, že se něco stane? Proč jste mě tam nechal samotného? Copak jste nepoznal, že nejsem dost silný?“

„Rode, prosím.“

Ale to už sebou házel, jako kdyby nedokázal ovládat své pohyby. Choval se jako člověk v deliriu tremens; ten pohled byl strašný.

Nakonec se natáhl po mojí paži a sevřel ji. „Co kdyby Caroline nebyla přišla včas?“ zeptal se. Oči mu v tváři jen plály. „Celý dům mohl vyhořet! Moje sestra, moje matka, Betty –“

„No tak, Rode. Uklidněte se.“

„Uklidnit se? Vždyť jsem prakticky vrah!“

„Neblázněte.“

„Přesně tohle říkají, ne?“

„Nikdo nic neříká.“

Drtil mi rukáv saka. „Ale copak nevidíte, že mají pravdu? Myslel jsem si, že dokážu tu věc udržet v patřičných mezích, zabránit šíření infekce. Ale jsem příliš slabý. Příliš dlouho už ji mám v sobě. Ta infekce mě mění. Chce, abych byl jako ona. Myslel jsem, že před ní matku i Caroline uchráním. Ale ona se zatím celou tu dobu snaží dostat k nim skrz mě. Je to – Co to děláte?“

Odtáhl jsem se od něj a natáhl se pro svou brašnu. „Ne!“ vykřikl, když viděl, že z ní vyndávám tubu s pilulkami, a ohnal se rukou tak, až tuba vylétla do vzduchu. „Nic takového! Copak to nechápete? Vy se mu snažíte pomoct? O to vám jde? Já přece nesmím usnout!“

To, jak se po mně ohnal rukou, i očividné šílenství v jeho slovech i výrazu mě vyděsily. Ale znepokojeně jsem pohlédl na jeho opuchlé oči a otázal se: „Vy jste už od předvčerejší noci vzhůru?“ Vzal jsem ho za zápěstí. Tep měl stále zrychlený na závodní rychlost.

„Jak můžu spát?“ otázal se Rod a vymanil se mi ze sevření. „I tak už to bylo dost zlé.“

„Ale Rode, vy musíte spát,“ naléhal jsem.

„To nemůžu! A kdybyste věděl, jaké to je, taky byste nespal. Včera večer –“ Ztišil hlas a poťouchle se rozhlédl kolem sebe. „Včera večer jsem slyšel hlasy. Nejprve jsem si myslel, že je něco za dveřmi, že na ně škrábe a chce se dostat dovnitř. Pak jsem si ale uvědomil, že se to ozývá ve mně, že ta věc mě drásá uvnitř těla a snaží se dostat ven. Víte, ona jen čeká. Je od nich sice hezké, že mě tady zamykají, ale jestli usnu –“

Větu nedokončil a místo toho mě obdařil pohledem plným něčeho, co zjevně považoval za hrůzný význam. Pak si přitáhl kolena k bradě, rukama zakryl ústa a znovu si začal cvrnkat nehtem do rtu. Vstal jsem z postele, abych posbíral prášky, které, jak mě udeřil, se vysypaly; najednou jsem si uvědomil, jak hluboce a strašlivě je ponořen do svých bludů, a úplně se mi z toho roztřásly ruce. Postavil jsem se a bezmocně se na něj podíval, pak jsem přejel pohledem celý pokoj a všímal si maličkých upomínek na toho rozkošného, veselého chlapce, kterým musel kdysi být: na stěně stále visela police plná dobrodružných knih, trofejí a modelů, leteckých map opoznámkovaných lajdáckým rukopisem dospívajícího chlapce… Copak někdo mohl předvídat, že u něj dojde k takovému rozkladu osobnosti? Jak k tomu vůbec došlo? Najednou mi připadalo, že jeho matka musí mít pravdu: tohle nedokáže objasnit sebevětší množství duševního vypětí či břemene. Kořenem všeho musí být něco jiného, nějaké vodítko či známka, kterou neumím rozluštit.

Vrátil jsem se k posteli a pohlédl Rodovi do tváře; ale nakonec jsem se poraženecky odvrátil. „Musím vás opustit, Rode,“ oznámil jsem mu. „Bůh ví, že bych s vámi nejraději zůstal. Mám za vámi poslat Caroline?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to nesmíte.“

„Tak mohu pro vás udělat něco jiného?“

Uvážlivě si mě prohlížel. A když znovu promluvil, jeho hlas byl jako vyměněný, náhle tak slušný a kajícný jako chlapec, kterého jsem si jen chvilku před tím představoval. „Dáte mi, prosím, cigaretu?“ zeptal se. „Když jsem sám, kouřit nesmím. Ale když tu se mnou zůstanete, než dokouřím, to bude v pohodě, nemyslíte?“

Podal jsem mu cigaretu a připálil mu – vlastníma rukama by to nesvedl –, a když jsem škrtl zápalkou, přimhouřil oči a zakryl si tvář. Pak jsem u něj počkal, než ji s mírným sípáním vykouří. Když dokouřil, podal mi nedopalek a chtěl, abych ho odnesl. „Nezapomněl jste tady omylem zápalky?“ zeptal se mě úzkostlivě, když jsem znovu vstal. Musel jsem mu před odchodem ukázat krabičku a názorně mu předvést, jak si ji strkám do kapsy.

Ze všeho nejbolestnější však bylo to, jak umíněně se mnou šel až ke dveřím, aby se ujistil, že je za sebou zamknu. Odešel jsem dvakrát, poprvé jsem mu šel vylít a vypláchnout nočník do koupelny; trval na tom, že ho musím zamknout i na ten kratičký okamžik, a když jsem se vrátil, postával za dveřmi, jako kdyby ho to chození sem a tam vyvádělo z míry. Než jsem odešel podruhé, vzal jsem ho za ruku – ale to prodlení ho znovu akorát tak zneklidnilo, jeho prsty mi mdle spočívaly v dlani a jeho pohled přede mnou nervózně uhýbal. Když jsem konečně zavřel dveře, provedl jsem to velice pečlivě a klíčem otočil s nesmírnou rozvážností, aby o tom nebylo pochyb. Ale když jsem pomalu zamířil chodbou pryč, zaslechl jsem skřípání zámku, a když jsem se ohlédl, viděl jsem, jak klika poskakuje a dveře se otřásají v zárubních. Roderick se ujišťoval, že se nedostane ven. Klika se dvakrát nebo třikrát pohnula a znovu znehybněla. Mám pocit, že ten pohled mě zneklidnil víc než cokoliv jiného.

Odnesl jsem klíč zpět jeho matce. Okamžitě poznala, jak jsem otřesený a rozrušený. Chvíli jsme mlčky seděli a pak jsme tichými, smutnými hlasy začali dojednávat vše potřebné k jeho převozu.

Nebylo to koneckonců nikterak složité. Nejprve jsem přivezl Davida Grahama, aby potvrdil, že v Rodově případě běžná lékařská péče již nestačí, a pak přijel z Birminghamu ředitel sanatoria – jistý doktor Warren aby pacienta osobně vyšetřil a dodal potřebné papíry. Došlo k tomu v neděli téhož týdne čtyři dny po požáru: Rod nespal ani minutu, úporně odmítal moje snahy o podání sedativ a upadl do stavu, který neměl daleko k hysterii a podle mého názoru šokoval dokonce i Warrena. Netušil jsem, jak vezme zprávu, že se ho chystáme převézt do psychiatrické léčebny; k mojí veliké úlevě – avšak v jistém slova smyslu i zděšení – projevoval žalostnou vděčnost. Zoufale Warrenovi mačkal ruku a drmolil: „Vy tam na mě dáte pozor, viďte? Nic se ze mě nedostane ven, když budete hlídat. A i kdyby dostalo, tak to přece nebude moje vina, že ne, když se něco stane a někdo bude zraněný?“

Tomu blábolení byla přítomna i jeho matka. Stále byla ještě slabá a velice dýchavičná, ale vstala a oblékla se, aby doktora Warrena osobně přivítala. Když jsem viděl, jak ji pohled na Rodericka rozrušuje, odvedl jsem ji dolů do salonku za Caroline a za pár minut za námi přišel i Warren.

„Je to hrozně smutné,“ prohlásil a při tom pokyvoval hlavou. „Hrozně smutné. Ze záznamů jsem vyčetl, že se Roderick bezprostředně po svém úrazu léčil na deprese. Cožpak v té době nic nenaznačovalo, že trpí vážnou duševní poruchou? A nestalo se nic, co by ji vyvolalo? Nějaká ztráta? Další šok?“

V dopise už jsem mu poměrně detailně celý případ vylíčil. Bylo jasné, že je stejně jako ve skrytu duše já názoru, že tady něco nehraje, že žádný mladík v podstatě zdravý jako Roderick nemůže schátrat tak rychle a závažně bez zjevné příčiny. Znovu jsme mu řekli o Rodových halucinacích, stavech úzkosti, těch zneklidňujících značkách na stěnách v jeho pokoji. Popsal jsem mu nejrůznější problémy, které Roda v poslední době jako majitele půdy a pána sídla zatěžovaly.

„No, možná že se ke kořeni problému nikdy nedobereme,“ usoudil nakonec. „Ale jako jeho ošetřující lékař jste rozhodně připraven svěřit ho do mojí péče?“

Odpověděl jsem, že jsem.

„A vy, paní Ayresová, si jako jeho matka přejete, abych ho odvezl?“

Paní Ayresová přikývla.

„Myslím, že v takovém případě nemohu udělat nic lepšího než ho odtud okamžitě odvézt. Neměl jsem to sice v plánu. Chtěl jsem ho jen přijet vyšetřit a za pár dní se vrátit s řádnou pomocí. Ale můj řidič je velice schopný muž a vy jistě pochopíte, že nemá cenu, abyste si tady Rodericka dál nechávali. Zdá se, že již rozhodně dozrál k převozu.“

Obstarali jsme spolu papíry, zatímco paní Ayresová s Caroline zasmušile odešly nahoru připravit Rodový věci i samotného Roda. Když ho za námi přivedly, šoural se dolů ze schodů jako stařec. Oblékly ho do jeho běžných šatů a tvídového kabátu, ale byl již tak přehnaně vyzáblý, že v těch šatech vypadal, jako by byly o tři čísla větší. Zřetelně kulhal – úplně stejně jako před půl rokem, a tak jsem v duchu zdrceně počítal všechny ty promarněné hodiny elektroléčby. Caroline se ho pokusila oholit, ale moc se jí to nepodařilo: na bradě byl na několika místech pořezaný. Tmavýma očima těkal sem a tam, neustále zvedal ruce a tahal se za ret.

„Opravdu pojedu s doktorem Warrenem?“ zeptal se mě. „Matka říká, že ano.“

Ujistil jsem ho, že pojede, a zavedl k oknu, abych mu ukázal Warrenovu překrásnou černou limuzínu Humber Snipe, která parkovala venku a vedle níž kouřil řidič. Podíval se na auto s tak obyčejným, chlapeckým zájmem – dokonce se obrátil na doktora Warrena s otázkou ohledně motoru –, že na okamžik byl po dlouhých týdnech zase sám sebou, a já jsem na jednu závratnou chvilku zapochyboval, zda vůbec děláme dobře.

Ale už bylo příliš pozdě; papíry byly podepsány a doktor Warren byl připraven k odjezdu. Sotva jsme začali s loučením, Roderick začal být podrážděný. Oplatil sestře vřelé objetí a dovolil mi, abych mu podal ruku. Ale když mu matka vtiskla polibek na tvář, znovu těkal očima. „Kde je Betty?“ zeptal se. „Měl bych se taky rozloučit s Betty, nebo ne?“

Aby se zbytečně nerozčiloval, Caroline kvapem odběhla do kuchyně a dívku přivedla. Stála bázlivě před Roderickem a on jí rychle, trhaně kývl hlavou na pozdrav.

„Nějaký čas tady nebudu, Betty,“ řekl. „Takže budete mít o starost méně. Ale postaráte se v mojí nepřítomnosti o to, abych měl v pokoji pořádek?“

Dívka zamrkala, rychle se podívala na paní Ayresovou a pak pípla. „Ano, pane Rodericku.“

„Hodná holka,“ opáčil a jeho oční víčka se zachvěla v náznaku zamrkání. Chvilku se plácal po kapsách a já jsem si absurdně uvědomil, že hledá drobné. „Můžete jít, Betty,“ řekla však jeho matka tiše a dívka s očividnou vděčností vyklouzla z pokoje ven. Rod se za ní díval, nepřestával si prohmatávat kapsy, čelo mu brázdila zamračená vráska. Ze strachu, aby se znovu nerozrušil, jsme ho s Warrenem rychle odvedli k autu.

Ale Rod si nastoupil dozadu bez zbytečného povyku. Doktor Warren mi podal ruku. Vrátil jsem se ke schodům a spolu s paní Ayresovou a Caroline se díval, dokud Snipe se skřípěním nepřejel štěrkový pruh a nezmizel nám z dohledu.

Tohle všechno, jak už jsem řekl, se seběhlo v neděli v nepřítomnosti paní Bazeleyové. Nemám ponětí, kolik toho o Roderickově stavu věděla a kolik vytušila nebo se dozvěděla od Betty. Paní Ayresová jí zkrátka a dobře oznámila, že Roderick odjel „k přátelům“, a právě tuto verzi pustila do světa, a pokud se mě na to někdo z místních zeptal, jen jsem opáčil, že když jsem viděl Roda po tom požáru, poradil jsem mu, aby si vzal kvůli plicím nějaký čas dovolenou. Zároveň jsem se snažil o něco přesně opačného, tedy zahrát ten požár do autu. Nechtěl jsem, aby Ayresovi byli vystaveni zkoumavým pohledům a dokonce i lidem jako Desmondovi a Rossiterovi, kteří rodinu dobře znali, jsem navykládal snůšku lží a polopravd v naději, že zamlžím fakta. V jádru nejsem žádný pletichář a z toho vypětí, které mi rozhánění drbů přinášelo, jsem byl často unavený. Ale i v jiných ohledech to pro mne byly dny nabité událostmi, protože – ironií osudu a v důsledku úspěchu studie, kterou jsem sepsal na základě Rodovy léčby – mě nedávno požádali, abych se stal členem nemocničního výboru, a tím pádem mi přibyla kupa nových povinností. Práce navíc však byla vítaným rozptýlením.

Až do konce měsíce jsem paní Ayresovou s Caroline jednou týdně vozil na návštěvu za Roderickem do sanatoria v Birminghamu. Byla to velice neradostná cesta, v nemalé míře i proto, že klinika leží na předměstí, jež bylo za války silně rozbombardováno: z Lidcotu jsme na ruiny a poničené silnice nebyli zvyklí a pohled na vykuchané domy se zubatými, široce otevřenými okny, jež se strašidelně zvedají z ustavičného oparu, nás nikdy nepřestal deprimovat. Avšak ty návštěvy nebyly nijak úspěšné i z jiných důvodů. Roderick byl vynervovaný a uzavřený a domnělé potěšení z toho, že nás může provést, vzít na procházku do holé zimní zahrady nebo posedět s námi u stolku v místnosti plné dalších lhostejných nebo rozběsněných mužů, jako by ho naplňovalo studem. V prvních dnech se jednou nebo dvakrát přeptal, co je doma nového, a chtěl vědět, jak si stojí na statku; avšak časem jako by o dění na Hundreds Hall úplně ztratil zájem. V hovoru jsme se co nejvíce drželi neutrálních venkovských témat, ale z jistých věcí, které řekl, mi bylo jasné – a muselo to být jasné i jeho matce a sestře –, že má jen otřesně matné ponětí, o čem vlastně mluvíme. Jednou se dokonce zeptal na Gypa. „Ale Gyp přece umřel,“ namítla Caroline vyděšeným tónem. „Vždyť to přece víš, Rode“ – přičemž přimhouřil oči, jako by se ze všech sil snažil rozvzpomenout, a pak neurčitě řekl: „Ale ano. Něco se stalo, že? A Gyp to odskákal? Chudák starý kamarád.“

Jako by byl v nemocnici celé roky, a ne týdny, tak liknavé a zakalené měl myšlení. Byl jsem rád, když si mě po naší třetí návštěvě těsně před Vánocemi, kdy jsme přijeli a sanatorium bylo vyšňořené girlandami a papírovými řetězy mdlé barvy a mužům seděly na hlavě absurdní malé koruny z kartonu a Roderick byl ještě skleslejší a ochablejší než dřív, vzal asistent doktora Warrena stranou a zpravil mě o tom, jak si Roderick vede.

„Celkem vzato se mu nedaří nijak zle,“ oznámil mi. Byl mladší než Warren a měl poněkud žoviálnější vystupování. „Aspoň se zdá, že se zbavil všech svých bludů. Podařilo se nám do něj dostat aspoň trochu lithia, což pomohlo. Rozhodně lépe spí. Rád bych řekl, že jeho případ je ojedinělý, ale jak jste si jistě povšiml, máme tady spoustu pacientů jeho věku: dipsomanů, nervových zhroucení, mužů, kteří údajně stále trpí posttraumatickou poruchou… Podle mého to všechno zapadá do všeobecné poválečné ‚blbé nálady‘; v podstatě všichni mají stejný problém, ale na každém se to projevuje jinak. Kdyby Rod nepocházel z takové rodiny a neměl takové zázemí, možná by skončil u hazardu nebo děvkaření – nebo sebevraždou. Stále je rád, když ho na noc zamykáme. Doufáme, že se toho zlozvyku zbaví. Asi vám nepřijde, že se nějak moc změnil, ale, víte,“ – zatvářil se rozpačitě – „důvod, proč jsem si vás zavolal, je ten, že si myslím, že ho brzdí právě vaše návštěvy. Je totiž stále přesvědčený, že pro svou rodinu představuje jisté nebezpečí; má pocit, že ho musí držet na uzdě, a právě to úsilí ho vyčerpává. Když tu nemá nikoho, kdo by mu připomínal domov, je jako vyměněný, veselejší. Sestry i já ho nějaký čas pozorujeme a všichni se na tom shodujeme.“

Stáli jsme v jeho kanceláři, z jejíhož okna byl výhled na dvorek sanatoria, na němž se právě paní Ayresová s Caroline vracely k mému autu, schoulené a zahalené proti zimě. „No, ty návštěvy jsou vyčerpávající i pro jeho matku a sestru,“ podotkl jsem. „Rozhodně bych jim je mohl rozmluvit a jezdit sám, pokud chcete.“

Lékař mi nabídl cigaretu z krabice na svém stole.

„Upřímně řečeno, mám pocit, že Rod by byl nejradši, kdybyste se všichni nějaký čas neukázali. Příliš živě mu připomínáte minulost. Musíme mít na zřeteli hlavně jeho budoucnost.“

„Ale já přece –“ ohradil jsem se a ruka mi zůstala viset ve vzduchu nad tou krabicí. „Jsem přece jeho lékař. A nehledě na to jsme dobří přátelé.“

„Pravdou je, že Rod výslovně požádal, abyste ho všichni nechali nějaký čas na pokoji. Je mi to líto.“

Cigaretu jsem si nakonec nevzal. Rozloučil jsem se s ním a zamířil přes dvorek, abych se připojil k paní Ayresové a Caroline a odvezl je domů. A přestože jsme Rodovi v následujících týdnech pravidelně psali a dostávali od něj jen občasné, bezduché odpovědi, žádný z jeho dopisů nás nevyburcoval k další návštěvě. Rodův pokoj na Hundreds Hall s ožehnutými zdmi a zčernalým stropem byl prostě uzamčen. A protože paní Ayresovou teď často v noci probouzely záchvaty dušnosti a kašle, potřebovala sirup nebo inhalátor, jeho starý chlapecký pokoj na opačné straně podesty připadl Betty.

„Je mnohem rozumnější, aby spala tady nahoře se mnou,“ vysvětlila mi paní Ayresová se sípáním. „A bůh ví, že to děvče si to zaslouží. Oddaně při nás stála ve všech našich potížích. Ten suterén je pro ni příliš osamělý.“

Není divu, že Betty ta změna potěšila. Ale mě to malinko zneklidnilo, a když jsem krátce poté, co se nastěhovala, nakoukl dovnitř, cítil jsem se zdrcený jako nikdy předtím. Letecké mapy, trofeje a chlapecké knihy, to všechno zmizelo a její skrovný majetek čítající pár kousků – spodničky a zalátané punčochy, kartáč na vlasy z Woolworthu a hrstka sponek, romantické pohlednice připíchnuté na zeď – ten pokoj prostě změnily k nepoznání. Celá severní strana sídla, již Caroline kdysi nazvala „pánskou stranou“, prozatím zůstávala prakticky neobydlená. Sem tam jsem se tam zatoulal, ale tamní pokoje mi připadaly mrtvé jako ochrnuté končetiny. Brzy působily strašidelným dojmem, jako kdyby Rod nikdy nebyl pánem sídla – jako kdyby, ještě důkladněji než chudák Gyp před ním, zmizel a nezanechal po sobě žádnou stopu.

Kapitola 8

Po Roderickově převozu nám všem bylo jasné, že Hundreds Hall vstupuje do výrazně nového období. Změny, měřeno čistě prakticky, se projevily téměř okamžitě, protože poplatky za Rodův pobyt v sanatoriu zasadily již tak dost vypjatým finančním poměrům rodiny tvrdou ránu, a musela kvůli nim být přijata další drastická úsporná opatření. Například generátor teď zůstával pravidelně vypnutý i několik dní v kuse, a když jsem k sídlu za těch větrných večerů přijížděl, často bývalo uvrženo téměř do naprosté tmy. Hned za vstupními dveřmi pro mě nechávaly starou bronzovou lucernu, v jejímž doprovodu jsem se procházel po domě – vzpomínám si, že mi připadalo, jako by ty začouzené stěny na chodbách do toho tlumeného žlutého světla přitančily a hned zas mizely v šeru. Paní Ayresová s Caroline pobývaly v salonku a četly si, vyšívaly nebo poslouchaly rádio při svíčkách nebo petrolejkách. V tom slabém světle mhouřily oči, ale ve srovnání s inkoustovou černí panující vůkol vypadala ta místnost jako nějaká zářící kapsle. Když zazvonily na Betty, přicházela se staromódním svícnem a vyvalenýma očima jako nějaká postava z dětské říkanky.

Přišlo mi, že se všechny s těmi novými podmínkami vyrovnaly s ohromující statečností. Betty byla na lampy a svíčky zvyklá; od útlého dětství nic jiného nepoznala. Také se zdálo, že už si na Hundreds Hall zvykla, jako kdyby ji domácnost po všech nedávných dramatech tak nějak přijala do svého středu na rozdíl od Rodericka, kterého ze sebe setřásla. Caroline tvrdila, že má tmu ráda, neustále poukazovala na to, že dům stejně nebyl navržený pro elektřinu a že konečně žijí tak, jak mají. Ale já jsem měl pocit, že jsem v jejích slovech zaslechl jen hranou zástěrku, a příšerně mě zlobilo, že se tomu s matkou tak poddávají. V průběhu poslední, nejhorší části Rodova onemocnění jsem Hundreds Hall téměř přestal navštěvovat, ale nyní jsem tam začal jezdit tak jednou, dokonce dvakrát týdně, často přivážel dárky jako potraviny a uhlí; někdy jsem to dokonce zaonačil tak, že jde o pozornosti od pacientů. Štědrý den byl za dveřmi; pro mě jako svobodného muže to vždycky byl tak trochu rozpačitý den. Vypadalo to, že bych ho mohl jako v minulých letech strávit s jedním bývalým kolegou a jeho rodinou v Banbury. Jenže pak paní Ayresová řekla něco, z čehož jsem naprosto samozřejmě usoudil, že očekává, že povečeřím s nimi na Hundreds Hall. A tak jsem se celý dojatý svým přátelům v Banbury omluvil a povečeřel spolu s ní a s Caroline v tlumené atmosféře u dlouhého mahagonového stolu v jídelně, kterou příšerně táhlo. Jídlo jsme si servírovali sami, Betty projednou strávila den a noc u svých rodičů.

Ale i tady jsme pociťovali důsledky Roderickovy nepřítomnosti. V tomto složení jsme si všichni do jednoho pamatovali, jak jsme u toho stolu seděli naposledy, jen pár hodin před tím požárem, a chování samotného Roda vrhalo na večeři zneklidňující, nepříjemný stín. Jinými slovy nikomu z nás nemohl uniknout ten provinilý pocit úlevy, že ten stín je pryč. Nebylo sporu o tom, že Rodově matce a sestře se po něm dost stýská. Teď, když ho obývala jen ta trojice mlčenlivých žen, bývalo Hundreds Hall chvílemi příšerně přidušené a jako bez života. A současně v něm bylo o poznání méně napětí. Pokud jde o obchodní stránku věci, přes veškerou Rodovu posedlost rodinným majetkem se zdálo, že to, že už tam není a nespravuje ho – přesně jak jednou Caroline předvídala –, na situaci kupodivu nic nemění. Všechno šlo pomalu dál. Pokud se dá vůbec o změně mluvit, věci se daly aspoň kapánek do pohybu. Caroline si nechala poslat kopie bankovních a makléřských výpisů, které shořely, a zjistila, do jak mizerného stavu se rodinné finance skutečně dostaly. Dlouze, otevřeně si promluvila se svou matkou a společně připravily nová neradostná úsporná opatření v otázce paliva a osvětlení. Caroline bezohledně obešla celý dům a vyhledala cokoliv, co se dá prodat, a tak se birminghamským obchodníkům do rukou brzy dostaly obrazy, knihy a kusy nábytku, jež v minulosti, zatímco méně cenné kousky opouštěly dům, zůstávaly ze sentimentálních důvodů na svém místě. Snad nejdrastičtějším opatřením bylo to, že pokračovala s hrabskou radou ve vyjednávání odkupu části parku. Obchod byl uzavřen na Nový rok a pouhé dva nebo tři dny poté jsem ke svému úžasu při vjezdu západní branou do parku spatřil, jak investor Babb spolu s několika zeměměřiči obchází parcelu a již ji kolíkuje. Krátce nato začali kopat a urychleně pokládat první potrubí a základy. Jako by přes noc byla zbourána část hraniční zdi pozemku Ayresových, takže ze silnice vedoucí rovnoběžně s dírou ve zdi se dalo přes park dohlédnout až k samotnému sídlu. Připadalo mi zvláštní, že vypadá tak nějak vzdálenější, a přesto zranitelnější, než když byla ta zeď nedotčená.

Caroline očividně uvažovala stejně. Pamatuju si, jak mi jednou uprostřed ledna řekla: „Připadáme si s matkou strašlivě na očích. Jako bychom ustavičně chodily ve spodničkách, jako v nějakém strašlivém snu. Ale bylo to naše rozhodnutí a už se s tím nedá nic dělat. Víte, dnes ráno jsme zase mluvily s doktorem Warrenem, a s Rodem se to nelepší; spíš jsem měla dojem, že je na tom ještě hůř. Je to tak, že nikdo vlastně neví, kdy bude schopný vrátit se domů. Peníze z prodeje toho pozemku nám vystačí do konce zimy a začátkem jara položí k farmě vodovod. Makins tvrdí, že tím se všechno změní.“

Bříškem ruky si protřela oči, až se jí nakrabatila víčka. „Já nevím. Všechno je tak nejisté. A pokud jde o tohle všechno –!“ Právě jsme v salonku čekali na její matku a Caroline bezmocně, zoufale ukázala na psací stůl paní Ayresové, na němž vyřizovala veškerou obchodní korespondenci a kde se válela hromada dopisů a plánů. „Přísahám, že tyhle věci jsou jako jedovatý břečťan,“ pronesla. „Nenápadně se kolem člověka ovíjejí. Za každý dopis, který pošlu na hrabskou radu, si vyžádají další dvě kopie. Už se mi dokonce začaly zdát sny se dvěma kopiemi.“

„Mluvíte jako váš bratr,“ upozornil jsem ji.

Caroline se zatvářila vylekaně. „Tohle neříkejte! I když chudák Roddie. Teď už chápu, proč ho to celé tak vyčerpávalo. Je to jako hazard: vždycky se najde další sázka, která slibuje, že vám změní život. Ale poslyšte.“ Stáhla si manžetu svetru a nastavila mi holé předloktí. „Až mě příště nachytáte, že mluvím jako on, tak mě prosím štípněte, ano?“

Natáhl jsem se, ale místo abych ji štípl do zápěstí, jemně jsem s ním zatřásl, protože nebylo do čeho štípat; pihovaté hnědé paže měla hubené jako chlapec, což jejím hezky tvarovaným rukám dodávalo větší a podivně ženštější nádech. Když se odtahovala a ucítil jsem v dlani hebký dotek její zápěstní kůstky, zalila mě vůči ní zvláštní vlna sympatie. S úsměvem mi pohlédla do očí, ale já jsem si na okamžik ponechal konečky jejích prstů v dlani a vážně jsem pronesl: „Caroline, prosím, buďte opatrná, ano? Nenabírejte si toho příliš. Nebo dovolte, abych vám pomohl.“

Celá nesvá vymanila prsty z mého sevření a založila si paže.

„Už tak nám pomáháte víc než dost. Mám-li být upřímná, neumím si představit, jak bychom to bez vás v uplynulých měsících zvládli. Vy a Betty znáte všechna naše tajemství. Je to celé legrační! Ale vy to vlastně máte v popisu práce, řekla bych, a ona svým způsobem taky.“

„Doufám, že nejsem jen váš lékař, ale i přítel,“ namítl jsem.

„Ale jistě,“ odpověděla automaticky. Pak si to promyslela a tentokrát do svých slov vložila víc vřelosti a přesvědčení: „To tedy jste. I když bůh ví, proč tomu tak je, když jsme vám jen na obtíž. Jako kdyby vám vaši pacienti nestačili. Copak vám lidi s problémy nelezou už krkem?“

„Mám je všechny do jednoho rád,“ odvětil jsem a pomalu roztahoval ústa do úsměvu.

„Máte díky nim práci.“

„S některými to tak opravdu je. Jiné mám rád pro ně samotné. A právě o ty si dělám starosti. Patříte k nim i vy.“

Položil jsem mírný důraz na slůvko „vy“ a ona se zasmála, ale znovu se zatvářila polekaně.

„Pane na nebi, proč? Jsem v pořádku. Já jsem vždycky v pořádku. To je zase moje ‚tajemství‘ – to jste nevěděl?“

„Hmm,“ opáčil jsem. „Ta slova by zněla přesvědčivěji, kdybyste při tom nevypadala tak unaveně. Proč si aspoň –“

Caroline naklonila hlavu. „Proč si aspoň co?“

Už několik týdnů jsem se s ní o tom chystal promluvit, ale přišlo mi, že nikdy není vhodná chvíle. „No, proč si nepořídíte nového psa?“ vyhrkl jsem.

Její výraz se okamžitě změnil. „To nechci,“ opáčila Caroline a jako by se do sebe uzavřela.

„V pondělí jsem byl na peasehillské farmě,“ pokračoval jsem. „Jejich fena bude mít štěňata. Retrieveři jsou moc roztomilí.“ Když jsem viděl, jak vzdoruje, jemně jsem dodal: „Nikdo by si přece nemyslel, že chcete nahradit Gypa.“

Ale ona jen zavrtěla hlavou. „O to nejde. Nebylo by to bezpečné.“

Zůstal jsem na ni hledět. „Jak bezpečné? Pro vás? Pro vaši matku? Nesmíte se tím, co se stalo s Gillian nechat –“

„To jsem nemyslela,“ namítla a váhavě dodala, „myslím pro toho psa.“

„Pro toho psa?“

„Asi se chovám hloupě.“ Napůl se ode mě odvrátila. „Jen si prostě někdy nemůžu pomoct a musím myslet na Roddieho a na všechno, co o tomhle domě navykládal. Odlifrovali jsme ho do sanatoria, viďte? Poslali jsme ho pryč, protože to bylo jednodušší než ho pořádně vyslechnout. Víte, v těch několika posledních týdnech jsem ho málem začala nenávidět. Ale co když tak onemocněl právě proto, že jsme ho nenáviděli nebo neposlouchali. Co když –“

Stáhla si manžety svetru, až jí sjely ke kotníkům prstů. Nepřestávala sebou šít a dál je tahala a hnětla prsty, až její palce našly slabé místo a pronikly skrz vlnu. „Víte, ten dům mi vážně někdy připadá jako vyměněný,“ řekla tiše. „Nepoznám, jestli je to tím, že jsem na něj změnila názor, nebo změnil názor on na mě, nebo –“ Zachytila můj pohled a její hlas se změnil. „Musíte si myslet, že jsem se zbláznila.“

„To bych si o vás nikdy nemyslel,“ odvětil jsem po chvilce. „Ale chápu, jak vás dům a statek mohou v takovém stavu deprimovat.“

„Deprimovat,“ zopakovala a nepřestávala se tahat za manžety. „Vy si myslíte, že to je ten důvod?“

„Já to vím. Až přijde jaro, Roderick na tom bude lépe a majetkové poměry se zase zlepší, budete se cítit úplně jinak. Uvidíte.“

„A vy si opravdu myslíte, že stojí za to, abychom… Hundreds Hall nepouštěli?“

Ta otázka mi úplně vyrazila dech. „Ovšem! Vy snad ne?“

Caroline neodpověděla a vzápětí se otevřely dveře od salonku a připojila se k nám její matka, takže šance na další rozpravu byla tatam. Paní Ayresová vešla dovnitř uprostřed záchvatu kašle, a tak jsme jí hned s Caroline pospíchali usadit do křesla. „Děkuji, nic mi není,“ řekla a vzala mě za paži. „Vážně. Jen jsem si na hodinku lehla, což je v tomto stavu pěkná hloupost, protože teď mi připadá, že mám plíce na dně rybníka.“

Znovu se rozkašlala do kapesníku, pak si otřela uslzené oči. Přes ramena měla přehozeno několik šálů a přes hlavu zas svou mantilu. Vypadala bledě a křehce jako nějaká křehounká zapouzdřená kytička: kvůli těm stresům z několika posledních týdnů zestárla, požár jí zas nepatrně oslabil plíce a z té celkové ochablosti se vyklubala lehká bronchitida. Unavit ji dokázala i krátká cesta, kterou právě podnikla dolů chladným domem. Kašel ustal, ale paní Ayresová nepřestávala sípat.

„Jak se máte, pane doktore?“ zeptala se. „Už vám Caroline řekla, že se nám znovu ozval doktor Warren?“ Zavrtěla hlavou, rty pevně semknuté. „Bohužel žádné dobré zprávy.“

„Ano, je mi to líto.“

Chvíli jsme o tom všichni tři diskutovali a pak jsme přešli k dalšímu neveselému tématu současnosti, a to ke stavbě domů. Ale paní Ayresové brzy začal vynechávat hlas, a tak jsme v hovoru dál pokračovali víceméně jen s její dcerou: ještě chvíli nás mlčky, jako by otrávená vlastním tichem, poslouchala, prsty ověšené prsteny jí neklidně spočívaly v klíně. Nakonec si přitáhla šály k tělu, zamířila ke svému psacímu stolu a začala se probírat papíry.

Caroline ji zkontrolovala pohledem.

„Co hledáš, máti?“

Paní Ayresová právě nakukovala do nějaké obálky, jako kdyby nebyla slyšela. „Ta rada nám posílá jednu hloupost za druhou,“ zlobila se hlasem tenkým jako pavučina. „Copak vláda v jednom kuse nemluví o omezování byrokracie?“

„Ano, já vím. Je to otravné. Tak co hledáš?“

„Poslední dopis od tetičky Cissie. Chci ho ukázat doktoru Faradayovi.“

„No, ten už tam bohužel není.“ Při těch slovech se Caroline zvedla. „Musela jsem ho dát pryč. Pojď se posadit, já ti ho přinesu.“

Zamířila ke skříňce na druhé straně pokoje, vyndala z jedné zásuvky dopis a podala ho matce. Paní Ayresová si ho odnesla ke svému křeslu, při tom jí z ramen sklouzl šál a jeho dlouhé třásně s uzlíky se začaly válet po zemi. Chvilku trvalo, než se upravila a otevřela dopis. Pak zjistila, že neví, kde má brýle na čtení.

„Ach, bože můj,“ špitla a zavřela oči. „Za co mě trestáš?“

Začala se kolem sebe rozhlížet. Brzy jsme s Caroline začali hledat s ní.

„Kdes je měla naposledy?“ zeptala se Caroline a nadzvedla podušku.

„Měla jsem je tady,“ odpověděla jí matka. „To vím určitě. Držela jsem je v ruce, když Betty dnes ráno přinesla dopis od doktora Warrena. Neodneslas je někam?“

Caroline se zamračila. „Vůbec jsem je neviděla.“

„Někdo je musel odnést. Velice se omlouvám, pane doktore. Dělat vám takovou nezáživnou společnost.“

Dobrých pět minut jsme prohledávali celou místnost, nadzvedávali papíry, otevírali zásuvky, nakukovali pod křesla a tak dále, ale bezúspěšně. Nakonec Caroline zazvonila na Betty a – přestože její matka se neustále ohrazovala, že to bude zbytečné, protože si přece velice dobře pamatuje, že ty brýle měla naposledy právě tady v salonku – poslala ji hledat nahoru.

Dívka se téměř okamžitě vrátila s tím, že ty brýle našla na jednom z polštářů u paní v posteli, a s omluvným gestem jí je podala. Paní Ayresová se na ně zadívala, pak si je vzala a znechuceně otočila hlavu.

„Tohle s člověkem dělá stáří, Betty,“ prohlásila.

To Caroline rozesmálo. Přišlo mi, že ten smích je poněkud nucený. „Neblázni, máti.“

„Ne, opravdu. Víte, vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych dopadla jako otcova tetička Dodo. V jednom kuse něco hledala, a tak jí jeden ze synů nechal poslat z Indie opičku. Připevnil jí na záda košík, ve kterém měla svoje nůžky, jehly a náprstky, a ona si tu opičku vodila všude s sebou na stužce.“

„No, určitě bychom nějakou opičku sehnali, kdybys chtěla.“

„Kdepak, dnes by nic takového neprošlo,“ ohradila se paní Ayresová a nasadila si brýle. „Nějaký spolek nebo rovnou pan Gándhí by to zakázal. Dnes už mají opice nejspíš v Indii volební právo. – Děkuji, Betty.“

Záchvat dušnosti pominul a hlas paní Ayresové se vrátil téměř k normálu. Roztřepala papír, našla dotyčnou pasáž a nahlas ji přečetla. Vyklubala se z ní zpráva, kterou jí přeposlala její sestra, od jednoho konzervativního poslance, jemuž dělá velké starosti rozpad starých majetkových poměrů. Ve skutečnosti jen potvrzovala to, co jsme věděli už dávno, tedy že dokud bude u moci současná vláda, venkovské statkáře nečeká nic jiného než sankce a zákazy, a že nejlepší je až do příštích voleb „nic nedělat a utáhnout si opasky“.

„To je sice hezké,“ namítla Caroline, když matka dočetla, „ale co když už člověku z toho opasku nezbývá ani spona? Bylo by fajn, kdybychom mohli všechny pozemky zmrazit jako v Šípkové Růžence v naději, že se za pár let objeví udatná Konzervativní strana. Ale kdybychom měli na Hundreds Hall jen na jediný rok složit ruce do klína a nic nedělat, bylo by po nás. Skoro si přeju, aby od nás rada chtěla koupit další pozemky. Takových padesát dalších domků by akorát zaplatilo naše dluhy…“

Pokračovali jsme v chmurné diskusi, dokud Betty nepřinesla podnos s čajem; pak se rozhostilo ticho a každý jsme se ponořili do vlastních myšlenek. Paní Ayresová stále trošku lapala po vzduchu, střídavě vzdychala a kašlala do kapesníku. Caroline nepřestávala vrhat pohledy k psacímu stolu, myšlenkami byla podle všeho u majetkového úpadku rodiny. Já jsem cítil, jak mě do rukou hřeje porcelánový hrníček, a nevědomky, ani nevím proč, jsem se díval z jedné věci na druhou a vzpomínal na svou první návštěvu u Ayresových. Vzpomněl jsem si, jak se chudák Gyp rozvaloval na podlaze jako hrbatý stařec, zatímco Caroline ho lajdácky drbala prsty na nohou na břiše. Vybavil jsem si, jak se Rod líně natáhl a podal matce šátek spadlý na zem. Matka je jako Mařenka z té pohádky, pane doktore. V jednom kuse za sebou trousí nějaké věci… Teď byl on i Gyp pryč. Francouzské okno, jež bylo tehdy otevřené, bylo teď zavřené, aby se dovnitř nedostala lezavá zima; nízká clona, jíž bylo zabarikádováno, měla zadržet průvan, ale pohlcovala bohužel i část denního světla. Ve vzduchu se stále vznášel sirný zápach spáleniny; štukování na stěnách bylo v místech, kam při požáru zavály saze, plné umaštěných fleků. V pokoji byla taky mírně cítit vlhká vlna, protože Caroline si dala na starobylý sušák na prádlo ke krbu usušit pár promočených kousků oblečení. Neuměl jsem si představit, že by ještě před půl rokem paní Ayresová dovolila, aby pokoj sloužil jako sušárna. A pak jsem si vybavil tu opálenou, pohlednou ženu, která přišla tu neděli v červenci v těch křiklavých botách rovnou ze zahrady, viděl jsem, jak se teď zmítá kašlem v té nesourodé sbírce šálů, a uvědomil jsem si, nakolik se i ona změnila.

Vrhl jsem rychlý pohled po Caroline a zjistil jsem, že se dívá se sklíčeným výrazem na svou matku, jako by se jí honilo hlavou to co mně. Když se naše pohledy střetly, překvapeně zamrkala.

„Dneska je to tady jako v márnici!“ zvolala, dopila čaj a zvedla se. Postavila se k oknu a vyhlédla ven, paže založené před zimou, tvář obrácenou k nízké šedivé obloze. „Aspoň že už pomalu přestává pršet. To je úspěch. Asi se půjdu ještě před setměním podívat na staveniště. – Víte, chodím tam skoro každý den,“ dodala, když zachytila můj překvapený pohled. „Dostala jsem od Babba harmonogram stavebních prací a snažím se to sledovat. Babb a já jsme teď velcí přátelé.“

„Myslel jsem, že jste chtěli, aby celou stavbu obehnal plotem?“ podivil jsem se.

„Nejprve ano. Ale na staveništi je něco příšerně přitažlivého. Je to jako nějaká mokvající rána: nedá vám to a pořád nakukujete pod obvaz.“ Zamířila pryč od okna, sebrala ze sušáku svůj kabát, klobouk a šátek a začala se oblékat. „Jestli chcete, pojďte se mnou,“ navrhla při tom zcela ledabyle. „Tedy pokud máte čas.“

Ve skutečnosti jsem čas měl, protože seznam mých povinností pro tento den byl poměrně krátký. Den předtím jsem si však šel lehnout dost pozdě a musel brzy vstávat, takže jsem se cítil na svůj věk; představa, že se procházím po chladném, provlhlém parku, se mi moc nezamlouvala. Nepřišlo mi ani moc zdvořilé, že Caroline chce nechat matku o samotě. Avšak když paní Ayresová zachytila můj pochybovačný pohled, pobídla mě: „No ovšem, jen se běžte podívat, pane doktore. Zajímalo by mě, jaký na to budete mít jako muž názor.“ A to se dalo jen stěží odmítnout. Caroline znovu zazvonila na Betty a dívka mi přinesla věci. Pořádně jsme zatopili v krbu a ujistili se, že paní Ayresové nic nechybí. Abychom ušetřili čas, vyšli jsme ven rovnou ze salonku: přeskočili jsme zástěnu u francouzského okna, seběhli po bočním kamenném schodišti a vydali se přes jižní trávník. Na boty se nám lepila vlhká tráva, která mi okamžitě promáčela záložky u kalhot, a Caroline od ní zas ztmavly punčochy. Tam, kde bylo hodně mokro, jsme se natahovali na špičky, neobratně jsme se vzali za ruce, ale hned, jak jsme se ocitli na štěrkové cestičce, jež byla o poznání sušší a protínala hrbolatou volnou plochu za plotem, zase jsme se pustili.

Venku se proháněl vítr hutný jako sametový závěs; málem jsme se jím museli prodírat. Kráčeli jsme rychle, Caroline udávala svěží tempo, nepochybně byla ráda, že je venku, zlehka se pohybovala na těch svých dlouhých, pevných nohách a hravě stačila mému kroku. Ruce měla vražené hluboko v kapsách a pod kabátem, kolem paží obtaženým, se rýsoval obrys jejích boků a zadku. Tváře jí zrůžověly od bodavého větru; vlasy, jež si neobratně nacpala pod poněkud příšernou vlněnou čepici, jí tu a tam vyklouzly a poryvy větru je zacuchaly do suchých, bláznivých loken. Vypadala, že vůbec není zadýchaná. Na rozdíl od své matky ze sebe rychle setřásla důsledky požáru a známky únavy, které jsem v její tváři viděl ještě před pár minutami, byly tytam. Celkem vzato z ní vyzařovalo zdraví a klidná síla, jako kdyby za svou robustnost nemohla, pomyslel jsem si se špetkou obdivu, stejně jako krásná žena nemůže za svou krásu.

Potěšení, které jí procházka přinášela, bylo nakažlivé. Pomalu jsem se zahřál a nakonec vychutnával i ty poryvy ostrého, chladného vzduchu. Navíc v porovnání s tím, kdy jsem parkem projížděl autem, pro mne bylo nové pohybovat se tam po svých, protože to, co mi z okýnek mého auta připadalo jako jednotvárná změť zeleně, zblízka vypadalo úplně jinak: míjeli jsme pole sněženek, odvážně se krčících v trávě bičované větrem; tu a tam, kde byla tráva prořídlá, vykukovaly z půdy barevné hlavičky krokusů, jako kdyby lačnily po vzduchu a slunečním svitu. Celou cestu však v tom nejvzdálenějším cípu parku před námi zela díra ve zdi a před ní pás zablácené půdy, po němž se s dvoukoláky a rýči pohybovala asi šestice mužů. Když jsme došli blíž, začalo mi docházet, jak jsou ty stavební práce ve skutečnosti rozsáhlé. Ten překrásný starý kus užovkového pole dočista zmizel, byl jednou provždy fuč. Místo něj se nacházel pozemek, jenž na délku měřil necelých sto metrů, byl zbaven trávy a zplanýrován a jeho tvrdá, neobdělaná půda již byla rozparcelována kolíky, ocelovými profily a rostoucími zdmi.

Došli jsme s Caroline k jednomu z výkopů. Nebyl ještě zasypaný, a když jsme na jeho kraji zůstali stát, s hrůzou jsem spatřil, že základy nových domků tvoří z velké části rozdrcený hnědý kámen ze zdemolované zdi parku.

„Taková škoda,“ povzdechl jsem si a Caroline tiše opáčila: „Já vím. Je to svým způsobem strašné, viďte? Ovšem že lidé potřebují mít kde bydlet a tak dále. Ale přijde mi to, jako by Hundreds Hall sousto po soustu sežvýkávali, jen aby ho pak mohli v nechutných malých hrudkách zase vyplivnout.“

Při těch slovech o něco ztišila hlas. Na kraji stavby u otevřených dvířek svého auta stál samotný Maurice Babb a právě mluvil s jedním z předáků. Když si nás všiml, pomalu k nám zamířil. Bylo mu něco málo přes padesát, byl malý a poněkud robustní: rád se chvástal, ale pálilo mu to; prostě dobrý obchodník. Pocházel stejně jako já z nuzných poměrů a vypracoval se – a to všechno, jak mi jednou či dvakrát během let připomněl, se mu podařilo bez pomoci mecenáše. Caroline smekl na pozdrav klobouk, mně podal ruku. Navzdory chladnému počasí, které toho dne panovalo, měl teplou ruku a jeho buclaté, vyboulené prsty s napjatou kůží připomínaly nedovařené klobásky.

„Věděl jsem, že přijdete, slečno Ayresová,“ prohodil vlídně. „Chlapi sice říkali, že v tom dešti se neobjevíte, ale já jsem jim tvrdil, slečnu Ayresovou hned tak něco neodradí. A už jste tady. Přišla jste nás jako vždycky zkontrolovat? Slečna Ayresová strčí moje předáky do kapsy, pane doktore.“

„To si umím představit,“ přikývl jsem s úsměvem.

Caroline přeběhl po tváři nepatrný ruměnec. Vítr jí sfoukl přes ústa pár pramenů vlasů, a když si je oddělala, ne tak úplně podle pravdy řekla: „Doktora Faradaye zajímalo, jak pokračujete, pane Babbe. Tak jsem ho přivedla, aby se přesvědčil.“

„Výborně,“ opáčil, „velice rád mu to ukážu. Zvlášť když jde o člověka z medicínského oboru. Minulý týden jsem tu měl kontrolu z hygieny. Podle pana Wilsona ty domky, aspoň pokud jde o ovzduší a kanalizaci, nemají konkurenci, a sám uvidíte, že má pravdu. Už jste viděl, jak má být ta plocha podle návrhu zastavěná?“ Svá slova doprovodil mávnutím silnou, krátkou paží. „Tady bude stát šest domků, v zatáčce bude mezera a za ní dalších šest. V každém dvojdomku budou dvě domácnosti. Stavíme z červených cihel, jak vidíte –“ ukázal rukou ke křiklavým, surově vypadajícím, strojově vyráběným cihlám, které nám ležely u nohou – „aby to ladilo s Hundreds Hall. Takové malé minisídlo! Jestli máte zájem, provedu vás tady. Pozor na ta lana, slečno Ayresová,“ upozornil Caroline a nabídl jí svou vyboulenou ruku.

Ta ji sice nepotřebovala – byla totiž o několik centimetrů vyšší než on –, ale ochotně se nechala převést přes výkop, a pomalu jsme zamířili přes staveniště k místu, kde stavba již pokročila. Babb nám znovu vysvětlil, jak přesně budou jednotlivé domky rozmístěny, a když se dostal do varu, s nadšením nás zavedl na jednu ohraničenou parcelu a nastínil nám, jakou budou mít jednotlivé pokoje, které tu brzy vyrostou, dispozici: takzvaná „hala“, kuchyně s vestavěnými spotřebiči – plynovým sporákem a elektrickými přípojkami, koupelna s vestavěnou vanou… Celý plácek mi nepřipadal větší než boxerský ring, ale podle všeho už se začali objevovat první zájemci o bydlení a seznam čekatelů se rozrůstal. Jak se nám Babb svěřil, i jemu nabízeli peníze a „bezpočet cigaret a masa“, aby „ztratil slovo“.

„Říkal jsem jim, že to není na mně! Jděte si promluvit s těma na radnici!“ Pak ztišil hlas. „Mezi náma, bylo by jim to platný jak mrtvýmu zimník. Ten seznam je hotovej už víc jak půl roku. Zapsal se na něj i syn mýho vlastního bratra Dougie se ženou a doufám, že to bydlení dostanou, protože, víte, slečno Ayresová, kde teď bydlí? V Southamu ve dvoupokojovým bytě s její matkou! Tak přece nemůžou bydlet věčně. Potřebují přesně něco takovýho, jako budou tydle domky. Vidíte, vzadu za domkem bude zahrádka, s cestičkou a drátěným plotem. A už jste slyšel, pane doktore, že sem bude jezdit z Lidcotu autobus? Pojede po Barn Bridge Road. Myslím, že má jezdit od června.“

Ještě chvíli nás bavil vyprávěním, dokud ho nezavolali jeho lidé, načež se omluvil, znovu mi podal svou klobásovitou ruku a odešel. Caroline se přesunula a sledovala při práci dalšího dělníka, ale já jsem zůstal v tom vybetonovaném obdélníku zhruba v místech, kde podle mého bude kuchyně, a zadíval jsem se zpět přes park. V dálce se, zvlášť teď, když stromy, které před ním rostly, byly holé, jasně rýsovalo Hundreds Hall; uvědomil jsem si, že obyvatelé domku ho budou mít z horního patra jako na dlani. Stejně tak mi bylo jasné, že tenoučké drátěné ploty, jimiž bude pozemek domku obehnán, dětem z těch čtyřiadvaceti rodin ani v nejmenším nezabrání v tom, aby se toulaly po parku…

Připojil jsem se na kraji betonových základů ke Caroline a chvilku jsme klábosili s mužem, kterého sledovala při práci. Znal jsem ho poměrně dobře; ve skutečnosti byl něco jako můj bratranec z matčiny strany. Sedávali jsme spolu v jedné lavici v obecní dvoutřídce a v té době jsme bývali jedna ruka. Když jsem pak nastoupil na Leamington College, naše přátelství ochablo a nějakou dobu mě spolu se svým starším bratrem Coddym dokonce pronásledovali – čekali na mě v úkrytu s dlaněmi plnými štěrku, když jsem se vracel k večeru na kole domů. Ale to už bylo dávno. Od té doby byl dvakrát ženatý. Jeho první manželka a dítě zemřeli, ale z druhého manželství měl dva dospělé syny, kteří se nedávno přestěhovali do Coventry. Caroline zajímalo, jak se jim daří, a tak se svým silným warwickshirským přízvukem, kterým jsem ke své nevíře kdysi sám mluvil, pochlubil, že si našli práci v továrně a společně týden co týden přinášejí domů dvacet liber. Sám bych byl za takový výdělek rád; a napadlo mě, že Ayresovi nemají na měsíc ani to. Přesto ten muž při rozhovoru s Caroline smekl čepici – ale po mně pokukoval bojácněji a při odchodu mi rozpačitě kývl hlavou na pozdrav. Věděl jsem, že i po takové době mu připadá zvláštní říkat mi „pane doktore“, ale zároveň je pro něj nepřijatelné, aby mi říkal buď křestním jménem, nebo „pane“.

„Sbohem, Tome,“ rozloučil jsem se co nejsrdečněji a Caroline dodala: „Nashle, Pritchette. Ráda jsem si s vámi popovídala. Mám radost, že se vašim chlapcům tak daří.“

Zničehonic, a aniž bych vlastně věděl proč, jsem zatoužil, aby na hlavě neměla tu směšnou hučku. Otočili jsme se a pomalu jsme se vydali zpátky k sídlu; cítil jsem, že Pritchett ustal v práci a sleduje nás, možná si i vyměňuje letmý pohled s jedním z parťáků.

Mlčky jsme si to namířili přes trávník, vraceli jsme se po vlastních tmavých stopách, oba pod vlivem té návštěvy ponořeni do svých vlastních myšlenek.

„Babb je teda číslo, co?“ poznamenala Caroline zvesela, když konečně promluvila. Do očí se mi však nepodívala. „A nepřipadají vám ty domky báječné? Myslím, že vašim chudým pacientům to moc pomůže.“

„Moc,“ přitakal jsem. „Už žádné vlhké podlahy a nízké stropy. Prvotřídní hygiena. Oddělené pokoje pro chlapce a dívky.“

„Dokonalý start pro mladé a tak dále. A hlavně bude moc dobře, že se Dougie Babb dostane z dosahu svojí příšerné tchýně… Ale hlavně, pane doktore –“ Konečně se na mě podívala, pak vrhla nešťastný pohled přes rameno, „než abych se přestěhovala do té maličké cihlové krabice s halou a kuchyní s vestavěnými spotřebiči, raději bych bydlela v našem starém chlévě.“ Sehnula se pro větvičku, kterou vítr zavál přes půl parku, a začala s ní píchat do země. „Co vlastně znamenají vestavěné spotřebiče?“

„Nikde žádné ošklivé spáry a žádné nepravidelné rohy,“ vysvětlil jsem jí.

„A vsadím se, že žádná atmosféra. Co je špatného na spárách a nepravidelných rozích? I ty potřebujeme k životu, nebo ne?“

„No,“ opáčil jsem a v duchu před sebou viděl některé z nejvíc zchátralých příbytků svých pacientů, „ani s nimi se to koneckonců nesmí přehánět. Moje matka by za takový domek byla ráda,“ dodal jsem téměř okamžitě. „Kdybych se byl narodil jako jiný chlapec, mohla by i s otcem ještě teď v jednom takovém bydlet.“

Caroline se na mě nechápavě podívala. „Co tím myslíte?“

A tak jsem jí krátce popsal, jak rodiče měli co dělat, abych s pomocí stipendií a grantů vůbec vystudoval Leamington College a lékařskou fakultu: kolikrát se museli zadlužit, jak žili z ruky do úst, jak otec dřel přesčasy, matka si přivydělávala šitím a praním, přestože měla sotva sílu na to, aby přendala prádlo z kotle do džberu.

Slyšel jsem, jak můj hlas prostupuje hořkost, ale neuměl jsem ji potlačit. „Všechno, co měli,“ pokračoval jsem, „obětovali tomu, aby ze mě byl doktor, a mně nikdy nedošlo, jak vážně je matka nemocná. Moje vzdělání je stálo majlant, a mě akorát zajímalo, že mám špatný přízvuk, oblečení, stolovací návyky – prostě všechno špatně. Ve skutečnosti jsem se za ně nakonec styděl. Nikdy jsem si domů nevodil kamarády. Jednou naši přišli do školy na slavnostní udílení cen; měl jsem dostat cenu v oboru přírodních věd. Stačilo podívat se do tváře několika dalších kluků a už nikdy jsem je nepozval. Jednou, to mi bylo sedmnáct, jsem dokonce otce před jedním jeho zákazníkem nazval hlupákem –“

Větu jsem nedopověděl. Caroline chvilku počkala a pak co nejtišeji, aby to bylo v tom burácení větru slyšet, řekla: „Ale museli na vás být pyšní.“

Pokrčil jsem rameny. „Asi ano. Jenže štěstí si za pýchu nekoupíte, že ne? Opravdu by na tom byli lépe, kdybych byl býval jako moji bratranci – třeba jako tadyhle Tom Pritchett. Možná že i já bych na tom byl lépe.“

Všiml jsem si, že se Caroline mračí. „Celou dobu,“ spustila, aniž se na mě podívala, a znovu píchla klackem do země, „jsem měla za to, že nás – tedy mou matku, bratra a mě – musíte aspoň trošku nenávidět.“

„Nenávidět?“ zopakoval jsem užasle.

„Ano, kvůli vašim rodičům. Ale teď to zní – no, jako byste spíš nenáviděl sám sebe.“

Nic jsem na to neřekl a znovu jsme kráčeli mlčky, oba jsme poněkud zrozpačitěli. S vědomím, že odpoledne se pomalu nachyluje, jsme přidali do kroku. Brzy jsme nechali za sebou svou vlastní vyšlapanou cestičku, poohlíželi se po sušším terénu a blížili se k domu z jiného směru k místu, kde končí plot zahrady a začíná nízká zídka; byla však z obou stran tak odrolená a zarostlá, že podle mého spíš připomínala zříceninu. Moje poznámka vyloudila na Carolinině tváři úsměv a aspoň rozptýlila naše chmury. Brodili jsme se zarostlým příkopem, pak jsme se ocitli na kusu rozbahnělé půdy a stejně jako předtím jsme přes něj museli složitě přecupitat po špičkách. Moje boty s hladkými podrážkami si v tom terénu nevěděly rady, a tak jsem jednou málem sklouzl do rozštěpu. Caroline se tomu jaksepatří zasmála, do hrdla a již tak zrůžovělých tváří se jí nahrnula krev a úplně je rozzářila.

V zabahněných botách jsme zamířili kolem domu k zadnímu vchodu. Dvorana byla jako obvykle neosvětlená, a přestože nesvítilo slunce, vejít do ní znamenalo ponořit se do přítmí, jako kdyby její holé, tyčící se stěny a slepá okna do sebe nasávaly zbytky odpoledního světla. Když si Caroline očistila na chlupaté rohožce boty, zarazila se a zvedla hlavu, a já jsem ke své lítosti uviděl, jak se jí ve tváři znovu objevily vrásky únavy a kůže kolem očí je plná záhybů jako povrch ohřívajícího se mléka.

„Dny jsou pořád tak krátké,“ řekla a rozhlížela se po domě. „Leze mi to krkem, vám ne? Všechno jako by najednou bylo ještě těžší. Tolik si přeju, aby tady byl Roddie. Jenže teď jsem tady jen matka a já –“ Sklopila zrak. „Matka je samozřejmě zlatíčko. A nemůže za to, že je nemocná. Ale někdy, nevím, někdy jako by to s ní ze dne na den bylo horší a horší a já bohužel ztrácím trpělivost. S Rodem jsme si užívali legraci. Prostě jsme jen tak blbli. Ještě před tím, než onemocněl.“

„Nebude dlouho trvat a bude zpátky,“ odtušil jsem tiše.

„Opravdu si to myslíte? Škoda, že za ním nemůžeme. Je to tak divné, když pomyslím, že je tam sám a nemocný. Vůbec nevíme, co se s ním děje. Nemyslíte, že bychom za ním měli zajet?“

„Můžeme, jestli chcete,“ odpověděl jsem. „Rád vás tam vezmu. Ale sám Rod ani slovem nenaznačil, že chce, abychom za ním přijeli, viďte?“

Caroline nešťastně zakroutila hlavou. „Doktor Warren tvrdí, že to odloučení mu vyhovuje.“

„Doktor Warren ví, co říká.“

„Ano, to jistě…“

„Dopřejte mu čas,“ chlácholil jsem ji. „Jak už jsem řekl: brzy přijde jaro a pak se na všechno budete dívat úplně jinak, uvidíte.“

Rychle přikývla; strašně tomu chtěla uvěřit. Pak si znovu na rohožce okopala bláto z bot a se zdráhavým povzdechem zamířila zpět do studeného a neutěšeného domu za matkou.

Nevědomky jsem si ten povzdech vybavil, když jsem asi za dva dny zvažoval svou účast na plese okresní nemocnice. Byla to každoroční akce, pořádaná za účelem získání finančních prostředků; nikdo s výjimkou mladých ji nebral vážně a místní lékaři se jí pravidelně účastnili spolu s manželkami a dospělými dětmi. S kolegy v Lidcotu jsme se v účasti střídali a tento rok byla řada na mně a Grahamovi, zatímco náš zástupce Frank Wise a partner doktora Seeleyho Morrison měli zůstat ve službě. Jako starý mládenec jsem mohl vzít jednoho nebo dva hosty a ještě před pár měsíci jsem si říkal, že pozvu paní Ayresovou. Jenomže teď, když na tom zdravotně stále nebyla moc dobře, její účast nepřicházela v úvahu. Třeba by mě mohla chtít doprovodit Caroline, blesklo mi hlavou, kdyby jen kvůli tomu, že na jeden večer vypadne z domu. Ovšem že mě napadlo, že když ji požádám na poslední chvíli a ještě k tomu na „pracovní mejdan“, bude pohoršena, a tak jsem byl jak na trní, jestli jí to vůbec mohu nabídnout. Ale úplně jsem zapomněl, jak dokáže být ironická.

„Doktorský ples!“ prohlásila radostně, když jsem jí nakonec zavolal a pozval ji. „Páni, moc ráda.“

„Vážně? Je to taková legrační tradice. A jsou na něm spíš samé sestřičky než doktoři. Obvykle mají několikanásobnou početní převahu.“

„Aby ne! Celé růžolící a hysterické z toho, že si můžou vyhodit z kopýtka za branami nemocnice, přesně jako mladičké členky pomocných sborů na námořních plesech za války. A co vrchní sestra? Doufám, že se opije a spustí s chirurgy. Řekněte, že ano.“

„Raději brzděte,“ opáčil jsem, „nebo přijdete o překvapení.“

Caroline se rozesmála a i přes vady v telefonickém spojení jsem v jejím hlase zaslechl náznak opravdové radosti, a byl jsem rád, že jsem ji pozval. Nevím, zda tím, že na moje pozvání kývla, sledovala ještě něco jiného. Domnívám se, že by bylo divné, kdyby se neprovdaná mladá žena jejího věku netěšila na ples, aniž by při tom nepomyslela na všechny svobodné muže, které tam potká. Ale pokud se jí něco takového honilo hlavou, dobře to skrývala. Možná, že si po té ponižující zkušenosti s panem Morleym prostě jen dávala větší pozor. Mluvila o tom plese, jako bychom byli dvojice postarších diváků v zábavním parku. Když jsem ji dotyčný večer vyzvedl, oblékla si velice nenápadné olivové šaty bez rukávů, vlasy si nechala rozpuštěné a rovné, hrdlo a ruce jako obvykle odhalené a na tváři s hrubými rysy nebylo po mejkapu málem ani stopy.

Paní Ayresová seděla v salonku a podle všeho jí vůbec nevadilo, že zůstává sama. Na klíně měla položený tác, procházela staré manželovy dopisy a vzorně je třídila do hromádek.

I tak jsem byl na rozpacích, že zůstává sama. „Opravdu to vaší matce nevadí?“ zeptal jsem se Caroline, když jsme vyrazili.

„Kdepak, nezapomínejte, že má Betty,“ ujistila mě. „Ta u ní klidně prosedí hodiny. Víte, že spolu dokonce začaly hrát šachy a halmu? Matka narazila při prohlídce domu na nějaké staré hrací desky.“

„Betty a vaše matka?“

„Já vím, je to praštěné, že? Nepamatuju si, že by s Roddiem nebo se mnou někdy chtěla hrát byť jen Člověče, nezlob se. Ale zdá se, že teď ji to baví. A Betty taky. Hrají o drobné a matka ji nechává vyhrát… Mám takový pocit, že chudáček Betty si to doma o Vánocích moc neužila. Zdá se, že její matka je fúrie, a tak podle mě nikoho nepřekvapí, že má raději tu moji. A matku má opravdu každý rád, má to prostě v…“

Při těch slovech si zívla a přitáhla si kabát blíž k tělu. Po chvíli nás ukolébal zvuk a pohyb auta – v zimě to po venkovských cestách trvalo do Leamingtonu skoro půl hodiny – a rozhostilo se mezi námi přátelské ticho.

Ale sotva jsme vjeli do areálu nemocnice a připojili se k hemžení aut a lidí, oba jsme zase ožili. Ples se konal v jednom z přednáškových sálů, aule s parketovou podlahou; pro dnešní večer z ní byly vystěhované stoly a lavice, vypnuté centrální osvětlení a mezi trámy rozvěšené veselé barevné lampy a vlaječky. Když jsme vešli do sálu, orchestr, nijak zvlášť dobrý, právě hrál jednu instrumentálku. Kluzká podlaha byla bohatě posypaná křídou a na parketu již tančilo několik odvážných párů. U okolních stolů seděli další lidé a dodávali si odvahu se k nim připojit.

Zamířili jsme k baru, dlouhému stolu na kozách, ale už po několika málo krocích na mě zavolala dvojice kolegů: Bland a Rickett, jeden chirurg, druhý praktický lékař z Leamingtonu. Představil jsem je Caroline a pak následovala klasická nezávazná konverzace. Oba drželi v ruce papírové kelímky, a když si všimli, že pokukuju po baru, Rickett řekl: „Měli jste namířeno pro chloroformový punč? Nenechte se napálit tím názvem, je to jen čistá třešňová šťáva. Vydržte. Tady je náš člověk.“

Natáhl se Caroline za zády a chytil někoho za paži: byl to vrátný, „náš místní šmelinář“, vysvětlil jí Bland, zatímco Rickett dotyčnému něco špital do ucha. Vrátný odešel a o chvilku později se vrátil s dalšími čtyřmi kelímky: všechny byly až po okraj naplněné narůžovělou vodovou tekutinou, která se rozlévala naběračkou z punčových mís u baru, ale současně, jak se brzy ukázalo, silně ochucené brandy.

„Hned je to mnohem lepší,“ uznal Rickett, když ochutnal a olízl si rty. „Co říkáte, slečno –“ Zapomněl, jak se Caroline jmenuje.

Brandy bylo ostré a samotný punč byl oslazený umělým sladidlem. Když Bland s Rickettem odešli, zeptal jsem se Caroline: „Máte na to chuť?“

Caroline se dala do smíchu. „Přece to po tom všem nevyleju. To pití je vážně ilegální?“

„Nejspíš.“

„No to je šok.“

„Troufám si tvrdit, že kapka pašované brandy nám nemůže uškodit.“ Položil jsem jí ruku na kříž a snažil se ji nasměrovat ven ze zácpy lidí, proudících oběma směry k baru. Sál se pomalu zaplňoval.

Začali jsme hledat volný stůl. Brzy mě však pozdravil další člověk – tentokrát jeden z primářů, a zrovna ten, jemuž jsem předložil svou studii na téma úspěšné léčby Rodovy nohy. Musel jsem se s ním zastavit a on se rozhovořil o jednom ze svých léčebných postupů a chtěl znát můj názor. Caroline při tom víceméně ignoroval a já jsem po ní během jeho monologu nepřestával vrhat kradmé pohledy: celá vyjukaná se rozhlížela po sálu a upíjela ze svého kelímku. Ale občas, když mě dotyčný oslovil, se na mě podívala, jako kdyby mě viděla v trošku jiném světle.

„Vy jste tady někdo,“ řekla mi poté, co se primář konečně rozloučil.

„No nevím!“ Lokl jsem si punče. „Ujišťuju vás, že spíš nikdo.“

„Tak to jsme dva. Oproti tomu, v čem žiju doma, je to příjemná změna. Když v poslední době vyrazím do některé z okolních vesnic, cítím, jak mě každý pozoruje a v duchu si říká Tamhle kráčí chudák slečna Ayresová z Hundreds Hall… Jé, podívejte.“ Otočila hlavu. „Je tady celé hejno sestřiček, přesně jak jsem si představovala! Vypadají jako stydlivá housata. Víte, že za války jsem uvažovala o práci sestry? Nakonec mě odradilo to, jak mi každý říkal, že jsem pro tu práci jako stvořená. Nějak mi to prostě nepřipadalo jako kompliment. Proto jsem za války vstoupila do pomocných sborů u námořní pěchoty. A nakonec jsem dělala pečovatelku Roddiemu.“

Postřehl jsem v jejím hlase závan nostalgie, a tak jsem se zeptal: „Stýskalo se vám po službě v armádě?“

Caroline přikývla. „Zpočátku strašně. Víte, byla jsem v tom dobrá. Že se nestydím něco takového přiznat, viďte? Bavilo mě to na vodě. Vyhovovala mi ta rutina. Líbilo se mi, že každá věc se má dělat jen jedním způsobem a že existuje jen jeden druh punčoch, jeden druh bot, jeden účes. Ke konci války jsem chtěla v armádě zůstat, odjet do Itálie nebo do Singapuru. Ale jakmile jsem byla zpátky doma –“

Těsně kolem Caroline se protlačili nějaký muž s dívkou a drcli jí do paže; z kelímku jí vystříklo pití, a tak ho pozvedla k ústům, zachytila jazykem stékající kapky a pak se odmlčela. K orchestru se přidala zpěvačka a hudba byla hlasitější a živější. Lidé se vzrušeně hrnuli na parket, takže jsme se ocitli uprostřed tlačenice.

„Pojďme jinam,“ navrhl jsem hlasitě, abych překřičel hudbu. „Co kdybych vám našel nějakého tanečníka? Támhle je pan Andrews, sekundární chirurg –“

Caroline se dotkla mojí paže. „Prosím, nepředstavujte mě dalším mužům. Hlavně ne chirurgům. Pokaždé, když by se na mě podíval, měla bych pocit, že už mě vidí pod nožem. Kromě toho muži strašně neradi tančí s vysokými ženami. Můžeme si přece zatančit spolu, nebo ne?“

„Ovšem, jestli chcete,“ přitakal jsem.

Dopili jsme, odložili kelímky a zamířili na parket. Když jsme zvedli paže a zaujali taneční postoj, nastal trapný okamžik, během něhož jsme se snažili překonat tu prvotní strojenost a splynout se strkajícím, nepříjemným davem.

„Tohle trochu nesnáším,“ přiznala Caroline. „Je to jako naskočit do páternosteru.“

„Tak zavřete oči,“ vybídl jsem ji a odvedl ji v rytmu quickstepu pryč. Chvíli jsme se ocitli v sevření šťouchajících loktů a podpatků ostatních tanečníků, ale pak jsme našli ten správný rytmus a vpluli rovnou doprostřed parketu.

Na Caroline to udělalo dojem, protože otevřela oči. „Ale jak se odtud proboha dostaneme ven?“

„S tím si zatím nelamte hlavu.“

„Budeme muset počkat na pomalejší skladby… Mimochodem, tančíte dost dobře.“

„Vy také.“

„Zdá se, že vás to překvapuje. Miluju tanec. Vždycky jsem ho milovala. Za války jsem tančila jak blázen. To na tom bylo to nejlepší: všechen ten tanec. Když jsem byla malá, tančila jsem s otcem. Byl tak vysoký, že nám moje výška nepřekážela. To on mě naučil všechny kroky. Rod byl beznadějný případ. Tvrdil, že s ním smýkám a že si připadá, jako by tančil s klukem. Nesmýkám s vámi, že ne?“

„Kdepak.“

„A nejsem moc upovídaná? Vím, že to někteří muži nemají rádi. Podle mě je to rozptyluje.“

Ujistil jsem ji, že může povídat, co hrdlo ráčí. Ve skutečnosti mě moc těšilo, že má tak dobrou náladu a je v mém náručí uvolněná a poddajná. Udržovali jsme mezi sebou nepatrný formální odstup, ale tu a tam se ke mně pod tlakem okolního davu víc přitiskla a já jsem na hrudi ucítil její dmoucí poprsí a o něco níž zas pevný tlak jejích boků. Při otočce jsem v dlani pod roztaženými prsty ucítil, jak se prohýbá v pružných bedrech. Její ruka, kterou jsem svíral v dlani, byla lepkavá od punče; jednou otočila hlavu, zadívala se přes parket a z jejích úst mě ovanulo aroma brandy. Uvědomil jsem si, že jí trošku stouplo do hlavy. Možná že mně taky. Ale zároveň mě vůči ní zaplavila vlna něžnosti, tak náhlá a prostá, až se mi na rtech objevil úsměv.

Caroline zaklonila hlavu a pohlédla mi do tváře. „Proč se tak spokojeně usmíváte? Tváříte se jako na taneční soutěži. Nemáte náhodou na zádech připíchnuté číslo?“ Nakoukla mi přes rameno a dělala, jako že si to chce ověřit; znovu jsem ucítil pružný tlak jejích ňader. „Támhle je doktor Seeley,“ špitla mi do ucha. „Rychle se otočte a podívejte se, jakou má kravatu a květinu v knoflíkové dírce!“

Provedl jsem otočku a spatřil toho rozložitého a nemotorného muže, kterak tančí se svou manželkou. Kolem krku měl uvázanou puntíkovanou kravatu, ta kytka připomínala smyslnou orchidej; bůh ví, kde k ní přišel. V tu chvíli se mu do čela svezl pramen přepomádovaných vlasů.

„Určitě si myslí, že je Oskar Wilde,“ poznamenal jsem.

„Oskar Wilde!“ vyprskla Caroline a její smích mi zalil náručí. „Leda tak ve snu! Když jsem byla malá, děvčata mu říkala Chobotnice. Vždycky ochotně brával každou stopařku. A bez ohledu na to, kolika rukama svíral volant, vždycky se našla jedna, která… Odveďte mě pryč, ať nás nevidí. Nezapomeňte, že mi ještě dlužíte všechny drby. Držte se při kraji parketu –“

„Tak kdo koho vede? Už začínám chápat, co Roderick myslel tím smýkáním.“

„Držte se při kraji,“ řekla se smíchem, „A zatímco se budeme vznášet po parketu, povíte mi, kdo je kdo a kdo odkrouhnul nejvíc pacientů a který doktor spí s kterou sestrou. A taky všechny skandály.“

A tak jsme se ještě tři skladby zdrželi na parketu a já jsem se jí ze všech sil snažil ukázat ty největší nemocniční osobnosti a okořenit své vyprávění špetkou drbů; pak přišel waltz a taneční parket prořídl. Přesunuli jsme se k baru na další punč. V sále začínalo být teplo. Když jsem zvedl hlavu, zahlédl jsem Davida Grahama, jenž si k nám právě razil s Anne cestu. Hned jsem si vybavil, za jakých okolností se s Caroline naposledy setkali – když přijel na Hundreds Hall posoudit Roderickův stav, den předtím, než Roda odvezli do sanatoria –, a tak jsem se k ní naklonil a tiše, tak aby mě přes hudbu slyšela, jsem se jí zeptal: „Míří k nám Graham. Nevadí vám se s ním setkat?“

Neotočila se, ale jen mírně, upjatě zakroutila hlavou.

„Ne, nevadí. Napadlo mě, že tady asi bude.“

Mírné rozpaky, které Grahamův příchod vyvolal, se však brzy vytratily. Přivedl s sebou totiž hosty, manželský pár středního věku ze Stratfordu a jejich vdanou dceru; a jak se ukázalo, byly s Caroline dávné přítelkyně. Se smíchem a radostnými výkřiky si hned začaly vyměňovat polibky.

„Páni, to už je let. Známe se od války,“ vysvětlila mi Caroline.

Jejich dcera Brenda byla hezká blondýna, i když na můj vkus dost protřelá. Kvůli Caroline jsem měl radost, že se objevila, i když mě zároveň tak nějak mrzelo, že s jejich příchodem došlo v naší malé skupince k pomyslnému rozdělení na mladé a staré. Postavily se s Caroline kousek opodál a zapálily si; a brzy se do sebe zavěsily a zamířily k dámským záchodkům.

Když se vrátily, byl jsem zcela pohlcen skupinkou Grahamových přátel, kteří si našli volný stůl dál od rachotu orchestru a sehnali několik lahví alžírského vína. Caroline s Brendou dostaly pohárek, ale odmítly se k nám posadit a zůstaly stát s očima upřenýma na parket; Brenda netrpělivě pohupovala do rytmu boky a popíjela. Orchestr se opět dostával do tempa a obě zjevně chtěly tančit.

„Nevadí, když se na chvilku ztratím?“ zeptala se Caroline omluvně, než zmizela. „Brenda tady má pár známých a chce mě představit.“

„Jen si běžte zatančit,“ pobídl jsem ji.

„Přijdu brzy, slibuju.“

„Je fajn, že si Caroline taky trochu užívá,“ obrátil se ke mně Graham, když odešla.

„Ano,“ přikývl jsem.

„Vídáte se spolu často?“

„Kdykoliv je to možné, tak k nim zajedu.“

„Samozřejmě,“ opáčil, jako kdyby čekal, že budu sdílnější. A pak důvěrnějším tónem dodal: „U jejího bratra asi nejsou moc velké pokroky, co?“

Přetlumočil jsem mu poslední zprávu od doktora Warrena. Pak jsme si navzájem vyměnili novinky o jednom nebo dvou dalších pacientech a nakonec jsme se zapovídali s tím mužem ze Stratfordu o blížící se reformě zdravotnictví. Ten člověk byl stejně jako většina praktických lékařů tvrdě proti, David Graham byl jejím vášnivým zastáncem, kdežto já jsem byl stále chmurně přesvědčený, že to bude znamenat konec mojí kariéry, takže diskuse byla poměrně živá a dost se protáhla. Každou chvíli jsem zvedl hlavu a hledal Caroline na tanečním parketu. Tu a tam se s Brendou vrátily ke stolu a dolily si víno.

„Všechno v pořádku?“ zavolal jsem na ni nebo se jen tak potichu zeptal přes Grahamovo rameno. „Nevadí, že se vám nevěnuju?“

Caroline zavrtěla hlavou a s úsměvem opáčila: „Neblázněte!“

„Skutečně si myslíš, že je Caroline v pohodě?“ zeptal jsem se Anne, když večer pokročil. „Vypadá to, jako bych na ni dočista zapomněl.“

Anne se letmo podívala na svého manžela a řekla něco, co trochu zaniklo v té hlasité hudbě, něco jako: „Á, na to si zvykne,“ nebo dokonce, „Na to si bude muset zvyknout!“ – prostě něco, z čehož jsem usoudil, že mě přeslechla. A když spatřila rozpaky v mojí tváři, rozesmála se a dodala: „Neboj, Brenda se o ni postará. Je v pohodě.“

Asi o půl dvanácté se kdosi chopil mikrofonu a ohlásil kruhový tanec; půlka sálu se nahrnula na parket a nás s Grahamem přemluvili, ať se přidáme. Znovu jsem automaticky začal hledat Caroline a viděl jsem, že ji vtáhl dámský kroužek na opačné straně sálu. Od té chvíle jsem z ní nespouštěl oči v naději, že se mezi skladbami střetneme pohledem. Ale i když jsme při každém přeskupení zamířili tryskem k sobě, pokaždé nás dav beznadějně odtáhl opačným směrem. Ženský kroužek, plný sestřiček, byl přece jen početnější než ten mužský: viděl jsem, jak se Caroline usmívá a málem klopýtá, když se zamotala do nohou jiné dívky, a jednou, když kolem mne prolétla, zachytila můj pohled a protáhla se slovy – aspoň myslím – „To je síla!“ obličej. Když jsme se míjeli podruhé, smála se na celé kolo. Rozpuštěné vlasy se jí svezly do obličeje a lepily se jí v tmavých pramenech k lesknoucí se, upocené tváři a ke rtům. Nakonec skončila asi o jedno nebo dvě místa nalevo ode mě a ve zdvořilé, byť umanuté strkanici, jež vypukla, jsem se k ní snažil protlačit, ale nakonec mě předběhl mohutný, zpocený, rozpálený muž, v němž jsem okamžitě poznal Jima Seeleyho. Mám pocit, že k ní v tom kroužku správně patřil, ale Caroline po mně střelila napůl znepokojivým, napůl žertovným pohledem a on ji uchopil v těsném objetí a s bradou přitisknutou k jejímu uchu se s ní pomalým tanečním krokem vzdálil.

Tu skladbu jsem tančil s jednou mladičkou sestřičkou, a když skončila a taneční kruhy dostaly ještě neurvalejší podobu než předtím, odešel jsem z parketu. Zamířil jsem k baru pro další vodnatý punč a protlačil se nejhustším davem, abych mohl sledovat tanec. Viděl jsem, že Caroline se podařilo zbavit Seeleyho a že si našla méně panovačného partnera, mladíka v kostěných brýlích. Seeley stejně jako já taneční rej nadobro opustil a dal přednost baru. Obrátil do sebe punč, a zrovna když si vyndával cigarety a zapalovač, náhodou při tom zvedl hlavu a zachytil můj pohled, a tak mi přišel nabídnout cigaretu.

„Na podobných akcích se cítím jako jednou nohou v hrobě, Faradayi,“ prohlásil, když nám oběma připálil. „Kruci, nepřipadají vám ty sestřičky strašně mladé? Přísahám, že jedna maličká, se kterou jsem na začátku tančil, vypadala jen o málo starší než moje dvanáctiletá dcera. Někteří se s tím nepářou, jako třeba hnusný starý chlívák –“ načež zmínil jednoho ze služebně starších chirurgů, který se před dvěma lety postaral o menší skandál. „Ale když tančím s dívkou a zeptám se jí, jak se jí v kraji líbí, a ona odpoví, že jí to připomíná místo, na něž ji roku 1940 evakuovali – to teda rozhodně nezavání romantikou. A pokud jde o tu divočinu v kruzích, raději bych si dal staromódní waltz, ale bojím se, že brzy přijde rumba. K tomu nám dopomáhej bůh.“

Vytáhl si kapesník a setřel pot z tváře, pak s ním zajel pod límeček a osušil se kolem krku, který mu hrál jasně červenou barvou. Kravata mu zplihle visela. Všiml jsem, že někde ztratil orchidej a v klopě mu zůstal jen její masitý zelený stonek s nepatrně mléčnou špičkou. S podporou pití a tance sálal jako rozpálená kamínka, takže jsem měl v tom dusném sále sto chutí jít od něj pryč. Ale když už jsem si od něj vzal cigaretu, přišlo mi fér dělat mu během kouření společnost. Seeley si ještě chvilku stíral pot, funěl a remcal; pak jsme oba přirozeně stočili pohled zpět k tanečnímu parketu a v tichosti pozorovali natřásající se páry.

Nejdřív jsem Caroline vůbec neviděl a myslel jsem si, že odešla z parketu. Ale pořád ještě tančila s tím mladíkem v kostěných brýlích, a sotva jsem ji našel, ne a ne z ní spustit oči. Kruhový tanec sice skončil a následovala volnější skladba, ale na parketu stále doznívalo bujaré veselí a Caroline byla stejně jako všichni ostatní mokrá v obličeji, měla rozcuchané vlasy, boty i punčochy zastříkané od křídy, hrdlo a kůži na pažích stále rozpálené a lesklé. Ta živější barva v tváři jí sluší, blesklo mi hlavou. Přestože její šaty byly tak neokázalé a držení těla tak nenápadné, vypadala velice mladě – jako kdyby jí vlivem smíchu a tance kolovalo v žilách kromě krve i mládí.

Pozoroval jsem ji až do začátku další skladby, a teprve když Seeley promluvil, došlo mi, že i on ji sleduje.

„Caroline Ayresové to sluší,“ poznamenal.

O krok jsem od něj ustoupil a zadusil u nejbližšího stolku cigaretu. „To jistě,“ přitakal jsem a vrátil se k němu.

„Je to dobrá tanečnice. Moc dobře ví, že má boky a co s nima dělat. Většina Angličanek tančí jen nohama.“ Tón jeho hlasu i výraz získaly hloubavější odstín. „Asi jste ji ještě neviděl jezdit na koni, co? Rozhodně je nač koukat. Škoda jen, že není moc pohledná. Ale,“ naposledy potáhl z cigarety, „tím bych se být vámi nenechal odradit.“

Na okamžik jsem si pomyslel, že jsem mu špatně rozuměl. Ale z výrazu jeho tváře jsem poznal, že jsem slyšel dobře.

Seeley měl našpulené rty a chystal se vyfouknout obláček kouře, při pohledu do mojí tváře se však rozesmál, a tak výsledný obláček byl trochu roztřepený. „Ale no tak! Vždyť přece není žádné tajemství, kolik času s tou rodinou trávíte, ne? Nemusím vám snad říkat, že se v místních kruzích diskutuje hlavně o tom, kterou z těch žen máte v merku – jestli dceru, nebo její matku.“

Říkal to, jako by to celé byl báječný žert – jako by mě se smíchem popichoval k nějaké ambiciózní darebnosti, jako když prefekt na soukromé střední škole zatleská třeťákovi za to, že tajně jukl do okna hospodářce školy.

„Hlavně že si to všichni báječně užíváte,“ odsekl jsem chladně.

Ale Seeley se znovu rozesmál. „Neberte si to tak! Víte přece, jak to na vesnici chodí. Stejná nuda jako v nemocnici. Všichni si tady sakra připadáme jako za mřížemi; musíme se přece pobavit, kde se dá. Osobně nevím, na co čekáte? Paní Ayresová bývala svého času krásná žena, to vám teda řeknu. Ale na vašem místě beru Caroline – čistě proto, že má celý život před sebou, víte.“

Ještě dnes, když si jeho slova vybavím, připadají mi tak urážlivá, že žasnu, že místo, abych mu jednu vrazil, stál jsem tam jak tvrdé Y, nechal ho mluvit a civěl do jeho namazaného rozpáleného červeného obličeje. Co mě však v tu chvíli zaráželo asi nejvíc, byla blahosklonnost v jeho hlase. Měl jsem pocit, že si ze mě utahuje, a přišlo mi, že kdybych ho uhodil, jen bych mu poskytl zadostiučinění v tom, že jsem v jádru přesně takový, za jakého mě má – tedy vesnický balík. A tak jsem tam jen stál, nic neříkal, měl sto chutí mu zavřít hubu, ale vůbec nevěděl jak. Když viděl, jak jsem zrozpačitěl, dloubl do mě.

„Nasadil jsem vám brouka do hlavy, co? Rozhoupejte se ještě dnes večer, kámo!“ Rukou ukázal k parketu. „Než vás ten ňouma v kostěných brýlích předběhne. Koneckonců cesta na Hundreds Hall je dlouhá a vede po tmě.“

Konečně jsem se probral. „Myslím, že vidím vaši paní,“ opáčil jsem a kývl mu přes rameno.

Seeley zamrkal a otočil se; a já jsem nemotorně zamířil pryč a nekoordinovaně jsem si razil cestu mezi stoly a židlemi. Měl jsem namířeno ke dveřím a chtěl jsem se na chviličku nadýchat čerstvého chladného vzduchu. Jenomže cestou jsem zabrousil do blízkosti stolu, u něhož jsem prve seděl s Grahamovými a tím párem ze Stratfordu, a když viděli můj napjatý výraz, přirozeně usoudili, že jsem se ztratil, a tak na mě zavolali. Tvářili se, že je můj návrat velice potěšil – manželka toho muže chodila o holi a nemohla tančit –, a já jsem neměl to srdce je zklamat, a tak jsem se k nim zase posadil a setrval s nimi až do konce večera v hovoru. Vůbec netuším, o čem jsme se bavili. Byl jsem tak rozhozený tím, co mi Seeley řekl, a zaplavený tak smíšenými pocity, že jsem se stěží vyznal sám v sobě.

Najednou mi připadalo neuvěřitelné, že jsem sem Caroline přivedl a vůbec nepomyslel na to, jak to asi bude vypadat. V odloučení na Hundreds Hall jsem byl na její společnost zvyklý, a pokud jsem po ní jednou nebo dvakrát zatoužil – pak jen na základě něčeho, co mezi mužem a ženou přeskočí, když jsou hodně spolu: jako jiskření zápalek, když na sebe narážejí v krabičce. Pomyslím-li, že nás celou tu dobu lidé pozorovali, lámali si hlavu, mnuli ruce –! Připadal jsem si prostě jako pitomec a všem pro smích. Musím bohužel přiznat, že moje roztrpčení bylo zčásti způsobeno pouhými rozpaky, prostou mužskou ješitností kvůli tomu, že je moje jméno spojováno se jménem notoricky nehezké dívky. Zčásti pak hanbou za to, že jsem zjistil, že takhle uvažuju. Proti tomu však stála moje hrdost: proč bych krucinál – ptal jsem se sám sebe – nemohl vzít Caroline Ayresovou na večírek, když se mi zachce? Proč bych si kruci nemohl zatančit s dcerou vesnického šlechtice, když ona chce tančit se mnou?

A k tomu všemu se ještě přidalo něco jako nervózní lačnost samotné Caroline, která jako by na mě vybafla z čistého nebe. Vybavil jsem si úšklebek na Seeleyho tváři, zatímco se díval, jak tančí. Moc dobře ví, že má boky a co s nima dělat… Asi jste ji ještě neviděl jezdit na koni, co? Měl jsem mu jednu ubalit, dokud to šlo, pomyslel jsem si rozzuřeně. Kdyby teď přišel a znovu říkal stejné věci, rozhodně bych mu jednu vrazil. Dokonce jsem očima bloudil po celém sále s bláznivým nápadem najít ho a… Ale nikde jsem ho neviděl. Netančil ani nepřihlížel. Ale začalo mi vadit, že nikde nevidím ani Caroline a toho mladíka s kostěnými brýlemi. Dál jsem pokračoval ve zdvořilostní konverzaci se stratfordským párem, pokuřoval a popíjel víno, ale oči mi nepřestávaly těkat sem a tam. Tanec mi teď přišel naprosto nesmyslný, samotní tanečníci jako šílenci mluvící posunkovou řečí. Toužil jsem jen po tom, aby se Caroline vynořila z toho strkajícího, červenolícího davu a abych jí navlékl kabát a dopravil ji domů.

Nakonec krátce po jedné orchestr dohrál, v sále se rozsvítila světla a ona se objevila u stolu. Přišly s Brendou rovnou z tanečního parketu s rozmazanýma očima a ústy. Stála jen pár kroků ode mě, zívala a tahala se za živůtek na šatech, které se jí lepily k vlhké kůži, a při tom jí v podpaží vykouklo ramínko od podprsenky – i samotné podpaží, svalnatá jamka zastíněná poměrně vzrostlým strništěm chloupků matně zasypaným pudrem. A přestože jsem po jejím návratu toužil, když se mi s úsměvem podívala do očí, z nevysvětlitelného důvodu mě popíchlo cosi jako osten hněvu, a tak jsem se od ní musel odvrátit. Dost škrobeně jsem jí oznámil, že vyzvednu věci z šatny, a tak s Brendou znovu odešly na dámy. Když se se zíváním vrátily, s úlevou jsem zjistil, že si upravila vlasy a na obličej nanesla za pomoci rtěnky a pudru tradiční masku.

„Bože, vypadám jako strašák!“ pronesla Caroline, když jsem jí pomáhal do kabátu. Zadívala se do sálu i nahoru na trámy na stropě, jež se nám ukázaly ve svých vybledlých barvách vítězství. „Trochu jako tohle místo. Není to strašné, jak kouzelná atmosféra okamžitě zmizí, když se rozsvítí? I tak by bylo fajn, kdybychom ještě nemuseli jezdit… Na záchodě brečela jedna holka. Mám za to, že jeden z těch vašich hnusných doktorů jí zlomil srdce.“

Aniž bych se jí podíval do očí, kývl jsem hlavou k jejímu kabátu, který si nechala rozepnutý.

„Raději byste se měla zapnout. Venku mrzne. Vzala jste si šátek?“

„Zapomněla jsem.“

„Tak si aspoň zvedněte límec, ano?“

Jednou rukou si přitáhla kabát blíž k tělu a druhou se do mě zavěsila. Zlehka, ale stejně jsem si přál, aby to vůbec nebyla udělala. Postupně jsme se rozloučili s Grahamovými, manželským párem ze Stratfordu i se světáckou blondýnkou Brendou a já si připadal příšerně nesvůj, představoval jsem si posměšky v jejich očích a hádal jsem, co jim asi běží hlavou, zatímco se dívají, jak se společně vydáváme – jak to nazval Seeley – „na dlouhou cestu po tmě na Hundreds Hall“. Pak jsem si vzpomněl na tu praštěnou poznámku, kterou Anne Grahamová v humoru utrousila, když jsem se jí ptal na Caroline: že si Caroline „bude muset zvyknout, že je sama“; jako kdyby se již brzy měla stát doktorskou paničkou… A to mě uvrhlo do ještě větších rozpaků. Když jsme ostatním popřáli dobrou noc a zamířili přes vyprazdňující se sál, podařilo se mi Caroline postrčit před sebe, a naše paže se tak rozpletly.

Parkoviště bylo pokryté jinovatkou a panovala na něm lezavá zima, takže se do mě okamžitě znovu zavěsila.

„Varoval jsem vás, že zmrznete,“ řekl jsem.

„Buď zmrznu, nebo si zlomím nohu,“ odvětila. „Nezapomeňte, že mám podpatky. Jejda, pomoc!“ Klopýtla, rozesmála se a chytila se oběma rukama mojí paže, aby se přitáhla ještě blíž.

Skřípal jsem při tom zuby. Na začátku večera si dala brandy a pak jednu nebo dvě skleničky vína a já jsem byl – tedy aspoň v tu chvíli – rád, že se trochu odvázala. Avšak zatímco při těch několika prvních skladbách mi v náručí připadala opravdu uvolněná a malinko stříknutá, teď jsem měl dojem, že na té její motolici je cosi mírně nuceného. „Ach jo, není to škoda, že musíme už jet!“ pronesla znovu, ale vyznělo to příliš vesele. Bylo to, jako by si od toho večera slibovala víc, než jí zatím přinesl, a teď pádlovala ještě s větší silou a záběrem, jako by mu to chtěla spočítat. Ještě než jsme došli k autu, znovu škobrtla nebo to aspoň předstírala; a když jsem ji posadil dovnitř a přehodil jí přes ramena deku, nezvladatelně se roztřásla a zuby jí cvakaly jako kostky v hrnku. Protože nemám v autě topení, vzal jsem s sebou ohřívač a termosku s horkou vodou, abych ho měl čím naplnit. Když jsem jí termofor podal, vděčně si ho zastrčila pod kabát. Ale sotva jsem nastartoval, srolovala si okýnko a vystrčila z něj hlavu; při tom se nepřestávala klepat zimou.

„Co to proboha děláte?“ obořil jsem se na ni.

„Dívám se na hvězdy. Krásně se třpytí.“

„Tak se probůh dívejte přes zavřené okýnko. Ještě se nachladíte.“

Caroline se rozesmála. „Mluvíte skoro jako doktor.“

„A vy zas,“ odsekl jsem, popadl ji za rukáv a stáhl zpátky do auta, „jako hloupá školačka, což rozhodně není váš případ. Teď se hezky posaďte a zavřete okýnko.“

Poslechla, najednou mírná jako ovečka, možná dotčená hněvivým tónem mého hlasu, možná jen zmatená. Samotného mě ten tón mátl, protože Caroline ve skutečnosti neprovedla nic, čím by si ho vysloužila. Za všechno mohl jen ten chlívák Seeley, a já ho nechal jít.

Mlčky jsme vyjeli z areálu nemocnice. Na silnicích nejprve panoval čirý ruch, ale brzy jsme troubení klaksonů, radostné výkřiky, volání a zvonky na kolech nechali za sebou a vjeli na klidnější cestu. Caroline seděla schoulená v dece a pomaličku se zahřívala a já jsem ucítil, jak se její dlouhé končetiny začínají uvolňovat, což mělo vliv i na mě – mírně jsem roztál.

„Je to lepší?“ zeptal jsem se.

„Ano, děkuji,“ odpověděla.

Minuli jsme předměstí Leamingtonu a vjeli na neosvětlené vesnické cesty. Půda tady byla ještě ojíněnější, silnice a živé ploty bělostně jiskřily: jako by se před našimi čelními světly rozestupovaly a zase mizely ve tmě jako voda rozčeřená přídí loďky. Caroline se chvíli dívala přes čelní sklo, pak si promnula oči.

„Ta cesta mě úplně hypnotizuje! Vám to nevadí?“

„Jsem na to zvyklý,“ opáčil jsem.

Zdálo se, že to na ni udělalo dojem. „Ano,“ přikývla a podívala se na mě, „ovšem že jste zvyklý jezdit v noci. Lidé určitě netrpělivě vyhlížejí přední světla vašeho auta a poslouchají, zda neuslyší vrčení motoru. A ta radost, když přijedete. Kdybychom teď mířili k lůžku nějakého pacienta, jeho blízcí by se nás určitě nemohli dočkat. Nikdy předtím mě to nenapadlo. Nenaskakuje vám z toho husí kůže?“

Natáhl jsem se a přeřadil. „Proč by mi z toho měla naskakovat husí kůže?“

„Třeba z tíhy té zodpovědnosti.“

„Už jsem vám řekl, že jsem nikdo,“ dodal jsem. „Půlka lidí mě ani nevidí. Vidí jen ‚pana doktora‘. Vidí mou brašnu. O tu tady přece jde. To mám od starého doktora Gilla. Můj otec mi po promoci koupil špičkovou koženou brašnu. Gill se na ni podíval a prohlásil, že s takovou se nikam nedostanu, protože mi nikdo nebude věřit, a věnoval mi svou starou odřenou kabelu. Sloužila mi ještě několik let.“

„Přesto,“ namítla po chvíli, jako by mě vůbec neposlouchala, „ti lidé vás musí vyhlížet, čekat na vás a těšit se, až přijedete. To se vám určitě líbí. Je to tak?“

Vrhl jsem po ní v té tmě rychlý pohled. „Co jestli tak je?“

„Líbí se vám, že na vás vždycky někdo v noci netrpělivě čeká?“

Nechal jsem tu otázku bez odpovědi. Podle všeho ani žádnou nečekala. Ještě víc než kdy předtím jsem měl pocit, že je na ní něco falešného, jako kdyby zneužívala tmavou, vyšinutou intimitu auta k tomu, aby si vyzkoušela novou osobnost – třeba Brendinu. Chvilku byla zticha, pak si začala pobrukovat. Byla to jedna ze skladeb, které protančila s tím mladíkem v kostěných brýlích, a když mi to došlo, moje nálada znovu ztrpkla. Caroline se natáhla pro kabelku a něco v ní hledala. „Máte v autě zapalovač?“ zeptala se, když vytáhla krabičku cigaret, chabě přejela rukou po palubní desce a zase ji stáhla. „Nevadí, někde tady mám zápalky… Chcete taky jednu?“

„Zapálím si sám, když mi ji podáte,“ odvětil jsem.

„Prosím, já to udělám. Jako ve filmu.“

Ozvalo se škrtnutí zápalky, po něm vzplál plamínek a já jsem koutkem oka zahlédl, jak jí obličej i ruce v tom světélkujícím světle obživly. Caroline měla v ústech dvě cigarety: obě je připálila, pak si jednu vyndala, natáhla se a zasunula mi ji do úst. To, jak se o mě najednou otřela studenými prsty, i drcnutí suchého konce cigarety, na němž ulpěla stopa její rtěnky, mě trošku zneklidnilo, a tak jsem si ji hned vytáhl a podržel u volantu.

Chvíli jsme mlčky kouřili. Přitiskla tvář k okýnku a začala po zamlženém skle kreslit čárky a kolečka. „Ta holka, Brenda, kterou jsem dnes večer potkala,“ vyhrkla najednou, „víte, ani ji moc nemusím.“

„Nemusíte?“ nechápal jsem. „Ani bych neřekl. Vítaly jste se málem jako dlouho ztracené sestry.“

„Ále, tohle ženy přece dělávají.“

„Ano, často mě napadá, že být ženou musí být strašně vyčerpávající.“

„To je, když si na tom dáváte záležet, což je zřídka můj případ. Víte, jak jsme se poznaly?“

„S Brendou? Napadlo mě, že v pomocných sborech.“

„Ne, těsně předtím. Byly jsme spolu asi šest týdnů v požární hlídce, to je všechno. Jsme sice každá z jiného těsta, ale myslím, že jsme si začaly povídat z nudy. Chodila totiž s jedním klukem – chci říct spala – a právě zjistila, že je těhotná. Chtěla si to dát vzít a hledala nějakou holku, která by s ní šla do lékárny koupit něco na potrat, a tak jsem řekla, že půjdu. Odjely jsme až do Birminghamu, kde nás nikdo neznal. Ten lékárník, jak se dalo čekat, byl jedním slovem příšerný: komisní, nadřazený a podrážděný. Nikdy nevím, jestli vás má to, že se z někoho vyklube přesně to, co čekáte, uklidnit nebo spíš zdeptat… Ale ta chemie zabrala.“

„O tom teda pochybuju,“ opáčil jsem a znovu se natáhl po řadicí páce. „Tyhle věci skoro nikdy nezabírají.“

„Ne?“ opáčila Caroline překvapeně. „Takže to byla náhoda?“

„Pouhá náhoda.“

„Takže na starou dobrou Brendu se prostě usmálo štěstí. A po všech těch útrapách. Brenda je totiž přesně ten typ člověka, který má štěstí v dobrém i zlém. Tak to prostě někteří lidé mají, nemyslíte?“ Potáhla z cigarety. „Ptala se, co jste zač.“

„Cože? Kdo?“

„Přece Brenda. Napadlo ji, jestli nejste můj nevlastní otec! A když jsem řekla, že ne, zapíchla do vás hrůzně přimhouřené oči a pronesla: ‚Takže si tě vydržuje.‘ Tady vidíte, jak uvažuje.“

Kristepane! blesklo mi hlavou. Zdá se, že takhle uvažují všichni kolem a všem to připadá jako skvělý vtip. „Doufám, že jste ji rychle vyvedla z omylu,“ opáčil jsem. Caroline neodpověděla a dál čmárala na zamlžené okýnko. „Tak vyvedla?“

„Chvíli jsem ji v tom nechala – jen chviličku, prostě jsem to z legrace zkusila. I ona si musela vybavit, co se tenkrát stalo v Birminghamu. Prohlásila, že doktoři to mají nejlepší v tom, že se nemusí bát ‚průšvihu‘. ‚Dobrý bože,‘ opáčila jsem, ‚to mi ani nemusíš říkat! Čtyřikrát už jsem si vyvrtla kotník! Zlaté doktorské ručičky!‘“

Caroline znovu potáhla z cigarety a rozhodně dodala: „Vlastně ani ne. Řekla jsem jí pravdu: že jste rodinný přítel a vzal jste mě na ples, abyste mi udělal radost. Myslím, že si kvůli tomu o mně myslí jen to nejhorší.“

„Působí dojmem naprosto nepříjemné mladé ženy.“

Caroline se rozesmála. „Vy jste ale škrobený! Takhle přece mluví většina mladých žen – tedy aspoň mezi sebou. Už jsem vám řekla, že jsem ji nikdy moc nemusela. Bože, mám úplně odrovnané šlapky u nohou!“

Chvilku sebou šila a snažila se zahřát. Uvědomil jsem si, že se snaží skopnout boty; když se jí to podařilo, přitáhla si kolena k bradě, sukni a kabát si zakasala pod sebe, natočila se bokem ke mně a nohy v punčochách si zastrčila do malé mezery mezi našimi sedadly. Pak se natáhla, v jedné ruce stále držela nevykouřenou cigaretu, vzala do dlaní prsty na nohou a začala si je třít.

Chvíli v tom pokračovala, pak zahodila nedopalek do popelníku v palubní desce a nakonec si dýchla do dlaní a přiložila si je na šlapky. Celou dobu byla zticha; za chvíli sklonila hlavu a podle všeho podřimovala. Anebo to spíš jen předstírala. V zatáčce jsem ucítil, jak auto vjelo na kus zledovatělé vozovky a chvilku po něm klouzalo: musel jsem dupnout na brzdy a prudce zastavit, což by Caroline určitě probudilo, kdyby skutečně spala, ale ona se ani nepohnula. O chvilku později jsem zastavil na křižovatce a stočil jsem k ní pohled. Měla stále zavřené oči a v té tmě, v tom tmavém kabátě a tmavých šatech připomínala trojrozměrnou obdobu koláže z hranatých úlomků: hranatý obličej s hustým obočím, plná rudá ústa ve tvaru diamantu, odhalené hrdlo, svalnatá lýtka, dlouhé bledé prsty na rukou.

Úlomky se přeskupily a Caroline otevřela oči. Zachytila můj pohled, oči jí v tom jiskřivém odrazu ojíněné vozovky zlehka zářily. Když promluvila, po přidrzlém tónu v jejím hlase nebylo ani stopy; zněl spíš fádně, téměř nešťastně. „Když jste mě v tomhle autě svezl poprvé, jedli jsme ostružiny. Pamatujete?“

Přeřadil jsem a auto se rozjelo. „Ovšem že pamatuju.“ Stále jsem na tváři cítil její pohled. Pak se otočila k okýnku a zadívala se ven.

„Kde vlastně jsme?“

„Na příjezdové cestě k Hundreds Hall.“

„Už tak blízko?“

„Musíte být unavená.“

„Ani ne. Vážně.“

„Copak vás to tančení a ti mladí muži neunavili?“

„Tanec mě spíš probral k životu,“ odpověděla stejně přitlumeným tónem jako předtím. „I když je pravda, že jeden nebo dva mladíci mě zase málem uspali.“

Už už jsem otevíral ústa, že něco řeknu, ale zase jsem je zavřel.

„Co ten kluk v brýlích?“ zeptal jsem se nakonec.

Caroline ke mně obrátila zvídavý pohled. „Takže jste si ho všiml? Ten byl nejhorší. Alan – nebo že by to byl Alec? Říkal, že pracuje v laboratoři, a chtěl, aby to znělo strašně odborně a důležitě; což podle mě určitě není pravda. Žije ‚ve městě s mamkou a taťkou‘. Víc nevím. Při tanci nemohl moc mluvit. Vlastně ani moc neuměl tančit.“

Znovu sklonila hlavu, takže tváří spočinula na opěradle svého sedadla, a ve mně se znovu svářela podivná směsice pocitů. „Chudáček Alan nebo Alec,“ poznamenal jsem s nádechem hořkosti. Ale ona tu změnu v mém hlase nepostřehla. Vtáhla bradu, takže když znovu promluvila, její slova zněla poněkud přitlumeně. „Vlastně mám takový pocit, že se mi s žádným tanečníkem netančilo tak dobře jako na začátku s vámi.“

Nic jsem na to neřekl. „Škoda že jsme si nedali ještě trochu toho pašovaného brandy,“ pokračovala Caroline po krátké odmlce. „Nemáte náhodou v autě placatku něčeho ostřejšího?“ Po těch slovech se natáhla, otevřela přihrádku v palubní desce a začala šmátrat rukou mezi papíry, sponkami a prázdnými krabičkami od cigaret.

„Prosím, nechte to být,“ požádal jsem ji.

„Proč? Máte tam nějaké tajemství? Stejně tam nic není.“ S cvaknutím přihrádku zavřela a otočila se na zadní sedadlo. Zpod kabátu jí vyklouzl termofor a sjel na podlahu. Caroline znovu ožila. „Třeba se něco najde ve vaší brašně.“

„Chovejte se rozumně.“

„Něco tam přece musí být.“

„Můžete si loknout etylchloridu, jestli chcete.“

„To by mě spíš uspalo, ne? Ale já nechci spát. To dělám doma pořád. Bože, nechci jet zpátky na Hundreds Hall! Nemůžete mě zavézt někam jinam?“

Vrtěla se na sedadle jako malé dítě; a buď kvůli tomu, nebo jednoduše jak se třáslo auto, její prsty na nohou překonaly tu mezeru mezi našimi sedadly a nepatrně, tupě se mi otřely o stehno.

„Vaše matka na vás bude čekat, Caroline,“ namítl jsem rozpačitě.

„Ale, matce je to jedno. Ta je dávno v posteli a posadila na čekanou Betty. Navíc vědí, že jsem s vámi, svým vznešeným garde. Nezáleží na tom, v kolik se vrátíme.“

Vrhl jsem po ní letmý pohled. „To nemůžete myslet vážně? Jsou dvě ráno pryč. V devět mi začínají ordinační hodiny.“

„Mohli bychom někde zastavit a jít se projít.“

„Vždyť máte na nohou lodičky!“

„Prostě se ještě nechci vracet domů. Nemohli bychom někam zajet a v klidu si tam zakouřit?“

„Zajet kam?“

„Kamkoli. Musíte přece o nějakém takovém místě vědět.“

„Co blázníte,“ řekl jsem znovu, ale moc přesvědčivě to nevyznělo.

Chtě nechtě jsem totiž myslel na místo, na které jsem někdy jezdíval: tmavé jezírko obehnané rákosím, jako kdyby ta představa dřímala pod povrchem mojí mysli a teď, po jejích slovech, vyskočila a bleskla mi hlavou. V duchu jsem před sebou viděl jeho klidnou hladinu posetou hvězdami, postříbřenou a chřupavou trávu pod nohama i ticho a klid, které tam panují. Odbočka k němu nebyla daleko, necelé tři kilometry odtud.

Možná ve mně Caroline vycítila změnu. Přestala se vrtět a rozhostilo se mezi námi neprodyšné ticho. Silnice stoupala, pak zabočila a nakonec vedla dolů; zanedlouho už jsme se blížili k vjezdu na pěšinu. Mám takový pocit, že až do poslední chvíle jsem nevěděl, zda zabočím nebo ne. Pak jsem nečekaně přibrzdil, sešlápnul spojku a rychle přeřadil. Caroline se natáhla po palubní desce, aby se na tu zatáčku připravila; čekala ji ještě méně než já. S tím, jak auto cuklo, jí nohy zajely ještě dál, takže jsem je na okamžik ucítil pod stehnem, masivní a rozhodné jako nějaká hibernující stvoření zavrtaná v pelíšku. Když se jízda zklidnila, zase je odtáhla; pak zapřela paty, aby už dál nesjížděla, a sedadlo pod ní zavrzalo a popojelo.

Vážně chtěla jen tak posedět a zakouřit si? Copak jsem úplně zapomněl, když jsem si to místo v duchu představoval, že jsou dvě hodiny ráno? Když jsem vypnul motor a přední světla zhasla, po jezírku, trávě a rákosí vůkol nebylo v té tmě ani stopy. Jediné, co odpovídalo mojí představě, bylo to ticho: tak hluboké, že jako by zveličovalo každý zvuk, který ho přerušil, takže jsem si byl nepřirozeně vědom proudění Carolinina dechu, stahování a opětovného uvolňování jejího hrdla při každém polknutí, i toho, jak se jí odlepil jazyk od patra, když mírně pootevřela ústa. Asi minutu, možná déle jsme seděli bez hnutí, já s rukama na volantu, ona s paží napřaženou k palubní desce, jako kdyby se stále bránila otřesům.

Pak jsem se otočil a pokusil se na ni podívat. Na to, abych ji pořádně viděl, byla příliš velká tma, ale dost živě jsem si uměl představit její tvář s nelichotivou kombinací výrazných rodinných rysů. V uších mi znovu zněla Seeleyho slova: Rozhodně v sobě něco má… Bože, vždyť už jsem to pocítil, nebo ne? Myslím, že hned jak jsme se poznali a já jsem se díval, jak se nahými opálenými prsty na nohou zavrtává Gypovi do srsti na břiše; a od té doby snad stokrát při pohledu na vlnění jejích boků, vzedmutá ňadra, poklidný, pevný pohyb jejích končetin. Ale – znovu jsem se to styděl přiznat a stydím se i teď – ten pocit ve mně rozvířil ještě něco, nějaký temný proud rozpaků, hraničících až s nechutí. Nebylo to tím věkovým rozdílem mezi námi. Myslím, že nad tím jsem nikdy neuvažoval. Jako kdyby mě to, co mě k ní přitahuje, současně i odpuzovalo… Jako kdybych po ní toužil proti své vlastní vůli. Znovu jsem si vzpomněl na Seeleyho. Vím, že by nic z toho nechápal. Seeley by ji prostě políbil a čert to vem. Mnohokrát už jsem si ten polibek představoval. Její chladné rty a překvapivý žár za nimi. Škádlení, které by v té tmě povolilo šev vlhkosti, pohybů, chutí. Seeley by neváhal.

Jenomže já nejsem Seeley. Už dlouho jsem žádnou ženu nepolíbil; ve skutečnosti to byly roky, kdy jsem naposledy držel v náručí nějakou ženu s něčím jiným než jen mechanickou vášní. Nakrátko mě zachvátila panika. Co když jsem vyšel ze cviku? A Caroline sedí hned vedle mě, možná stejně nejistá jako já, ale plná mládí, života, napětí, očekávání… Nakonec jsem sundal ruku z volantu a zkusmo ji položil na její chodidlo. Caroline zavrtěla prsty, jako kdybych ji polechtal, ale kromě toho nijak nezareagovala. Po chvilce se moje ruka pomalu dala do pohybu – prsty sklouzly po jemném, poddajném povrchu její punčochy, nahoru po klenbě a přes výstupek na kotníku až do prohlubně na patě. Když se ani tentokrát nepohnula, opatrně jsem zajel ještě výš, dokud mi ruka neuvízla v mírně teplé a vlhké štěrbině mezi lýtkem a podkolenní jamkou. Pak jsem se vytočil, naklonil se ke Caroline a druhou rukou jsem se ji chystal vzít za rameno a přitáhnout si k sobě její tvář. Jenže v té tmě jsem rukou zachytil za klopu jejího kabátu; palcem jsem jí zajel pod kabát a ucítil její vzedmutá ňadra. Když jsem jí zlehka přejel po šatech, myslím, že ucukla nebo se zachvěla. Znovu jsem slyšel pohyb jejího jazyka v ústech, rozevírání jejích rtů, zadržený dech.

Neohrabaně jsem jí rozepnul tři perleťové knoflíčky, které měla na šatech. Pod nimi měla kombiné, již mnohokrát vyprané a opatřené zplihlým krajkovým lemováním. Pod ním se skrývala podprsenka, tuhá, prostá, silně pružná věc, kterou jsem od války vídával na svých pacientkách, a když jsem si v duchu představil ty neerotické scény ve své ordinaci, moje vachrlatá sexuální touha se málem na okamžik úplně vytratila. Ale pak se Caroline pohnula nebo nadechla; a při tom se jí vzedmula prsa a já jsem v ruce ucítil ne ztuha ušitý košíček podprsenky, nýbrž teplé, plné ňadro, jež ukrýval, se ztuhlou bradavkou – špičatou tak jako koneček jednoho z jejích pěkně tvarovaných prstů. Ta představa jaksi dodala mojí touze chybějící náboj, a tak jsem ji ještě víc stiskl a při tom se mi z hlavy svezl klobouk. Vzal jsem nohu, kterou mi sevřela levou ruku, a natáhl ji za sebe. Její druhá noha mi těžce a rozpáleně spočívala v klíně. Zabořil jsem jí hlavu do prsou a pak jsem se natáhl k jejím ústům. Poněkud nešikovně jsem ji při tom zalehl – chtěl jsem ji jen políbit, nic víc. Ale Caroline se vzepřela a bradou jen těsně minula mou hlavu. Šoupla nohama – pak ještě dál – chvíli mi trvalo, než mi došlo, že se mi vlastně snaží vymanit.

„Mrzí mě to,“ řekla, když její tlak zesílil. „Mrzí mě to, ale – ale nemůžu.“

Myslím, že jsem ji znovu pochopil příliš pozdě; nebo možná to bylo jednoduše tím, že když jsem se dostal tak daleko, najednou jsem zoufale zatoužil dotáhnout to až do konce. Šel jsem s rukama dolů a chytil ji za boky. S prudkostí, jež mě ohromila, se mi vykroutila ze sevření. Chvíli jsme se přetahovali. Pak Caroline pokrčila kolena a naslepo po mně vykopla, přičemž mě patou zasáhla do čelisti, až jsem spadl dozadu.

Ta rána mě musela na okamžik omráčit. Náhle jsem si uvědomil, že se sedadla natřásají: nic jsem sice neviděl, ale došlo mi, že Caroline spustila nohy na podlahu, urovnává si sukni a zapíná kabát – a to všechno trhanými, spěšnými pohyby, jako by málem zpanikařila. Pak si však kolem sebe přitáhla deku, odvrátila se a odsunula se co nejdál, kam až stísněný vnitřek auta dovolil, opřela se tváří o okýnko a čelo přitiskla na sklo; pak už zůstala hrozivě nehnutá. Nevěděl jsem, co pro ni můžu udělat. Nejistě jsem se natáhl a dotkl se její paže. Nejprve ucukla, pak se nechala pohladit – ale jako kdyby mi to dovolila ta deka nebo kožené sedadlo; moje prsty vůbec nic necítily.

„Proboha! Myslel jsem, že to chcete,“ řekl jsem nešťastně.

„To já taky,“ odvětila po chvilce.

Víc toho neřekla. A tak jsem zakrátko, v rozpacích a celý nesvůj, ruku zase odtáhl a znovu si posadil na hlavu klobouk. Okýnka vozu se jako v děsivé komedii zamlžila. Sroloval jsem okýnko na své straně v naději, že se mi nějak podaří tu intimní, promarněnou atmosféru odlehčit. Dovnitř vtrhl jako ledová voda noční vzduch a za okamžik už jsem cítil, jak se celá třese. „Mám vás odvézt domů, Caroline?“ zeptal jsem se jí. Neodpověděla, ale já jsem nastartoval – ten zvuk byl v tom tichu nesnesitelný – a pomaličku obrátil auto.

Znovu se pohnula, až když jsme vjeli na příjezdovou cestu k Hundreds Hall a míjeli zeď parku. Když jsme zastavili u brány, narovnala se, upravila si vlasy, vklouzla zpátky do lodiček, ale ani jednou se na mě nepodívala. Než jsem vystoupil, otevřel bránu a zase naskočil zpátky do auta, shodila ze sebe deku a seděla rovně jako svíce, připravená vystoupit. Opatrně jsem projel po ojíněné příjezdové cestě až na pás štěrku. Přední světla dopadla na několik oken a jejich odraz je potáhl jemným, nepravidelným leskem připomínajícím olej na vodě. V oknech však byla tma, a když jsem vypnul motor, veliký dům jako by se vynořil v neskutečné blízkosti a hrozivě se vztyčil proti černočerné obloze poseté hvězdami.

Natáhl jsem se po kličce na svých dvířcích: chtěl jsem vystoupit a jít jí otevřít. Caroline mě však předběhla. „Ne, prosím, to nemusíte,“ vyhrkla rychle. „Zvládnu to sama. Nechci vás zdržovat.“

V jejím hlase už nebylo po špičce, dívčí rozpustilosti nebo jen rozčilení ani stopy. Zněl jen mírně utlumeně. „Aspoň tedy počkám v autě, než budete bezpečně uvnitř,“ navrhl jsem.

Ale ona jen zavrtěla hlavou. „Já nepůjdu tudy. Teď když je Roddie pryč, matka Betty nakázala na noc zavírat vstupní dveře na závoru. Půjdu zadním vchodem. Vzala jsem si klíč.“

Opáčil jsem, že v takovém případě ji rozhodně doprovodím, a tak jsme oba vystoupili a mlčky, rozpačitě jsme společně zamířili kolem zabedněných oken knihovny, pak na terasu a směrem k severní straně domu. Panovala taková tma, že jsme šli málem po paměti. Tu a tam se naše paže dotkly a my jsme se pracně oddálili, jen abychom slepě klopýtali dál a zanedlouho se k sobě zase stočili. V jednu chvíli se naše ruce setkaly a narazily do sebe; Caroline stáhla prsty jako opařená a já jsem při vzpomínce na tu příšernou tahanici v autě ucukl. Tma začínala být dusivá; jako když vám přes hlavu přehodí peřinu. Za dalším rohem, když dokonce i svit hvězd zastínily jilmy, které na této straně domu rostly, jsem vytáhl zapalovač a udělal z něj v dlaních lucernu. Doprovodil jsem Caroline až ke dveřím, v ruce držela připravený klíč.

Avšak jakmile otevřela dveře, zůstala stát na prahu a najednou celá znejistěla. Schodiště za ní bylo chabě osvětlené, ale když jsem sfoukl plamínek zapalovače, na chvilku jsme byli zaslepenější než v úplné tmě. Když si na ni moje oči zvykly, viděl jsem, že Caroline má tvář obrácenou ke mně, ale sklopený pohled. „To předtím ode mě bylo hloupé,“ řekla tiše a pomalu. „Dnešní večer byl tak pěkný. Ráda jsem si s vámi zatančila.“

Pozvedla zrak a možná se chystala ještě něco říct, nevím. V tu chvíli se totiž schodiště zalilo světlem a Caroline vyhrkla: „Betty už pro mě jde. Musím jít.“ Naklonila se a políbila mě na tvář, zprvu naprosto škrobeně; pak se ale koutky našich úst překryly, Caroline mě vzala rukou za hlavu a neobratně si mě k sobě otočila. Když se naše rty spojily, na okamžik jsem ucítil, jak se jí zachvěly rysy v tváři, zacukaly koutky úst a pevně sevřela oči. Pak ode mě odstoupila.

Vešla do domu, jako kdyby procházela trhlinou v noci, a ta se za ní okamžitě zase neprodyšně uzavřela. Slyšel jsem, jak se v zámku otáčí klíč, a zaslechl na holém kamenném schodišti vzdalující se klapot podpatků. Teď, když jsem ji ztratil, jsem po ní upřímně a celým svým tělem zatoužil víc, než když jsem ji měl u sebe: přistoupil jsem ke dveřím, zklamaně za nimi stál a toužil, aby se vrátila. Ale ona nepřišla. Ztichlý dům byl pro mě uzavřen, zarostlá zahrada nehybná. Ještě chvíli jsem počkal, ale nakonec jsem pomalu zamířil téměř neproniknutelnou tmou zpátky ke svému vozu.

Kapitola 9

Byl jsem příliš zaneprázdněný, a tak uplynul víc než týden, než jsme se znovu viděli. A abych byl upřímný, byl jsem za to prodlení vděčný. Aspoň jsem měl čas uspořádat si svoje pocity; vzpamatovat se z rozpaků, které ve mně ta zpackaná noc vyvolala; říct si, že se mezi námi vlastně nic moc nestalo; celé to připsat na vrub pití, tmě a závrati vyvolané tancem. Když jsem se v pondělí viděl s Grahamem, schválně jsem se před ním zmínil o tom, že Caroline cestou z Leamingtonu usnula v autě a až k bráně Hundreds Hall spala jako „mimino“; a pak jsem rychle změnil téma. Už jsem myslím řekl, že nejsem od přírody prolhaný člověk. Již mnohokrát jsem byl totiž svědkem toho, jak lži dokáží mým pacientům zkomplikovat život. Ale v tomto případě mi připadalo, že bude nejlepší pokusit se ty dohady týkající se Caroline a mě jednou provždy utnout; hlavně kvůli Caroline, ale i kvůli mně. Doufal jsem, že potkám Seeleyho. Chystal jsem se ho totiž bez obalu vyzvat, aby žádné další drby o mně a obou Ayresových ženách nešířil. Samotnému mi dokonce začalo vrtat hlavou, zda se mezi lidmi opravdu o něčem takovém vůbec šušká. Nemohla to být jen Seeleyho rošťárna vyvolaná přemírou alkoholu? Napadlo mě, že mohla, a když se naše cesty konečně zkřížily, ani jeden z nás se o plese ani slůvkem nezmínil.

Přesto jsem v průběhu toho rušného týdne na Caroline často myslel. Mrazivé počasí opět vystřídal déšť, ale já jsem věděl, že kvůli dešti zůstává doma jen zřídka: vzal jsem to zkratkou přes park a nevědomky ji hledal. Pátral jsem po ní i na cestách kolem Lidcotu a byl si dobře vědom pocitu zklamání z toho, že ji nikde nevidím. A přece když se naskytla příležitost, abych se na Hundreds Hall zastavil, nevyužil jsem ji… Uvědomil jsem si, že jsem nervózní, až mě to samotného překvapilo. Několikrát jsem dokonce zvedl sluchátko a chtěl jí zavolat; ale vždycky jsem ho zase odložil a ani nevytočil číslo. Brzy mi však přišlo divné naše setkání odkládat. Napadlo mě, že i její matce by mohlo začít připadat neobvyklé, že se držím stranou. Takže nakonec mě k té návštěvě kromě jiného dohnaly vyhlídky na to, že nechtěně vzbudím podezření paní Ayresové, čehož jsem se upřímně děsil.

Zajel jsem k Ayresovým ve středu odpoledne ve chvilce volna mezi dvěma pacienty. Dům byl prázdný až na Betty, která vesele leštila na kuchyňském stole mosaz a přitom poslouchala rádio. Oznámila mi, že Caroline s matkou jsou někde na zahradě; po krátkém pátrání jsem zjistil, že vyrazily na poklidnou prohlídku trávníků. Chtěly si udělat obrázek o tom, jak se nedávné prudké deště podepsaly na už tak dost zanedbaných květinových záhonech. Paní Ayresová byla proti vlhkosti a chladu dobře oblečená, ale zdálo se, že je jí mnohem lépe, než když jsem ji viděl naposledy. Spatřila mě jako první a s úsměvem zamířila přes trávu, aby mě přivítala. Caroline se sklonila, jako by na rozpacích, a sebrala větvičku s lesklými hnědými listy. Ale když se zase napřímila, následovala svou matku, bez náznaku ruměnce mi pohlédla do očí a první, co řekla, bylo: „Takže už jste se z toho tance vzpamatoval? Celý minulý týden mě bolely nohy. Mělas vidět, máti, jak jsme tomu parketu dávali na frak! Byli jsme ohromní, viďte, pane doktore?“

Znovu to byla dcera venkovského šlechtice s lehkým, rozšafným, vyrovnaným tónem hlasu. „To tedy byli,“ přitakal jsem – ale musel se odvrátit, nemohl jsem se na ni dívat, neboť přesně až v tento okamžik jsem ucítil, jak ve mně náhle něco poskočilo nebo se splašilo, a pochopil jsem, co pro mě Caroline znamená. Že ke všem těm čistě logickým úvahám v uplynulých deseti dnech mě dohnalo něco na způsob přetvářky či klamu, zrozeného v mém vlastním neklidném srdci. Ten neklid v něm zasela sama Caroline, rozvířila mezi námi mračno citů a pomyšlení, že by je teď mohla neprodyšně uzavřít – stejně jako to udělala se zármutkem ze ztráty Gypa –, bylo nesnesitelné.

Paní Ayresová se vydala na obhlídku dalšího záhonu. Nabídl jsem jí paži, Caroline se k ní připojila z druhé strany, a tak jsme se všichni tři pomalu přesunovali od jednoho záhonu ke druhému, Caroline se každou chvíli sklonila, povytáhla ty nejhůře poničené rostlinky nebo zas některé zatlačila do půdy. Nevím, zda se na mě vůbec podívala. Když jsem k ní vyslal letmý pohled, dívala se buď před sebe, nebo dolů, takže jsem viděl hlavně její poněkud plochý profil, a protože mezi námi kráčela paní Ayresová, často mi dceřinu tvář zčásti nebo úplně zakrývala. Vybavuju si, že se bavily hlavně o zahradničení. Lijáky poničily plot a ony diskutovaly o tom, zda by ho měly nechat znovu postavit, nebo ne. Kromě toho se rozbila ozdobná váza a mohutná rozmarýna, která v ní rostla, se musela přesadit. Ta váza byla starobylá a spolu s další ji přivezli plukovníkovi praprarodiče z Itálie. Dala by se podle mého názoru ještě opravit? Stáli jsme a civěli na tu bezprizorně vyhlížející věc, na jejímž baňatém těle se klikatily pukliny, a z té největší trčela masa spletitých kořenů. Caroline k ní přidřepla a šťouchla do nich. „Jeden by si skoro myslel, že ucuknou,“ prohlásila s očima upřenýma k rozmarýně. I paní Ayresová přistoupila blíž, přejížděla rukama v rukavičkách po zelených a stříbrných větvičkách, jako by pročesávala prameny vlasů, pak si přidržela prsty u nosu a vdechovala omamnou vůni.

„Taková krása,“ řekla a natáhla ke mně ruku, abych si také mohl přivonět, a tak jsem automaticky a s úsměvem sklonil hlavu k jejím prstům. Mám však v paměti, že jsem cítil jedině nahořklý zápach jejích vlhkých jelenicových rukaviček. Hlavu jsem měl plnou Caroline. Viděl jsem, jak znovu šťouchá do kořenů, pak se napřimuje a otírá si ruce. Viděl jsem, jak si upravuje pásek na kabátě, zlehka dupe jednou botou o druhou a oklepává z paty hrudky hlíny. Tohle všechno jsem viděl, aniž bych se na ni ve skutečnosti aspoň jednou podíval – jako by novým, tajným okem, které přivolala ona sama, a teď ho svou lhostejností chce potrápit jako zbloudilá řasa.

Paní Ayresová nás zavedla k západnímu trávníku, odkud si chtěla prohlédnout dům, protože Barrett jí řekl, že jedna z odpadních rour je možná ucpaná a teče. A skutečně, když jsme se otočili a zadívali se zpátky, zela v místě, kde si voda našla cestu ze spoje v trubce, veliká, tmavá nepravidelná skvrna. Rozlézala se přímo nad střechou salonu a mizela v olovnato-cihlové spáře v místě, kde vnější část pokoje vyčnívala z ploché zadní fasády domu. „Vsadím se, že od okamžiku, kdy ho přistavěli, byl ten salon akorát na obtíž,“ pronesla Caroline, položila matce ruku na rameno a vytáhla se na špičky, aby se podívala. „Zajímalo by mě, kam až se ta voda dostala. Doufám, že ty cihly se nebudou muset znovu zaspárovat. Opravu té trubky bychom ještě mohly zvládnout, ale na vážnější zásahy nemáme peníze.“

Zdálo se, že to zjištění zcela upoutalo její pozornost. Kroužily s matkou po trávníku, aby si tu škodu lépe prohlédly. Pak jsme se všichni přesunuli na terasu, abychom se podívali zblízka. Kráčel jsem v naprosté tichosti, nedokázal jsem v sobě pro daný úkol vydolovat moc nadšení; nevědomky jsem neustále vrhal pohled k opačné straně hranatého okenního výklenku salonu, k zadnímu vchodu, kde jsme s Caroline stáli ve tmě, kde zvedla hlavu a neobratně se mi přitiskla svými rty na ústa. Ta živá vzpomínka mě na okamžik natolik ovládla, až se mi málem podlomila kolena. Paní Ayresová mě k sobě přivolala a já jsem na adresu těch cihel učinil několik poněkud slabomyslných postřehů. Ale pak jsem raději poodešel a přesunul se na terase o kus dál, až mi ty dotěrné dveře dočista zmizely z dohledu.

Otočil jsem se zpátky do parku a tupě po něm přejížděl očima, když jsem si uvědomil, že i Caroline se vzdálila od své matky. Možná že pohled na ty dveře přece jen obtěžoval i ji. Pomalu se vedle mě postavila a zastrčila si ruce bez rukavic do kapes. „Slyšíte Babbovy chlapy?“ zeptala se mě, aniž se na mě podívala.

„Babbovy chlapy?“ zopakoval jsem hloupě.

„Ano, dnes jsou krásně slyšet.“

Kývla hlavou k místu, kde se v dálce tyčilo obrovské předivo lešení a v něm pomalu vyrůstaly hranaté, křehké domky. Když jsem nastražil uši, matně jsem v tom klidném, vlhkém vzduchu zachytil třískot, lomoz a křik mužů i náhlý pád prken a kůlů.

„Zní to jako zvuky bitvy,“ řekla Caroline. „Nemyslíte? Jako ta strašidelná bitva, kterou prý ti, co kempují na Edge Hillu, slýchávají uprostřed noci.“

Pohlédl jsem jí do tváře, ale nic na to neřekl, nějak jsem nevěřil vlastnímu hlasu. Mám takový pocit, že to vyšlo nastejno, jako kdybych zašeptal její jméno nebo k ní natáhl ruku. Když Caroline uviděla můj výraz, rychle se ohlédla po matce a – netuším, jak se to stalo, ale konečně mezi námi přeskočil nějaký náboj nebo jiskra, a ta jako by potvrzovala všechno, co se mezi námi stalo: společné vlnění našich boků na tanečním parketu, chladivou, temnou intimitu auta, očekávání i pocit zmaru, potyčku i polibek… Znovu jsem málem dostal závrať. Caroline svěsila hlavu a chvilku jsme mlčky stáli, nevědouce co dělat. „Pořád na vás myslím, Caroline. Já –“ spustil jsem tiše.

„Pane doktore!“ Její matka mě znovu volala, abych se podíval na další kus cihlové zdi. V těch místech se totiž uvolnila stará olověná svorka a ona se bála, aby se nezačala bortit… Náboj okamžiku se vytratil. Caroline se otočila a zamířila za matkou. Došel jsem k nim a zasmušeně jsme hleděli na vyboulené cihly a popraskanou maltu a já jsem přišel s několika dalšími nesmyslnými návrhy na opravu.

Paní Ayresové brzy začala být zima, a tak se do mě znovu zavěsila a nechala se odvést zpátky do salonku.

Řekla mi, že minulý týden skoro nevytáhla paty ze svého pokoje, aby vyležela doznívající bronchitidu. Teď, když jsme se posadili, nastavila ruce k ohni a s očividnou radostí se je snažila zahřát. V poslední době pohubla; na prstech jí klouzaly prsteny a ona si je přetáčela kamínky nahoru. „To je úžasné, že jsem zase jako rybička!“ prohlásila. „Už jsem si začínala připadat jako ta básnířka. Jak že se jmenuje, Caroline?“

Caroline si právě sedala na pohovku. „Nevím, máti.“

„Ale víš. Znáš je přece všechny. Ta básnířka, co byla příšerně stydlivá.“

„Elizabeth Barrettová?“

„Ne, ta ne.“

„Charlottě Mewová?“

„Dobrý bože, to jich bylo tolik? Měla jsem na mysli tu Američanku, která roky nevycházela ze svého pokoje a jen posílala psaníčka a tak dále.“

„Aha, asi myslíš Emily Dickinsonovou.“

„Ano, Emily Dickinsonovou. Když o tom teď tak uvažuju, byla dost únavná. Samá bezdechost a výpustky. Co je špatného na hezkých dlouhých verších a veselém rýmu? Jako malá, doktore Faradayi, jsem měla německou guvernantku, jistou slečnu Elsnerovou. Byla blázen do Tennysona…“

Jala se nám vyprávět nějakou historku ze svého dětství. Musím bohužel říct, že jsem ji skoro neposlouchal. Posadil jsem se naproti ní do křesla, což znamenalo, že Caroline na pohovce jsem měl po levici, zcela mimo svoje zorné pole, takže abych zachytil její pohled, musel jsem nepatrně pohnout hlavou. Čím častěji jsem hlavou otáčel, tím byl ten pohyb nucenější a nepřirozenější; stejně tak nepřirozené by však bylo neobracet se k ní vůbec. A i když se naše pohledy tu a tam setkaly, její oči mi téměř pokaždé připadaly obezřetné a výraz téměř apatický. „Byla jste se tento týden podívat na ty nové domky?“ zeptal jsem se Caroline, když nám Betty přinesla čaj, a „Nechystáte se dnes na farmu?“ – v duchu jsem si říkal, že bych ji tam mohl zavézt, a tak s ní aspoň chvíli být o samotě. Ale Caroline jen bezvýrazně odpověděla, že má ještě spoustu úkolů a má v plánu zůstat celé odpoledne doma… Co víc jsem mohl v přítomnosti její matky udělat? Jednou, když se paní Ayresová otočila stranou, pohlédl jsem na Caroline zpříma, pokrčil při tom rameny a svraštil čelo, ale ona rychle, jako by samým rozčilením, uhnula pohledem. Vzápětí jsem se díval, jak ledabyle stahuje z opěradla pohovky kostkovaný pléd, a zničehonic se mi vybavila ta krutá vzpomínka na to, jak se v autě choulila v dece a odtahovala se ode mě. Mrzí mě to! Mrzí mě to! Nemůžu! slyšel jsem v duchu její hlas. A celé mi to najednou připadalo beznadějné.

Nakonec si mojí roztěkanosti všimla i paní Ayresová.

„Jste dnes nějak zamlklý, pane doktore. Doufám, že vás nic netrápí.“

„Akorát jsem od časného rána na nohou,“ odtušil jsem omluvně. „A želbohu musím ještě navštívit pár pacientů. Jsem velice rád, že je vám o tolik lépe. Ale teď už,“ – okatě jsem se podíval na hodinky a postavil se – „už bohužel budu muset jít.“

„Jaká škoda!“

Paní Ayresová znovu zazvonila na Betty a poslala ji pro moje věci. Když jsem si oblékl kabát, Caroline vstala a mě s přívalem úzkosti a vzrušení napadlo, že mě chce vyprovodit ke dveřím. Došla však jen ke stolu, aby naskládala šálky na podnos. Když jsem se loučil s její matkou, přistoupila ke mně blíž. Měla sice sklopenou hlavu, ale všiml jsem si, že se nápadně dívá na přední část mého kabátu. „Páráte se nám ve švech, pane doktore,“ špitla, natáhla se a vzala do prstů vrchní knoflík, jenž se houpal na několika roztřepených cancourech hnědé nitě. Její gesto mě tak vyvedlo z míry, že jsem sebou trošku škubl, nitě se vypáraly a knoflík jí zůstal v ruce; oba jsme se zasmáli. Caroline přejela palcem po jeho plisovaném koženém povrchu a pak mi ho s náznakem rozpaků upustila do rozevřené dlaně.

Schoval jsem si ho do kapsy. „To je bohužel jedno z nebezpečí číhajících na staré mládence,“ řekl jsem.

A pravdou je, že jsem tím vůbec nic nemyslel, podobné věci jsem na Hundreds Hall řekl snad tisíckrát. Ale když mi došlo, co jsem řekl, cítil jsem, jak mi tváře zalévá ruměnec. Zůstali jsme s Caroline jako přimražení; raději jsem se na ni ani nepodíval. Místo ní jsem sklouzl pohledem k její matce. Hleděla na nás s mírně zkoumavým pohledem – jako kdybychom si vykládali nějaký vtip, ale ona stála mimo a přirozeně čekala, že jí všechno vysvětlíme. Když jsme však mlčeli – s ruměncem na tváři a v rozpacích –, její výraz se proměnil. Připomínal světlo, které rychle proletí krajinou; zvídavost vystřídal náhlý výbuch užaslého porozumění a ten se vmžiku proměnil v přiléhavý, omluvný úsměv.

Otočila se ke stolku po svém boku, natáhla ruku, jako kdyby roztržitě něco hledala, pak se zvedla.

„Obávám se, že dnes je se mnou jen otrava,“ prohlásila a přitáhla si šály k tělu.

„Dobrý bože, to přece není pravda, s vámi nikdy,“ opáčil jsem nervózně.

Ani se na mě nepodívala. Místo toho vrhla pohled po Caroline. „Nechceš pana doktora doprovodit k autu?“

Caroline se zasmála. „Myslím, že po takové době už je pan doktor schopný dojít k němu sám.“

„Ovšem že ano,“ přitakal jsem. „Nesmíte se obtěžovat.“

„Ne,“ odmítla paní Ayresová, „obtěžuju tady jen já. Teď už je mi to jasné. Pořád jen melu svou… Pane doktore, svlékněte si prosím kabát a zůstaňte déle. Nesmíte kvůli mně hned prchat pryč. Mám nahoře ještě nějakou práci.“

„Bože, máti,“ zhrozila se Caroline. „To snad ne. Co to do tebe vjelo? Doktor Faraday musí za svými pacienty.“

Paní Ayresová nepřestávala sbírat svoje věci. „Troufám si tvrdit, že vy dva si máte co říct,“ řekla, jako kdyby Caroline vůbec nepromluvila.

„Ne,“ ohradila se Caroline, „ujišťuju tě, že nemáme! Vůbec nic.“

„Víte, opravdu už musím,“ řekl jsem.

„Jak chcete. Caroline vás vyprovodí.“

Caroline se znovu rozesmála, ale její hlas zhrubl. „Ne, nevyprovodí! Promiňte, pane doktore. Tohle je směšné! A všechno kvůli jednomu jedinému knoflíku. Musíte se naučit aspoň trochu šít. Teď mi matka nedá pokoj… Máti, zase se posaď. Ať už si myslíš cokoliv, jsi na omylu. Nikam chodit nemusíš. Nahoru půjdu já.“

„Prosím, nechoďte,“ vyhrkl jsem a natáhl k ní ruku; a to procítění, které se mi vkradlo do hlasu a můj postoj nás nakonec prozradily. Caroline už se však rozhodně vydala ke dveřím, jednou netrpělivě pohodila hlavou a byla pryč.

Díval jsem se, jak se za ní zavírají dveře, a obrátil jsem se zpět k paní Ayresové.

„Vážně je to směšné?“ zeptala se mě.

„Nevím,“ odpověděl jsem bezradně.

Paní Ayresová se nadechla, a když vypustila vzduch z plic, svěsila ramena. Vrátila se ke svému křeslu, ztěžka na něj dosedla a pokynula mi, abych se k ní připojil. Posadil jsem se v kabátě, klobouku a s šálou v ruce na kraj křesla. Chvíli jsme oba mlčeli. Poznal jsem, že si všechno promýšlí. Když konečně promluvila, měla v hlase předstírané veselí – jako když přeleštíte matný kov.

„Ovšem že mě mnohokrát napadlo, že byste se s Caroline mohli dát dohromady,“ spustila. „Myslím, že mě to napadlo, hned když jste tady byl poprvé. Je tu sice věkový rozdíl, ale u muže to nic neznamená a Caroline je příliš rozumná, než aby se něčím takovým nechala odradit… Ale zdálo se, že jste jen dobří přátelé.“

„Doufám, že to stále platí,“ dodal jsem.

„A nepochybně něco víc než přátelé.“ Paní Ayresová vrhla rychlý pohled ke dveřím a zmateně pokrčila čelo. „To je ale tajnůstkářka! Víte, vůbec nic mi neřekla. A to jsem její matka.“

„Asi proto, že vlastně není co.“

„Božínku, tohle se přece nedá naplánovat. Většinou jen přeskočí jiskra, jak se říká. Neptám se, kdy přesně k tomu došlo.“

Rozpačitě jsem se zavrtěl. „Vlastně teprve nedávno.“

„Ovšem že Caroline je dospělá. Vždycky měla svou hlavu. Ale protože tady není její otec a její bratr na tom není moc dobře, domnívám se, že bych se vás měla zeptat, jaké s ní máte úmysly a tak dále. To zní ale edvardovsky! Díky bohu, že si aspoň nebudete dělat iluze o našich finančních poměrech.“

Znovu jsem se zavrtěl. „Poslyšte, tohle všechno je trochu trapné. Raději byste si měla promluvit přímo s Caroline. Nemůžu přece mluvit za ni.“

To paní Ayresovou pobavilo, ale neusmívala se. „Ne, to bych vám ani nedoporučovala.“

„Upřímně řečeno, byl bych raději, kdybychom to nechali být. Opravdu už musím jít.“

„Ovšem,“ řekla a svěsila hlavu. „Jak si přejete.“

Ještě chvíli jsem seděl a zápasil se svými pocity, vyvedený z míry tím, jak se moje návštěva zvrtla, nešťastný z toho, že to, co mi ještě stále připadalo jako něco, co se zrodilo zčistajasna, mezi námi způsobilo takový odstup. Nakonec jsem prudce vstal. Přistoupil jsem blíž k jejímu křeslu a paní Ayresová zaklonila hlavu, aby se na mě podívala, a já jsem ke svému úžasu a znepokojení uviděl, že má oči zalité slzami. Kůže v jejich okolí ztmavla a povolila, a uvědomil jsem si, že její vlasy – pro jednou nezakryté hedvábným šátkem nebo mantilou – jsou prokvetlé stříbrem.

Z jejího chování se také vytratilo falešné veselí. „Ach, co se mnou bude, pane doktore?“ zvolala s nádechem laškovné sebelítosti. „Můj svět se smrskává do velikosti špendlíkové hlavičky. Že mě s Caroline neopustíte?“

„Opustit vás?“ Ustoupil jsem, nepřestával kroutit hlavou a snažil se celou věc se smíchem odbýt. Ale tón mého hlasu zněl mým uším stejně falešně jako před chvíli ten její. „Víte, tohle všechno je nemožně ukvapené. Nic se nezměnilo. Nic se nezměnilo a nikdo nebude nikoho opouštět. To vám mohu slíbit,“ dodal jsem a odešel.

Kráčel jsem jako ve snách chodbou, zneklidněný víc než kdy předtím tím, jaký události nabraly spád, i tím, jak rychle se v tak krátkém časovém úseku dalo všechno do pohybu. Mám takový pocit, že jsem vůbec neuvažoval o tom, že bych Caroline vyhledal. Jednoduše jsem zamířil ke vstupním dveřím a cestou si nasazoval klobouk a šálu.

Ale když jsem přešel dvoranu, upoutal mě nějaký zvuk nebo pohyb; zdvihl jsem hlavu ke schodišti a spatřil ji na prvním odpočívadle hned za ohybem zábradlí. Seshora ji osvětlovala skleněná kupole, její hnědé vlasy v tom tlumeném, laskavém světle vypadaly skoro blond, ale tvář měla ve stínu.

Znovu jsem sňal klobouk z hlavy a přistoupil k nejspodnějšímu schodu. Caroline se ani nepohnula, a tak jsem na ni tiše zavolal.

„Caroline! Mrzí mě to. Opravdu nemůžu zůstat. Mohla byste prosím promluvit se svou matkou? Vzala – vzala si do hlavy, že se spolu chystáme utéct a tajně se vzít.“

Caroline neodpověděla. Počkal jsem a pak tišeji dodal: „Nechystáme, že ne?“

Chytila se rukou jednoho ze sloupků v zábradlí a zlehka zavrtěla hlavou.

„Je nepravděpodobné, že by dva rozumní lidé jako my něco takového udělali, že?“ zamumlala.

Vzhledem k tomu, že tvář měla skrytou v šeru, nebylo jasné, jak se tváří. Hlas měla tichý, ale bezvýrazný; myslím, že to nemyslela v žertu. Ale koneckonců určitě tam čekala, až se objevím, a najednou jsem měl dojem, že stále čeká – až vyjdu nahoru po schodech, přistoupím k ní, uvedu věci do pohybu, aby už nebylo pochyb. Ale když jsem stoupl na první schod, po tváři jí přeběhl vyděšený výraz, který jsem jasně zahlédl i v tom šeru, a o krok couvla, jako by si nemohla pomoct.

A tak jsem poražen znovu sešel na růžovo-fialovou mramorovou podlahu. „Ano, zrovna teď je to strašně nepravděpodobné,“ odvětil jsem dost chladně – a při tom jsem si nasazoval klobouk, otáčel se k ní zády a vycházel zkrabacenými vstupními dveřmi ven.

Téměř okamžitě se mi po ní začalo stýskat, ale ten pocit mě rozčiloval a něco jako paličatost či únava mi zabránily v tom, abych se za ní nerozběhl. Několik dní jsem se Hundreds Hall zcela vyhýbal – jezdil oklikou kolem parku a při tom samozřejmě mrhal palivem. Pak jsem na Caroline a její matku zcela nečekaně narazil na jedné z ulic v Leamingtonu, kam přijely na nákupy. Na to, abych dělal, že jsem je neviděl, jsem je zpozoroval příliš pozdě, a tak jsme asi pět nebo deset minut stáli a rozpačitě klábosili. Caroline na sobě měla tu nelichotivou vlněnou čepici spolu s šátkem žlučovité barvy, který jsem na ní nikdy dřív neviděl. Vypadala obyčejně, bledě a odtažitě, a jakmile opadl prvotní šok z toho, že jsme na sebe narazili, uvědomil jsem si, že mezi námi bohužel žádný náboj nepřeskakuje ani se neprojevuje žádná zvláštní duševní spřízněnost. Nepochybně si promluvila s matkou a ta se o mojí poslední návštěvě ani nezmínila; ve skutečnosti jsme se všichni tři chovali, jako by vůbec k ničemu nedošlo. Když odcházely, smekl jsem na pozdrav klobouk jako kterémukoliv jinému známému na ulici. Pak jsem rozladěně zamířil do nemocnice – a pamatuju si, že jsem se příšerně pohádal s tou největší saní mezi staničními sestrami.

V průběhu několika dalších dní jsem se vrhl naplno do práce; odmítal jsem si dopřát čas k přílišnému lelkování a dumání. A pak se na mě usmálo štěstí. Výbor, jehož jsem byl členem, měl na londýnské konferenci přednést výsledky své činnosti, jenomže člověk, jenž měl vystoupit s proslovem, onemocněl, a tak požádali mě, abych ho zastoupil. Vzhledem k tomu, jak jsem to s Caroline zbabral, dychtivě jsem po té šanci skočil; a jelikož to byla dlouhá konference, zahrnující několikadenní pobyt v roli pozorovatele na jednom z oddělení londýnské nemocnice, poprvé za několik let jsem si vzal řádné volno. Graham a náš pomocník Wise si mezi sebe rozdělili moje pacienty, pátého února jsem odjel do Londýna a celkem tam strávil necelé dva týdny.

V praxi nemohla mít moje nepřítomnost na život Hundreds Hall žádný vliv, protože se často stávalo, že jsem se tam delší dobu neukázal. Až později jsem se dozvěděl, že mě přece jen postrádaly. Domnívám se, že se naučily na mě spoléhat a měly rády pocit, že jsem po ruce, připraven zastavit se hned, jak zavolají nebo je potřeba. Moje návštěvy zmírňovaly jejich pocit odloučení, jenž na ně teď dopadl s ještě větší sklíčeností než předtím. Aby se nějak zabavily, strávily odpoledne v Lidcotu s Billem a Helen Desmondovými a po něm následoval večer ve společnosti postarší slečny Dabneyové. Další den odjely na návštěvu jedněch starých rodinných přátel do Worcestershiru. Jenomže na ten výlet spotřebovaly většinu benzinu na příděl; a pak znovu přišly deště a cestování po mizerných venkovských cestách znesnadnily. Paní Ayresová se bála o své zdraví a držela se v bezpečí rodinného sídla. Zato Caroline ten ustavičný déšť zneklidňoval; a tak si navlékla pršiplášť, nazula gumáky a pracovala tvrdě venku. Několik dní pomáhala Makinsovi na statku s prvním jarním setím. Pak se vrhla na zahradu, opravila spolu s Barrettem rozpadlý plot a snažila se něco udělat s tou ucpanou kanalizační trubkou. Posledně zmíněný úkol byl však nad její síly: při bližším ohledání zjistila, že voda zatekla už dost hluboko. Když se o tu trubku postarala, vrátila se do domu a zkontrolovala škodu ve všech pokojích na západní straně. Spolu s matkou, která ji doprovázela, objevily menší vlhké fleky ve dvou místnostech: v jídelně a „botárně“. Nakonec nahlédly i do salonu, jehož dveře otevíraly poněkud zdráhavě.

Ráno po tom katastrofálním říjnovém večírku se paní Bazeleyová s Betty pokusily z koberců a z pohovky odstranit skvrny od krve – podle všeho na nich dřely dvě nebo tři hodiny, vynášely jedno vědro zakalené růžové vody za druhým. Když celý dům zahalil závoj stínu a všichni se strachovali o Roda, nikdo neměl odvahu se tam vracet, a tak byl salon víceméně uzavřen. Caroline ho vynechala, i když v ostatních místnostech pátrala po věcech, které by se daly vydražit – jako kdyby byla pověrčivá a přesvědčená, že ho nikdo nesmí vyrušovat.

Když však rozevřela vrzající okenice, spílaly si s matkou za to, že se tam nebyly podívat dřív. Pokoj byl v dezolátnějším stavu, než by vůbec hádaly, ozdobný strop byl vzdutý a ve skutečnosti úplně prověšený. Na jiných místech si dešťová voda jednoduše našla cestičku spárami v omítce a bez překážek zkapala dolů na koberec a na nábytek. Cembalo naštěstí té nejhorší zkáze uniklo, ale sedák jednoho z pozlacených křesel ze začátku 19. století byl úplně zničený. Nejvíc alarmující však byl stav žlutých čínských tapet: jejich rožky vyklouzly z rezavějících připínáčků, kterými je Caroline přichytila, a v otrhaných cárech se odlepovaly od vlhké omítky pod nimi.

„Panejo,“ povzdechla si Caroline, když tu spoušť uviděla, „zkoušku ohněm už máme za sebou. Myslím, že se dalo čekat, že si nás vyzkouší i voda…“

Povolaly Betty a paní Bazeleyovou a řekly jim, ať zatopí v krbu; nastartovaly generátor, přitáhly přenosné elektrické radiátory a petrolejová kamínka a až do večera druhého dne se snažily ten pokoj vysušit. Věděly, že s tím stropem už nic nenadělají. V křišťálových kalíšcích lustru stály loužičky kalné vody, a když se ho pokusily rozsvítit, znepokojivě zasyčely a zapraskaly, takže poté už se na něj raději neodvažovaly sahat. Tapetám nebylo pomoci, ale usoudily, že koberec se zachránit dá, a kusy nábytku, jež byly pro uskladnění na jiném místě příliš veliké, se chystaly aspoň očistit, uložit do pytlů nebo zahalit prostěradlem. Caroline si oblékla staré tepláky, svázala vlasy stužkou a přiložila ruku k dílu. Avšak zdravotní stav paní Ayresové se znovu mírně zhoršil, a tak nemohla dělat nic jiného než se celá nešťastná dívat, jak z pokoje mizí nábytek a celý jako by se zmenšuje.

„To by tvojí babičce zlomilo srdce,“ prohlásila nazítří, když mezi prsty mnula kousek hedvábného závěsu, který prosakující voda posela prapodivnými fleky.

„Prostě se nedá nic dělat,“ opáčila Caroline unaveně. Ta dlouhá dřina se na ní pomalu začínala projevovat. Zrovna zápasila s rolí plstěné látky, kterou přinesly shora a s níž chtěly přikrýt pohovku. „Ten pokoj má to nejlepší za sebou.“

„Mluvíš, jako bychom z něj dělaly hrobku!“ ohradila se její matka dotčeně.

„Kéž by! Možná bychom na to získaly od hrabské rady grant. O přestavbu by se nepochybně postaral Babb. – Zatracená práce!“ ulevila si a zahodila plstěnou roli na podlahu. „Promiň, máti. Nechci být prostořeká. Nechceš se vrátit do salonku, když tě pohled na tu spoušť tak rozčiluje?“

„Když pomyslím, kolik jsme tady s tvým otcem uspořádali večírků, když jste byli malí!“

„Ano, já vím. Ale táta ten pokoj stejně nikdy neměl moc v lásce, pamatuješ? Říkal, že z těch tapet má mořskou nemoc.“

Caroline se rozhlédla kolem sebe a snažila se pro matku najít nějaký nenáročný úkol; nakonec ji vzala za ruku a zavedla ke křeslu vedle skříňky s gramofonem.

„Podívej,“ vybídla ji, otevřela skříňku a vytáhla z ní hromadu starých desek. „Když už jsme v tom, uděláme to pořádně. Chystám se na to celou věčnost. Společně je roztřídíme a uvidíme, co se dá vyhodit. Určitě je většina z nich k ničemu.“

Ve skutečnosti jen chtěla odvést matčinu pozornost od skličujícího dění kolem ní. Jenomže ty desky byly promíchané s dalšími věcmi: notovými záznamy, koncertními a divadelními programy, menu a pozvánkami, mnohé z nich pocházely z prvních let matčina manželství nebo dokonce z jejího vlastního dětství; takže nakonec je ten úkol obě pohltil a vyvolal v nich poněkud sentimentální náladu. Téměř hodinu vítaly s hlasitým výkřikem každou věc, kterou objevily. Našly desky, které koupil plukovník, i staré taneční melodie patřící Rodovi. Objevily dokonce i nahrávku jedné Mozartovy opery, kterou paní Ayresová poprvé vyslechla na svých líbánkách v roce 1912.

„Božínku, pamatuju si, jaké jsem na sobě měla šaty!“ vykřikla, upustila desku do klína a zlehka nahlédla do svých vzpomínek. „Z modrého šifónu, s nařasenými rukávy. Nemohly jsme se s Cissií domluvit, která z nás si je oblékne. V takových šatech se člověk cítil, jako by se vznášel. No, v osmnácti se člověk vznáší tak jako tak nebo aspoň za mých časů se dívky vznášely, vždyť jsme byly ještě děti… A tvůj otec ve fraku – a s holí! Vymkl si kotník, když seskakoval z koně, a asi čtrnáct dní chodil o holi. Myslím, že mu to připadalo elegantní. I on byl ještě dítě: bylo mu teprve dvaadvacet, byl mladší, než je dnes Roderick…“

Pomyšlení na Rodericka bylo pochopitelně bolestné a překrylo všechny další vzpomínky. Paní Ayresovou přepadla taková melancholie, že poté, co ji Caroline chvilku pozorovala, jemně jí vzala tu desku z rukou, zvedla víko gramofonu a pustila ji. Ta deska byla stará a gramofon nutně potřeboval vyměnit jehlu: zpočátku slyšely jedině syčení a praskání šelaku. Pak se ozvalo maličko chaotické dunění orchestru, skrz které jako by si razil cestu hlas pěvkyně, až se z něj vyloupl čistý soprán, „jako nějaké překrásné, křehké stvoření prodírající se trním“, svěřila se mi Caroline později.

Musel to být hluboce dojímavý okamžik. Venku bylo zataženo a pršelo a v salonu panovalo dost šero. Oheň v krbu a hučící radiátory vrhaly téměř romantické světlo, takže celý pokoj na minutu nebo dvě – navzdory tapetám odlupujícím se ze zdí i vyboulenému stropu – zaplavila zvláštní kouzelná atmosféra. Paní Ayresová se usmívala, pohled v očích znovu uvolněný, její ruka se hýbala, prsty rytmicky stoupaly a klesaly spolu s hudbou. Dokonce i paní Bazeleyová a Betty nevycházely z údivu. Dál pokračovaly v očistě místnosti, ale pohybovaly se pokradmu jako mimové, tiše rozmotávaly kusy drožetu přes poslední nezakrytá místa na koberci a opatrně sundávaly ze stěn zrcadla.

Árie pomalu doznívala. Jehla gramofonu se zarazila v drážce a s pronikavým praskáním začala přeskakovat. Caroline vstala, zvedla ji a ticho, které zavládlo, vystřídalo plynulé kapání vody, řinoucí se z poničeného stropu do kbelíků a lavorů. Caroline viděla, jak její matka zvedá hlavu a překvapeně mrká, jako by právě procitla ze sna; a tak, aby tu melancholii zahnala, rychle pustila další desku, svižnou starou kabaretní písničku, na kterou s Roderickem jako děti pochodovali.

„Ať štěstí provází holku, co miluje vo-já-ka!“ spustila lehce. „Děvčata, byla jste tam?“

Paní Bazeleyové a Betty se ulevilo, začaly se pohybovat po místnosti volněji a přizpůsobily tempo práce svižnému tempu hudby.

„To je aspoň pěkná stará písnička,“ schválila paní Bazeleyová výběr.

„Ta se vám líbí?“ zavolala Caroline. „Mně taky! Jestli mi řeknete, že jste viděla Vestu Tilleyovou zpívat na svých líbánkách!“

„Jakejch líbánkách, slečno?“ paní Bazeleyová vytrčila bradu. „Žádný sem neměla. Akorát jednu noc u sestry v Eveshamu. Lehla si i s manželem k děckám a přenechala nám s panem Bazeleym svůj pokoj. Vocaď sme vodjeli rovnou k tchýni, kde sme neměli ani vlastní postel – teda celejch devět let, než ta chuděra vodešla na věčnost.“

„Propána!“ ulevila si Caroline. „Chudák pan Bazeley.“

„Kdepák, tomu to nikdy nevadilo. Měl u postele flašku rumu a kelímek melasy; každej večír dal svý matce po lžíci a spala jak dřevo. – Betty, buď tý lásky a podej mi támdletu starou cínovou krabici, hodná.“

Caroline se rozesmála a s úsměvem sledovala, jak Betty podává paní Bazeleyové dotyčnou krabici. Byly v ní uloženy úzké pytlíky s pískem, které v domě sloužily jako zábrany proti průvanu a kterým se říkalo „hadi“: Caroline si je velice dobře pamatovala ze svého dětství a s nádechem nostalgické radosti se dívala, jak paní Bazeleyová přechází salon a začíná s nimi vystýlat parapety a mezery mezi okenními křídly. Nakonec šla a sama si z krabice jeden vytáhla, přinesla si ho zpátky k hromadě desek, a zatímco dál procházela zbývající papíry a desky, hrála si s ním v rukou.

Při tom jen matně zaslechla, jak si paní Bazeleyová zlostně ulevila pod fousy a zavolala na Betty, ať jí podá vodu a kus hadru. Než ji napadlo znovu se podívat k oknu, uběhly asi dvě minuty. Když zvedla hlavu, viděla, že služebné klečí jedna vedle druhé, střídavě krčí čelo a ustrašeně třou nějaké místečko na dřevěném obkladu. „Co je to, paní Bazeleyová?“ zavolala Caroline víceméně zběžně.

„To dybych věděla, slečno,“ odpověděla paní Bazeleyová. „Akorát mě napadá, že to tady zůstalo po tý ubohý maličký, co ji pokousal Gyp.“

Caroline se sevřelo srdce. Uvědomila si, že Gillian Baker-Hydová seděla právě v tom výklenku, který zkoumají, když ji Gyp pokousal. Dřevěné obklady i prkna na podlaze byla hustě zacákaná od krve, ale spolu s pohovkou a kobercem prošla důkladnou očistou. A tak usoudila, že nějaká skvrnka asi unikla jejich pozornosti.

Na hlase nebo chování paní Bazeleyové však bylo něco zvláštního. Caroline upustila z prstů pytlík s pískem a zamířila k oknu.

Když vstala, její matka zvedla hlavu. „O co jde, Caroline?“

„Nevím. Nejspíš o nic.“

Paní Bazeleyová a Betty ustoupily, aby se Caroline mohla podívat. To, co tak usilovně cídily, nebyla šmouha, ale dětská čmáranice: směsice malých a velkých S, vyvedená patrně tužkou, náhodně rozmístěná a napsaná ve spěchu nebo zuřivosti. Vypadalo to asi takhle:

„Bože!“ vyrazila ze sebe Caroline šeptem. „Jako kdyby jí nestačilo, že mučila Gypa!“ Když zachytila pohled paní Bazeleyové, dodala: „Omlouvám se. To, co se té malé stalo, bylo strašné, a udělala bych nevím co, abych to mohla vrátit. Ten večer u sebe musela mít tužku. Nebo sebrala nějakou u nás. Domnívám se, že to byla ta Baker-Hydovic holka, ne? Nebo vám ty značky připadají čerstvé?“

Při těch slovech kousek poodstoupila: její slova zapůsobila na matku jako magnet a ta teď stála vedle ní a hleděla na ty klikyháky se zvláštním výrazem, napůl naprosto konsternovaně, napůl jako by měla sto chutí jít blíž, možná i přejet prsty po dřevě.

Paní Bazeleyová si vykroutila hadr a začala ty čmáranice znovu dřít.

„Nevím, jak vám, ale mně připadá, slečno,“ odvětila paní Bazeleyová a při práci odfukovala, „že se nedaj odstranit tak snadno, jak vypadaj! Ale dyž jsme ten pokoj připravovaly před tím večírkem, tak tady nebyly – viď že ne, Betty?“

Betty vrhla po Caroline nervózní pohled. „Myslím, že ne, slečno.“

„Já to vím,“ namítla paní Bazeleyová. „Páč sem to tu sama, místečko vedle místečka, vydrhla, zatímco Betty čistila koberce.“

„Pak to musela udělat ta holka,“ řekla Caroline. „To od ní teda vůbec nebylo pěkné. Pokuste se je prosím odstranit, ano?“

„Dyť se snažím!“ supěla paní Bazeleyová nevrle. „Ale něco vám povím. Jesli je todle tužka, já sem čínskej papež. Drží to jak přibitý.“

„Přibitý? Takže to není inkoust ani uhel?“

„Nevím, co to je. Mám takovej dojem, že to prosvítá zpod tý barvy.“

„Zpod té barvy,“ zopakovala Caroline udiveně.

Paní Bazeleyová k ní na okamžik vzhlédla, protože ji upoutal tón jejího hlasu; a když viděla, kolik je hodin, netrpělivě si mlaskla. „Eště deset minut a budu mít padla. Betty, budeš na to muset zkusit vzít sodu. Ne abys to přepískla, jinak se nadělaj puchejře…“

Paní Ayresová se bez jediného slova otočila. Caroline připadalo, že je shrbená, jako by měla na zádech obrovské břemeno, a ta nečekaná připomínka nepovedeného večírku i toho, k čemu to nakonec vedlo, vtiskly jejímu dni bezútěšnou pečeť. Pomalými a nervózními gesty si posbírala věci, řekla, že je unavená a půjde si na chvilku nahoru odpočinout. A jelikož ta kouzelná atmosféra ze salonu jednou provždy vyprchala, i Caroline se rozhodla odejít. Sebrala krabici vyřazených desek a následovala matku ke dveřím – jen jednou se ohlédla na ten kousek vydrhnutého dřevěného obložení s mrakem neodstranitelných S, připomínajících maličké svíjející se úhoře.

Toto se stalo v sobotu – zhruba v době, kdy jsem na londýnské konferenci stál za řečnickým pultem a hlavou mi nepřestávala vrtat celá ta mizerná záležitost s Caroline. K večeru téhož dne bylo vyklízení salonu u konce a celá místnost byla znovu zapečetěna, okenice zajištěny a dveře zamčeny; a na ty čmáranice na dřevěném obkladu – jež koneckonců byly v širším kontextu rodinného neštěstí zanedbatelné – se víceméně pozapomnělo. V neděli ani v pondělí se nic zásadního nestalo. Po oba dva dny sice byla zima, ale sucho. A tak když Caroline v úterý odpoledne procházela kolem salonu, překvapilo ji, že zevnitř slyší pravidelné tiché ťukání, které považovala za zvuk kapající dešťové vody. Při pomyšlení, že někde na stropě musela znovu záhadně zatéct voda, se vyděsila, rychle otevřela a nakoukla dovnitř. V tom okamžiku ťukání přestalo. Caroline nehybně stála, ani nedutala, nakukovala do tmavého pokoje, v němž jen stěží rozeznávala cáry potrhaných tapet na stěnách a podivně neforemné kusy zabaleného nábytku, ale nic neslyšela. A tak dveře zase zavřela a šla si po svých.

Druhý den šla kolem salonu znovu a znovu slyšela ten zvuk. Tentokrát to rychlé bubnování nebo pleskání bylo tak nezaměnitelné, že rovnou vešla dovnitř a odtáhla okenici. Ten zvuk stejně jako předtím ustal ve chvíli, kdy otevřela dveře: Caroline zkontrolovala všechny lavory a kbelíky, které měly zachycovat vodu kapající ze stropu, a rychle prolétla očima drožetový koberec, ale všude bylo sucho. Už už se to celá zmatená chystala vzdát, když ten zvuk spustil znovu. Tentokrát jako by vůbec nebyl v této místnosti, ale v jednom ze sousedních pokojů. Teď už to podle jejích slov znělo jako tiché, ale jasné ra-ta-ta, jako když si školák z nudy bubnuje klacíkem. Ještě zmatenější a zaraženější než předtím vyšla zpátky na chodbu, zůstala stát a poslouchala. Pronásledovala ten zvuk do jídelny, kde opět náhle přestal – jen aby o několik vteřin později znovu spustil, tentokrát očividně na druhé straně zdi v salonku.

Když Caroline vešla dovnitř, její matka si právě četla týden staré noviny a podle všeho nic neslyšela. „Vůbec nic?“ zajímalo Caroline. „Víš to jistě?“ A pak vyhrkla: „Támhle! Slyšíš to?“ a zvedla ruku. Paní Ayresová se zaposlouchala a po chvilce souhlasila, že rozhodně něco slyší. Na rozdíl od Caroline to nazvala „klepáním“ a soudila, že by to mohlo být tím, že v trubkách ústředního topení zůstal vzduch nebo voda. Caroline pochybovačně přešla ke stařičkému radiátoru. Na dotek byl vlažný a úplně bez života, a i když z něj sundala ruku, klepání zesílilo a bylo evidentní: teď jako by ho měla přímo nad hlavou. Ten zvuk byl tak zřetelný, že mohly s matkou „sledovat“, jak se pohybuje po stropě a po stěnách: putoval z jedné strany pokoje na druhou jako „malý poskakující míček“.

Tohle se stalo někdy odpoledne poté, co paní Bazeleyová odešla domů; takže je přirozeně obě napadlo, zda třeba Betty náhodou nepoklízí v jednom z horních pokojů. Když na ni však zazvonily, přišla rovnou ze suterénu a řekla jim, že už dobrou půlhodinu tam připravuje svačinu. Zdržely ji v salonku téměř deset minut, během nichž v domě panovalo naprosté ticho a klid; ale sotva Betty odešla, klepání začalo nanovo. Tentokrát přicházelo z chodby. Caroline rychle zamířila ke dveřím, vyhlédla ven a uviděla, jak uprostřed mramorové podlahy stojí zaražená Betty a z panelů vysoko nad její hlavou se ozývá pronikavé bubnování.

Caroline prohlásila, že žádná z nich se nebála, dokonce ani Betty. Ten zvuk sice byl záhadný, ale nebyl nepříjemný; měly pocit, jako by s nimi laškoval, jako by je vodil za nos, takže celá ta výprava za zvuky začala vypadat jako špás. Nakonec je zavedl do dvorany, v níž vždycky panovala největší zima a dnes si v ní připadaly úplně jako v mrazáku. Caroline si promnula paže a zadívala se nahoru na schodiště, kterým příšerně táhlo.

„Jestli se mu chce jít nahoru,“ řekla, „ať si jde klidně sám. Já se kvůli takové pitomosti nebudu namáhat.“

Ozvalo se hlasité ra-ta-ta, jako by pobouřená odpověď na její slova, a pak jako by se ten zvuk váhavě „usadil“ na jednom místě: vycházel totiž z nehluboké skříňky ze štědřencového dřeva, která stála u panelové stěny hned vedle schodiště. Působilo to tak živě, že Caroline skříňku otevírala jen s největší opatrností. Sevřela v prstech její kličky a udržovala si odstup – napůl čekala, že z ní vyletí něco na způsob čertíka z krabičky. Ale dvířka se nevinně otevřela a za nimi nebylo nic než pár ozdob a všemožné harampádí, a když se to ťukání ozvalo znovu, pochopila, že nevychází ze skříňky, ale odněkud za ní. Caroline dvířka zase zavřela a udělala krok, aby nakoukla do uzoučkého prostoru mezi skříňkou a zdí. Pak s pochopitelnou špetkou váhavosti zvedla ruku a pomalu do té mezery zastrčila prsty. Nehnutě stála, ani nedýchala a rozevřenou dlaní spočívala na suchém dřevěném panelu.

Klepání se ozvalo znovu, hlasitěji než dřív. Caroline polekaně ucukla, ale rozesmála se.

„Je to tam!“ zvolala a třásla rukou, jako by se chtěla zbavit mravenčení. „Je to cítit ve zdi! Je to jako ťukání malé ručičky. Určitě to jsou brouci nebo myši nebo tak něco. Betty, pojďte mi s tím pomoct,“ vybídla děvče a popadla skříňku z jedné strany.

Betty se však zatvářila bázlivě. „Rači ne, slečno.“

„No tak, vždyť vás to neukousne!“

A tak jí dívka přišla na pomoc. Skříňka byla sice lehká, ale neskladná, takže chvilku trvalo, než ji ve dvou odsunuly. Když ji zase odložily na zem, ťukání znovu přestalo. Paní Ayresová pohlédla na kus odhalené stěny a Caroline slyšela, jak zatajila dech, a viděla, jak napřahuje ruku a hned si ji zase přitahuje na prsa jako by zděšením.

„Co je to, máti?“ zeptala se, zatímco stále zápasila s nožkami od skříňky. Paní Ayresová neodpověděla. Caroline vyrovnala skříňku, postavila se vedle matky a v tu chvíli uviděla, co ji tak vylekalo.

Na stěně byly další dětské čmáranice: SSS SSSS S SU S.

Caroline vytřeštila zrak. „To snad není možné. Tohle je prostě příliš! To přece nemohla – Ta malá přece nemohla – nebo mohla?“ Pohlédla na matku, ale ta neodpověděla. Tak se obrátila k Betty.

„Kdy se naposledy hýbalo s tou skříňkou?“

Teď už se Betty tvářila vážně vyděšeně. „Nevím, slečno.“

„Tak přemýšlejte! Bylo to po tom požáru?“

„Já – já myslím, že ano.“

„Já si to myslím taky. Neumývala jste tu zeď stejně jako ostatní? A nevšimla jste si žádných nápisů?“

„Nepamatuju se, slečno. Myslím, že ne.“

„Všimla byste si toho, viďte?“

Caroline při těch slovech přistoupila až ke stěně, aby si ty značky prohlédla z větší blízkosti. Zkusila je přetřít manžetou svého propínacího svetru; naslinila si prst a přejela s ním po stěně. Značky se však ani nehnuly. Caroline zavrtěla hlavou, dočista v rozpacích.

„Mohla to udělat ta malá? Dokázala by to? Mám takový pocit, že ten večer si jednou odskočila na záchod. Třeba nepozorovaně proklouzla až sem. Třeba jí to přišlo jako dobrý vtip, že počmáře zeď tam, kde to nikdo nenajde –“

„Zakryjte to,“ vyhrkla paní Ayresová nečekaně.

Caroline se k ní otočila. „Nemáme to raději umýt?“

„Nemá to smysl. Copak to nechápeš? Jsou úplně stejné jako ty ostatní. Radši jsme je neměly najít. Nechci se na ně dívat. Zakryjte je.“

„Ano, jistě,“ přikývla Caroline a vrhla rychlý pohled na Betty. Společně pak vmanévrovaly skříňku zpět na místo.

Teprve pak, jak se mi svěřila, jí začalo docházet, jak je to celé podivné. Zprvu se vůbec nebála, ale teď když se nad tím vším zamyslela – nad tím ťukáním, objevenými značkami, matčinou reakcí, nastalým tichem –, ucítila, jak ji začíná opouštět odvaha. A tak s náznakem těžce vydolované kuráže prohlásila: „Mám dojem, že dům si s námi chce hrát. Jen ať to zkusí ještě jednou, nebudeme si ho vůbec všímat.“ Zvýšila hlas a nasměrovala ho do prostoru schodiště. „Slyšíš mě, dome? Přestaň nás otravovat! Nechceme si s tebou hrát!“

Žádné ťukání jako odpověď se tentokrát neozvalo. Její slova pohltilo ticho. Když zachytila Bettyin pohled plný obav, obrátila se a ztišila hlas.

„Dobrá, Betty, teď se vraťte zpátky do kuchyně.“

Ale Betty zaváhala. „Je madam v pořádku?“

„Ovšem že je.“ Caroline položila ruku na matčinu paži. „Máti, honem pojď do tepla, ano?“

Ale paní Ayresová se tak jako v předchozím případě raději stáhla do soukromí svého pokoje. Přitáhla si šál k tělu a Caroline s Betty se tiše dívaly, jak stoupá nahoru po schodech. Dolů sešla až před večeří, když už byla podle všeho zase ve své kůži. I Caroline si do té doby dodala odvahu. O těch čmáranicích už mezi nimi nepadlo ani slovo. Ten večer a ve dvou dalších dnech se nic zvláštního nepřihodilo.

V průběhu týdne však paní Ayresová zažila první neklidnou noc. Stejně jako mnoho žen, které prožily válku, i ji snadno vzbudily neznámé zvuky, a jednou v noci procitla ze spaní se zřetelným dojmem, že ji někdo volá. Nehnutě v té hluboké zimní temnotě ležela a usilovně poslouchala; když několik minut neslyšela nic než ticho, začala ji znovu přemáhat dřímota. Pak, když si urovnávala pod hlavou polštář, měla pocit, že kromě šustění ložního prádla zaslechla ještě něco, a znovu se posadila. Za chvilku se ten zvuk ozval znovu. Přece jen to nebyl hlas. Nebylo to ani ťukání nebo bubnování. Bylo to šustění, nesmělé, ale zřetelné; a podle všeho přicházelo zpoza úzkých tapetových dveří vedle její postele – tedy z její staré šatny, která teď sloužila spíš jako odkladiště kufrů a košů. Ten zvuk byl tak podivný, vyvolával totiž jednu konkrétní představu, že se na okamžik opravdu vyděsila. Domnívala se, že někdo proklouzl do šatny a teď vytahuje z koše oblečení a pouští ho na podlahu.

Zvuk neustával a paní Ayresová si uvědomila, že to, co slyší, je ve skutečnosti tlukot křídel. Nějaký pták omylem spadl do komína a nemůže se dostat ven.

Po těch dost divokých představách to byla úleva, ale současně otrava, protože teď ležela naprosto bdělá a poslouchala, jak se ten ptačí chudinka pokouší v panice o útěk. Představa, že půjde do šatny a pokusí se ho chytit, se jí pranic nezamlouvala. Nikdy se o ptáky nebo jinou poletující havěť moc nezajímala; trpěla dětinským strachem z toho, že ji poškrábou v obličeji nebo se jí zamotají do vlasů. Ale nakonec už to nemohla vydržet, a tak zapálila svíčku a vstala z postele. Pak si oblékla župan, opatrně si ho zapnula až ke krku, přes hlavu si uvázala šátek, nazula si boty a navlékla jelenicové rukavičky. Když „ze sebe udělala hastroše“, jak později popsala svojí dceři, opatrně se přikradla ke dveřím do šatny a zažila to, co Caroline v salonu: šustění ustalo v okamžiku, kdy se začaly otevírat dveře, a v místnosti za nimi se zdál být naprostý klid. Na podlaze neležela žádná ptačí hovínka ani pírka; a když paní Ayresová zkontrolovala klapkový uzávěr na komíně, zjistila, že je pevně zavřený a zarezlý.

Do rána už nezamhouřila oči, ležela neklidně a ostražitě v posteli, ale dům zůstal tichý. Druhý den si šla brzy lehnout a spala bez potíží až do rána. Následující noc přesně jako poprvé ji však znovu něco vzbudilo. Tentokrát došla přes podestu vzbudit Betty a přiměla ji, aby se spolu s ní vrátila a poslouchala u dveří do šatny. Bylo něco kolem tři čtvrtě na tři. Betty vypověděla, že „něco slyšela, ale že neví co“; ale když se znovu odvážily nahlédnout dovnitř, nic nenašly… Tehdy paní Ayresové došlo, že její původní úvaha byla správná. Nemohla si ty zvuky přece vymyslet, na to byly příliš zřetelné; ten pták musí být v komíně, hned za komínovým tělesem a nemůže najít cestu zpátky do průduchu. Ta myšlenka jí začala hlodat v hlavě. Myslím, že pozdní noční hodina a tma ještě všechno umocnily. Poslala sice Betty zpátky do postele, ale sama ležela až do rána rozčilená a frustrovaná v posteli, a když za ní další den ráno přišla Caroline, byla už vzhůru, klečela v šatně před krbem a šťourala pohrabáčem do zrezavělého klapkového uzávěru.

Caroline si na okamžik pomyslela, že matka přišla o rozum. Jakmile však pochopila, co se děje, pomohla jí na nohy a sama závěr otevřela, přinesla si násadu koštěte a prohrabávala s ní průduch, až ji rozbolela paže. To už byla umouněná jako kominík, protože ji zasypala sprška sazí. Nenašla sice ani peříčko, ale paní Ayresová si tím uvězněným ptákem byla tak jistá – a podle všeho „ji to tak zvláštně skličovalo“ –, že Caroline se umyla a vyrazila do zahrady vybavená kukátkem, aby komínové těleso pořádně prozkoumala. Zjistila, že přístřešky na všech komínech na této straně sídla jsou opatřeny drátěnými chrániči, místy děravými, ale tak polepenými mokrým, spadaným listím, že jí připadalo nemožné, aby se do jedné z těch klecí dostal pták a spadl odtud do průduchu. Ale když si všechno cestou zpátky řádně rozmyslela, matce oznámila, že v tom dotyčném přístřešku muselo být asi nedávno hnízdo a že viděla, jak „do něj zaletěl nějaký pták a zase z něj naprosto volně vyletěl ven“. Zdálo se, že to paní Ayresové navrátilo aspoň trochu klidu, a tak se oblékla a posnídala.

Ale necelou hodinu poté, když Caroline dojídala ve svém vlastním pokoji snídani, zazněl z matčiny ložnice výkřik. Byl tak pronikavý, že vylekaná Caroline okamžitě vyrazila na druhou stranu podesty. Spatřila paní Ayresovou u otevřených dveří do šatny, jak s nataženými pažemi zřejmě chabě ustupuje před něčím, co je uvnitř. Teprve mnohem později Caroline napadlo, že tehdy matka vlastně vůbec nemusela před něčím ustupovat; v tu chvíli jí však akorát vyrazila na pomoc v domnění, že se jí udělalo zle. Ale paní Ayresová byla v pořádku – tedy aspoň po fyzické stránce. Neprotestovala, když ji Caroline doprovodila ke křeslu, nalila sklenici vody, poklekla vedle ní a držela ji za ruku. „Nic mi není,“ ujistila dceru a otírala si lesknoucí se oči; její slzy však Caroline ještě víc vyplašily. „Nesmíš si dělat starosti. Jak můžu po takové době vyvádět.“

Zatímco mluvila, nepřestávala se ohlížet k šatně. V očích měla tak zvláštní výraz – tak bojácný, byť tak nějak dychtivý –, že Caroline dostala hrozný strach.

„Co je to, máti? Proč se tam pořád díváš? Cos tam viděla?“

Paní Ayresová jen odmítavě pohodila hlavou a neodpověděla. A tak se Caroline zvedla a opatrně zamířila ke dveřím do šatny. Později se mi přiznala, že nevěděla, co ji děsí víc, zda představa, že v té komůrce objeví něco strašného, nebo možnost – jež jí vzhledem k matčině chování v tu chvíli přece jen připadala dost pravděpodobná –, že na nic neobvyklého nenarazí. Nejprve spatřila hromadu krabic, které její matka nejspíš povytáhla, aby z nich oprášila saze, které na ně napadaly z otevřeného komínového uzávěru. Pak pohledem spočinula na něčem, co v tom šeru považovala za tlustou čmouhu od sazí ve spodní části jedné stěny, která se nejspíš objevila po odtažení krabic. Když však přišla blíž a její oči přivykly šeru, ze čmouhy se vyklubala řada tmavých rozmazaných dětských čmáranic, přesně takových, jaké nedávno viděla dole:

To první, co ji zarazilo, bylo jejich stáří. Byly jasně mnohem starší, než doposud všichni hádali, a určitě je neudělala chudinka Gillian Baker-Hydová, ale úplně jiné dítě před mnoha a mnoha lety. Co když jsem je udělala já sama, napadlo ji? Nebo Roderick? Hlavou se jí honila celá plejáda bratranců a sestřenic, rodinných přátel… A pak na ta písmena znovu pohlédla a se zvláštním sevřením srdce najednou porozuměla matčiným slzám. Caroline ke svému vlastnímu úžasu ucítila, jak rudne. Musela v tom mdlém kamrlíku chvilku zůstat, než ruměnec zase zmizel.

„Tak,“ řekla, když se konečně znovu objevila vedle matky, „aspoň si teď můžeme být jisté, že ta Baker-Hydovic malá to nebyla.“

„Já si to nikdy nemyslela,“ odvětila její matka jednoduše.

Caroline stanula po jejím boku. „Je mi to líto, máti.“

„Čeho by tobě mělo být líto, zlatíčko?“

„Nevím.“

„Tak to neříkej.“ Paní Ayresová si vzdychla. „Tenhle dům si libuje v tom, když nás může nachytat na švestkách, viď? Jako kdyby znal všechny naše slabé stránky a jednu po druhé je zkoušel… Bože, cítím se tak strašně unavená.“ Rozložila si kapesník a přitiskla si ho na čelo, při tom pevně zavřela oči.

„Můžu pro tebe něco udělat nebo ti něco přinést?“ zeptala se Caroline. „Nechceš si na chvilku lehnout do postele?“

„Mám plné zuby i svojí postele.“

„Tak si zdřímni v křesle. Zatopím ti.“

„Zase je ze mě stará bába,“ zabručela paní Ayresová, ale znaveně se uvelebila do křesla.

Caroline se postarala o krb, a když v něm vyšlehly první plameny, její matka si opřela hlavu a zdálo se, že podřimuje. Caroline si ji chvilku prohlížela, upoutaly ji její vrásky od smutku a stáří a najednou se na ni dívala – tak jako se to k našemu vlastnímu zděšení v mládí stává při pohledu na rodiče každému z nás – jako na lidskou bytost, na osobu s nutkáními a zkušenostmi, o nichž nemá tušení, a s minulostí opanovanou smutkem, do něhož nemůže proniknout. Napadlo ji, že jediné, co v danou chvíli může pro matku udělat, je zajistit jí ještě větší pohodlí, a tak tiše zamířila přes pokoj, částečně zatáhla závěsy, zavřela dveře od šatny a přes šál v matčině klíně přehodila ještě deku. Pak sešla dolů. Betty ani paní Bazeleyové se o tom incidentu nezmínila, ale nechtěla být sama, a tak si vymyslela nějakou práci, aby mohla v kuchyni zůstat. Když později nakoukla do ložnice, viděla, že matka tvrdě spí a podle všeho se vůbec nepohnula.

Ale paní Ayresová se v jeden okamžik přece jen musela probudit, protože Caroline si všimla, že deka leží na podlaze, jako by ji ze sebe matka shodila nebo stáhla, a dveře od šatny, které tiše, ale pevně zavřela, jsou znovu otevřené.

Já jsem byl po celou tu dobu v Londýně. Ve třetím únorovém týdnu jsem se vrátil domů se značně rozjitřenou myslí. Moje služební cesta byla v mnoha ohledech úspěšná. Na konferenci jsem se dobře uvedl. Ze svého pobytu v nemocnici jsem vytěžil maximum a našel mezi tamními lékaři pár dobrých přátel; ve skutečnosti si mě jeden z nich vzal poslední den ráno stranou a navrhl, abych zvážil, zda bych k nim někdy v budoucnu nechtěl nastoupit na oddělení. Ten člověk se stejně jako já v medicíně vypracoval z velmi prostých poměrů. Prohlásil, že je rozhodnutý „převrátit zažité stereotypy“ a raději spolupracovat s lékaři, „kteří přicházejí zvenčí“. Jinými slovy byl přesně takový, jakým jsem se sám kdysi ve své naivitě toužil stát; jenomže zatímco jemu bylo ve skutečnosti třiatřicet a byl primářem oddělení, já jsem byl o pár let starší a dosud nic zásadního nedokázal. Celou zpáteční cestu až do Warwickshiru jsem si ve vlaku přehrával jeho slova v hlavě, přemítal, zda bych ho dokázal nezklamat, sám sebe se ptal, zda mám vážně pomýšlet na to, že opustím Davida Grahama; a poněkud cynicky rozvažoval, co mě vlastně v Lidcotu drží a zda by se po mně vůbec někomu stýskalo.

Cestou domů z nádraží mi vesnice připadala zoufale stísněná a bizarní a seznam případů, které na mě čekaly – typické vesnické neduhy jako artritida, bronchitida, revma, chřipky –, mi připomněl, s čím se celou svou profesní dráhu marně potýkám. Jeden dva další případy však byly dost skličující. Jedna třináctiletá dívka otěhotněla a její tvrdě pracující otec ji surově zbil. A syn domkáře dostal zápal plic: zašel jsem se na něj podívat domů a zjistil jsem, že je vážně nemocný a zesláblý. Byl jedním z osmi dětí, každé bylo svým způsobem nějak nezdravé; otec byl po úrazu a na neschopence. Matka a babička chlapce kurýrovaly staromódními prostředky, obvazovaly mu hrudník králičími kožkami, aby „mu vytáhly kašel“. Předepsal jsem mu penicilin, víceméně jsem tu mixturu sám zaplatil, ale pochyboval jsem, že ji vůbec použijí. Ostražitě si tu lahvičku prohlíželi s tím, že „ta žlutá se jim moc nezamlouvá“. Řekli mi, že k nim vždycky chodí doktor Morrison a ten že předepisuje červenou mixturu.

Když jsem od nich odjížděl, bylo mi dost pod psa a cestou domů jsem to vzal zkratkou přes park v Hundreds Hall. Odemkl jsem si bránu a chystal se zastavit u Ayresových; byl jsem doma již třetí den a dosud jsem se jim neozval. Ale když jsem přijel na dohled domu a uviděl jeho zohyzděnou a zpustošenou fasádu, zaplavil mě naštvaný pocit marnosti, a tak jsem šlápl na plyn a jel dál. Namluvil jsem si, že mám stejně spoustu práce, že nemá cenu se tam zastavovat, jen abych se hned zas omluvil a odchvátal…

Totéž jsem si znovu řekl i při dalších dvou příležitostech. Takže jsem vůbec netušil, že nálada v domě se změnila, dokud mi o několik dní později nezavolala sama Caroline a nepožádala mě, jestli bych se u nich mohl zastavit a přesvědčit, „že je podle mě všechno v pořádku“.

Volala mi málokdy a zrovna teď jsem něco takového vůbec nečekal. Když jsem uslyšel její hluboký, jasný, zvučný hlas, překvapivě mě zaplavilo příjemné rozechvění, ale téměř okamžitě ho vystřídaly vzrušené obavy. Stalo se něco? chtěl jsem vědět a ona povrchně odvětila, že nestalo. Měly jen „nějaké potíže se zatékáním“, ale už je to „všechno v pořádku“. A co ona, je v pořádku? A její matka? Ano, oběma se daří docela dobře. Ráda by jen znala můj názor na „pár věcí“, jestli „bych si mohl najít čas“.

Víc neřekla. Zaplavil mě pocit viny a víceméně okamžitě jsem se tam rozjel, musel jsem kvůli tomu dokonce přeložit jednoho pacienta. Trápilo mě, co tam na mě asi čeká; domníval jsem se totiž, že Caroline má na srdci závažnější věci, ale odmítá o nich mluvit po telefonu. Ale když jsem přijel na Hundreds Hall, našel jsem ji v neosvětleném salonku v póze, která měla naprosto pozemský charakter. Klečela u krbu s kbelíkem vody a hromádkou zmuchlaných novinových papírů, dělala z nich koule a pálila je v ohni. Měla vykasané rukávy až k loktům a ušpiněné paže. Rozcuchané vlasy jí padaly do tváře. Vypadala jako obyčejná služka, Popelka; a ten pohled na ni mě z nějakého důvodu naprosto rozlítil.

Caroline se vyhrabala na nohy, při tom se ze sebe snažila oprášit to nejhorší svinstvo. „Nečekala jsem, že přijedete tak rychle,“ vyhrkla.

„Napadlo mě, že se něco děje,“ opáčil jsem. „Stalo se něco? Kde je vaše matka?“

„Je nahoře ve svém pokoji.“

„Snad není nemocná?“

„Ne, nemocná ne. Tedy aspoň – já nevím.“

Caroline se kolem sebe rozhlížela a hledala něco, s čím by si očistila paže, a nakonec popadla kus novinového papíru a bezúspěšně se s ním otřela. „Proboha!“ utrousil jsem a nabídl jí svůj kapesník.

„Ale to nejde,“ začala se bránit, když spatřila ten čtverec bělostného plátna.

„Jen si ho vemte,“ přemlouval jsem ji. „Nejste přece žádná Máry, ne?“ A když stále váhala, namočil jsem kapesník ve vědru s inkoustově zbarvenou vodou a ne zrovna laskavě jsem jí sám začal umývat ruce a paže.

Nakonec jsme byli oba trošku umazaní, ale ona aspoň byla o něco čistší. „Posaďte se, prosím,“ vybídla mě, když si srolovala rukávy. „Mohu vám přinést čaj?“

Zůstal jsem stát. „Stačí, když mi řeknete, v čem je problém.“

„To vážně nestojí za řeč.“

„Vy jste mi volala jen tak pro nic za nic?“

„Pro nic za nic,“ hlesla tiše.

„Omlouvám se, Caroline,“ nasadil jsem vlídnější tón a založil si ruce. „Pokračujte.“

„Jde jen o to,“ spustila zdráhavě a pak mi kousek po kousku povyprávěla, co se od mojí poslední návštěvy stalo: jak se nejprve v salonu a pak i v hale objevily ty čmáranice; o tom „poskakujícím míčku“ a „polapeném“ ptáčku; o tom, jak její matka objevila poslední kousek popsané stěny. Upřímně řečeno v tu chvíli to nevypadalo jako bůhvíco. Sám jsem sice to písmo ještě neviděl, ale ani když jsem nakonec zašel do salonu a ta záhadná nepravidelná Ss si prohlédl, nepřipadaly mi nijak zvlášť znepokojující. „Copak není jasné, co se stalo?“ odpověděl jsem Caroline. „Ty značky tam musí být takových třicet let. Nátěr slábne, a tak prosvítají. Možná za to může vlhkost. Není divu, že nejdou setřít; určitě jsou pořád ukryté pod silnou vrstvou laku.“

„To ano,“ přikývla pochybovačně, „aspoň myslím. Ale co to vrzání nebo ťukání nebo co to vlastně je?“

„Vždyť ten dům vrže jako galeona. Sám jsem to mockrát slyšel.“

„Ale nikdy dřív nevrzal takhle.“

„Možná v něm nikdy dřív nebylo takové vlhko a rozhodně nikdy nebyl tak zanedbaný. Možná se hýbou trámy.“

To Caroline moc nepřesvědčilo. „Ale není zvláštní, že nás to ťukání vlastně dovedlo k těm čmáranicím?“

„V tomhle domě vyrůstaly tři děti,“ namítl jsem. „Tady mohou být klidně počmárané všechny zdi… Navíc je možné,“ dodal jsem po kratší úvaze, „že vaše matka věděla – chci říct měla někde hluboko uložené v paměti –, kde ty další čmáranice hledat. Možná ji k tomu přivedlo objevení těch prvních písmen. A pak, když začalo to vrzání, se k nim mohla nechat podvědomě dovést.“

„To klepání ale udělat nemohla! Cítila jsem to taky.“

„Musím přiznat, že tohle vysvětlit neumím – snad jen, že jste se strefila hned ve své první úvaze: byly to myši nebo brouci nebo jiná havěť a duté stěny jejich zvuk jen zesilovaly. A pokud jde o toho uvězněného ptáka –“ ztišil jsem hlas. „Nejspíš už vás napadlo, že si to vaše matka prostě celé vymyslela, ne?“

„Ano, napadlo,“ připustila a rovněž ztišila hlas. „Moc toho nenaspí. Jenomže podle ní za to, že nespala, mohl právě ten pták. A nezapomeňte, že ten zvuk slyšela i Betty.“

„Myslím, že Betty by si uprostřed noci dala namluvit cokoliv,“ opáčil jsem. „V takových případech všechno souvisí se vším. Nepochybuji o tom, že vaši matku něco vzbudilo, ale pak možná nemohla usnout kvůli vlastní nespavosti – nebo se jí jen zdálo, že je vzhůru – a pak už měla tak rozjitřenou mysl –“

„Řekla bych, že to platí i teď,“ přikývla Caroline.

„Co tím myslíte?“

Zaváhala. „To nevím jistě. Zdá se být… jako vyměněná.“

„Vyměněná, ale jak?“ nechápal jsem.

Mám ale pocit, že se do mého hlasu vkradl náznak jisté unavenosti, protože mi přišlo, že stejný nebo aspoň velice podobný rozhovor jsme spolu vedli už několikrát. Caroline se ode mě s jasným zklamáním odvrátila. „To nevím. Nejspíš se mi to všechno jen zdá.“

Dál už o tom nehodlala diskutovat. Sledoval jsem ji a pociťoval vlastní zklamání. Pak jsem navrhl, že se půjdu na její matku podívat, sebral jsem brašnu a vyšel nahoru po schodech.

Při tom se mi vkrádalo do mysli neblahé tušení, protože z Carolinina chování jsem nabyl dojmu, že paní Ayresová je na smrt nemocná, možná i upoutaná na lůžko. Ale když jsem zaklepal, radostným hlasem zavolala, ať vstoupím. Vešel jsem dál a zjistil, že v pokoji jsou téměř zatažené závěsy, ale v ostrém kontrastu k salonku v něm svítí dvě nebo tři lampy a v krbu je pořádně zatopeno. Vonělo to tam po kafru jako v nějakém staropanenském pokoji: dveře od šatny byly dokořán a na posteli se válely hromady šatů a kožichů a tenké hedvábné sáčky připomínající splasklé balony, v nichž byly kožichy uloženy. Když jsem vstoupil, paní Ayresová zvedla hlavu a podle všeho měla velikou radost, že mě vidí. Oznámila mi, že s Betty procházejí některé starší kousky z její garderóby.

Ani slovem se nezmínila o tom, že jsem byl nějaký čas pryč nebo že jsem byl dole sám s Caroline. Zamířila ke mně s napřaženou rukou, pak mě zavedla k posteli a kývla hlavou k hromadě šatstva.

„Za války jsem se tolik styděla, že tohle všechno mám,“ spustila. „Rozdala jsem, co se dalo, ale s některými kousky jsem se prostě nemohla rozloučit, kdepak, nechat je rozstříhat na přikrývky pro uprchlíky a bůh ví co ještě. Teď jsem moc ráda, že jsem si je nechala. Myslíte si, že je to těžké provinění?“

Usmál jsem se, potěšilo mě, že vypadá tak dobře, jako její staré já. Stále mě sice zarážely šediny v jejích vlasech, ale bylo vidět, že si dala práci a pečlivě si je obtočila kolem uší v předválečném stylu. Na rtech měla dotek nóbl rtěnky, nehty nalakované narůžovo a na její srdcovité tváři nebyla téměř jediná vráska.

Otočil jsem se k hromadě starobylého hedvábí. „Vážně si neumím představit, že by se tyhle kousky rozdávaly v uprchlickém táboře.“

„Viďte? Mnohem lepší nechat je tady, kde je aspoň někdo ocení.“ Sebrala průsvitné saténové šaty s odvážně spuštěnými ramínky a sukní a ukázala je Betty, která se právě vynořila ze šatny s krabicí od bot v ruce. „Co říkáte na tyhle, Betty?“

Dívka zachytila můj pohled a já jsem jí kývl na pozdrav. „Nazdar, Betty. Všechno v pořádku?“

„Dobrej den, pane.“ Zrůžověly jí tváře a vypadala vzrušeně. Očividně se snažila v sobě to vzrušení potlačit, ale když pohlédla na ty šaty, její buclatá pusinka se roztáhla do širokého úsměvu. „Jsou překrásný, madam!“

„Za těch časů se ještě věci vyráběly s tím, aby něco vydržely. A ty barvy! Takové už se dnes nevidí. Co to nesete?“

„Střevíčky, madam. Zlatý!“

„Ukažte.“ Paní Ayresová si od ní vzala krabici, sňala víko a nadzvedla papír. „Aha, tyhle stály pěkné peníze. A pokud si dobře pamatuju, pěkně tlačily. Měla jsem je na sobě jen jednou.“ Podržela je před sebou a pak, jako by z náhlého popudu, vyhrkla: „Zkuste si je, Betty.“

„Ale, madam.“ Betty zrudla a vrhla po mně rozpačitý pohled. „Můžu?“

„Ano, zkuste si je. Ukažte se nám.“

Dívka si rozšněrovala své robustní černé botky a bázlivě vklouzla do zlatých kožených střevíčků. Pak se za povzbuzování paní Ayresové prošla od dveří do šatny ke krbu a zpátky jako manekýnka; při tom vyprskla smíchy a zakryla si rukou křivé zuby. I paní Ayresová se rozesmála, a když Betty klopýtla, protože střevíčky jí byly příliš veliké, vycpala jí špičky bot punčochami. Pak dívku naparádila do rukaviček a štoly a chtěla, aby jen tak stála, procházela se a otáčela, a doprovázela ji veselým potleskem.

Hlavou mi bleskl pacient, kterého jsem musel kvůli Ayresovým přeobjednat. Ale netrvalo dlouho a paní Ayresovou náhle přepadla únava. „No prosím,“ obrátila se k Betty a přejela očima zaneřáděnou postel. „Raději byste ty věci měla uklidit, nebo si dnes nebudu mít kam lehnout.“

„Spíte dobře?“ zeptal jsem se, když jsme společně zamířili ke krbu. Jakmile jsem viděl, že Betty mizí v šatně s náručí kožešin, tiše jsem dodal: „Doufám, že vám to nevadí, ale Caroline mi pověděla o vašem… objevu z minulého týdne. Soudím, že vás to dost vyvedlo z míry.“

Paní Ayresová se právě shýbala pro polštářek. „To tedy ano,“ přiznala. „Nebyla to ode mě hloupost?“

„Kdepak.“

„Po takové době,“ zamumlala, opřela se a zvedla ke mně tvář, v níž k mému překvapení nebylo ani stopy po obavách či mukách, ale naopak byla téměř klidná. „Víte, netušila jsem, že po ní něco zůstalo.“ Položila si ruku na srdce. „Kromě toho místa tady. Tady pro mě vždycky zůstala skutečná. Někdy skutečnější než cokoliv jiného…“

Ruka jí spočívala na prsou a zlehka uhlazovala látku na šatech. Při tom jí znepřítomněl pohled – ale jistá dávka mlhavosti byla pro její chování obvyklá a patřila k jejímu osobnímu kouzlu. Na jejím chování mi nic zvláštního ani znepokojujícího nepřišlo; připadala mi naprosto zdravá a spokojená. Strávil jsem s ní asi patnáct minut a pak jsem zamířil zpět dolů.

Caroline stejně, jako když jsem odcházel, sklesle postávala u krbu. Oheň v něm skomíral, světlo bylo mdlejší než dřív, a mě znovu zarazil ten veliký kontrast mezi tímto ponurým pokojem a útulnou ložnicí její matky. A z nejasných důvodů mě znovu znechutil pohled na její upachtěné ruce.

„Tak co?“ chtěla vědět, když zvedla hlavu.

„Myslím, že si děláte úplně zbytečně starosti,“ odpověděl jsem.

„Co dělá?“

„Procházela s Betty nějaké staré šatstvo.“

„Jistě. To jediné ji teď zajímá. Včera znovu přinesla ty zničené fotografie – pamatujete?“

Rozpřáhl jsem ruce. „Má snad plné právo dívat se na fotografie, nebo ne? Chcete jí snad vyčítat, že se obrací k minulosti, když je současnost tak neradostná?“

„O to nejde.“

„Oč tedy jde?“

„O to, jak se chová. Ona se neobrací k minulosti jen ve svých myšlenkách. Jako kdyby vás, když se na vás podívá, vůbec neviděla. Jako by viděla úplně něco jiného… A tak snadno se unaví. Víte přece, že není zase tak stará, ale skoro každé odpoledne teď odpočívá jako nějaká stará dáma. O Roderickovi už vůbec nemluví. Zprávy doktora Warrena ji nezajímají. Nikoho nechce vidět… Když já to neumím vysvětlit.“

„Zažila nervový otřes,“ řekl jsem. „Našla čmáranice, které jí připomněly vaši sestru. To jí přece muselo způsobit šok.“

Po těch slovech jsem si uvědomil, že jsme se spolu o malé ztracené Susan nikdy nebavili. Totéž muselo napadnout i Caroline: tiše stála, pozvedla k ústům špinavé prsty a začala si žmoulat ret.

„Je zvláštní slyšet, jak říkáte ‚vaši sestru‘,“ řekla úplně jiným hlasem, když znovu promluvila. „Já to tak nikdy nebrala. Když jsme byli s Rodem malí, matka o ní nemluvila. Celé roky jsem o ní vůbec neměla tušení. Pak jsem jednoho dne narazila na knihu podepsanou ‚Sukey Ayresová‘ a zeptala jsem se matky, kdo to byl. Zareagovala tak divně, že jsem se úplně vyděsila. Všechno mi pak vysvětlil až tatínek. Mluvil o ‚strašlivé smůle‘. Ale nepamatuju si, že by mi jeho nebo matky bylo líto. Pamatuju si, že mě to akorát naštvalo, protože mi všichni vždycky říkali, že jsem nejstarší, a vlastně to nebyla pravda a přišlo mi to nefér.“ Sklopila zrak ke krbu a svraštila čelo. „Přijde mi, že jsem jako malá byla permanentně naštvaná. Byla jsem zlá na Roddieho i na služebné. Člověk by z toho měl přece vyrůst, ne? Mám ale takový pocit, že já jsem se své naštvanosti nikdy nezbavila. Někdy mi připadá, že ji mám stále v sobě, jako něco ošklivého, co jsem spolkla a co mi uvízlo…“

S těma špinavýma rukama a s tím, jak jí několik rozcuchaných hnědých kadeří začalo padat do tváře, v tu chvíli vážně vypadala jako mrzuté děcko. Avšak stejně jako z jiných rozmrzelých dětí i z ní při tom vyzařoval zoufalý smutek. Popošel jsem k ní, ona při tom zvedla hlavu a musela zachytit moje váhání.

A závan dětskosti byl v tu chvíli ten tam.

„Vůbec jsem se vás nezeptala, jak jste se měl na výletě v Londýně,“ zeptala se mě vážným, zdvořilostním tónem. „Jak to dopadlo?“

„Dobře, děkuji,“ odvětil jsem.

„Vystoupil jste na té konferenci?“

„Ano, vystoupil.“

„Mělo vaše vystoupení úspěch?“

„Veliký. Vlastně –“ Znovu jsem zaváhal. „No, vlastně padla zmínka o tom, že bych se tam mohl vrátit. Chci říct nastálo.“

Její pohled se změnil, jako by ožil. „Vážně? Chystáte se to udělat?“

„Nevím. Musel bych si to promyslet. Čeho všeho bych se musel vzdát…“

„A proto jste se tak pořád držel stranou? Nechtěl jste se nechat rozptylovat? V sobotu jsem v parku zahlédla vaše auto. Napadlo mě, že se zastavíte. Ale když jste nepřijel, hádala jsem, že se muselo něco stát nebo se něco změnit. Proto jsem vám dnes zavolala, protože jsem nemohla počítat s tím, že přijedete jako obvykle. Chci říct tak jako dřív.“ Caroline si sčísla neposednou kadeř. „Chtěl jste k nám ještě vůbec někdy přijet na návštěvu?“

„Ovšem že chtěl.“

„Ale je pravda, že jste se držel stranou, viďte?“

Když tu otázku položila, vystrčila bradu. Víc nic. Můj vztek se ve mně hnul, stejně jako nezkrotné mléko, jež se nakonec poddá tlouku v máselnici, a změnil se v něco úplně jiného. Rozbušilo se mi srdce. „Asi jsem měl trochu strach,“ odpověděl jsem po chvíli.

„Strach a z čeho? Ze mě?“

„To těžko.“

„Z mojí matky?“

Zhluboka jsem se nadechl. „Poslyšte, Caroline. Tehdy v tom autě –“

„Á, vy myslíte tamto.“ Otočila hlavu. „Chovala jsem se jako hlupák.“

„To já se choval trapně. Odpusťte.“

„A teď je všechno jinak a špatně. – Ne, prosím, neomlouvejte se.“

Tvářila se tak nešťastně, že jsem k ní přistoupil a chystal se ji obejmout. Zůstala sice strnulá a chvilku kladla odpor, ale když si uvědomila, že ji chci jen vzít do náruče, nepatrně se uvolnila. Když jsem ji naposledy takhle držel, tančili jsme spolu; měla boty na podpatku, oči a ústa zhruba ve stejné úrovni jako já. Teď měla boty s rovnou podrážkou a byla o necelých pět centimetrů menší: pohnul jsem bradou a strništěm jí zavadil o vlasy. Caroline sklonila hlavu, její studené suché čelo vklouzlo do jamky pod mým uchem… A pak se o mě zničehonic opřela plnou vahou, ucítil jsem dloubnutí jejího poddajného poprsí, tlak jejích boků a silných stehen. Přejel jsem jí rukama po zádech a ještě víc si ji k sobě přitiskl. „Nedělej to,“ hlesla znovu, i když to vyznělo dost slabě.

A nával citů, které se ve mně vzedmuly, mě naprosto ohromil. Ještě před chvílí jsem při pohledu na ni necítil nic než podráždění a znechucení. Teď jsem jí do vlasů špital její jméno a otíral se jí svou neoholenou tváří po hlavě.

„Stýskalo se mi po tobě, Caroline,“ vydechl jsem. „Bože, tolik se mi stýskalo!“ Nejistě jsem si otřel ústa. „Podívej se na mě! Podívej se, jakého pitomce jsi ze mě udělala!“

„To mě mrzí,“ opáčila a začala se mi vymaňovat.

Popadl jsem ji s větší silou. „Nemusí. Proboha živého!“

„I mně se po tobě stýskalo,“ řekla nešťastně. „Pokaždé, když odjedeš, něco se tady semele. Ale proč? Tenhle dům a moje matka –“ Caroline zavřela oči a položila si ruku na čelo, jako by jí třeštila hlava. „V tomhle domě člověka napadají šílené věci.“

„Tenhle dům je vám jen na obtíž.“

„Málem jsem dostala strach.“

„Není čeho se bát. Neměl jsem tě tady nechávat zavřenou jako v kleci.“

„Kéž bych – kéž bych odtud mohla pryč. Jenomže kvůli máti to nejde.“

„Na svou matku teď nemysli. Nemysli na to, že chceš pryč. Nemusíš přece nikam odjíždět.“

A já taky ne, pomyslel jsem si. Protože najednou, s Caroline v náručí, mi všechno připadalo jasné. Moje plány – primář, nemocnice v Londýně – to všechno se prostě vypařilo. „Jsem to ale hlupák,“ řekl jsem. „Všechno, co potřebujeme, je přece tady. Uvažuj o tom, Caroline. Mysli na mě. Mysli na nás.“

„Ne. Někdo může přijít –“

Začal jsem se mazlit svými rty s jejími ústy. Ale při tom jsme zavrávorali, přešlápli kvůli rovnováze z nohy na nohu a náš odstup se zvětšil. Caroline o krok ustoupila a při tom zvedla jednu špinavou ruku. Vlasy měla kvůli tomu, jak jsem ji laskal, rozcuchané jako divoženka; rty měla pootevřené a lehce navlhlé. Vypadala jako žena, kterou zrovna někdo políbil a která, upřímně řečeno, touží po dalším polibku. Ale když jsem k ní vykročil, ona o krok zase couvla, a já jsem poznal, že její touha se mísí s něčím dalším – s nevinností nebo něčím silnějším, snad zdráhavostí nebo dokonce náznakem strachu. A tak jsem si to s tím objetím rozmyslel. Nechtěl jsem ji totiž zbytečně vyplašit. Místo toho jsem ji vzal za ruku, zvedl ji a přitiskl si ty špinavé kotníky ke rtům. A zatímco jsem hleděl na její prsty, hladil ji palcem po začernalých nehtech, se záchvěvem touhy a troufalosti jsem poznamenal: „Podívej se na sebe, jak vypadáš. Jako malé dítě! Víš, až se vezmeme, s takovými věcmi bude konec.“

Nic na to neřekla. Krátce jsem si byl vědom toho, že v domě kolem nás panuje naprosté ticho a klid, jako kdyby sídlo zadržovalo dech. Caroline znovu mírně sklopila hlavu – a pak, pod přívalem vítězství jsem si ji k sobě přitáhl, ale nepolíbil jsem ji na rty, nýbrž zasypal polibky její krk, tváře i vlasy. Caroline propukla v nervózní smích.

„Počkej,“ bránila se napůl žertem, napůl vážně; málem se vzpouzela. „Počkej. Tak přece počkej!“

Kapitola 10

Dnes považuji ty tři nebo čtyři následující týdny za období našeho namlouvání; i když pravdou je, že to, co mezi mnou a Caroline bylo, nikdy nebylo definitivní ani jednoznačné natolik, aby si takové označení vůbec zasloužilo. Jednak jsem byl stále velice zaneprázdněný a zřídka jsem se s ní mohl vidět déle než v krátkých časových úsecích. A za bé Caroline, jak se ukázalo, nikterak nespěchala s tím, aby o té rozhodující změně v našem vztahu informovala svou matku. Byl jsem netrpělivý a chtěl, aby se věci daly do pohybu a abych mohl celou věc jaksepatří rozhlásit. Caroline totiž měla pocit, že její matce „ještě pořád není dobře“ a že ta zpráva „by jí jednoduše na klidu nepřidala“. Ujišťovala mě, že jí to řekne, až „přijde vhodný okamžik“. Ten však ne a ne přijít, takže pokaždé, když jsem se v průběhu těch týdnů stavil na Hundreds Hall, skončil jsem s oběma ženami v salonku nad šálkem čaje a planými tlachy – jako kdyby se doopravdy nic nestalo.

Ale ovšem že všechno bylo jinak a z mého úhlu pohledu se ty návštěvy někdy málem nedaly vydržet. Teď už jsem měl hlavu plnou jen Caroline. Hleděl jsem do její výrazné, oválné tváře a nemohl uvěřit, že mi kdysi dávno připadala nezajímavá. Když se naše pohledy setkaly nad šálkem čaje, připadal jsem si jako kus troudu, který se rozhoří, sotva se o něj její oči otřou. Někdy mě doprovodila k autu; v tichosti jsme procházeli domem, míjeli jeden přízračný pokoj za druhým a já jsem měl sto chutí ji do jedné z těch nepoužívaných místností zatáhnout a sevřít v náručí. Tu a tam jsem to riskl, ale Caroline to nebylo úplně po chuti. Stála proti mně s odvrácenou hlavou a pažemi volně spuštěnými podél těla. Cítil jsem, jak v mém objetí roztávají a rozehřívají se – ale pomalu, pomaloučku, jako kdyby je sebenepatrnější podvolení pohoršovalo. A pokud jsem na ni někdy, zmítán bezmocí, trochu víc zatlačil, výsledek byl katastrofální. Měkké paže jí ztvrdly a rukama si zakryla tvář. „Promiň,“ říkávala – stejně jako oné mrazivé noci v mém voze. „Promiň. Vím, že to ode mě není fér. Potřebuju jen trošku času.“

A tak jsem se naučil držet zpátky. Nejvíc jsem se bál toho, že ji odradím. Měl jsem dojem, že vzhledem k tomu, jakou pro ni rodinné sídlo představuje zátěž, nechce si ještě komplikovat život zasnoubením. Domníval jsem se, že čeká, až se uklidní situace, a teprve pak bude plánovat vlastní budoucnost.

A co se týče toho, přišlo mi, že skutečné zlepšení je za dveřmi. Práce na stavbě obecních domků pokračovaly; probíhala instalace přípojky vody a elektřiny do parku; poměry na statku byly podle všeho slibnější a Makins měl ze všech těch změn radost. I paní Ayresová vypadala navzdory Carolininým pochybnostem den ode dne zdravější a šťastnější. Pokaždé, když jsem k nim přijel, byla pečlivě ustrojená, s lehkým dotekem tvářenky a pudru ve tváři; ve skutečnosti se jako obvykle oblékala lépe než její dcera, která navzdory změně v našem vztahu i nadále nosila neforemné svetry a sukně, těžkopádné vlněné čepice a robustní boty. Ale říkal jsem si, že vzhledem k tomu, že venku nepřestává foukat, jí to mohu odpustit. Chystal jsem se ji s příchodem jara vzít do Leamingtonu a nenápadně jí pořídit pár slušných svršků. Často a pln touhy jsem myslel na blížící se letní dny: na to, jak budou okna a dveře v celém sídle dokořán, Caroline bude mít na sobě halenku s krátkým rukávem a velkým výstřihem, dlouhé paže opálené, bosé nohy zaprášené… Můj vlastní ponurý domek mi teď připadal stejně falešný jako divadelní kulisy. V noci jsem ležel v posteli, unavený, ale dočista bdělý, a myslel na Caroline v její ložnici. V duchu jsem tiše překonával ty tmavé kilometry, které nás dělily, kradl se jako pytlák bránou na pozemek Hundreds Hall a po zarostlé příjezdové cestě; strkal do vyboulených vstupních dveří, pomalu přecházel kostkovaný mramor a pak se za ní neslyšně plížil nahoru po nehybných a ztichlých schodech.

Jednoho dne počátkem března jsem se u Ayresových jako obvykle zastavil a zjistil jsem, že se něco stalo. Znovu začaly ty záhadné legrácky neboli „salonní hrátky“ – jak je kdysi Caroline nazvala –, akorát že v nové podobě.

Nejdřív mi o tom vůbec nechtěla říct. Prohlásila, že „je to příliš nudné a nestojí to za zmínku“. Jenomže jsem se náhodou zmínil, že obě s matkou vypadají unaveně; a tak se mi Caroline svěřila, že během několika uplynulých nocí je brzy ráno probudilo zvonění telefonu. Stalo se to asi třikrát nebo čtyřikrát, vždycky mezi druhou a třetí hodinou ráno. Pokaždé, když sešly dolů a zvedly sluchátko, bylo hluché.

V jednu chvíli je napadlo, zda jsem náhodou nevolal já. „Tys byl jediný, kdo nás napadl,“ připustila Caroline, „kdo by v takovou dobu mohl být vzhůru.“ Vrhla letmý pohled po matce a mírně se zarděla. „Takže tys to asi nebyl, co?“

„Ne, nebyl,“ ujistil jsem ji. „V životě by mě nenapadlo tak pozdě volat. A dnes ve dvě ráno jsem byl čirou náhodou zachumlaný v posteli. Ledaže bych zavolal ze spánku –“

„Ano, jistě,“ přikývla s úsměvem. „Na centrále muselo dojít k nějakému zmatku. Jen jsem chtěla mít jistotu.“

Řekla to tak, jako by chtěla celou věc uzavřít, a tak jsem to nechal být. Když jsem však přijel příště, dozvěděl jsem se, že předevčírem telefon zazvonil znovu zhruba kolem půl třetí. Tentokrát ho Caroline nechala vyzvánět a zůstala v posteli; nechtělo se jí v té tmě a zimě vstávat. Ale nakonec nemohla to neodbytné, hektické drnčení dál ignorovat, a když slyšela, že její matka je vzhůru, sešla dolů a zvedla sluchátko – a tak jako vždycky zjistila, že je hluché.

„Vlastně ne,“ opravila se, „nebylo hluché. To je právě ta legrace. Žádný hlas se neozval, ale napadlo mě – bože, zní to uhozeně, ale byla bych přísahala, že na druhém konci někdo je. Někdo, kdo volá právě k nám. Víš, znovu jsi mě napadl ty.“

„A já jsem byl jako minule v posteli a tvrdě spal,“ opáčil jsem. A jelikož jsme tentokrát byli sami, dodal jsem: „Nejspíš se mi o tobě zdálo.“

Chystal jsem se ji pohladit po vlasech, ale ona moje prsty zachytila a zadržela je. „Ano. Ale někdo přece jen volal. A já pořád myslím na to – nemůžu se toho pomyšlení zbavit, ale nemyslíš, že to mohl být Roddie?“

„Rod!“ zvolal jsem překvapeně. „To určitě ne.“

„Ale možné to je, ne? Co když má na té klinice nějaké potíže. Tak dlouho jsme ho přece neviděli. Pokaždé, když doktor Warren píše, je ve zprávě to samé. Mohou s ním dělat cokoli, zkoušet na něm nějaký lék nebo proceduru. Vždyť ve skutečnosti ani nevíme, co s ním je. Jen platíme účty.“

Vzal jsem její ruce do dlaní. Když uviděla, jak se tvářím, hlesla: „Jen jsem prostě měla pocit, že někdo volal a chtěl nám něco říct, víš.“

„Caroline, vždyť bylo půl třetí ráno! To by přece vyděsilo každého. Určitě za tím budou nějaké zmatky v centrále, jak jsi říkala minule. Vlastně co kdybys hned zavolala na ústřednu a zeptala se na to spojovatelky? Když jí vysvětlíš, co se stalo…“

„Myslíš, že bych měla?“

„Proč ne, když tě to uklidní?“

Caroline zamířila se svraštělým čelem ke starobylému aparátu v salonku a vytočila číslo spojovatelky. Stála sice zády ke mně, ale vyslechl jsem, jak dotyčné ženě vysvětluje opakované noční telefonáty. „Ano, kdybyste byla tak laskavá,“ řekla strojeně veselým hlasem, a o chvilku později se s o poznání menším veselím rozloučila: „Aha. Jistě, myslím, že máte pravdu. Ano, děkuji vám. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala.“

Odložila sluchátko do vidlice a obrátila se ke mně s čelem svraštělým jako nikdy. Zvedala si prsty k ústům a chystala se okusovat nehty. „Žena z noční směny tam teď samozřejmě není,“ oznámila mi. „Ale dívka, se kterou jsem mluvila, zkontrolovala záznamy – něco jako deník, do kterého se zaznamenávají všechny spojované hovory. Potvrdila, že tento ani minulý týden na Hundreds Hall vůbec nikdo nevolal.“

„Pak není pochyb,“ navrhl jsem po chvíli, „že na vině je závada na drátě – nebo spíš ve vedení tady v domě. Žádný Rod to nebyl. Vidíš? Nikdo nevolal.“

„Ano,“ připustila Caroline váhavě a nepřestávala si okusovat nehty. „To ta dívka říkala taky. Ano, určitě to bude ono, viď?“

Caroline mluvila, jako by tomu sama chtěla věřit. Jenže tu noc telefon zazvonil znovu. A protože, když jsme se příště viděli, stále se nesmyslně trápila myšlenkou, že se s ní pokouší spojit její bratr, tak jsem pro klid její duše zavolal na kliniku do Birminghamu a zeptal se, zda je možné, aby Rod volal domů. Ujistili mě, že v žádném případě není. Mluvil jsem s asistentem doktora Warrena a tón jeho hlasu už zdaleka nebyl tak žoviální, jako když jsme se viděli před Vánocemi. Řekl mi, že poté, co Rod na začátku roku podle všeho vykazoval známky mírného, ale jednoznačného zlepšení, v poslední době je všechny zklamal tím, že „pár týdnů jančil“. Nijak to sice nerozváděl, ale já hlupák jsem mu volal s Caroline po svém boku. Zachytila z našeho hovoru dost na to, aby si uvědomila, že nemám dobré zprávy, a od té chvíle byla ještě zaraženější a ustaranější než předtím.

A jako by v odpověď na nový zdroj jejího trápení přestal zvonit telefon a začala nová řada obtíží. Tentokrát jsem byl u toho; stavil jsem se v pracovní době. Znovu jsme byli s Caroline sami v salonku – ve skutečnosti jsem ji právě políbil na rozloučenou a ona se mi vymanila z objetí –, když se k našemu překvapení otevřely dveře. Dovnitř vešla Betty, vysekla pukrle a zeptala se, co „po ní chceme“.

„Co tím myslíte?“ odsekla Caroline nervózně. Mluvila příkře a uhlazovala si vlasy.

„Zvonil zvonek, slečno.“

„Já jsem nezvonila. To vás musela volat moje matka.“

Betty se zatvářila zmateně. „Madam je nahoře, slečno.“

„Ano, já vím, že je nahoře.“

„Ale to prosím zvonil zvonek ze salonku, slečno.“

„Tak to asi nemohl být on, že ne, když jsem nezvonila já ani doktor Faraday! Myslíte, že zazvonil sám od sebe? Běžte se nahoru zeptat matky, jestli vás nepotřebuje.“

Betty s mžikáním vycouvala z pokoje. Když se za ní zavřely dveře, zachytil jsem Carolinin pohled, otřel si ústa a měl jsem co dělat, abych se nerozesmál. Ale Caroline moc do smíchu nebylo. Odvrátila se, jako by byla netrpělivá, a s překvapivou silou prohlásila: „Bože, to je hrůza. Já to nesnesu! V jednom kuse se plížíme jako kočky.“

„Jako kočky!“ zopakoval jsem a ta představa mě pobavila. Natáhl jsem se po její ruce, abych si ji k sobě znovu přitáhl. „Pojď sem, kočičko. Hodná micinka.“

„Proboha nech toho. Betty se může každou chvíli vrátit.“

„Betty je holka z vesnice. Dobře ví, jak přicházejí děti a koťata na svět… Navíc, víš, jak to vyřešit, ne? Vezmi si mě. Příští týden – zítra –, kdy budeš chtít. Pak tě budu moct líbat a k čertu s tím, kdo to uvidí. A malá Betty bude mít plné ruce práce, protože nám bude nosit ráno do postele vajíčka a slaninu a plnit každé naše přání.“

Nepřestával jsem se usmívat, ale Caroline se ke mně otočila se zvláštním výrazem ve tváři. „Co tím chceš říct? Přece nechceš zůstat tady, že ne?“

Praktické stránky společného života po svatbě jsme nikdy předtím neprobírali. To, že bych s ní žil na Hundreds Hall, jsem bral jako samozřejmost. „A proč ne?“ opáčil jsem o něco méně jistě. „Přece tvou matku neopustíme, ne?“

To už se Caroline kabonila. „Ale jak to chceš skloubit se svou praxí? Myslela jsem –“

Usmál jsem se. „Přece bys se mnou raději nechtěla bydlet v Lidcotu v tom příšerném starém domku po Gillovi?“

„Ne, ovšem že ne.“

„No, nějak už to vyřešíme. Ponechám si vesnickou ordinaci, možná s Grahamem vymyslíme nějaký systém nočních směn… nevím. V červenci, až vejde v platnost reforma zdravotnictví, se stejně všechno změní.“

„Ale když ses vrátil z Londýna,“ namítla, „řekl jsi mi, že tam pro tebe možná bude místo.“

Tím mě úplně zaskočila; dočista jsem na to zapomněl. Připadalo mi, že už je to věčnost, co jsem byl v Londýně; náš vztah s Caroline mi ten pobyt úplně vymazal z hlavy. „Ále, teď už nemá cenu o tom uvažovat,“ opáčil jsem ledabyle. „Červenec všechno změní. Buď bude míst habaděj, nebo žádné.“

„Žádné? Jenže jak odtud potom odjedeme?“

Překvapeně jsem zamrkal. „My chceme odjet?“

„Napadlo mě,“ spustila Caroline, ale tvářila se tak sklíčeně, že jsem se natáhl po její ruce a řekl: „Poslyš, netrap se tím. Až se vezmeme, bude na tyhle věci spousta času. O to přece jde, ne? Tohle přece chceme ze všeho nejvíc, no ne?“

Odvětila, že ano, ovšem že ano… Přistrčil jsem si její ruku k ústům, abych ji políbil, pak jsem si nasadil klobouk a zamířil k hlavním dveřím.

A tam jsem znovu potkal Betty. Právě scházela po schodech dolů, tvářila se zmateněji než jindy a taky trošku trucovitě. Paní Ayresová podle všeho nahoře tvrdě spí ve svém pokoji, takže to rozhodně nemohla být ona, kdo zvonil. Betty mi řekla, že stejně od začátku věděla, že zvonil zvoneček ze salonku – přísahala by na život svý matky – a jestli tomu já a slečna Caroline nevěříme, tak přece není fér, že hned zpochybňujeme její slovo. Při té řeči zvýšila hlas, brzy se objevila Caroline a ptala se, co je to tady za rozruch. S radostí jsem se poroučel a nechal ty dvě, ať se dohadují, a dál se tím nezabýval.

Avšak když jsem na Hundreds Hall znovu zavítal ke konci týdne, panoval tam podle Carolininých slov „blázinec“. Zvonky začaly žít svým vlastním záhadným životem, vyzváněly v nejrůznější dobu, takže Betty a chudák paní Bazeleyová se v jednom kuse plahočily z jednoho pokoje do druhého a ptaly se Caroline a její matky, co chtějí, což obě přivádělo k šílenství. Caroline prohlédla spojovací skříňku v suterénu, ale žádnou závadu neobjevila.

„Jako kdyby se v ní zabydlel šotek,“ řekla mi, když mě odváděla dolů do klenuté chodby. „A zahrával si s dráty, jen aby nás mučil! Myši ani krysy to taky nejsou. Položily jsme jednu pastičku vedle druhé, ale nic se nechytilo.“

Prohlédl jsem si dotyčnou skříňku: kdysi jsem ji považoval za majestátní zařízení, do něhož z pokojů nahoře vedou rourami a vedením jako nervy domu dráty. Z vlastní zkušenosti jsem věděl, že nejsou nijak zvlášť citlivé a že někdy musí člověk dost silně za páku tahat, aby vůbec zazvonily, takže Carolinina verze mě dost pobavila. Přinesla mi šroubovák a lampu a já jsem se v tom strojku chvilku šťoural, ale šlo o velice jednoduchý mechanismus, žádný z drátků nebyl přednapjatý, takže jsem stejně jako Caroline na nic nepřišel. Jen jsem si s jistým znepokojením vybavil to skřípání nebo ťukání, které obě ženy před pár týdny slyšely; hlavou mi taky bleskl prověšený strop v salonu, šířící se vlhkost, vyboulené zdivo… Před Caroline jsem o tom sice pomlčel, ale přišlo mi dost jasné, že rozpad Hundreds Hall se dostal do bodu, v němž každá porucha téměř okamžitě spustí další; a cítil jsem se úpadkem sídla zdrcenější a sklíčenější než kdy dřív.

Zvonky mezitím pokračovaly ve svém neposedném vyzvánění, které přivádělo celou domácnost k zbláznění, až toho Caroline nakonec měla plné zuby, popadla štípačky a vyřadila rozvodnou skříňku z provozu. Od té chvíle, kdykoliv jedna nebo druhá potřebovaly Betty, musely dojít až na vrchol služebního schodiště a zakřičet dolů. Často však rovnou sešly až do kuchyně a zařídily si to samy – jako kdyby žádné služebnictvo neměly.

Zdálo se však, že dům se jen tak snadno nevzdá, a neuběhl ani týden a objevily se nové potíže. Tentokrát šlo o pozůstatek z viktoriánské doby, stařičký domácí telefon, který byl nainstalován v osmdesátých letech devatenáctého století a sloužil ke komunikaci mezi guvernantkami a kuchařkou. Vedl přímo středem domu z dětského pokoje ve druhém patře až dolů do kuchyně, kde byl zakončen malým slonovinovým mluvítkem. To bylo zašpuntováno píšťalkou, která k němu byla připojená tenkým bronzovým řetízkem a zkonstruovaná tak, aby zahvízdala, když do ní na druhém konci někdo foukne. Vzhledem k tomu, že Caroline a Roderick byli už dávno dospělí, bylo přirozeně drahnou dobu mimo provoz. Po vypuknutí války bylo z dětských pokojů vymontováno, aby v nich mohli být ubytováni armádní důstojníci přidělení k paní Ayresové. To mluvítko celkem vzato leželo dobrých patnáct let ladem, němé, zaprášené a v klidu.

Teď si však paní Bazeleyová a Betty přišly za Caroline stěžovat, že začalo vydávat tiché děsivé hvízdání.

Když jsem asi o dva dny později sešel dolů do kuchyně a pokusil se té věci přijít na kloub, paní Bazeleyová mi řekla, že nejprve slyšely pískání a nemohly přijít na to, odkud přichází. To ještě bylo slabé – „Slabý,“ vypověděla, „a prudký; jako dyž foukáte. Jako dyž v konvici pomalu začíná vřít voda“ – a tak nejistě usoudily, že to syčí pára unikající z trubek ústředního topení. Ale jednou ráno to hvízdání zaznělo tak jasně, že se dal bez pochyby určit jeho zdroj. V tu chvíli byla paní Bazeleyová v kuchyni sama, právě vkládala do pece bochníky chleba a ten náhlý pronikavý hvizd ji tak polekal, že si popálila zápěstí. Sama ani nevěděla, řekla, když mi ten puchýř ukázala, k čemu je takový domácí telefon dobrý. Nebyla totiž na Hundreds Hall dost dlouho na to, aby ten vynález viděla v praxi. Vždycky to zašlé mluvítko a píšťalku považovala za „něco vod eletriky“.

Bylo tedy na Betty, aby na to přišla a vysvětlila jí to; takže když ta píšťalka ostře zahvízdala i další den, paní Bazeleyová přirozeně usoudila, že s ní v jednom z horních pokojů chtějí mluvit Caroline nebo paní Ayresová. Váhavě přistoupila k mluvítku, vytáhla píšťalku a přiložila si ten slonovinový pohárek k uchu.

„A co jste slyšela?“ zajímalo mě, když jsem následoval pohled plný obav, který vrhla přes celou kuchyni k právě mlčícímu telefonu.

Hospodyně protáhla obličej. „Něco divnýho.“

„Jak divného?“

„To nevím. Jako lidskej dech.“

„Dech?“ vyhrkl jsem. „Jako když někdo dýchá? Slyšela jste nějaký hlas?“

Ne, žádný hlas tam nebyl. Spíš něco jako šustění. I když ne zas tak docela… „No, jako dyž v telefonu slyšíte spojovatelku,“ upřesnila. „Vona sice nemluví, ale víte, že poslouchá. Víte, že tam je. Jéžiš, bylo to divný!“

Hleděl jsem na ni, na okamžik mě zarazila podobnost mezi jejími slovy a tím, jak Caroline vylíčila to záhadné zvonění telefonu. Paní Bazeleyová se mi podívala do očí a po těle jí přeběhl mráz; řekla, že rychle vrazila mluvítko zpátky, doběhla pro Betty a ta, když si dodala odvahu, přitiskla mluvítko k uchu a taky měla dojem, že v něm slyší „něco divnýho“. Pak si kvůli tomu odešly nahoru stěžovat za Ayresovými.

Našly Caroline a vypověděly jí všechno, co se stalo. I na ni musela slova paní Bazeleyové udělat dojem: bedlivě si jejich vyprávění poslechla, pak spolu s nimi sešla do kuchyně a nesměle si to mluvítko sama poslechla. Ale vůbec nic neslyšela. Řekla jim, že se jim muselo něco zdát, nebo že za to hvízdání může „průvan“. Přehodila přes mluvítko utěrku a poradila jim, aby si toho zvuku napříště jednoduše nevšímaly. A pak neopomněla dodat, že doufá, že nic z toho neřeknou paní Ayresové.

Její opatření je však moc neuklidnilo. Ta utěrka ve skutečnosti všechno jen zhoršovala. Teď se ten telefon začal chovat „jako papoušek v kleci“: pokaždé, když už na něj začínaly zapomínat a vracely se ke své práci, ozval se příšerný hvizd a vyděsil je k smrti.

V jakémkoliv jiném prostředí by mi taková historka připadala jako fraška. Jenomže atmosféra na Hundreds Hall už tak byla dost zneklidňující a plná hmatatelného napětí a nepohody: jeho obyvatelek se zmocnila únava a nervozita a bylo mi jasné, že přinejmenším paní Bazeleyová má skutečně strach. Když skončila s vyprávěním, šel jsem se na opačnou stranu na to mluvítko sám podívat. Sňal jsem utěrku a pod ní našel obyčejný slonovinový kalíšek a píšťalku, přichycené na úzkém dřevěném podstavci, jenž visel na stěně ve výšce hlavy. To zařízení vypadalo naprosto neškodně, ale když jsem si vybavil, jaký v lidech vyvolává neklid, začala mi připadat směšná už jeho samotná starobylost. Rozpačitě jsem si vzpomněl na Rodericka. Dobře jsem si pamatoval, jak v jeho halucinacích poťouchle, škodolibě ožívaly „obyčejné věci“ – límeček, manžetové knoflíčky, zrcadlo na holení.

Když jsem pak mluvítko vytáhl ze zdi, napadlo mě ještě něco. Ten domácí telefon sloužil chůvám a chůvu tady přece dělala i moje matka. Před čtyřiceti lety musela do toho zařízení mnohokrát sama mluvit… Ta představa mě dočista zaskočila. Náhle jsem dostal zcela nesmyslný nápad, že když si mluvítko přiložím k uchu, zaslechnu v něm matčin hlas. Představoval jsem si, že uslyším, jak mě volá jménem, přesně tak, jako když jsem si jako chlapec hrával na polích vzadu za naším domem a ona mě večer volala domů.

V tu ránu jsem si byl vědom, že mě paní Bazeleyová s Betty pozorují, možná se i začínají ptát, co mi na tom tak trvá. Sklonil jsem hlavu k mluvítku… A stejně jako Caroline neslyšel nic než chabou ozvěnu své vlastní rozvířené krve – což je zvuk, který si lze s trochou bujné fantazie snadno vyložit jako něco mnohem hrozivějšího, usoudil jsem. Napřímil jsem se a zasmál se sám sobě.

„Myslím, že slečna Caroline měla pravdu,“ řekl jsem. „To mluvítko musí být přinejmenším šedesát let staré. Guma musí být zteřelá, a když se do něj dostane vzduch, tak prostě hvízdá. Troufám si říct, že i to zvonění způsoboval vítr.“

Paní Bazeleyovou jsem svými slovy však moc nepřesvědčil. Vrhla rychlý pohled po Betty a řekla: „Dyž já nevim, pane doktore. Todle děcko celý měsíce tvrdí, že je v tom domě něco divnýho. Co dyž –“

„Ten dům se rozpadá,“ opáčil jsem s přesvědčením v hlase. „To je smutná pravda a nic víc za tím nehledejte.“

Abych celé záležitosti učinil přítrž, udělal jsem něco, co by paní Bazeleyová nebo Caroline hravě zvládly samy, kdyby nebyly tak rozrušené: odpojil jsem tu slonovinovou píšťalku z řetízku, schoval si ji do kapsy u vesty a zašpuntoval mluvítko korkovou zátkou.

Předpokládal jsem, že tím bude celá záležitost u konce, a mám za to, že v několika dalších dnech byl v domě klid. Ale příští týden v sobotu vešla paní Bazeleyová ráno jako obvykle do kuchyně a všimla si, že utěrka, kterou po mojí návštěvě přehodila přes telefon a která tam od té doby bez hnutí zůstala, spadla na zem. Usoudila, že ji musela shodit Betty, nebo ji sfoukl průvan z chodby, a tak ji bázlivě sebrala a položila zpět na místo.

O hodinu později zjistila, že je znovu na zemi. Teď už s ní byla Betty, která splnila své povinnosti nahoře a vrátila se dolů: to ona zvedla utěrku a znovu ji přehodila přes mluvítko – svěřila se mi, že si dala záležet a pořádně ji zastrčila do mezery mezi dřevěným stojánkem a zdí. Utěrka šla znovu k zemi, a tentokrát paní Bazeleyová koutkem oka zahlédla, jak padá. Stála u kuchyňského stolu a vypověděla, že ta utěrka se netřepetala, jako když ji strhne průvan, ale sjela rovnou dolů na podlahu, jako kdyby ji někdo z té zdi strhl.

Teď už měla svého vlastního strachu plné zuby a příšerně se dopálila. Sebrala utěrku a mrskla s ní pryč, pak se před to ucpané mluvítko rozkročila a zahrozila mu pěstí.

„Jen pokračuj,“ křičela, „ty hnusnej starej šmejde! My na tebe kašlem! Slyšíš?“ Položila Betty ruku na rameno. „Nedívej se na něho, Betty. Poď pryč. Jestli si z nás chce tropit šprťouchlata, ať to zkusí. Mám ho plný zuby.“ A otočila se na podpatku a zamířila zpátky ke stolu.

Ale sotva udělala tři kroky, zaslechla, jak něco tlumeně dopadá na kuchyňskou podlahu. Otočila se a viděla, že korková zátka, kterou jsem před týdnem před jejími zraky pevně zašrouboval do slonovinového mluvítka, se uvolnila nebo vypadla z otvoru a válí se jí u nohou.

V tu chvíli ji všechna její předstíraná odvaha opustila. Zaječela a vrhla se k Betty – která sice slyšela zátku spadnout, ale neviděla, jak se kutálí – a společně vyběhly ven z kuchyně a práskly za sebou dveřmi. Na chvíli zůstaly stát v klenuté suterénní chodbě, vyděšené málem k smrti; pak zaslechly o patro výš nějaký pohyb a společně vyklopýtaly nahoru po schodech. Doufaly, že najdou Caroline, a já teď jen lituju toho, že se to nestalo, protože Caroline by je uklidnila a udržela celou věc pod kontrolou. Jenomže naneštěstí byla zrovna na stavbě s Babbem. Místo ní narazily na paní Ayresovou, která právě vycházela ze dveří salonku, kde si v tichosti četla. Když viděla, jak jsou nepříčetné, usoudila, že došlo k nějaké nové katastrofě – snad že vypukl další požár. O hvízdajícím domácím telefonu vůbec nevěděla, a když si konečně dala z jejich zmateného vyprávění o padající utěrce a střílející korkové zátce dohromady, co se vlastně stalo, upadla do rozpaků.

„Ale co vás vlastně tolik vyděsilo?“ nechápala.

To jí neuměly říct. Jediné, co nakonec pochopila, bylo, že jsou obě řádně otřesené. Ta událost jí sice nepřipadala nikterak vážná, ale souhlasila, že se půjde podívat. Je to spíš pro zlost, řekla; jenže s takovými věcmi se v té době v domě setkávaly na každém kroku.

Ty dvě ji doprovodily až na práh kuchyně, ale dál už nešly. Když vešla dovnitř, zůstaly u dveří, křečovitě svíraly zárubeň a s hrůzou se dívaly, jak si zadumaně prohlíží neživou utěrku, zátku a mluvítko; a když si jemně sčísla kadeře prošedivělých vlasů a sklonila k němu hlavu, natáhly paže a zvolaly: „Bože, madam, buďte vopatrná! Bože, madam, prosím vás, dávejte pozor!“

Paní Ayresová zaváhala jen na okamžik – snad ji zarazil, stejně jako před několika dny i mě, nefalšovaný strach v jejich hlasech. Pak opatrně přiložila kalíšek k uchu a poslouchala. Když se zase narovnala, ve tváři se jí rozlil omluvný výraz.

„Obávám se, že vlastně ani nevím, co mám slyšet. Zdá se, že tam nic není.“

„Teď tam nic není!“ zvolala paní Bazeleyová. „Ale vono se to vrátí, madam. Je to uvnitř a čeká!“

„Čeká? Ale co tím chcete říct? Mluvíte, jako by tam byl nějaký duch. Jak uvnitř může něco být? Vždyť ten telefon vede přímo nahoru do dětského pokoje –“

A po těch slovech, jak mi paní Bazeleyová později pověděla, se paní Ayresová zadrhla a výraz v její tváři se změnil. „Ty pokoje jsou zavřené,“ řekla pomaleji. „Jsou uzavřené už od chvíle, co od nás odešli vojáci.“

„Jéžiš, madam, snad si nemyslíte –“ vyhrkla Betty s hrůzou v hlase. „Snad si nemyslíte, že tam někdo vlez a teď tam je?“

„Bože na nebi!“ vykřikla paní Bazeleyová. „Dyť ta holka má recht. Všecky pokoje sou pozavíraný a tmavý a jeden neví, co se tam děje. Může se tam dít cokoliv! Nechcete zavolat doktorovi Faradayovi, aby se tam zašel podívat? Nebo aby Betty doběhla pro Makinse nebo třeba pana Babba?“

„Makinse nebo Babba?“ zopakovala paní Ayresová a pomalu se vzpamatovala. „Ne, to rozhodně nechci. Slečna Caroline bude za chvíli doma a neumím si představit, co na to řekne. Teď kdybyste se zase mohly vrátit ke svým povinnostem –“

„Nemůžem se věnovat domácím pracem, madam, dyž nás ta vošklivá věc sleduje!“

„Sleduje vás? Před chvilkou měla jen uši.“

„No, ať už má, co chce, normální to neni. Je to zlý. Až se slečna Caroline vrátí, aspoň ať se podívá nahoru. Slečna Caroline ta nestrpí žádný nesmysly.“

Ale stejně jako se sama Caroline před týdnem pokusila do celé záležitosti matku nezatahovat, tak i paní Ayresové teď blesklo hlavou, že by to mohla lehce vyřešit, ještě než se dcera vrátí. Nevím, zda ji k tomu vedl ještě nějaký jiný motiv. Zdá se mi pravděpodobné, že ano – že poté, co se jí v hlavě vylíhl první, slabý zárodek konkrétní myšlenky, pocítila téměř neodolatelnou touhu ji uskutečnit. V každém případě k hrůze obou služebných prohlásila, že celou záležitost uzavře tím, že se sama půjde nahoru do těch prázdných pokojů podívat.

A tak jí znovu šly v patách, tentokrát zamířily severní chodbou do dvorany, kde stejně jako na prahu kuchyně zůstaly bojácně stát u paty schodiště, svíraly zábradlí s hadí hlavou a dívaly se, jak paní Ayresová stoupá nahoru. Šla rázně a téměř v tichosti v domácí obuvi, a jakmile přešla první odpočívadlo, musely zaklonit hlavu a vyklonit se do vlastního schodišťového prostoru, aby viděly, jak stoupá výš. Mezi půvabnými sloupky tvaru kuželky zahlédly záblesk jejích nohou v punčochách a na mahagonovém brlení zas stisk a klouzání jejích prstů s prsteny. Viděly, jak nahoře ve druhém patře zůstává stát a letmo se po nich otáčí dolů; a pak jim zmizela v chodbě plné vrzajících podlahových parket. Vrzání neustávalo, ani když utichly její kroky, ale nakonec doznělo i ono. Paní Bazeleyová překonala strach dost na to, aby vyšla o kousek výš; k tomu, aby vystoupala výš než na první podestu, by ji však nikdo nedonutil. Pevně se držela zábradlí a napínala uši; snažila se v tom tichu, které v domě panovalo, zachytit nějaký zvuk, „jako když se pokoušíte rozeznat postavy v mlze“.

Když paní Ayresová opustila schodiště, i ona si byla vědoma houstnoucího ticha. Nenahánělo jí strach, řekla mi později, ale špetka z toho nervózního napětí paní Bazeleyové a Betty musela, byť jen nepatrně, přeskočit i na ni, protože i když se směle pustila nahoru po schodech, teď si uvědomila, že kráčí opatrněji. Nejvyšší patro bylo uspořádáno jinak než ta dvě pod ním, mělo užší chodby a viditelně nižší stropy. Skleněná kupole ve střeše sice zalévala schodiště chladným, mléčným světlem, ale stejně jako ve dvoraně díky tomu po obou stranách poskakovalo plno stínů. Místnosti, které paní Ayresová musela cestou do dětských pokojů minout, byly většinou komory nebo pokoje pro služebnictvo a už dlouho byly neobydlené. Dveře byly zavřené kvůli průvanu a některé z nich zajištěné papírovou rolí nebo dřevěnými klínky. To znamenalo, že chodba byla ponuřejší než kdy předtím; a elektrické osvětlení bylo kvůli vypnutému generátoru stejně k ničemu.

Kráčela dál přítmím, než došla ke dveřím do dětského pokoje a zjistila, že jsou stejně jako všechny ostatní zamčené. První závan obav pocítila, teprve až v prstech sevřela klíč; znovu si uvědomila to hluboké ticho v domě a najednou dostala zcela iracionální strach z toho, co na ni za dveřmi asi čeká. Vzedmuly se v ní – až příliš živě – staré vzpomínky; vzpomněla si, jak sem tiše chodívala za svými dětmi, když byly malé. Vybavila si zvláštní scénky: jak jí Roderick vbíhá do náručí, drží se jí jako klíště, tiskne jí k šatům mokrou pusinku; jak má zdvořilá a rezervovaná Caroline plné ruce malování, vlasy jí padají do barev… A pak, jako by z jiné, vzdálené doby, přiběhla v nažehlených šatičkách Susan. Vzpomněla si na její vychovatelku paní Palmerovou. Poněkud přísná, poněkud strohá, vždycky se tvářila, jako kdyby ji návštěvy obtěžovaly, jako kdyby chtěl člověk vidět vlastní dítě víc, než se sluší nebo je zdrávo. Když paní Ayresová odemykala dveře, napůl čekala, že uslyší její hlas, napůl tušila, že najde všechno v původním stavu. Podívej, Susan, maminka si pro tebe zase přišla. No jistě, maminka to bez tebe nemůže vydržet!

Ale místnost, v níž se ocitla, koneckonců nemohla být anonymnější a bezútěšnější. Jak už jsem řekl, všechen dětský nábytek a zařízení z ní vystěhovali už před lety, takže teď působila melancholickým, vzpomínkovým dojmem jako všechny holé, zanedbané pokoje. Parkety na podlaze byly zaprášené a vybledlé tapety na stěnách poseté vlhkými fleky. Přes zamřížovaná výsuvná okna stále visely na drátě kvůli zatemnění závěsy, pocákané modrými vybledlými flíčky od slunce. Staromódní krb s policí byl vymetený, ale bronzová ochranná mříž byla v místech, kam z komína zatekla dešťová voda, umazaná od sazí; římsa nad krbem měla uražený roh a vypadala jako odkrytá sklovina u právě uštípnutého zubu. A na komínovém tělese, přesně jak si paní Ayresová pamatovala, visel domácí telefon: na tomto patře byl vyveden krátký opletený kabel, zakončený dalším matným mluvítkem. Paní Ayresová k němu zamířila, vyvěsila ho a vytáhla z něj píšťalku a v tu chvíli se zevnitř vyvalil zatuchlý, nepříjemný zápach – něco jako zkažený dech, řekla, takže, když si kalíšek přiložila k uchu, s nechutí si představila, kolikatery rty se k němu musely za všechny ty roky tisknout a klouzat po něm… Stejně jako dole neslyšela nic než tlumené víření vlastní krve. Poslouchala téměř minutu, natáčela si mluvítko k uchu v nejrůznějších úhlech. Pak zastrčila píšťalku zpět na své místo, vyvěsila mluvítko a otřela si ruce.

Zalilo ji zklamání, strašlivé zklamání. V tom pokoji nebylo nic, co by ji potřebovalo nebo vítalo: rozhlédla se kolem a snažila se najít nějakou stopu dětského života, který v něm probíhal, ale po sentimentálních obrázcích, které visívaly na stěnách, nebo něčem podobném nebylo ani stopy. Jediné, co tam zůstalo, byly odporné pozůstatky vojenské okupace, kroužky, škrábance a spáleniny po cigaretách, odřené podlažní sokly; a když zamířila k jednomu z parapetů, zjistila, že je ošklivě polepený malými šedými kroužky od žvýkačky. U netěsnících výsuvných oken sice panovala lezivá zima, ale paní Ayresová se na chvilku zadívala do parku, mírně překvapená tím, jak je z té výšky zkosený výhled na vzdálené staveniště, a za okamžik rozeznala postavu Caroline, která právě mířila zpět k domu. Při pohledu na svou vysokou, výstředně vyhlížející dceru, osaměle se ubírající přes pozemky přepadla paní Ayresovou ještě větší tíseň než kdy předtím. Ještě chvilku ji pozorovala, pak od okna ustoupila. Po levici měla další dveře, spojující pokoj se starou dětskou ložnicí. Právě tam totiž její první dcerka ležela se záškrtem; a tam vlastně i zemřela. Dveře byly pootevřené. Paní Ayresová se přistihla, že nemůže odolat temnému pokušení otevřít je dokořán a vejít dovnitř.

Ale znovu nenašla skoro nic, co by si pamatovala, nic než známky opotřebování, poškození a zanedbání. V okně bylo několik popraskaných tabulek, posuvný rám kolem nich se drolil. Z malého rohového umyvadla se linul nakyslý pach moči a prkna pod ním byla v místě, kam kapala voda z netěsnícího kohoutku, málem ztrouchnivělá. Paní Ayresová se rozhodla tu škodu prozkoumat; naklonila se a položila ruku na zeď. Náhle si vybavila, že na tapetách býval vypouklý vzor ze smyček a arabesek a kdysi hrával všemi barvami. Později však byly přelakovány jednotvárnou klihovou barvou, která se vlivem vlhkosti proměnila v hmotu podobnou tvarohu. Paní Ayresová se s pocitem nechuti dívala na skvrny na svých prstech, stála a mnula si ruce, snažila se z nich ten klih sedřít. Teď už litovala, že sem vůbec chodila, že do těch pokojů vůbec vkročila. Přistoupila k umývátku a pustila si na ruce ledovou, cákající vodu. Pak si otřela prsty do sukně a obrátila se k odchodu.

V tu chvíli však ucítila zvedající se závan větru – nebo spíš chladný proud vzduchu, něco jako větřík, který se do ní náhle opřel, udeřil ji do tváře, rozcuchal vlasy a způsobil, že se zachvěla; a o vteřinu později ji šokovalo prudké prásknutí v sousedním pokoji, kvůli němuž málem vyskočila z kůže. Téměř okamžitě si domyslela, co se stalo – že dveře, které odemkla a nechala otevřené, zabouchl průvan ze špatně těsnících oken. Přesto v holém, tichém pokoji ten zvuk působil tak nečekaně a odporně hlasitě, že jí chvilku trvalo, než se vzpamatovala a uklidnila své bušící srdce. S lehkým rozechvěním se vrátila do dětského pokoje a přesně, jak čekala, dveře byly zavřené. Přešla k nim, vzala za kliku, ale nemohla je otevřít.

Chvilku zůstala celá zmatená bez hnutí. Otočila klikou doleva i doprava, ohromeně soudila, že se při tom, jak se ty dveře prudce zabouchly, muselo pokazit vřeteno a celý mechanismus se musel rozhodit. Byl to starý typ zámku opatřený vložkou, zadlabanou do dveří a přemalovanou: mezi ním a kováním byla jako obvykle mezírka, a když se paní Ayresová sehnula a přiložila k ní oko, jasně viděla, že spojovací vřeteno funguje, jak má, a že západka zámku se vysunula a zapadla, jako kdyby někdo úmyslně otočil na druhé straně klíčem. Mohl to dokázat závan větru? Můžou se zabouchnuté dveře samy zamknout? Určitě ne. Paní Ayresová trošku znejistěla. Vrátila se zpátky do vedlejšího pokoje a vyzkoušela tamní dveře. Byly taky zamčené – jenomže nebyl důvod, aby tomu bylo jinak. Zamčené byly přece kvůli chladu, stejně jako všechny ostatní dveře na tomto patře.

A tak se vrátila k těm prvním dveřím a znovu je zkusila otevřít – teď už měla co dělat, aby neztratila trpělivost a nervy. Sama sebe přesvědčovala, že ty mizerné dveře přece nemůžou být zamčené, že jsou prostě jen pochroumané, stejně jako spousta dveří na Hundreds Hall, a že se jen zadrhly v zárubni. Když je prve otevírala, nekladly žádný odpor, a když nakoukla do mezírky mezi zámek a kování, znovu neklamně i přes panující šero uviděla zapadlou západku. Když přiložila oko ke klíčové dírce, dokázala dokonce rozeznat zaoblený konec hrotu klíče. Snažila se zjistit, zda by se k němu nějak nemohla dostat – třeba sponkou do vlasů? – a otočit s ním. Stále byla přesvědčená, že ty dveře se nějakým neobyčejným způsobem dokázaly samy od sebe zamknout.

Pak zaslechla zvuk, jenž jasně protrhl panující ticho: tiché, měkké cupitání nohou. A v kousíčku tmavého, mléčného světla v klíčové dírce zahlédla nějaký pohyb. Bylo to jako kratičké zatmění, prohlásila, jako kdyby se někdo nebo něco velice rychle mihlo chodbou zleva doprava – jinými slovy, jako kdyby to mířilo chodbou kolem dětských pokojů směrem od zadního schodiště v severozápadním cípu domu. Jelikož se domnívala, naprosto logicky, že tou osobou může být jedině paní Bazeleyová nebo Betty, pocítila nejprve úlevu. Postavila se a zaťukala na dveře. „Haló?“ zavolala. „Paní Bazeleyová? Betty? Betty, jste to vy? Haló, jsem tady zamčená!“ Zalomcovala klikou. „Haló! Slyšíte mě?“

Jenže ji zmátlo, když nikdo neodpověděl ani nepřišel; a kroky naopak utichly. Paní Ayresová si znovu přidřepla a zadívala se do klíčové dírky, dokud konečně – a opět k její značné úlevě – se to cupitání nevrátilo a nepřiblížilo. „Betty!“ zavolala, neboť teď si uvědomila, že tak rychlé a tlumené kroky by těžko mohly patřit paní Bazeleyové. „Betty! Pusťte mě ven, dítě! Copak mě neslyšíte? Nevidíte ten klíč? Mohla byste s ním otočit, prosím?“ Ale k jejímu velikému úžasu se jen objevilo další rychlé zatmění – tentokrát ve směru zprava doleva – a místo, aby ty kroky u dveří zastavily, cupitaly dál. „Betty!“ zavolala paní Ayresová znovu a pronikavěji. Chvilku panovalo ticho; pak se kroky vrátily. Od toho okamžiku ta rychlá tmavá postava přebíhala za dveřmi sem a tam; paní Ayresová viděla jen její rozmazanou čmouhu; pohybovala se jako stín bez tváře či postavy. Jako jediné ji s rostoucí hrůzou napadlo, že ta postava musí přece jen patřit Betty, ale že děvče přišlo o rozum a teď pobíhá jako blázen po chodbě.

Když se ta cupitající postavička znovu objevila, jako by přistoupila blíž ke dveřím, jako by se o ně otřela loktem nebo rukou; a od té chvíle to cupitání doprovázel tichý drásavý zvuk… Paní Ayresová náhle pochopila, že postavička při běhu přejíždí nehty po dřevěných obkladech. Představila si malou ručku s ostrými nehty a náhle si uvědomila, že je to dětská ručička; a ta představa byla tak šokující, že když v náhlé panice začala po čtyřech couvat ode dveří, roztrhala si na koleně punčochy. Uprostřed pokoje vstala, rozechvělá a otřesená.

V ten okamžik, v tom nejhlasitějším bodě, kroky náhle ustaly. Paní Ayresová věděla, že postavička teď musí stát na druhé straně dveří; dokonce viděla, jak se dveře malinko zatřásly v zárubni, jako kdyby do nich někdo strčil, zatlačil na ně nebo je jen zkoušel. Dívala se na zámek, čekala, že uslyší cvaknutí klíče, a uvidí, jak se klika otáčí, a dodávala si odvahu k tomu, co se za nimi asi objeví, až se otevřou. Ale po dlouhém okamžiku napětí dveře opět zůstaly volně viset v závěsech. Paní Ayresová zadržela dech, až neslyšela nic než rychlý tlukot vlastního srdce, vznášející se jako by na povrchu nastalého ticha.

Pak se jí náhle přes rameno ozval pronikavý hvizd píšťalky domácího telefonu.

Tak usilovně se připravovala na úplně jiný druh šoku, že od toho slonovinového mluvítka s leknutím uskočila, při tom vykřikla a málem zakopla. Mluvítko se odmlčelo, pak zahvízdlo znovu; od té chvíle se z něj linula pravidelná řada ostrých, dlouhotrvajících hvizdů. Podle ní bylo nemožné, aby ten zvuk způsobil závan větru nebo nějaká akustická anomálie: to hvízdání bylo úmyslné, úpěnlivé – něco jako houkání sirény nebo pláč hladového mimina. Ten signál byl ve skutečnosti tak cílený, že skrz paniku jí hlavou náhle blesklo, že by to koneckonců mohlo mít dost jednoduché vysvětlení. Copak není možné, aby se paní Bazeleyová, jež se strachovala o její bezpečnost, ale stále odmítala jít nahoru po schodech, vrátila do kuchyně a pokoušela se s ní spojit? Vždyť to mluvítko je přece součástí obyčejného lidského světa na Hundreds Hall – ne jako ta nevysvětlitelná cupitající postavička venku na chodbě. A tak paní Ayresová znovu sebrala odvahu, zamířila ke komínovému tělesu, neobratnými, roztřesenými prsty tu upištěnou věc zvedla a vytáhla z ní slonovinovou píšťalku – a samozřejmě se znovu ponořila do ticha.

Ale ta věc v její ruce přece jen nebyla úplně zticha. Když si přistrčila mluvítko k uchu, slyšela, jak z něj vychází slabé, vlhké ševelení – jako kdyby někdo pomalu a šouravě provlékal trubicí vlhké hedvábí, nebo něco podobně jemného. Paní Ayresová si v šoku uvědomila, že ten zvuk je namáhavé dýchání, jež se zadrhává a klokotá v úzkém, staženém hrdle. Vmžiku se přenesla o osmadvacet let zpátky v čase k lůžku svého prvního nemocného dítěte. Zašeptala dcerčino jméno – „Susan?“ – a dech se zrychlil a byl ještě víc plačtivý. Postupně z té klokotavé směsice zvuků začal vystupovat tenký a žalostný dětský hlásek, který jako by se s ohromným úsilím pokoušel utvářet slova.

V tu chvíli paní Ayresová to mluvítko v naprosté hrůze upustila a vyběhla ke dveřím. Nestarala se, co může být na druhé straně: bušila pěstmi do panelů, divoce volala paní Bazeleyovou, a když nedostala odpověď, nejistě se vyřítila přes pokoj k jednomu ze zamřížovaných oken a silou vzala za jeho západku. To už se jí po tvářích řinuly slzy zděšení, jež ji téměř oslepily. Ty spolu s panikou ji musely zbavit smyslů i síly, protože ta jednoduchá a poměrně volná západka se jí zařezávala do prstů a odmítala povolit.

Dole pod ní si to právě po trávníku rázovala Caroline k jihozápadnímu cípu terasy. Když ji paní Ayresová spatřila, pustila západku a začala bušit do okna. Viděla, jak její dcera zůstává stát, zvedá hlavu a rozhlíží se, nedokáže ten zvuk zařadit; vzápětí její matka ke své nevýslovné úlevě viděla, jak zvedá ruku na pozdrav. Pak ale poznala, že Caroline se nedívá nahoru k oknu dětského pokoje, ale přímo před sebe na opačný konec terasy. Přitiskla obličej ke sklu a zahlédla podsaditou ženskou postavu běžící po štěrku, v níž poznala paní Bazeleyovou. Čekala na vrcholu schodů na terasu na Caroline a spěšně, vyděšeně začala gestikulovat zpátky k domu. Po chvíli přiběhla po terase i Betty a nervózně je popoháněla rukou… Po celou tu dobu vycházel z toho nezašpuntovaného mluvítka žalostný šepot. Při pohledu na tu trojici žen dole pod sebou si paní Ayresová uvědomila, že v tom rozlehlém domě zůstaly s tím chabým, ukřičeným duchem na druhém konci drátu samy.

V ten okamžik její panika přerostla v hysterii. Zvedla pěsti a zabušila do okna – a dvě ze starých, křehkých okenních tabulek jí pod rukama praskly. Když Caroline, paní Bazeleyová a Betty zaslechly zvuk tříštícího se skla, užasle zvedly hlavu. Viděly, jak paní Ayresová ječí zpoza okenních mříží – ječí jako dítě, vypověděla paní Bazeleyová – a buší rukama do rámu rozbitého okna.

Nikdo pak nedokázal říct, co přesně se s ní stalo v době, než vyděšeně vyklopýtaly nahoru k dětskému pokoji. Dveře od pokoje byly pootevřené, mluvítko domácího telefonu tiché a slonovinová píšťalka pevně zasunutá v jamce. Paní Ayresová strnule dotápala do rohu a tam normálně omdlela. Z řezných ran na pažích zle krvácela, a tak se všechny tři všemožně snažily krvácení zastavit a nadělaly obvazy z jednoho jejího hedvábného šátku. Pak ji zvedly a napůl podepřenou, napůl bezvládnou ji odnesly o patro níž do ložnice, kde jí nalily sklenku brandy a pokusily se ji zahřát. Zatopily v krbu a navrstvily na ni několik dek, protože se celá v šoku začala třást.

Třesavka neustávala, ani když jsem za více než hodinu dorazil na místo.

Byl jsem právě na návštěvě u jednoho pacienta, jenž měl naštěstí telefon, takže když Caroline zavolala do ordinace, spojovatelka mi mohla vyřídit naléhavou žádost, abych se cestou domů zastavil na Hundreds Hall. Odjel jsem k nim hned, jak to bylo možné, a vůbec jsem netušil, co tam na mě čeká. Chaos, v němž se dům po mém příjezdu nacházel, mě naprosto vyvedl z míry. Mrtvolně bledá Betty mě odvedla nahoru za paní Ayresovou: seděla s Caroline po svém boku, schoulená do klubíčka a roztřesená, při každém sebenepatrnějším pohybu či zvuku sebou škubla jako vyplašený zajíc. Když jsem ji spatřil, podlomila se mi kolena. Měla tak šílený výraz, že vypadala přesně jako její syn, přesně jako Roderick v poslední, nejhorší fázi svých halucinací. Po ramenou se jí plazily rozcuchané vlasy a její paže a ruce byly v zbědovaném stavu. Krev jí zatekla i do masivních prstenů a proměnila všechny kamínky v rubíny.

Ukázalo se však, že ty rány jsou jako zázrakem poměrně povrchové. Vyčistil jsem je, obvázal a pak jsem se místo Caroline posadil vedle ní a jemně ji držel za ruce. Z tváře se jí postupně vytratila ta největší zběsilost a povyprávěla mi, co se jí stalo – každou chvíli se při tom rozplakala, roztřásla nebo schovala obličej do dlaní.

Nakonec mi zpříma a dychtivě pohlédla do očí.

„Chápete, co se stalo?“ zeptala se. „Víte, co to znamená? Zklamala jsem ji, pane doktore! Ona přišla, a já jsem ji zklamala!“

Pevně mi sevřela prsty – tak křečovitě, až jí začala skrz obvazy prosakovat krev z čerstvě otevřených ran.

„Paní Ayresová,“ řekl jsem ve snaze přivést ji k rozumu.

„Moje milovaná holčička,“ mlela dál a vůbec mě neposlouchala. „Tak zoufale jsem chtěla, aby přišla, víte. Já jsem cítila, že tady v domě je. Ležela jsem v posteli a cítila její blízkost. Byla tak blízko! Ale byla jsem nenasytná. Chtěla jsem ji mít ještě blíž. Přivolala jsem ji tím, že jsem si přála, aby přišla. A pak se objevila – a já jsem dostala strach. Měla jsem z ní strach a zklamala jsem ji! A teď nevím, co mě děsí víc, jestli představa, že už se ke mně nikdy nevrátí, nebo pomyšlení, že mě po tom zklamání bude nenávidět. Bude mě nenávidět, pane doktore? Řekněte, že nebude!“

„Nikdo vás nenávidí,“ ujistil jsem ji. „Musíte zůstat v klidu.“

„Ale já jsem ji zklamala! Nechala jsem ji na holičkách!“

„Nikoho jste nezklamala. Vaše dcera vás miluje.“

Pohlédla mi do tváře. „Myslíte, že ano?“

„Ovšem že ano.“

„Slibujete?“

„Slibuji,“ přikývl jsem.

V tu chvíli bych byl řekl cokoliv, jen abych ji uklidnil. Brzy jsem jí však zakázal mluvit, dal jsem jí sedativum a uložil ji do postele. Chvíli se neklidně zmítala, obvázané ruce stále propletené s mými, ale sedativum bylo silné, a jakmile usnula, jemně jsem se jí vymanil ze sevření a sešel dolů, abych incident probral s Caroline, paní Bazeleyovou a Betty. Shromáždily se v salonku a vypadaly bledě a otřeseně téměř jako samotná paní Ayresová. Caroline každé z nich rozdala sklenku brandy a alkohol spolu s tím šokem paní Bazeleyovou dohnal k slzám. Vyptával jsem se jí i Betty co nejpodrobněji, ale jediné, co mohly z verze paní Ayresové potvrdit, bylo, že do druhého poschodí odešla sama; že tam zůstala dost dlouho – podle nich dobrých dvacet minut –, že už si začínaly dělat starosti a odešly zburcovat Caroline; a že pak všechny tři viděly, jak tím strašlivým způsobem ječí z rozbitého okna.

Když jsem si dal dohromady jejich verzi, šel jsem si nahoru do dětského pokoje sám prohlédnout místo činu. Nikdy předtím jsem ve druhém patře nebyl; opatrně jsem stoupal vzhůru, dost otřesený tím, jaká v domě panuje nálada. Zjistil jsem, že ten pokoj vypadá kvůli rozbitému oknu a stříkancům a šplíchancům tmavnoucí krve ohyzdně. Ale dveře chodily na závěsech naprosto hladce a klíč se snadno otáčel v zámku. Zkusil jsem s ním otočit, když byly dveře otevřené i zavřené; dokonce jsem je zabouchl, abych zjistil, zda při tom nemůže dojít k nějakému poškození mechanismu, ale žádný vliv to nemělo. Znovu jsem vyzkoušel ten pitomý domácí telefon a stejně jako předtím jsem nic neslyšel. A pak, přesně jako to udělala paní Ayresová, jsem zamířil do staré dětské ložnice, a zůstal tam stát v naprostém klidu a očekávání. Myslel jsem při tom na tu mrtvou dívenku Susan i na svou matku; hlavou se mi honilo tisíc bezútěšných myšlenek; zadržoval jsem dech a troufale doufal, že se něco stane, že něco nebo někdo přijde. Ale nic se nestalo. V domě podle všeho panovalo hrobové ticho a chlad, ten pokoj mi připadal ponurý a nešťastný, ale bez jediné známky života.

K jednomu vysvětlení jsem se přece jen přikláněl: že to celé někdo zinscenoval, aby paní Ayresovou potrápil, buď jako zvrácený žert, nebo čistě se zlým úmyslem. Jen těžko jsem mohl podezřívat Caroline, a jelikož jsem nevěřil, že by to mohla být paní Bazeleyová, která k nim nastoupila do služby ještě před válkou, moje podezření muselo padnout na Betty. Za prvé je koneckonců možné, že měla na svědomí ten incident s domácím telefonem; a sama paní Ayresová potvrdila, že kroky, které slyšela přecházet sem a tam za dveřmi, byly lehké – lehké jako dětské krůčky. Podle paní Bazeleyové byla Betty v průběhu celého incidentu spolu s ní dole ve dvoraně, i když zároveň připustila, že ze strachu o paní Ayresovou vyšla o kousek výš, zatímco Betty se držela zpátky. Mohlo to děvče doběhnout ke schodišti pro služebnictvo, rychle se vyřítit nahoru, zamknout dveře od dětského pokoje a pak přebíhat sem a tam po chodbě – a to všechno bez toho, aniž by je druhá žena postrádala? To znělo velice nepravděpodobně. Sám jsem vyšel po zadním schodišti a dost podrobně jsem si ho prohlédl ve světle zapalovače. Pokrývala ho tenká vrstva prachu, kterou porušily jen moje vlastní šlápoty, ale žádné další stopy, těžké či lehké, tam nebyly, tím jsem si byl naprosto jistý. Navíc se zdálo, že je Betty kvůli tomu incidentu upřímně rozrušená; věděl jsem, že má svou paní ráda, a v neposlední řadě proti jejímu přičinění hovoří i svědectví samotné paní Ayresové, neboť dívku v době, kdy z mluvítka vycházely ty zvuky, viděla s paní Bazeleyovou venku před domem…

Tohle všechno se mi honilo hlavou, zatímco jsem se po tom ponurém pokoji rozhlížel; ale brzy pro mě ta tíseň byla nesnesitelná. Namočil jsem si v umývátku kapesník a vyčistil ty nejhorší fleky od krve. Našel jsem pár volných kusů linolea a co nejlépe se s nimi pokusil ucpat ty rozbité tabulky skla. Pak jsem se znaveně vrátil dolů. Scházel jsem po hlavním schodišti a na první podestě jsem potkal Caroline, která právě vycházela z matčina pokoje. Přiložila si ukazováček k ústům a v tichosti se mnou zamířila do salonku.

„Jak jí je?“ zeptal jsem se, když jsme za sebou zavřeli dveře.

Caroline se otřásla zimou. „Spí. Měla jsem jen pocit, že jsem zaslechla, jak vykřikla. Nechci, aby se probudila a byla vyděšená.“

„Žádný strach,“ opáčil jsem, „po tom veronalu bude spát několik hodin. Pojď si sednout k ohni. Jsi celá prokřehlá. A bůh ví, že i mně je zima.“

Odvedl jsem ji ke krbu, přitáhl těsně k sobě dvě křesla a posadili jsme se. Položil jsem si lokty na kolena a hlavu opřel do dlaní. Zmoženě a utahaně jsem si promnul oči.

„Tys byl nahoře,“ řekla Caroline.

Přikývl jsem a obrátil k ní kalný zrak. „Bože, Caroline, ten pokoj je příšerný! Vypadá to tam jako v cele šílence. Zamkl jsem dveře. Myslím, že byste ho měly nechat zamčený. Vůbec tam nahoru nechoďte.“

Odvrátila ode mě zrak, stočila pohled k ohni a chmurně poznamenala: „Další uzavřený pokoj.“

Nepřestával jsem si mnout rozbolavělé oči. „To je teď ten nejmenší problém. Musíme myslet hlavně na tvou matku. Nemůžu prostě pochopit, jak se to mohlo stát, ty ano? A dnes ráno byla při smyslech?“

„Byla na tom stejně jako včera, jestli tě zajímá tohle,“ odpověděla Caroline, aniž odvrátila pohled od ohně.

„Spala dobře?“

„Pokud vím… Myslím, že jsem vůbec neměla chodit na tu stavbu. Neměla jsem ji nechávat samotnou.“

Svěsil jsem ruce. „Neblázni. Jestli je to něčí vina, pak jedině moje! Už týdny mi říkáš, že není ve své kůži. Bůh je mi svědkem, že jsem si jí měl víc všímat. Je mi to líto, Caroline. Vůbec jsem netušil, že je tak nevyrovnaná. Kdyby se pořezala hlouběji, kdyby zasáhla tepnu –“

Caroline se tvářila vyplašeně. „Odpusť,“ řekl jsem a natáhl se po její ruce. „Tohle je strašné. Vidět tvou matku v takovém stavu… A ty její – ty její přeludy,“ dodal jsem zdráhavě. „Ty představy o tvojí sestře, že ji tvoje sestra… navštěvuje. Vědělas o tom?“

Caroline stočila pohled zpátky k ohni. „Ne. Ale teď už to chápu. Tráví tolik času o samotě. Myslela jsem si, že je to únavou. Ale ona si místo toho nahoře ve svém pokoji myslela, že – bože, to je absurdní! To je – úděsné.“ Bledé tváře jí polil ruměnec. „Říkej si, co chceš, ale je to moje vina. Věděla jsem, že se něco takového stane. Byla to jen otázka času.“

„No jo,“ připustil jsem nešťastně, „taky mě to mohlo napadnout. A mohl jsem na ni dávat větší pozor.“

„Nezáleží na tom, jak velký dáváš pozor,“ namítla. „Vždyť jsme dávali pozor i na Rodericka, pamatuješ? Měla jsem ji z Hundreds Hall odvézt někam pryč.“

Na tom, jak to říkala, bylo něco divného; a při těch slovech na mě pohlédla a pak téměř tajnůstkářsky sklopila zrak. „Co tím chceš říct, Caroline?“ zeptal jsem se.

„Copak to není jasné?“ odpověděla mi otázkou. „V tom domě něco je! Něco, co tady bylo celou dobu, a právě teď… se to probudilo. Nebo to sem přišlo, aby nás potrestalo a dělalo nám naschvály. Viděls přece, jak moje matka vypadala, když jsi přijel. Slyšels, co se jí stalo. Slyšel jsi i paní Bazeleyovou a Betty.“

Nevěřícně jsem na ni hleděl. „To nemůžeš myslet vážně –“ zarazil jsem se. „Přece nevěříš – Caroline, poslouchej.“ Natáhl jsem se kolem ní a pevně sevřel v dlaních i její druhou ruku. „Ty, tvoje matka, paní Bazeleyová, Betty: všechny do jedné jste na pokraji nervového zhroucení! Ano, ten dům člověku zamotá hlavu. To vás tak překvapuje? Jedna neradostná událost jasně spustila lavinu dalších: nejdřív Gyp, pak Roderick a teď tohle. To snad chápeš, ne? Ty nejsi jako tvoje matka, Caroline. Jsi silnější než ona. Vzpomínám si, jak před mnoha měsíci seděla tady, co sedíš teď ty, a plakala. Musela se trápit vzpomínkami na tvou sestru od chvíle, co se objevily ty pitomé čmáranice. Poslední dobou stůně, nespí; ani její věk jí moc nepřidá. A pak ta směšná událost s tím domácím telefonem –“

„A co ten zamčený pokoj? Co ty kroky?“

„Vždyť ty dveře nejspíš vůbec nebyly zavřené! Byly přece otevřené, když jste s paní Bazeleyovou vyběhly nahoru, ne? A píšťalka byla zpátky na svém místě. Pokud jde o ty kroky – troufám si tvrdit, že něco přece jen slyšela. Pamatuješ, jak si jednou myslela, že slyší Gypovy kroky? To úplně stačí a může propadnout hysterii.“

Caroline jen bezmocně zavrtěla hlavou. „Ty máš prostě odpověď na všechno.“

„Jistě, rozumem se dá vysvětlit všechno. Nechceš mi snad tvrdit, že tvoje sestra –“

„Ne,“ opáčila pevně. „Ne, nic takového netvrdím.“

„Tak co tedy? Že tvou matku straší nějaký jiný duch? Tentýž duch, který podle všeho zanechal ty značky v Roderickově pokoji –“

„Ale něco je přece udělat muselo, ne?“ vykřikla Caroline a vymanila se mi ze sevření. „Já vím, že tady něco je. Věděla jsem to od chvíle, co Rod onemocněl, ale příliš jsem se bála tomu přijít na kloub… Navíc pořád musím myslet na to, co mi matka řekla, když se našly ty poslední čmáranice. Řekla, že dům zná všechny naše slabiny a jednu po druhé je zkouší. Víš, Roddieho slabina byl dům. Tou mojí nejspíš Gyp. Ale matčinou slabinou je Susan. Jako kdyby ji těmi klikyháky, kroky, tím hlasem – jako by se jí tím vším posmíval. Jako kdyby si s ní něco zahrávalo.“

„Caroline, tomu přece nemůžeš věřit,“ namítl jsem.

„Jistě,“ odsekla naštvaně, „tobě se to řekne! Klidně si můžeš mluvit o halucinacích a přeludech a podobných věcech. Jenomže ty tuhle rodinu neznáš; nemůžeš. Znáš nás jen takhle. Před rokem jsme byli jiní. Vím jistě, že ano. Hodně věcí se změnilo – pokazilo – tak zle a rychle. Nechápeš, že něco tady přece být musí?“

V obličeji teď byla bílá a přepadlá. Položil jsem jí ruku na paži.

„Poslyš, jsi unavená. Všechny jste unavené.“

„To říkáš pořád!“

„Ono je to bohužel pořád pravda.“

„Ale tohle je přece víc než pouhá únava? Copak to nevidíš?“

„Já vidím to, na co si můžu sáhnout,“ namítl jsem. „Pak dokážu vyvodit logické závěry. To lékaři dělají.“

Vyrazila ze sebe výkřik, zčásti z pocitu marnosti, zčásti z nechuti; ale ten jako by z ní vysál poslední zbytky sil. Zakryla si oči, chvíli jen tak nehybně a škrobeně seděla a pak svěsila ramena.

„Když já prostě nevím,“ hlesla nešťastně. „Někdy mi to přijde jasné. Jindy je toho na mě nějak moc. Je toho příliš.“

Přitáhl jsem si ji k sobě, políbil ji a pohladil po hlavě. „Je mi to moc líto, miláčku,“ promluvil jsem k ní tiše a klidně. „Vím, že je to těžké. Ale nikomu nepomůže, tvé matce ze všeho nejméně, když se budeme vyhýbat jasným… Všechno se jí najednou vymklo z rukou. Na tom není nic divného nebo nepřirozeného. Prostě si myslím, že se jen snaží utéct do doby, kdy její život byl snazší. Kolikrát toužebným hlasem hovořila o minulosti? Musela do tvojí sestry projektovat všechno, co ztratila. Jsem přesvědčený, že až si její mysl odpočine, projasní se. Opravdu si to myslím. Myslím, že by jí taky pomohlo, kdyby se rodinný majetek zase postavil na nohy.“ Zarazil jsem se. „Kdybychom se vzali –“

Caroline se odsunula. „Jak se můžu vdávat, když je moje matka v takovém stavu?“

„Určitě by ji uklidnilo, kdyby se věci zase daly do pořádku. Kdyby ses usadila. Nemyslíš?“

„Ne. Ne, to by nebylo správné.“

Chvíli jsem zápolil s vlastním pocitem zmaru; pak jsem znovu uváženě promluvil. „Tak dobře. Ale tvoje matka teď bude potřebovat důkladnou péči. Bude potřebovat všechnu naši pomoc. Nesmí se nechat vyděsit nebo rozčílit žádným výplodem fantazie. Rozumíš mi, Caroline?“

Po chabém zaváhání zavřela oči a přikývla. Pak už jsme seděli v tichosti. Caroline si založila paže, posunula se na kraj křesla a znovu se zadívala do ohně, jako by dumala nad těmi plameny.

Zůstal jsem s ní tak dlouho, jak jsem mohl, ale nakonec jsem musel odjet do nemocnice. Přikázal jsem jí, aby si odpočinula. Slíbil jsem, že přijedu hned ráno, a kdyby její matka vykazovala jakékoliv známky rozčilení nebo vzrušení, má mi okamžitě zavolat. Pak jsem tiše sešel do kuchyně, abych totéž řekl i Betty a paní Bazeleyové – dodal jsem, že chci, aby dávaly pozor i na Caroline, protože je podle mého „lehce přetažená“.

Ještě než jsem odjel, zkontroloval jsem paní Ayresovou. Tvrdě spala, ubohé ofačované paže rozhozené, dlouhé vlasy rozcuchané na polštáři. Zatímco jsem stál u její postele, začala se vrtět a něco mumlat, ale stačilo, abych jí položil ruku na čelo a pohladil ji po bledé, ustarané tváři, a brzy se utišila.

Kapitola 11

Když jsem se druhý den ráno vrátil na Hundreds Hall, vůbec jsem netušil, co mě tam může čekat. Měl jsem dojem, že tamní situace je tak vyhrocená, že v době mojí nepřítomnosti se může stát cokoliv. Když jsem však někdy kolem osmé hodiny ráno vkročil do dvorany, po schodech právě scházela Caroline, a i když vypadala unaveně, ve tvářích měla uklidňující známky života a barvy. Oznámila mi, že za sebou mají klidnou noc, její matka spala tvrdě a od probuzení je v naprostém klidu.

„Díky bohu!“ zvolal jsem. „A jak vypadá? Není zmatená?“

„Podle všeho ne.“

„Už se nějak vyjádřila k tomu, co se stalo?“

Caroline zaváhala, pak se obrátila a zamířila zpátky nahoru po schodech.

„Pojď si s ní promluvit sám.“

A tak jsem šel za ní.

Potěšilo mě, když jsem viděl, že v pokoji je světlo, závěsy jsou roztažené a paní Ayresová, přestože na sobě stále má noční úbor, neleží v posteli, ale sedí u krbu a vlasy má volně spletené do copu. Vrhla sice ustrašený pohled ke dveřím, ale když spatřila mě a Caroline, úzkost z tváře jí zmizela. Pohlédli jsme si do očí, ona zamrkala a zrudla, jako by prostě byla jen v rozpacích.

„Páni, paní Ayresová,“ spustil jsem. „Přijel jsem takhle brzy v domnění, že mě budete potřebovat. Ale vidím, že jsem tady zcela zbytečný.“ Zamířil jsem k ní a přitáhl si zpod jejího toaletního stolku čalouněnou stoličku, abych se vedle ní mohl posadit a prohlédnout ji. „Jak se cítíte?“ zeptal jsem se tiše.

Zblízka jsem poznal, že z toho sedativa, které jsem jí předešlý večer dal, má stále ještě temný a skelný pohled v očích a poněkud chabé držení těla. Ale její hlas, třebaže tichý, byl jasný a pevný. „Připadám si jako naprostý hlupák,“ řekla a sklopila hlavu.

„Nebuďte blázínek,“ odvětil jsem s úsměvem. „Jak jste spala?“

„Tak tvrdě, že – že si na nic nepamatuju. Řekla bych, že za to vděčím vašim lékům.“

„Žádné zlé sny?“

„Myslím, že ne.“

„Dobrá. Teď pěkně po pořádku.“ Jemně jsem vzal do dlaní její ruce. „Mohu vám zkontrolovat obvazy?“

Odvrátila ode mě tvář, ale pokorně natáhla ruce. Obvazy jí zakrývaly manžety, které si přes ně stáhla, a když jsem je vykasal, viděl jsem, že fáče jsou špinavé a musí se vyměnit. Zašel jsem do koupelny a přinesl lavor s teplou vodou, ale ani ta sundávání cupaniny z ran moc neusnadnila. Caroline tiše přihlížela. Paní Ayresová snášela zákrok bez reptání, jen tu a tam zadržela dech, když obvaz zatahal.

Řezné rány se celkem vzato zacelovaly dobře, a tak jsem je znovu opatrně převázal. Caroline sebrala lavor s obarvenou vodou a smotala špinavé obvazy, a já jsem mezitím její matce změřil tep a krevní tlak, pak jsem si ji poslechl. Měla sice mírně ztížený dech, ale potěšilo mě, že srdce jí bije rychle a velice rázně.

Srovnal jsem jí límec u županu a odložil nástroje. „Myslím, že se zotavujete dobře,“ pochválil jsem ji a znovu ji jemně vzal za ruce. „To mi spadl kámen ze srdce. Včera jste celému domu pořádně nahnala.“

Paní Ayresová prsty odtáhla. „Nemluvme o tom. Prosím.“

„Strašně jste se vyděsila, paní Ayresová.“

„Jen jsem se chovala jako hloupá stará bába!“ Z hlasu se jí vůbec poprvé trochu vytratila rozhodnost. Zavřela oči, pak se pokusila usmát. „Obávám se, že jsem se nechala unést vlastní představivostí. V tomto domě člověka napadají samé hloupé myšlenky. Jsme tady příliš osamělé. Můj manžel vždycky říkával, že Hundreds Hall je ten nejosamělejší dům ve Warwickshiru. Viď, že ano, Caroline?“

„Ano,“ přitakala tiše Caroline a dál uklízela obvazy, aniž zvedla oči.

Otočil jsem se zpět k její matce. „No, ten dům za to rozhodně jistým způsobem může, když pomyslím, v jakém je stavu. Ale když jsem vás včera viděl, říkala jste velice neuvěřitelné věci.“

„Navykládala jsem spoustu nesmyslů. Stydím se na to jen pomyslet. Neumím si ani představit, co si musí myslet Betty a paní Bazeleyová… Bože, prosím, nemluvme o tom, pane doktore.“

„Přijde mi, že je to dost vážné, než abychom to přešli mlčením.“

„Nikdo tady přece nemlčí. Dal jste mi prášky. Caroline o mě pečuje. Teď už je mi docela dobře.“

„Nepociťujete úzkost nebo strach?“

„Strach?“ To ji rozesmálo. „A z čeho proboha?“

„No, včera jste vypadala velice vyděšeně. Mluvila jste o Susan –“

Paní Ayresová se zavrtěla v křesle. „Už jsem vám řekla, že jsem napovídala spoustu nesmyslů. Měla jsem úplně zamotanou hlavu. Trávím příliš mnoho času o samotě. Teď už si to uvědomuji. V budoucnu budu trávit víc času s Caroline. Po večerech a tak dále. Netrapte mě, prosím. Prosím vás.“

Zakryla mi svou ofačovanou rukou dlaň, její oči vypadaly v té přepadlé tváři tmavé, veliké a stále poněkud skelné. Ale její hlas se opět vyrovnal a zněl velice upřímně. Po vytřeštěné, blábolící ženě, která mě přivítala včera, nebylo ani stopy.

„Tak dobře,“ připustil jsem nakonec. „Teď chci, abyste odpočívala. Myslím, že byste se měla vrátit do postele. Dám Caroline recept – jen mírné sedativum, nic víc. A dokud znovu nenaberete síly, chci, abyste si každou noc dala svých osm hodin spánku. Co na to říkáte?“

„Jako bych byla invalida,“ odtušila a do hlasu se jí vkradl náznak škádlivosti.

„Já jsem tady doktor. Rozhodnutí o tom, kdo je tady invalida, musíte nechat na mně.“

S mírným reptáním se zvedla, ale nechala se doprovodit zpátky do postele. Dal jsem jí další veronal – tentokrát o něco nižší dávku –, a než se vzdycháním a mumláním usnula, seděli jsme u ní s Caroline. Když jsme si byli jistí, že usnula, opustili jsme pokoj a zůstali stát na podestě.

„Vypadá o tolik lépe,“ poznamenal jsem a zadíval se s kroucením hlavy na zavřené dveře. „To je neuvěřitelné. Taková je už od rána?“

„Ano,“ ujistila mě Caroline, ale do očí se mi nepodívala.

„Vypadá málem jako dřív.“

„Myslíš?“

Podíval jsem se na ni. „Ty ne?“

„Nejsem si tak jistá. Víš, matka umí velice dobře skrývat pocity. Taková už je její generace; hlavně ženy.“

„No, přišlo mi, že je v mnohem lepším stavu, než jsem čekal. Teď bychom jí hlavně měli dopřát klid.“

Caroline po mně vrhla letmý pohled. „Klid? Vážně si myslíš, že něco takového je tady možné?“

Ta otázka mě zarazila, vzhledem k tomu, že jsme stáli uprostřed ztichlého domu a šeptem si povídali. Ale než jsem stačil odpovědět, Caroline mě pobídla: „Pojď se mnou na chvilku dolů do knihovny, ano? Chci ti něco ukázat.“

Nejistě jsem ji následoval do haly. Otevřela dveře do knihovny a ustoupila stranou, abych vešel jako první.

Po zimních deštích tam byla příšerně cítit zatuchlina. Police byly stále zakryté plachtami a stále v tom šeru vypadaly mírně přízračně. Ale Caroline nebo Betty, jedna z nich, otevřela jedinou funkční okenici a v krbu doutnal popelavý ohýnek. Vedle křesla stály dvě lampy. Překvapeně jsem místnost přelétl očima.

„Ty jsi tady?“

„Četla jsem si tu,“ opáčila, „zatímco matka spala. Víš, včera jsem po tvém odjezdu mluvila s Betty. A ona mi nasadila brouka do hlavy.“

Znovu vyšla na chodbu a tiše zavolala na Betty. Dívka musela čekat někde poblíž, protože se objevila téměř okamžitě. Šla za Caroline přes práh, pak mě v tom šeru zahlédla a zaváhala. „Pojďte dovnitř a zavřete za sebou dveře, prosím,“ pobídla ji Caroline.

Dívka vykročila se sklopenou hlavou.

„Takže,“ spustila Caroline, sepjala si ruce a prsty jedné z nich hnětla kotníky prstů té druhé, jako by se roztržitě snažila uhladit pergamenovou hrubost vlastní kůže. „Chci, abyste doktoru Faradayovi zopakovala, co jste mi včera řekla.“

Betty zaváhala, pak zamumlala: „Rači ne, slečno.“

„No tak, neblázněte. Nikdo se na vás nebude zlobit. Co jste mi přišla včera odpoledne říct, když pan doktor odjel domů?“

„Prosím, slečno,“ žadonila dívka a vrhla po mně rychlý pohled. „Řekla sem vám, že v tom domě je něco zlýho.“

Musel jsem asi vzdychnout nebo udělat zmatené gesto, protože Betty zvedla hlavu a vytrčila bradu. „Je! A vím to už celý měsíce! Řekla sem to panu doktorovi, ale von jen řek, že plácám hlouposti. Ale já neplácám hlouposti! Já sem věděla, že tu něco je! Cítila jsem to!“

Caroline mě pozorovala. Pohlédl jsem na ni, podíval se jí do očí a toporně odvětil: „To, že jsem Betty požádal, aby o tom nemluvila, je naprostá pravda.“

„Povězte doktoru Faradayovi, co přesně jste cítila,“ vybídla ji Caroline, jako by mě neslyšela.

„Prostě sem to cítila,“ opáčila dívka chaběji. „V celým domě. Je to jako – jako zlomyslnej sluha.“

„Zlomyslný sluha!“ opáčil jsem.

Dívka si dupla nohou. „A je! Hejbal tady nahoře nábytkem; dole nikdy nic neudělal. Strkal do věcí a ušmudlával je – jako dyby na ně šahal špinavejma rukama. Po tom požáru sem se málem prořekla. Ale paní Bazeleyová říkala, ať radějc mlčim, protože za to může pan Roderick. Ale pak se staly ty divný věci s paní Ayresovou – to klepání a plácání – a to už sem to nevydržela a řekla to samotný paní.“

Konečně mi to začalo docházet. „Aha,“ přikývl jsem a založil si ruce. „To mnohé vysvětluje. A co řekla paní Ayresová?“

„Řekla, že vo tom ví. Řekla, že je to duch a že ho má ráda. Řekla, že to bude naše tajemství a že to nesmím nikomu říct. A vod tý chvíle sem držela jazyk za zuby i před paní Bazeleyovou. A myslela sem, že je to v pořádku, protože paní Ayresová vypadala tak šťastně. Jenže teď ten duch zas dělá zlý věci, že jo? A mrzí mě, že jsem vo tom mlčela. Protože madam by si aspoň nic neudělala. Je mi to líto! Ale za nic nemůžu!“

Dala se do pláče, schovala si obličej do dlaní, ramena se jí natřásala. Caroline k ní zamířila a řekla: „Dobrá, Betty. Nikdo vám nic nevyčítá. Včera, když jsme všichni byli tak otřesení, jste se zachovala velice správně a rozumně. Utřete si oči.“

Dívka se nakonec uklidnila a Caroline ji poslala zpátky do suterénu. Pokorně poslechla, ale cestou po mně sekla zlověstným pohledem. Když odešla, chvíli jsem zůstal na ty zavřené dveře civět a plně jsem si uvědomoval ticho i Carolinin ostražitý pohled.

„Něco mi řekla to ráno, kdy jsem uspal Gypa,“ spustil jsem a nakonec se otočil. „Všechny vás to dost vzalo, a tak jsem vás nechtěl zbytečně zatěžovat. Když začaly ty patálie s Rodem, napadlo mě, že by to zčásti mohlo být její dílo, že mu mohla něco navykládat. Přísahala, že ne.“

„Myslím, že mu nic neřekla,“ poznamenala Caroline.

Přistoupila ke křeslu a ze stolku hned vedle něj sebrala dva tlusté svazky. Přitiskla si je na prsa a nasála vzduch nosem. A když znovu promluvila, propůjčila svému hlasu jistou vážnost.

„Nevadí mi, žes mi to zamlčel,“ řekla. „Nevadí mi, že jsem se to dozvěděla od Betty, a ne od tebe. Vím, jaký máš na dění v tomhle domě názor. Chci jen, abys mě aspoň chvilku poslouchal. Řekla bych, že mi to dlužíš.“

O krok jsem k ní přistoupil, ale z její pózy a chování čišela nevraživost. Zarazil jsem se a obezřetně připustil: „Tak dobrá.“

Caroline se znovu zhluboka nadechla a pokračovala.

„Po tom, co mi včera Betty řekla, jsem si začala všechno promýšlet. Najednou jsem si vzpomněla na pár knih, co měl otec v knihovně. Vzpomněla jsem si, jak se jmenují, a včera večer jsem je šla hledat. Napůl jsem tušila, že už jsme je dali pryč… no nic, nakonec jsem je našla.“

S matoucí ostýchavostí mi předala ty dva objemné svazky. Nevím, co jsem čekal, že v nich bude. Podle toho, jak vypadaly, jsem si myslel, že jde o lékařské knihy. Pak jsem spatřil jejich název: Přízraky živých a Noční stránka přírody.

„Caroline,“ hlesl jsem a spustil paže i s knihami podél těla, „tyhle knihy nám přece v ničem nepomohou.“

Když viděla, že se je nechystám otevřít, vzala si je zpátky a sama jednu otevřela. Trochu s tím zápolila, jako by ji neposlouchaly ruce; znovu jsem se podíval na její zruměnělé tváře a uvědomil si, že to, co jsem považoval za zdravou barvu, bylo ve skutečnosti něco jako rozčilení. Nakonec našla stránku, kterou si založila kouskem papírku, a začala nahlas číst.

„‚Prvního dne,‘“ dala se do čtení, „‚celou rodinu zničehonic vylekal záhadný pohyb mezi věcmi v obývacím pokoji a kuchyní a dalšími částmi domu. Jednou dokonce bez jakéhokoliv viditelného přičinění spadl z háčku nad příborníkem džbánek a rozbil se; po něm spadl další a druhý den ještě jeden. Porcelánová konvice na čaj, kterou položili na krbovou římsu s právě uvařeným čajem, sama od sebe seskočila na podlahu.‘“

Caroline na mě bázlivě pohlédla, ale viděl jsem v tom pohledu náznak vzpupnosti. Ruměnec v jejích tvářích teď získal ten nejsytější odstín. „Tohle se stalo v Londýně v devatenáctém století,“ řekla a obrátila několik stránek k další záložce. „Tohle je z roku osmnáct set třicet pět v Edinburghu. ‚Ať dělali, co dělali, ty patálie nepřestávaly: dnem i nocí slyšeli neviditelné kroky, klepání, škrábání, šustění, nejprve na jedné straně a pak i na druhé.‘“

„Caroline,“ hlesl jsem.

Spěšně listovala dál, až jednu stránku natrhla. „A tady, poslechni si tohle: ‚Zaznamenávám četné případy nevšedního nadpřirozeného zvonění všech zvonků v domě; někdy k němu dochází pravidelně ve stejnou dobu a zvonění pokračuje i poté, co byla učiněna potřebná opatření, aby se zamezilo možnostem zneužití nebo žertů –’„

„Tak dobrá,“ připustil jsem a znovu jsem si tu knihu od ní vzal. „Ukaž, podívám se na to.“

Obrátil jsem na titulní stranu. Seznam názvů kapitol mě zarazil, a tak jsem je s přídechem odporu přečetl nahlas. „‚Obyvatel chrámu.‘ ‚Dvojité snění a tranz.‘ ‚Nepokojní duchové.‘ ‚Domy, v nichž straší.‘“ Znovu jsem ruku i s knihou svěsil podél těla. „Copak jsme to neprobírali už včera? Vážně si myslíš, že tvoje matka se z toho dostane, když ji budeš utvrzovat v tom, že v tomhle domě je duch?“

„Ale já si to nemyslím,“ opáčila rychle. „Tohle si vůbec nemyslím. Vím, že tomu matka věří; vím, že si to myslí i Betty. Ale ty věci, o nichž se v té knize píše, nejsou duchové. Pokud něco… pak jsou to poltergeisti.“

„Poltergeisti!“ zvolal jsem. „Proboha! Proč ne třeba upíři nebo vlkodlaci?“

Caroline otráveně zavrtěla hlavou. „Před rokem bych možná reagovala stejně. Je to přece jen slovo, ne? Slovo označující něco, čemu nerozumíme, nějakou sílu nebo celý souhrn sil. Nebo něco v nás. Já nevím. Tihle pánové: Gurney a Myers.“ Otevřela druhou knihu. „Ti hovoří o ‚přízracích‘. Nejsou to duchové. Jsou to součásti lidských bytostí.“

„Součásti lidských bytostí?“

„Součásti jejich podvědomí, tak silné nebo narušené, že mohou vést vlastní život.“ Ukázala mi jednu stránku. „Podívej. Tady se jeden muž v Anglii ze všech sil touží spojit se svou přítelkyní – a přesně v tentýž okamžik se té ženě a jejímu společníkovi zjeví v jednom hotelovém pokoji v Káhiře! Zjeví se jako svůj vlastní duch! Nebo jedna žena slyšela v noci poletovat ptáčka – přesně jako matka! Pak před sebou spatří stát svého manžela, který je v Americe, a později zjistí, že je mrtvý! V té knize se píše, že když jsou někteří lidé nešťastní nebo ztrápení nebo po něčem strašně touží – Někdy prostě ani nevědí, že se to děje. Něco… jako by se z nich oddělilo. A já pořád musím myslet – pořád myslím na ty telefonáty. Co když to opravdu byl Roddie?“

„Cože?“ užasl jsem.

„No, jestli má ta kniha pravdu, pak za tím vždycky někdo je. A co když to všechno má na svědomí můj bratr? Co když se chce vrátit domů? Víš přece, jak umí být nešťastný a frustrovaný. A tím Bettyiným duchem mohl celou tu dobu být právě on.“

„Mohla to být sama Betty,“ opáčil jsem. „Pomyslelas na to vůbec? Vždyť vaše potíže začaly od chvíle, co sem přišla.“

Caroline nad tím nedočkavě mávla rukou.

„Stejně tak bys mohl říct, že naše trápení začalo od chvíle, co jsi tady ty. Ty mě vůbec neposloucháš. Ty zvuky, to zvonění – to jsou všechno signály, nebo ne? Dokonce i ty čmáranice na stěnách. Ten hlas, který včera matka slyšela v domácím telefonu – podle ní byl sotva slyšet, spíš takový dech. Možná se jen domnívala, že patřil Susan, protože ho toužila slyšet. Možná že ve skutečnosti patřil Rodovi.“

„Ale vždyť tam nic slyšet nebylo,“ namítl jsem. „Ani nemohlo. Pokud jde o to zvonění – to už jsme uzavřeli. Vadné dráty –“

„Jenže v té knize –“

Přikryl jsem jí ruce dlaněmi, stála mezi námi jen ta kniha. „Caroline, prosím,“ zapřísahal jsem ji. „Tohle jsou nesmysly. A ty to víš. Jsou to báchorky! Proboha. Jednou jsem měl pacienta, který se pokusil praštit svou manželku do hlavy kladivem. Tvrdil, že to není žádná jeho manželka; že ji ‚spolkla‘ jiná žena a že musí té falešné manželce rozmlátit hlavu, aby se ta skutečná dostala ven! Tahle kniha by mu nepochybně dala za pravdu. Klasický případ posedlosti duchem. Místo toho jsme toho muže poslali do nemocnice, nasadili mu bromid a do týdne měl zase čistou hlavu. Jak by ta kniha vysvětlila tohle? I tvému bratrovi dávají bromid. Je to velice nemocný mladý muž. Ale tvrdit, že straší na Hundreds Hall jako nějaký duch –“

Viděl jsem, jak jí po tváři přejel záblesk pochybností. „Zní to samozřejmě směšně,“ stála si paličatě za svým, „když to řekneš takhle. Jenomže ty tady nežiješ. Nic o tom nevíš. Včera večer mi to celé dávalo smysl. Poslouchej.“

Znovu otevřela knihu a našla další pasáž, která podle ní nejlépe vystihovala její stanovisko. Pak nalistovala další… Zadíval jsem se jí do tváře: byla už zardělá a téměř horečně v ní tepala krev. Díval jsem se na její roztěkaný, pronikavý pohled a málem jsem ji nepoznával. Vzal jsem ji za ruku. Vůbec si toho nevšimla, stále předčítala z té knihy. Sklouzl jsem prsty k jejímu zápěstí a snažil se jí změřit pulz. Cítil jsem, jak jí rychle tiká pod kůží.

Když ucítila můj rozhodný stisk, málem se ode mě v hrůze odtáhla. „Co to děláš? Přestaň! Přestaň!“

„Caroline,“ řekl jsem.

„Chováš se ke mně, jako ses choval k mojí matce. Jako ses choval k Rodovi! To je všechno, co umíš?“

„Proboha,“ vykřikl jsem, protože mě přemohla vlastní únava a pocit zmaru, „jsem přece doktor! Co čekáš? Stojíš tady, předčítáš mi ty nesmysly – Nejsi přece žádná pověrčivá venkovská husa. Rozhlédni se kolem sebe! Podívej se, co vám zbylo! Ten dům se vám bortí nad hlavou! Tvůj bratr přivedl rodinný majetek na pokraj krachu a všechno svedl na nějakou infekci. A ty teď to dílo dokonáš – a svalíš vinu na duchy a poltergeisty! Tohle už nechci poslouchat! Dělá se mi z toho zle!“

Otočil jsem se, vyděšený silou vlastních slov, a měl jsem co dělat, abych se neroztřásl. Slyšel jsem, jak Caroline odkládá knihu, a s veškerým vypětím jsem se uklidnil. Zakryl jsem si rukou oči a řekl: „Odpusť, Caroline. Nic z toho jsem nemyslel vážně.“

„Ne,“ odvětila tiše. „Jsem ráda, žes to řekl. Máš pravdu. Dokonce i s Roddiem. Neměla jsem ti to ukazovat. Není to tvůj problém.“

Obrátil jsem se zpátky k ní, znovu vzteky bez sebe. „Ovšem že je to taky můj problém! Chceme se přece vzít, nebo ne? I když bůh ví kdy… Bože, nedívej se na mě tak.“ Popadl jsem ji za ruce. „Nesnesu pohled na to, jak trpíš! Ale stejně tak nesnesu, abys žila v bludu. Jen si přidáváš další starosti. Copak jich už nemáš dost? Chci říct těch skutečných, ve skutečném světě, s nimiž se dá něco dělat?“

Znovu jsem v jejích očích zahlédl pochyby. „Ale včera večer to dávalo takový smysl,“ vzdychla si znovu. „Všechno do sebe zapadalo. Tolik jsem na Roddieho myslela, že jsem ho málem cítila vedle sebe.“

„Když jsem před pár dny poslouchal ten pitomý domácí telefon,“ opáčil jsem, „úplně jsem si vsugeroval, že slyším vlastní matku.“

Caroline svraštila čelo. „Vážně?“

Zvedl jsem její ruce a políbil je. „Tenhle dům nám všem leze na mozek; ale ne tak, jak si myslíš. Věci se tady… poněkud vymkly kontrole. Ale společně je zase dáme do pořádku. Zatím – to, že si děláš starosti o Roddieho, je zcela pochopitelné. Pojeďme ho navštívit, jestli ti to pomůže.“

Po těch slovech zvedla svěšenou hlavu a poprvé za několik týdnů jsem v jejích očích spatřil záblesk dobré nálady. Sevřelo se mi srdce. Přál jsem si, aby to bylo kvůli mně. „Myslíš to vážně?“

„Ovšem že myslím. Kvůli Rodovi to sice neschvaluju, ale to je teď vedlejší. Teď mi jde hlavně o tebe. Na srdci mi leží tvoje dobro, Caroline. To přece musíš vědět.“

A stejně jako už jednou předtím se zbytky mého vzteku hnuly a tak nějak se proměnily v touhu. Přitáhl jsem si ji k sobě. Chvilku kladla odpor, ale pak mě pevně objala svými štíhlými pažemi.

„Ano,“ zamumlala znaveně. „Já vím.“

Příští sobotu jsme odjeli na kliniku; paní Ayresová zůstala s Betty doma a prospala se. Den byl suchý, ale podmračený; cestou nevyhnutelně panovala dusná atmosféra. Předem jsem zavolal, že přijedeme, ale Caroline se stejně cestou aspoň desetkrát zeptala: „Co když nás nebude chtít vidět?“ a „Co když je na tom hůř? Co když nás vůbec nepozná?“

„Aspoň budeme vědět, na čem jsme,“ odpověděl jsem. „To přece není málo, že ne?“

Nakonec se odmlčela a okusovala si nehty. Když jsem zastavil na dvoře, chvíli se nepohnula, jako by ani nechtěla vystoupit. Prošli jsme dveřmi kliniky a ona mi vyděšeně stiskla paži.

Sestra nás zavedla do návštěvní místnosti, kde na nás u stolu čekal Rod. Caroline se mě pustila a rychle k němu s nervózním smíchem plným úlevy vyrazila.

„Rode? Jsi to ty? Málem jsem tě nepoznala! Vypadáš jako námořní kapitán!“

Její bratr přibral. Oproti poslední návštěvě měl kratší vlasy a nechal si narůst nazrzlý plnovous. Ten však nebyl kvůli jizvám rovnoměrný. Přišlo mi, že z tváře pod ním se vytratilo mládí a zabydlely se v ní tvrdé, fádní rysy. Rod úsměvy sestře neoplatil. Nechal ji, aby se sklonila, políbila ho na tvář a objala, ale zůstal sedět na opačné straně stolu – a všiml jsem si, že schválně položil ruce na desku, jako kdyby spokojeně zkoušel její pevnost.

Posadil jsem se na židli vedle Caroline. „Rád vás vidím, Rode.“

„Strašně ráda tě vidím!“ zvolala Caroline a znovu se rozesmála. „Jak se máš?“

Rod si přejel jazykem přes zuby, vyschlo mu v ústech. Tvářil se obezřetně a podezíravě. „Je mi fajn.“

„Jsi vykrmený. Aspoň že tě tady řádně živí! Je to pravda? Vaří tu dobře?“

Její bratr svraštil čelo. „Myslím, že ano.“

„A jsi rád, že nás vidíš?“

Na to neodpověděl. Místo toho zajel pohledem k oknu. „Jak jste se sem dostali?“

„Přijeli jsme autem doktora Faradaye.“

Znovu přejel jazykem přes zuby. „Malý Ruby.“

„Přesně tak,“ přikývl jsem.

Podíval se na mě, stále nedůvěřivý. „Řekli mi to až dnes ráno, že máte přijet.“

„Rozhodli jsme se až na poslední chvíli,“ vysvětlila Caroline.

„Matka nepřijela?“

Viděl jsem, jak Caroline váhá. A tak jsem odpověděl za ni.

„Vaši matku bohužel zase trápí bronchitida, Rode. Nic vážného. Brzy bude v pořádku.“

„Moc tě pozdravuje,“ dodala Caroline vesele. „Moc… moc ji mrzelo, že nemůže přijet.“

„Řekli mi to až dnes ráno,“ zopakoval. „Tady to tak je. Pořád nám něco zatajují, aby nás nepolekali. Víte, nechtějí, abychom ztráceli hlavu. Je to tady úplně stejné jako u královského letectva.“

Pohnul rukama a v tu chvíli jsem si všiml, že se třesou. To, že je nechával položené na stole, mu pomáhalo třesavku zastavit.

Myslím, že si toho všimla i Caroline. Přikryla mu ruce vlastními dlaněmi. „Chtěli jsme tě jen vidět, Rode,“ řekla. „Neviděli jsme tě celé měsíce. Chtěli jsme se jen ujistit, že jsi… v pořádku.“

Zadíval se s pokrčeným čelem na její ruce a na chvilku zavládlo ticho. Pak se Caroline znovu zaradovala nad jeho vousy a tím, jak přibral. Zeptala se ho, co celé dny dělá, a on nám vlažně povykládal, že tráví čas v „dílně“ a dělá modely z hlíny; zmínil i jídlo, dobu vyhrazenou volnu, zpěvu, příležitostnému zahradničení. Mluvil sice dost srozumitelně, ale jeho nové tvrdé, smutné rysy ani jednou neroztály a z chování se mu nevytratila obezřetnost. Carolininy otázky pak začaly být čím dál tím váhavější – Vážně je v pořádku? A řekl by, kdyby nebyl? Nepotřebuje něco? Myslí často na domov? – a on si nás oba začal prohlížet s chladným podezřením.

„Copak vám doktor Warren nepíše, jak na tom jsem?“

„Ano. Píše nám každý týden. Ale my jsme tě chtěli vidět. Napadlo mě –“

„Co tě napadlo?“ opáčil rychle.

„Že jsi možná… nešťastný.“

Třes v jeho rukách zesílil a rty se pevně semkly. Chvíli strnule seděl, pak se prudce odsunul od stolu a založil si ruce na prsou.

„Já se nevrátím,“ prohlásil.

„Cože?“ zeptala se zaraženě Caroline. Jeho náhlý pohyb ji polekal.

„Jestli jste přijeli kvůli tomu, abych se vrátil.“

„Chtěli jsme tě jen vidět.“

„Přijeli jste kvůli tomu? Abyste mě odvezli?“

„Ne, ovšem že ne. Aspoň jsem doufala –“

„Není to fér, jestli jste tady kvůli tomu. Nemůžete sem někoho přivézt a nechat ho, aby si tu zvykl – aby si zvykl na to, že nemá žádné závazky –, a pak ho poslat zpátky do takového nebezpečí.“

„Roddie, prosím,“ chlácholila ho Caroline. „Přála bych si, aby ses vrátil domů. Přeju si to víc než cokoliv jiného. Přeju si, aby ses s námi vrátil hned teď. Ale jestli chceš raději zůstat tady, jestli jsi tady šťastnější –“

„Nejde o to, kde jsem šťastnější!“ vybuchl s obrovským opovržením. „Jde o to, kde je to pro mě bezpečnější. Copak nic nechápeš?“

„Roddie –“

„Chceš to na mě zase všechno hodit? Je to tak? Každý hlupák přece vidí, že když mi něco svěříš, já – něco se semele?“

„Nic takového by se nestalo,“ ozval jsem se, protože jsem viděl, jak Caroline jeho slova sebrala. „O Hundreds Hall je teď dobře postaráno. Caroline se s mou pomocí o všechno stará. Nemusel byste dělat nic, co byste nechtěl. Udělali bychom to za vás.“

„Jasně, to je chytré,“ utrousil uštěpačně, jako kdyby mluvil s cizím člověkem. „To je sakra dobrý. Chcete mě znovu oblafnout. Chcete mě jen využít – využít mě a všechno na mě hodit. Nikam nepojedu! Nenechám na sebe svalovat vinu! Slyšíte?“

„Prosím,“ žadonila Caroline. „Přestaň takhle mluvit! Nikdo tě nechce vozit zpátky. Jen mě napadlo, že jsi nešťastný, to je všechno. Že mě chceš vidět. Promiň. Já – spletla jsem se.“

„Máš mě za vola?“ obořil se na ni.

„Ne.“

„Nebo sebe?“

Caroline sebou cukla. „Prostě jsem se spletla.“

„Rode,“ spustil jsem, ale v tu chvíli ke stolku přistoupila sestra, která seděla po celou dobu poblíž a diskrétně dozírala na průběh návštěvy.

„Co se tady děje?“ zeptala se ho mírně, když zaregistrovala v jeho chování změnu. „Doufám, že nejste na svou sestru zlý?“

„S žádnými zatracenými pitomci mluvit nebudu!“ prohlásil Rod, hleděl neústupně pryč, paže stále založené.

„A já zas nestrpím takové výrazy,“ opáčila sestra a založila si ruce. „Tak omluvíte se? Ne?“ Začala podupávat nohou. „My čekáme…“

Rod stále mlčel. Sestra zavrtěla hlavou a s tváří otočenou k němu, ale očima obrácenýma ke Caroline a ke mně přemrštěným pečovatelským tónem prohlásila: „Slečno Ayresová, pane doktore, Rod je pro tuhle kliniku záhada. Když má náladu, je milý a všechny sestry ho milují. Ale když mu něco přeletí přes nos –“ Znovu zavrtěla hlavou, vzdychla a nesouhlasně zamlaskala.

„To nic,“ ujistila ji Caroline. „Když nechce, omlouvat se nemusí. Já – já ho nechci do ničeho nutit.“

Zadívala se na svého bratra, pak se znovu natáhla přes stůl a tiše a pokorně řekla: „Jen se nám po tobě stýská, Roddie, víš. Matka a já tě tolik postrádáme. Pořád na tebe myslíme. Na Hundreds Hall je to bez tebe strašné. Jen mě napadlo, že na nás možná… taky myslíš. Teď vidím, že se ti daří dobře. Jsem tolik ráda.“

Rod dál zarytě mlčel. Ztvrdly mu však rysy a prohloubilo se dýchání, jako kdyby se snažil udržet na uzdě nějakou silnou emoci. Sestra k nám přistoupila blíž a o něco důvěrnějším tónem navrhla.

„Být vámi nechala bych ho být. Byla bych velmi nerada, kdybyste ho viděli, když dostane záchvat.“

Nakonec jsme s ním nestrávili ani deset minut. Caroline se zdráhavě zvedla – nemohla uvěřit, že ji bratr nechá odejít bez jediného slova či pohledu. Ale Roderick se neotočil, a tak jsme ho nakonec museli opustit. Caroline šla napřed, zatímco jsem si krátce promluvil s doktorem Warrenem, a když jsem se k ní připojil, bylo vidět, že plakala: oči měla sice suché, ale stále zarudlé.

„Bylo to příšerné,“ řekl jsem a vzal ji za ruku. „Je mi to líto.“

„Ne,“ odvětila bezvýrazně. „Neměli jsme sem jezdit. Měla jsem tě poslechnout. Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že tady něco najdeme. Nic tu není, viď? Vůbec nic. Je to prostě tak, jak jsi říkal.“

Vydali jsme se na dlouhou zpáteční cestu na Hundreds Hall. Kdykoliv to situace na vozovce dovolila, vzal jsem ji kolem ramen. Caroline nechala rozevřené ruce v klíně a hlava jí zplihle poskakovala na mém rameni podle toho, jaká zrovna byla cesta – jako kdyby z ní samým zklamáním a zmatením vyprchal všechen odpor a život.

Nic z toho samozřejmě milostným hrám nijak zvlášť nenahrávalo a náš vztah nějaký čas poněkud strádal. Kvůli pocitům zmaru a obavám o Caroline a Hundreds Hall vůbec jsem se začal cítit přetížený a nedůtklivý, mizerně jsem spal a měl zmatené sny. Několikrát jsem se už chystal svěřit Grahamovým, ale několik týdnů už jsem se s nimi pořádně neviděl a měl jsem pocit, že se jich můj nezájem mírně dotkl, a tak jsem se k nim teď nechtěl připlazit ublížený. Jenomže nakonec se to začalo projevovat i na mojí práci. Při jedné večerní službě v nemocnici jsem asistoval u jednoho běžného menšího zákroku, ale podal jsem tak mizerný výkon, že se mi příslušný operatér vysmál a dokončil ho sám.

Čirou náhodou to byl Seeley. Po skončení zákroku jsme si společně umývali ruce a já jsem se omluvil za svou nesoustředěnost.

„Ale to nic,“ opáčil se svou obvyklou vlídností. „Vypadáte příšerně. Ten pocit znám. Nejspíš za tím vězí příliš mnoho nočních služeb, že? A mizerné počasí člověku moc nepřidá.“

„To teda ne, to máte pravdu,“ opáčil jsem.

Odvrátil jsem se, ale cítil jsem, že mě i nadále pozoruje. Prošli jsme do společné místnosti, abychom se převlékli do civilu, a když jsem sňal sako z háčku, nějak mi vyklouzlo z prstů a při tom se mi vysypal obsah z kapes. Zaklel jsem a sehnul se, abych věci posbíral, a když jsem se narovnal, zjistil jsem, že si mě Seeley znovu prohlíží.

„Nejste v kondici,“ podotkl s úsměvem a tišším hlasem dodal: „V čem je problém? Potíže s pacienty nebo osobního rázu? – Odpusťte, že se ptám.“

„Ne, to je v pořádku,“ odvětil jsem. „Myslím, že hlavně s pacienty. Ale svým způsobem i trochu osobní.“

Už už jsem se málem prořekl – tolik jsem si chtěl někomu vylít srdce, ale pořád jsem měl v hlavě ten nepříjemný okamžik z lednového plesu. Možná že i Seeley ho měl na paměti nebo se prostě chtěl za své chování omluvit nebo prostě jen z mého chování poznal, jak jsem na tom špatně, a tak navrhl: „Poslyšte, končí mi služba a tuším, že vám také? Nechcete ke mně zajet na skleničku? Je to k nevíře, ale podařilo se mi ukořistit láhev skotské. Dar od jedné vděčné pacientky. Dáte si říct?“

„K vám domů?“ přeptal jsem se překvapeně.

„Proč ne? Jen pojďte. Prokážete mým játrům laskavost, když si dáte jednu dvě sklenky, protože jinak tu pitomou flašku žahnu sám.“

Najednou mi přišlo, že už je to dávno, co jsem s někým jen tak normálně poseděl nad sklenkou něčeho ostřejšího, a tak jsem řekl, že pojedu. Navlékli jsme se do zimy a zamířili ke svým autům – Seeley ve svém poněkud křiklavém stylu v teplém hnědém kabátě a kožešinových rukavicích určených k řízení, v nichž vypadal jako takový bodrý medvěd; já, oděný mnohem střízlivěji ve svrchníku a teplé šále. Vyrazil jsem jako první, ale on mě ve svém packardu brzy předjel, bezhlavě uháněl po ojíněných venkovských cestách. Když jsem o pětadvacet minut později zastavil u jeho dveří, byl už uvnitř, připravoval láhev a skleničky a zatápěl v krbu.

Seeley bydlel v rozlehlém edvardovském domě, plném světlých, nepořádných pokojů. Oženil se v pokročilém věku a se svou mladou manželkou Christine měl čtyři hezké děti. Když jsem si otevřel nezamčené vstupní dveře, dvě z nich se právě honily po schodech a další tlouklo tenisovým míčkem do dveří obývacího pokoje.

„Čert vás vem, sakramentský haranti!“ zahřímal Seeley ze svojí pracovny. Mávl na mě, abych šel za ním, a omlouval se za ten zmatek. Zároveň se však tvářil, že ho to ve skrytu duše těší a je na to pyšný. Ten pocit jsem míval vždycky, když si mi, starému mládenci, někdo stěžoval na svou početnou a hlučnou rodinu.

To pomyšlení nás poněkud odcizilo. Téměř dvacet let už mezi námi panoval soupeřivý pracovní vztah, ale nikdy se z nás nestali přátelé. Když odzátkoval láhev, mrkl jsem na hodinky a řekl: „Dám si jen malou sklenku. Dnes večer ještě musím připravit hromadu léků.“

Ale Seeley s whisky nijak nešetřil. „Tím spíš byste si měl dát dvojitou. Dopřejte svým pacientům trošku povyražení! Bože, ta ale voní, co? Tak na nás.“

Přiťukli jsme si a lokli si. Seeley ukázal sklenkou ke dvojici vysloužilých křesel, zahákl za jedno z nich nohu, aby mi ho přisunul blíž k ohni, pak si sám přisunul i to druhé; bylo mu jedno, že při tom shrnul zaprášený koberec. V hale dál řádily děti a za okamžik se rozletěly dveře, jeden z hezkých chlapců do nich strčil hlavu a řekl: „Otče.“

„Vypadni!“ zaburácel Seeley.

„Ale, pane –“

„Vypadni, nebo ti uřežu uši! Kde je máma?“

„Je v kuchyni s Rosií.“

„Tak běž chvilku otravovat ji, ty malý diktátore!“

Dveře se s prásknutím zabouchly. Seeley si přihnul whisky, současně s tím zalovil v kapse po krabičce playersek. Protentokrát jsem ho trumfl, vytáhl krabičku i se zapalovačem, a tak se pohodlně opřel s cigaretou sevřenou v ústech.

„Scénky z naší domácnosti,“ pronesl s předstíranou únavou. „Závidíte, Faradayi? Není co. Z otce od rodiny nikdy nebude dobrý rodinný lékař; je příliš zavalen vlastními starostmi. Měli by uzákonit, aby praktičtí lékaři zůstávali svobodní jako katoličtí kněží. To by pro ně bylo nejlepší.“

„Tomu přece sám nevěříte,“ opáčil jsem, když jsem potáhl z cigarety. „Navíc, kdyby to byla pravda, byl bych toho důkazem.“

„Taky že jste. Jste lepší doktor než já. Navíc jste to měl těžší.“

Pokrčil jsem rameny. „Dnes večer jsem nebyl zrovna zářný příklad.“

„Ále, rutina. Umíte za to vzít, když je třeba. Sám jste přece řekl, že máte hlavu plnou problémů… Chcete o nich mluvit? Mimochodem nechci strkat nos do cizích věcí. Akorát vím, že někdy pomůže, když člověk probere těžké případy s někým z branže.“

Mluvil lehkovážně, ale upřímně, a nepatrný odpor, který jsem vůči jeho okouzlujícímu chování, neupravenému domu a hezké rodině pociťoval, začal slábnout. Možná to bylo jen tou whisky nebo teplem krbu. Ten pokoj se tolik lišil od mého bezútěšného staromládeneckého domova – a i od Hundreds Hall, když na to přijde. Představil jsem si, co asi Caroline a její matka tou dobou dělají, jak se nedůtklivě choulí zimou v srdci toho tmavého, nešťastného domu.

„Možná uhádnete, co mě trápí, Seeley,“ řekl jsem a otáčel sklenkou v ruce. „Nebo aspoň zčásti.“

Nepodíval jsem se na něj, ale viděl jsem, jak zvedá svou sklenku. „Myslíte Caroline Ayresovou?“ zeptal se, když si lízl whisky. „Napadlo mě, odkud asi vítr vane. Vzal jste si po tom plese k srdci mou radu?“

Nervózně jsem se zavrtěl, a než jsem stačil odpovědět, pokračoval: „Já vím, já vím, ten večer jsem byl namol a děsně neomalený. Ale svá slova jsem myslel vážně. Co se stalo? Neříkejte mi, že vám to děvče dalo košem. Má hlavu v pejru, co? No tak, můžete mi věřit, teď mám čistou hlavu. Navíc –“

„Co?“ vyhrkl jsem a zvedl hlavu.

„Však víte, co se proslýchá.“

„O Caroline?“

„O celé rodině.“ Jeho tón byl o poznání vážnější. „Jeden můj přítel pracuje u Johna Warrena v Birminghamu na částečný úvazek. Řekl mi, v jak otřesném stavu je Roderick. Je to hrůza, co? Není překvapením, že to Caroline trápí. A slyšel jsem, že na Hundreds Hall došlo ještě k dalšímu incidentu, že?“

„Došlo,“ přikývl jsem po chvilce mlčení. „A to vám tedy povím, Seeley, celé je to krucinál tak divné, že nevím, co si o tom mám myslet…“

A tak jsem mu to v podstatě celé povyprávěl, začal jsem Rodem a jeho přeludy, pak jsem mu popsal ten požár, čmáranice na stěnách, fantomové zvonění zvonků a suše přetlumočil i příšerný zážitek paní Ayresové v dětském pokoji. Mlčky naslouchal, občas přikývl, občas ze sebe vyrazil hrozivý smích. Ale i ten postupně ustal, a když jsem skončil, Seeley chvíli nehnutě seděl. Pak se naklonil, oklepal si popel z cigarety, a když se zase opřel, řekl: „Chudák paní Ayresová. Nezvolila zrovna jednoduchý způsob, jak si podřezat zápěstí, nemyslíte?“

Pohlédl jsem mu do tváře. „Takže podle vás to byl pokus o sebevraždu?“

„Co jiného, můj milý kolego? Ledaže by ta ubohá žena byla prostě obětí nějakého zlomyslného žertu. To jste nejspíš vyloučil, že?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Ovšem.“

„Jistě. Kroky na chodbě, přerývaný dech ve sluchátku: to mi přijde jako dost jasný případ psychoneurózy. Cítí vinu za ztrátu dítěte – Rodericka, stejně jako té malé. Začne se trestat. Říkáte, že k tomu incidentu došlo nahoře v dětském pokoji? Výmluvnější místo už si ke svému činu vybrat ani nemohla.“

Musel jsem přiznat, že totéž napadlo i mě – stejně jako se mi před třemi měsíci vrylo do paměti to, že požár na Hundreds Hall vypukl v podstatě v hlavní kanceláři domu, jako by se mezi těmi dokumenty nahromadilo všechno Roderickovo zklamání a zděšení.

Ale něco mi tu přece jen nehrálo. „Když já nevím,“ namítl jsem. „Dejme tomu, že v případě incidentu paní Ayresové jde čistě o halucinace a že pro všechno ostatní, co se na Hundreds Hall stalo, dokážeme najít zcela racionální vysvětlení, o čemž jsem mimochodem přesvědčený. Přesto mě na celé záležitosti trápí její kumulativní charakter.“

Seeley si znovu lokl whisky. „Co tím chcete říct?“

„No, podívejte se na to takhle. Přijde za vámi dítě se zlomenou rukou; fajn, zafixujete mu ji a pošlete ho domů. Za čtrnáct dní se vrátí, tentokrát se zlomenými žebry. Dáte mu je do pořádku a znovu ho pošlete domů. Za týden je zpátky s další frakturou… V takovém případě už jednotlivé zlomeniny přestávají být hlavním problémem, ne?“

„Ale my nemluvíme o kostech,“ namítl Seeley. „Mluvíme o hysterii. A hysterie je úplně něco jiného – a bohužel na rozdíl od polámaných kostí dost nakažlivá. Před lety jsem pracoval jako školní lékař na jedné dívčí škole. Jeden čas se nosily mdloby. V životě jste nic takového neviděl: dívky se kácely v aule jako kuželky. Nakonec to přešlo i na učitelky.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tohle je dokonce ještě tajuplnější než hysterie. Je to jako kdyby – prostě, jako kdyby něco pomalu vysávalo z celé rodiny život.“

„To něco existuje,“ odvětil Seeley a vyrazil ze sebe další smích, „a jmenuje se to labouristická vláda. Nemyslíte, že problém Ayresových spočívá v tom, že se neumějí nebo prostě jen odmítají přizpůsobit? Já s nimi soucítím, abyste mi rozuměl. Ale co dnes v Anglii takovému starému rodu vlastně zbývá? Z pohledu třídního systému jsou vyřízení. Pokud jde o nervy, má to přirozený průběh.“

V tu chvíli mluvil jako Peter Baker-Hyde a jeho říznost mi přišla odpudivá. Koneckonců nikdy se s tou rodinou nespřátelil jako já, pomyslel jsem si. „To by mohlo platit pro Roda,“ namítl jsem.

„Každý, kdo ho dobře znal, mohl předvídat, že jednou prostě zkolabuje. Ale paní Ayresová a sebevražda? Tomu nevěřím.“

„Kdepak, já netvrdím, že tím, že prostrčila ruce oknem, chtěla ukončit svůj život. Spíš mám za to, že se jako většina potenciálních sebevražedkyň prostě jen snažila sehrát hlavní roli v takovém malém divadýlku. Nezapomeňte, že je zvyklá být středem pozornosti, a umím si představit, že v poslední době se jí zájmu tedy moc nedostává… Pozor na to, aby to nezkusila znovu, až ten současný zmatek opadne. Dáváte na ni pozor?“

„Ovšem že dávám. Zdá se, že se plně zotavuje, což je mi taky záhadou.“ Lokl jsem si whisky. „Jsem z toho prostě jelen! Na Hundreds Hall se přihodily věci, které neumím vysvětlit. Jako kdyby celý dům zachvátil nějaký druh nákazy. Caroline –“ pokračoval jsem váhavě. „Caroline si dokonce vzala do hlavy, že se děje něco téměř nadpřirozeného – že v domě straší Roderick ve spánku. Pustila se do čtení duchařských knih. Samé hlouposti. Frederic Myers a jemu podobní.“

„Páni,“ poznamenal Seeley a típl cigaretu, „možná je něčemu na stopě.“

Zůstal jsem na něj civět. „To nemyslíte vážně.“

„Proč ne? Myersovy myšlenky jsou přece přirozeným vyústěním psychologie, ne?“

„Do mého chápání psychologie tedy rozhodně nezapadají,“ ohradil jsem se.

„Víte to jistě? Domnívám se, že s následujícím všeobecně platným pravidlem budete souhlasit: vědomá osobnost a její podprahové já – něco jako snové já?“

„Celkem vzato ano.“

„Pak si představte, že za daných okolností by se toto snové já mohlo odtrhnout: oddělit, přemístit v prostoru, zjevit ostatním? To přece Myers tvrdí, ne?“

„Pokud vím, tak ano,“ přikývl jsem. „A byla by z toho dobrá historka ke krbu. Ale vždyť v tom proboha svatého není špetka vědy!“

„Prozatím ne,“ uznal Seeley s úsměvem. „A rozhodně bych tu teorii nepřetřásal před okresní zdravotní radou. Ale možná že za takových padesát let medicína najde způsob, jak daný jev pojmenovat, a bude ho umět vysvětlit. Prozatím budou mezi lidmi dál kolovat historky o upírech, duchách a nohatých příšerách, protože jim prostě unikají souvislosti…“

Usrkl whisky a pokračoval odlišným tónem. „Víte, můj otec jednou viděl ducha. Jednou v noci se mu ve dveřích do ordinace zjevila moje babička. Byla už deset let po smrti. Řekla mu: ‚Rychle, Jamie! Běž domů!‘ Vůbec se nad tím nezamýšlel; hodil na sebe kabát a zamířil domů. Zjistil, že jeho oblíbený bratr Henry si zranil ruku a rána začíná rychle hnisat. Uřezal bratrovi prst a nejspíš mu zachránil život. Jak mi to vysvětlíte?“

„To neumím,“ opáčil jsem. „Ale něco vám povím. Můj otec zas věšíval do komína býčí srdce a zapichoval do něj špendlíky. Podle něj mělo zahánět zlé duchy. Tohle náhodou vysvětlit umím.“

Seeley se rozesmál. „To není zrovna dobrý příměr.“

„Proč ne? Protože váš otec byl šlechtic, kdežto můj pouhý obchodníček?“

„Nebuďte tak vztahovačný, člověče! Teď mě dobře poslouchejte. Nemyslím, že můj otec tu noc doopravdy viděl ducha, ani si nemyslím, že ubohé paní Ayresové se snaží dovolat její mrtvá dcerka. Představa, že naši zesnulí příbuzní se vznášejí éterem a svým pronikavým zrakem sledují naše konání, je pro mě příliš nepřijatelná. Ale co když strýcovo nervové vypětí z toho zranění spolu se silným poutem mezi ním a mým otcem – co když tohle všechno nějak uvolnilo jistý druh… psychické síly? A ta se jednoduše zhmotnila v něco, co by nejlépe upoutalo otcovu pozornost. Moc chytré.“

„Jenomže na tom, co se na Hundreds Hall děje, nic nezhoubného není,“ namítl jsem. „Právě naopak.“

„To přece není v souvislosti s tak neutěšenou situací v rodině překvapující? Podprahové vnímání má koneckonců mnoho temných, nešťastných zákoutí. Představte si, že se z jednoho z nich něco uvolní. Nazvěme to třeba zárodkem. A řekněme, že se ukáže, že ten zárodek má ty nejlepší podmínky k růstu – k vývoji jako dítě v lůně matky. Co se pak z tohoto dosud nenarozeného malého vetřelce může vyklubat? Možná něco jako stínové já: Kalibán, pan Hyde. Bytost živená všemožnými zlými podněty a hlady, které vědomé já nikdy nechtělo odkrýt: věcmi jako závist, zloba, frustrace… Caroline podezírá svého bratra. No, možná že má pravdu, jak už jsem řekl. Možná že při té válečné nehodě si nepolámal jen kosti. Možná se zlomilo něco v hloubi jeho duše… Ale víte, většinou za podobnými věcmi stojí ženy. Samozřejmě paní Ayresová je žena v menopauze: z psychického hlediska jde o bizarní období. A mají tam přece nějakou pubertální služtičku, nebo ne?“

Odvrátil jsem od něj pohled. „Mají. Ty duchařské historky mají v prvé řadě od ní.“

„Vážně? A kolik jí je? Čtrnáct? Patnáct? V tom vyhnálově tuším nemá moc příležitostí flirtovat s chlapci, co?“

„Bože, vždyť je to ještě dítě!“ zvolal jsem.

„No, tím nejtemnějším podnětem bývá sexualita a ta se musí nějak projevit. Je jako elektrický proud; má tendenci najít si své vlastní vodiče. Ale pokud zůstane nevyužita – no pak jde o poměrně nebezpečnou energii.“

To slovo mě zarazilo. „I Caroline mluvila o ‚energiích‘,“ řekl jsem pomalu.

„Caroline je chytré děvče. Vždycky jsem měl za to, že je hybným článkem rodiny. Bratříčka poslali na soukromou střední školu, a ji nechali doma s podřadnou vychovatelkou. A pak, sotva vytáhla paty z domu, matka ji přivlekla zpátky, aby mohla Rodericka vozit sem a tam po terase v kolečkové židli! Nebude dlouho trvat a bude tlačit paní Ayresovou. Zatímco samozřejmě potřebuje –“ Znovu se usmál, ale tentokrát potutelně. „No, tohle už není moje starost. Ale to děvče nemládne a vy, můj milý, taky ne! Předestřel jste mi celý případ a vůbec jste nezmínil, jak si sám stojíte. Mezi vámi a Caroline je jisté… souznění, viďte? Nic pevnějšího?“

Whisky mi stoupla do hlavy. Zvedl jsem sklenku k dalšímu loku a tiše odpověděl: „Pevné je to hlavně z mojí strany. Upřímně řečeno až moc.“

Seeley se zatvářil překvapeně. „Vážně?“

Přikývl jsem.

„No tohle. To by mě ani ve snu nenapadlo. Že zrovna Caroline… Ale možná že tam někde jsou právě kořeny té vaší nákazy.“

Tvářil se potutelněji než dřív a chvilku mi trvalo, než jsem ho pochopil. „Chcete snad říct –“ hlesl jsem nakonec.

Zadíval se mi do očí, pak se rozesmál. Zničehonic jsem si uvědomil, že se báječně baví. Obrátil do sebe zbytek whisky, oběma nám štědře dolil a zapálil si druhou cigaretu. Pak mi začal vyprávět další duchařskou historku, ještě bláznivější než tu první.

Ale já jsem ho sotva poslouchal. Nasadil mi brouka do hlavy a rytmus, v němž mi myšlenky vířily hlavou, se stejně jako odklepávající ručička metronomu nedal zastavit. Byl to celé nesmysl; věděl jsem, že je to nesmysl. Všechny obyčejné věci kolem mě svědčily proti tomu. V krbu praskal oheň. Na schodech nepřestávaly dupat děti. Whisky ve sklence tolik voněla… Ale za oknem panovala temná noc a o několik kilometrů dál v té mrazivé tmě stojí Hundreds Hall, kde je všechno jinak. Mohlo by na tom, co Seeley naznačil, být něco pravdy? Mohla by v tom domě skutečně přežívat nějaká vyhládlá frustrovaná energie, vyvěrající z Caroline?

Vzpomněl jsem si, jak to celé začalo – na večer, kdy se konal ten nešťastný večírek, na němž byla Caroline tak ponížena a z něhož si ta malá Baker-Hydovic dívenka odnesla ošklivé zranění. Co když celý ten proces začal právě ten večer, co když bylo zaseto nějaké podezřelé semínko? Vybavil jsem si, jak v následujících týdnech narůstala Carolinina nevraživost vůči bratrovi i její netrpělivost s matkou. Jak její bratr, tak matka byli stejně jako Gillian Baker-Hydová nějakým způsobem zraněni. A tím, kdo mě na ta zranění upozornil, byla Caroline – to ona si povšimla spálenin v Roderickově pokoji, to ona objevila požár, to ona slyšela ťukání a cítila „tu malou klepající ručku“ ve zdi.

Pak mě napadlo ještě něco jiného. Ta věc, která začala s Gypem, možná jako „kousnutí“ nebo „šepot“ – blesklo mi hlavou Bettyino pojmenování –, ta věc pomalu nabírá na síle. Hýbe předměty, způsobuje požáry, umisťuje čmáranice na dřevěné obklady. Teď dokonce běhá a pleská při tom nohama. Lze ji slyšet jako vzdorující hlas. Roste, vyvíjí se…

Co přijde příště?

Celý vynervovaný jsem se ošil. Seeley znovu nabídl, že mi dolije, ale já jsem zavrtěl hlavou.

„Už jsem vás zdržel dost. Opravdu už musím jít. Bylo od vás hezké, že jste mě vyslechl.“

„Mám takový pocit, že jsem vás moc neuklidnil,“ namítl Seeley. „Vypadáte hůř, než když jste přišel. Nechcete se ještě zdržet?“

Přerušil ho však opětovný vpád jeho pohledného syna. Seeley, posilněný whisky, vyskočil z křesla a zahnal chlapce zpátky do haly, ale než se vrátil, měl jsem dopito a stál jsem s kloboukem na hlavě a v kabátě u dveří, připravený k odchodu.

Seeley snášel alkohol lépe než já. Žoviálně mě doprovodil ke dveřím, ale já jsem vypochodoval do noci o poznání vratším krokem a cítil jsem, jak mě whisky hořce pálí v prázdném žaludku. Urazil jsem krátkou cestu domů, pak jsem zůstal stát v chladné přípravně a ucítil, jak se mi dělá nevolno – a s ním se mi v žaludku jako vlna zvedá i něco horšího – příšerný strach.

Srdce v hrudi mi nepříjemně tlouklo. Když jsem si svlékl kabát, zjistil jsem, že se potím. Po chvilce váhání jsem zamířil do své ordinace. Zvedl jsem sluchátko telefonu a nemotornými prsty vytočil číslo Hundreds Hall.

Bylo po jedenácté. Telefon vyzváněl. Pak se ve sluchátku ozval Carolinin obezřetný hlas. „Ano? Prosím?“

„Caroline! To jsem já.“

Do hlasu se jí okamžitě vkradly obavy. „Stalo se něco? Jsme dávno v posteli. Myslela jsem –“

„Nic se nestalo,“ ujistil jsem ji. „Nic. Já jen – jen jsem chtěl slyšet tvůj hlas.“

Domnívám se, že jsem mluvil prostě. Nastalo ticho, po němž se Caroline rozesmála. Její smích zněl unaveně, všedně. Ten příšerný strach a zvednutý žaludek se začaly scvrkávat, jako když propíchnete balónek špendlíkem.

„Tak se mi zdá, že máš vypito,“ pokárala mě.

Otřel jsem si tvář. „Asi ano. Byl jsem u Seeleyho, lil do mě whisky. Bože, to je ale mizera! Přivedl mě na… směšné myšlenky. Tak rád tě slyším, Caroline! Řekni ještě něco.“

Nesouhlasně mlaskla. „Ty se ale chováš jako blázínek! Co si proboha pomyslí spojovatelka? Co mám říct?“

„Cokoliv. Třeba básničku.“

„Básničku! Tak dobře. Tak něco z Coleridge. Samuel Taylor Coleridge: Mráz o půlnoci.“ A pak pohotově, ledabyle zarecitovala: „‚Svou tajnou bohoslužbu slouží mráz, sám bez větru.‘ Teď už si běž lehnout, ano?“

„Půjdu, hned. Chci si jen představit, co děláš. Všechno je v pořádku, že?“

Caroline si vzdychla. „Ano, všechno je v pořádku. Dům se projednou chová slušně. Matka spí, pokud jsi ji nevzbudil.“

„Promiň, promiň, Caroline, dobrou noc,“ vyhrkl jsem.

„Dobrou,“ odvětila a znovu se unaveně zasmála.

Zavěsila a slyšel jsem, jak se její smích vytratil. Pak se přerušilo spojení, ve sluchátku to cvaklo a následovalo syčení a zmatek hlasů, které uvízly na drátě.

Kapitola 12

Když jsem na Hundreds Hall přijel příště, byl tam Barrett: Caroline ho povolala, aby to neposlušné mluvítko domácího telefonu vyrval ze zdi. Když s tím byl hotový, prohlédl jsem si to, a přesně, jak jsem tušil, opletení bylo místy uvolněné a potrhané, guma vespod zas úplně zteřelá; stočené do spirály v jeho ruce vypadalo stejně neškodně a žalostně jako mumifikovaný had. Paní Bazeleyovou a Betty však toto opatření uklidnilo a konečně se z nich začalo vytrácet napětí a obavy, které se jich držely od toho dne, kdy měla paní Ayresová „tu nehodu“, jak jsme teď všichni říkali. Sama paní domu se i nadále rychle zotavovala. Řezné rány se jí čistě zacelily. Přes den vysedávala v salonku, četla si nebo podřimovala v křesle. O utrpení, jímž si prošla, svědčil snad jen slabý záblesk skelnatosti a uzavřenosti v jejích očích – ale i ten jsem z větší části připisoval účinkům veronalu, který dál brala, aby se v noci vyspala, a který jí podle mého soudu nemohl při krátkodobém užívání nijak uškodit. Dost jsem litoval, že Caroline se teď tolik zdržuje v domě a vysedává u matky, protože to znamenalo, že jsme měli ještě méně příležitostí být spolu sami. Ale s radostí jsem pozoroval, že i z jejího chování se vytrácí roztržitost a popudlivost. Například se mi zdálo, že se od naší návštěvy na klinice již smířila se ztrátou bratra, a k mojí obrovské úlevě o poltergeistech a strašidlech už nepadlo ani slovo.

Stejně tak, samy od sebe, přestaly ty záhadné jevy – žádné vyzvánějící zvonky, žádné ťukání, žádné kroky, žádné další podivné incidenty jakékoliv povahy. Dům se zrovna teď choval „slušně“, jak řekla Caroline. A s blížícím se koncem března a tím, jak ubíhal jeden poklidný den za druhým, jsem opravdu začínal být přesvědčený, že to podivné nervózní období, které Hundreds Hall na několik uplynulých týdnů zachvátilo, muselo tak jako horečka dosáhnout vrcholu a pomalu odeznívá.

Ke konci měsíce přišel zvrat v počasí. Obloha se zatáhla, teploty prudce klesly a začalo sněžit. Sněhová nadílka byla příjemná změna – nic takového jako nesnesitelné sněhové bouře a závěje z předchozí zimy –, ale mně i mým kolegům působila patálie a s autem jsem měl na silnicích co dělat dokonce i s řetězy. Pravidelné návštěvy pacientů se tak změnily v namáhavé trmácení a park v Hundreds Hall zůstal víc jak týden neprůjezdný, příjezdová cesta byla příliš zrádná, než aby se po ní dalo jet. I přesto se mi dařilo zavítat k Ayresovým poměrně často, nechával jsem auto u východní brány a zbytek cesty zdolával pěšky. Chodil jsem tam hlavně kvůli Caroline, nelíbilo se mi, že tam zůstává sama, odříznutá od světa. Zároveň jsem dával pozor i na paní Ayresovou. Radost mi však působily i samotné procházky. Pokaždé, když jsem se proklestil zasněženou příjezdovou cestou a zahlédl Hundreds Hall, zaplavila mě vlna úžasu a radosti, protože uprostřed té bělostné krajiny vypadalo báječně, jeho červené cihly a zelený břečťan ještě živější a všechny jeho nedostatky zakrývalo mrazivé krajkoví. Nebylo slyšet žádné hučení generátoru, řev zemědělských strojů na statku ani řinčení ze stavby: stavební práce byly kvůli sněhu totiž dočasně pozastaveny. Ticho přerušovaly jen moje nehlasné kročeje, a i ty jsem se, celý nesvůj, snažil utlumit, jako kdyby to místo bylo zakleté – jako zámek z Šípkové Růženky, který si před několika týdny představovala Caroline – a já jsem nechtěl to kouzlo porušit. Počasí se nepatrně podepsalo dokonce i na interiéru domu: skleněnou kupolí nad schodištěm teď prosvítal sníh, kvůli němuž bylo ve dvoraně ještě větší šero než dřív, a okny pronikalo chladné světlo odrážející se od zabílené krajiny a vrhalo matoucí stíny.

Nejtišším dnem z onoho sněhem zavátého období bylo úterý šestého dubna. Vydal jsem se k Ayresovým odpoledne a čekal, že Caroline jako obvykle najdu dole s matkou; ale paní Ayresové dělala společnost podle všeho Betty. Seděly u malého stolku a hrály s otlučenými kameny dámu. V krbu praskal pořádný oheň a v pokoji bylo teplo a dusno. Paní Ayresová mi oznámila, že Caroline odešla na statek a měla by se do hodiny vrátit. Nechci se posadit a počkat na ni? Byl jsem zklamaný, že tam není, a jelikož do večerních ordinačních hodin bylo ještě daleko, souhlasil jsem. Betty odešla uvařit čaj a já jsem ji na pár kol vystřídal u hracího stolku.

Ale paní Ayresová byla duchem nepřítomná a ztrácela jeden kámen za druhým. Když šachovnici vystřídal tác s čajem, rozhostilo se mezi námi ticho; nebylo o čem mluvit. V uplynulých týdnech se úplně přestala zajímat o vesnické drby. Přinesl jsem pár historek a ona si je zdvořile vyslechla, ale odpovídala roztržitě a s jistým zvláštním prodlením, jako kdyby se snažila zachytit slova nějakého pádnějšího rozhovoru ve vedlejším pokoji. Nakonec jsem svou skrovnou zásobu historek zcela vyčerpal. Vstal jsem, přešel k proskleným dveřím a zadíval se na tu oslňující krajinu. Když jsem se obrátil zpátky k paní Ayresové, třela si paži, jako by se do ní dala zima.

„Obávám se, že jako společnice nestojím za nic, pane doktore,“ řekla, když zachytila můj pohled. „Omlouvám se. To má člověk z toho, že věčně vysedává doma. Nepůjdeme se projít do zahrady? Mohli bychom jít naproti Caroline.“

Její návrh mě překvapil, ale byl jsem rád, že mohu tu nevětranou místnost opustit. Sám jsem jí přinesl oblečení na ven a ujistil se, že je do té zimy pořádně oblečená; vzal jsem si kabát, nasadil klobouk a vyšli jsme hlavním vchodem ven. Museli jsme zůstat na chvilku stát, než naše oči přivykly pronikavě bílé barvě, která venku panovala, ale pak se do mě paní Ayresová zavěsila a pomalu, beze spěchu jsme vyrazili podél domu k západnímu trávníku.

Sněhová pokrývka byla nadýchaná jako pěna; sníh lahodil oku, ale pod nohama křupal a rozpadal se na prach. Místy byl protkaný ptačími stopami jako kreslené předlohy, které brzy vystřídaly výraznější otisky psích a liščích tlapek. Chvilku jsme je sledovali; dovedly nás až ke starým kůlnám. Tady mělo to všeobecné kouzlo ještě zřetelnější nádech, ručičky hodin na stáji stále ukazovaly jako v tom morbidním dickensovském vtipu za pět minut tři čtvrtě na devět, veškeré příslušenství ve stájích bylo na svém místě, dveře vzorně zavřené na závoru, ale všude samé pavučiny a prach, až člověka napadlo, že když nakoukne dovnitř, najde tam řadu podřimujících koní pokrytých hustými pavučinami. Hned vedle stájí byla garáž, z jejíchž pootevřených vrat vyčuhovala kapota rodinného rolls-royce. Vedle ní rostlo husté křoví a v něm se nám liščí stopy ztratily. To už jsme se však dostali málem až ke staré zelinářské zahradě, a tak jsme loudavým krokem prošli obloukem ve vysoké cihlové zdi a zamířili mezi záhony.

Caroline mě v létě zahradou sama provedla. Teď, když život v domě doznal tolika omezení, se užívala jen zřídka a já jsem v ní spatřoval tu nejosamělejší a nejmelancholičtější část parku. Barrett se dosud relativně dobře staral o jeden nebo dva záhony, ale ostatní parcely, kdysi vzorně opečovávané, zryli během války vojáci kvůli zelenině, a od té doby se o ně neměl kdo starat, a tak zpustly. Rozbitou střechou skleníků prorůstalo ostružiní; štěrkové cestičky se dusily pod hradbou kopřiv. Tu a tam se válely veliké kelímky na tavení olova, obří talíře, jimž se vlivem dlouhého horkého léta zkroutily olověné stonky do poněkud podroušeného sklonu.

Z jednoho neupraveného, zdmi obehnaného prostoru jsme zamířili do druhého.

„Není to škoda,“ povzdechla si paní Ayresová tiše, sem tam se zarazila, aby odmetla sněhovou přikrývku a prohlédla si rostlinu schovanou pod ní, nebo jen tak stála a rozhlížela se kolem, jako by si chtěla ten výjev vrýt do paměti. „Plukovník, můj manžel, to tady miloval. Jednotlivé záhony jsou navrženy ve tvaru spirály a postupně se zmenšují a jemu vždycky připadaly jako komůrky mořské lastury. Někdy míval takovou představivost.“

Brzy jsme prošli úzkým otvorem bez branky do menší zahrádky ke starým záhonům s bylinkami. V jejím středu byly sluneční hodiny zasazené v okrasném jezírku. Paní Ayresová byla přesvědčená, že jsou v něm stále ryby, a tak jsme se šli podívat. Jezírko bylo zamrzlé, ale led byl tenký a dost pružný, takže jsme na něj mohli zatlačit a pozorovat stříbřité bublinky, které se pod ním proháněly jako ocelové kuličky v dětské hře. Pak se objevil záblesk barvy a kalnou vodou se mihla zlatá šipka. „Támhle je jedna,“ zvolala paní Ayresová radostným, ale poněkud fádním hlasem. „Támhle je další, vidíte? Ubožátka. Mají dost vzduchu? Nemá se udělat do ledu díra? Caroline by si věděla rady. Já si to nepamatuju.“

Zavzpomínal jsem na zkušenosti nabyté ve skautu a navrhl, že bych mohl led trošku rozpustit. Přidřepl jsem si ke kraji jezírka, dýchl si do holých dlaní a položil je na led. Paní Ayresová mě sledovala a pak si s elegantním podkasáním sukní přidřepla vedle mě. Led mě pálil do dlaní. Když jsem si přistrčil vlhké ruce zpátky k ústům, abych si je zahřál, byly prokřehlé, málem jako z gumy. Zatřásl jsem s nimi a udělal obličej.

Paní Ayresová se usmála. „Páni, muži jsou takové měkkoty.“

„To říkají jen ženy,“ opáčil jsem se smíchem. „Ale proč?“

„Protože je to svatá pravda. Ženy jsou stvořeny pro bolest. Kdyby měli muži rodit…“

Svá slova však nedořekla a její úsměv byl ten tam. Znovu jsem si dal ruce před ústa a zpod rukávu, který mi sjel, vykoukly hodinky. Paní Ayresová na ně mrkla a změněným hlasem poznamenala: „Caroline už možná bude doma. Určitě se s ní chcete vidět.“

„Rád tady zůstanu,“ odpověděl jsem zdvořile.

„Nechci vám bránit ve styku.“

Na tom, jak to řekla, bylo něco zvláštního. Pohlédl jsem jí do očí a poznal, že přestože jsme si s Caroline dávali pozor, její matka má v tom, jak to mezi námi vlastně je, dokonale jasno. S mírnými rozpaky jsem se obrátil zpátky k jezírku. Znovu jsem položil dlaně na led, pak jsem je několikrát zvedl a zahřál, dokud led konečně nepovolil a neobjevily se v něm dva nepravidelné otvory a v nich čajově zbarvená voda.

„A je to,“ poznamenal jsem spokojeně. „Teď si můžou ryby klidně chytat mouchy a já nevím co ještě. Půjdeme?“

Nabídl jsem jí ruku, ale ona neodpověděla a zůstala v podřepu. Dívala se, jak si otřepávám z prstů vodu, a pak tiše dodala: „Mám z vás a Caroline radost, pane doktore. Připouštím, že zpočátku to tak nebylo. Když jste k nám začal chodit a viděla jsem, že by mezi vámi a mou dcerou mohly vzniknout sympatie, moc se mi to nezamlouvalo. Jsem staromódní a nepovažovala jsem vás za tu správnou partii. Doufám, že jsem vám to nikdy nedala pocítit.“

„Myslím, že trochu ano,“ namítl jsem po chvíli.

„To je mi líto.“

Pokrčil jsem rameny. „Copak na tom teď záleží?“

„Vy si ji opravdu chcete vzít?“

„Ano, chci.“

„Záleží vám na ní?“

„Velice. Záleží mi na vás všech. Doufám, že to víte. Kdysi jste se mi svěřila se svými obavami z toho, že… zůstanete opuštěná. Víte, tím, že si vezmu Caroline, nechci pečovat jen o ni, ale i o vás a celý dům; a také o Rodericka. Máte za sebou velmi krušné časy. Ale teď, když je vám lépe, paní Ayresová, kdy už jste klidnější, zase ve své kůži –“

Mlčky se na mě podívala. Rozhodl jsem se, že to risknu, a pokračoval dál.

„Tehdy v tom dětském pokoji,“ spustil jsem. „To bylo tak podivné, viďte? Něco příšerného! Jsem tak rád, že je to pryč.“

Usmála se – takovým zvláštním, trpělivým a tajemným úsměvem, při němž jí ještě víc vysedly vystouplé lícní kosti a zúžily se oči.

„Ach, doktore Faradayi,“ povzdechla si, když se napřímila a opatrně si oprášila sníh z jelenicových rukaviček. „Jste tak naivní.“

Řekla to tak mírně a s takovou shovívavostí, že jsem se málem rozesmál. Ale ve tváři měla stále ten zvláštní výraz a já jsem, aniž bych věděl proč, dostal strach. Poněkud spěšně a ne moc elegantně jsem se zvedl, přičemž jsem si přistoupl cíp kabátu a málem ztratil rovnováhu. Paní Ayresová už zamířila pryč. Dohonil jsem ji a vzal ji za paži.

„Počkejte,“ vyhrkl jsem. „Co tím chcete říct?“

Měla odvrácenou tvář a neodpověděla.

„Snad se neobjevily další… jevy?“ zeptal jsem se. „Snad si pořád nepředstavujete, že – že Susan –?“

„Susan,“ zamumlala, tvář stále napůl odvrácenou. „Susan je pořád se mnou. Jde tam, kam jdu já. Vždyť je dokonce i tady s námi na zahradě.“

Na kratičký okamžik se mi podařilo přesvědčit sama sebe, že to myslí obrazně, že chce říct, že svou dcerku nosí všude s sebou ve svých vzpomínkách, ve svém srdci. Pak ke mně však obrátila tvář a v ní se zračilo cosi strašlivého, směsice naprosté osamělosti, uštvanosti a strachu.

„Proboha svatého, proč jste mi o tom nikdy neřekla?“ vyhrkl jsem.

„A nechala se od vás prohlížet a léčit,“ namítla. „A namlouvat si, že se mi to jen zdá?“

„Ale moje milá paní Ayresová, bože, paní Ayresová, tohle se vám opravdu jen zdá. Copak to nevidíte?“ Vzal jsem do dlaní její ruce v rukavičkách. „Rozhlédněte se kolem sebe! Nikdo tady není. To všechno se děje ve vaší hlavě! Susan zemřela. To přece víte, ne?“

„Ovšem že to vím,“ ohradila se povýšeně. „Jakpak by ne. Moje ovečka umřela. Ale teď se vrátila.“

Stiskl jsem jí prsty. „Ale jak by mohla? Jak vás to vůbec napadlo? Paní Ayresová, jste přece rozumná žena. Jak se vrátila? Povězte mi. Vy ji vidíte?“

„Ale kdepak. Ještě jsem ji neviděla. Cítím ji.“

„Cítíte ji.“

„Cítím, jak se dívá. Cítím její pohled. To přece musí být její oči, nebo ne? Má tak upřený pohled, její oči jsou jako prsty; umějí se dotýkat. Umějí zmáčknout a štípnout.“

„Paní Ayresová, přestaňte s tím.“

„Slyším její hlas. Žádná sluchátka a telefony k tomu nepotřebuju. Ona na mě mluví.“

„Ona mluví –!“

„Šeptá.“ Paní Ayresová naklonila hlavu, jako kdyby poslouchala, pak zvedla ruku. „Právě něco šeptá.“

Na odhodlání, které sálalo z jejího postoje, bylo cosi strašně zlověstného. „Co šeptá?“ zeptal jsem se poněkud roztřeseným hlasem.

Do jejího pohledu se znovu vkradla bezútěšnost. „Pokaždé říká to samé. Kde jsi? Proč už nepřijdeš? Já čekám.“

Sama teď mluvila šeptem; ta slova jako by zůstala chvíli viset ve vzduchu s obláčkem páry, který jí spolu s nimi vyklouzl z úst. Pak se rozplynula, pohlcená tichem.

Chvíli jsem zůstal jako přimražený, nevěděl jsem, co mám dělat. Ještě před pár minutami mi ta zahrádka připadala málem útulná. Teď jsem měl pocit, že ten malý plácek obehnaný zdí s jediným úzkým východem vedoucím jen do dalšího uzavřeného a odříznutého prostoru, je naplněný hrůznou předzvěstí. Ten den, jak už jsem řekl, panovalo zvláštní bezvětří. Větvemi se neproháněl žádný vítr, v tom řídkém, ledovém vzduchu nevzlétl ani ptáček, a kdyby se přece jen ozval nějaký zvuk nebo došlo k nějakému pohybu, byl bych ho zachytil. Vůbec nic se nepohnulo – a přesto jsem začínal mít dojem, že v zahradě nejsme sami, že se k nám přes chřupavý bílý sníh něco plíží a krade. Co však bylo horší, měl jsem bizarní pocit, že ta věc, ať už to bylo cokoliv, mi byla nějakým způsobem povědomá: jako kdyby její nesmělý postup směrem k nám byl spíš něco jako návrat. Cítil jsem, jak mi na zádech naskakuje husí kůže, a čekal jsem, že se mě každou chvíli někdo dotkne – jako když hrajete „na babu“. Pustil jsem její ruce, otočil se jak na obrtlíku a divoce se kolem sebe rozhlédl.

Zahrada byla prázdná a sníh s výjimkou našich vlastních šlépějí nedotčený. Měl jsem však sevřené srdce a třásly se mi ruce. Sňal jsem klobouk z hlavy a otřel si obličej. Na čele a horním rtu jsem měl krůpěje potu a do zruměnělé, vlhké kůže mě bodal ledový vzduch.

Když jsem si znovu nasazoval klobouk, zaslechl jsem, jak paní Ayresová prudce zadržela dech. Obrátil jsem se k ní a viděl, že se jednou rukou drží za límec, má svraštělý obličej a rudne. „Co je?“ chtěl jsem vědět. „Co se děje?“ Zavrtěla hlavou a neodpověděla. Ale vypadala tak rozrušeně, že mě napadlo, že to bude srdce: prudce jsem jí odtáhl ruku a uvolnil šály i kabát. Pod ním měla oblečený propínací svetr a hedvábnou halenku světlé slonovinové barvy. V tu chvíli, přímo před mými zraky, se na povrchu hedvábí jakoby odnikud objevily tři maličké rudé kapky a vmžiku se začaly rozpíjet jako inkoust na pijáku. Stáhl jsem jí límeček halenky a na holé kůži spatřil poměrně hluboký a očividně čerstvý škrábanec, z něhož stále vyrážejí čerstvé kapičky krve.

„Co jste to udělala?“ zděsil jsem se. „Jak jste to provedla?“ Prohlédl jsem jí kabát, zda na něm nemá špendlík nebo brož. Chytil jsem ji za ruce a prohlédl rukavičky. Nikde nic. „Čím jste si to udělala?“

Svěsila zrak. „To moje holčička,“ zamumlala. „Už se nemůže dočkat, až mě bude mít u sebe. Někdy je bohužel… trošku divoká.“

Když mi došlo, co říká, zvedl se mi žaludek a o krok jsem ustoupil. Pak, s náhlým zábleskem porozumění, jsem ji znovu vzal za ruce, stáhl jí rukavičky a surově jí vyhrnul rukávy. Tam, kde ji před několika týdny pořezalo rozbité okno, se zacelila zdravá, růžová kůže. Zdálo se mi však, že mezi těmi jizvami má tu a tam čerstvé škrábance. A na jedné paži dokonce měla bledou modřinu zvláštního tvaru, jako kdyby ji v tom místě štípla a zmáčkla maličká, umanutá ručička.

Rukavičky jí spadly na zem. Třesoucíma se rukama jsem je zvedl a pomohl jí je znovu navléknout.

„Jdeme zpátky domů, paní Ayresová,“ vyzval jsem ji a vzal ji za loket.

„Snažíte se mě od ní odvést?“ zeptala se. „To nemá cenu, víte.“

Otočil jsem se a zatřásl s ní. „Přestaňte s tím! Slyšíte? Proboha svatého, přestaňte říkat takové věci!“

Ochabla mi v náručí a já jsem zjistil, že už se jí vůbec nechci dívat do tváře, a zalil mě kvůli tomu podivný stud. Vzal jsem ji za zápěstí a odváděl pryč ze změti zahrad; šla se mnou jako beránek. Minuli jsme zastavené hodiny na stáji, přešli trávník a vešli do domu; nesundal jsem jí kabát a odvedl ji rovnou nahoru. Teprve až v její vyhřáté ložnici jsem jí svlékl svrchník, klobouk a zul zasněžené boty a usadil ji do křesla ke krbu.

Pak mě upoutaly věci v její blízkosti, uhlí v krbu, pohrabáče, kleště, skleněné pohárky, zrcadla, ozdoby… Všechny mi najednou připadaly surové nebo ostré a schopné ublížit. Zazvonil jsem na Betty. Páčka mi volně klouzala v ruce, a pak jsem si vzpomněl, že Caroline odstřihla drát. A tak jsem vyšel na vrchol schodiště a volal tak dlouho, až se nakonec objevila.

„Nelekejte se,“ ujistil jsem ji, než stihla promluvit. „Jen chci, abyste paní Ayresové dělala společnost,“ požádal jsem ji a zavedl ji k připravené židli. „Chci, abyste se odtud ani nehnula a postarala se, že paní nic nechybí, zatímco já –“

Ve skutečnosti jsem však vůbec netušil, co mám s paní Ayresovou v tomto stavu dělat. Pořád jsem musel myslet na tu sněhovou nadílku venku, osamělost domu. Kdyby tady jen byla paní Bazeleyová, hned bych se cítil klidnější. Jenže k ruce mám jen Betty! Vždyť jsem si z auta ani nepřinesl svou lékařskou brašnu. Nemám žádné nástroje, žádné léky. Byl jsem jako na trní, málem jsem zpanikařil, zatímco ty dvě mě pozorovaly.

Pak jsem na mramorové podlaze dole ve dvoraně zaslechl něčí kroky. Zamířil jsem ke dveřím, vyhlédl ven a ke své úlevě spatřil, jak po schodech stoupá Caroline. Odmotávala si šálu, stahovala čepici, hnědé vlasy se jí ledabyle plazily po ramenou. Zavolal jsem na ni. Polekaně zvedla hlavu a rychle vystoupala nahoru.

„Co se stalo?“

„Jde o tvou matku,“ odpověděl jsem. „Já – vydrž.“

Pospíšil jsem zpátky do ložnice za paní Ayresovou. Vzal jsem ji za ruku a promluvil, jako bych před sebou měl dítě nebo invalidu.

„Jen si na minutku promluvím s Caroline, paní Ayresová. Nechám otevřené dveře a musíte mě zavolat – musíte mě zavolat hned, jak vás něco poleká. Rozumíte?“

Zdálo se, že je utahaná, a nic na to neřekla. Vrhl jsem výmluvný pohled na Betty, vyšel ven, popadl Caroline za ruce a odvedl ji do jejího pokoje na druhé straně podesty. Dveře jsem však nechal otevřené.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Caroline.

Přiložil jsem si ukazováček na ústa. „Mluv tiše… Caroline, miláčku, jde o tvou matku. Bůh mi buď milostiv, ale obávám se, že jsem úplně špatně vyhodnotil její případ. Myslel jsem si, že vykazuje známky skutečného zlepšení. Ty taky, ne? Ale ona mi právě řekla – bože, Caroline. Nevšimla sis u ní od mojí poslední návštěvy nějaké změny? Nepřišla ti zvlášť neklidná, nervózní nebo vystrašená?“

Caroline se tvářila zaraženě. Dívala se, jak přistupuju ke dveřím a hledím přes chodbu k ložnici její matky. „O co jde?“ zeptala se. „Copak za ní nemůžu jít?“

Položil jsem jí ruce na ramena. „Poslyš,“ řekl jsem. „Mám takový pocit, že si ubližuje.“

„Jak ubližuje?“

„Myslím, že… si záměrně působí bolest.“

A pak jsem jí co nejstručněji vylíčil, co se mezi její matkou a mnou přihodilo na zahrádce. „Ona je přesvědčená, že tvoje sestra je neustále s ní, Caroline,“ vysvětlil jsem jí. „Mluvila vyděšeným, zmučeným hlasem! Řekla – řekla, že tvoje sestra jí ubližuje. Viděl jsem škrábanec,“ ukázal jsem rukou, „tady na klíční kosti. Nevím, jak si to udělala ani čím. Ale pak jsem jí prohlédl paže a našel další řezné rány a modřiny. Nevšimla sis něčeho? Muselas přece něco vidět. Nebo ne?“

„Řezné rány a modřiny,“ zopakovala a snažila se pochopit, co se jí pokouším říct. „To nevím. Myslím, že matce se vždycky dost snadno dělaly modřiny. A vím, že po tom veronalu se motá.“

„Tohle není od motání. Tohle je – je mi to moc líto, miláčku. Přišla o rozum.“

Caroline se na mě podívala a její tvář se křečovitě sevřela. „Chci ji vidět,“ řekla a otočila se.

„Počkej,“ zarazil jsem ji a přitáhl zpátky.

Setřásla mě. „Tys mi to slíbil!“ obořila se na mě, zničehonic naštvaná. „Říkala jsem ti to už dávno. Varovala jsem tě, že v tomhle domě něco je. Ty ses mi vysmál! A řekls, že když tě poslechnu, bude v pořádku. A tak jsem ji v jednom kuse hlídala. Seděla s ní den co den. Nutila ji polykat ty hnusné prášky. Tys to slíbil.“

„Je mi to líto, Caroline. Dělal jsem, co jsem mohl. Nevěděl jsem, jak zle na tom je. Ještě chvilku ji musíme pohlídat, jen ještě dnešní večer.“

„A co zítra? A v dalších dnech?“

„Běžná péče je pro tvou matku v tomto stavu již nedostatečná. Slibuju, že se o všechno sám postarám. Udělám to dnes večer a hned zítra ji odvezu.“

Nerozuměla mi. „Kam ji odvezeš?“ zeptala se a netrpělivě zavrtěla hlavou. „Co tím chceš říct?“

„Tady zůstat nemůže.“

„Chceš říct, že skončí jako Roddie?“

„Obávám se, že jiná cesta není.“

Caroline si položila ruku na čelo a křečovitě stáhla obličej. Myslel jsem, že pláče. Ale ona se rozesmála. Smutným, příšerným smíchem. „Bože můj!“ řekla. „Kdy přijde řada na mě?“

Vzal jsem ji za ruku. „Takové věci neříkej!“

Vzala mě za prsty a posunula si je k tepu na zápěstí. „Myslím to vážně,“ řekla. „Tak řekni mi to. Jsi přece doktor, ne? Kolik mi zbývá času?“

Setřásl jsem ji. „No možná že moc ne, když tady tvá matka zůstane a stane se něco strašného. A právě toho se nejvíc bojím. Jen se podívej, v jakém jsi stavu. Jak to asi můžete s Betty zvládnout? Je to jediné řešení.“

„Jediné řešení. Další sanatorium.“

„Ano.“

„Nemůžeme si to dovolit.“

„S tím pomůžu. Něco vymyslím. Až se vezmeme –“

„Ještě nejsme svoji. Bože!“ Sepjala ruce. „Copak ty se nebojíš?“

„A čeho?“

„Stigmatu Ayresova rodu.“

„Caroline.“

„Přesně tohle přece budou lidé říkat, ne? Vím, co se povídá o Roddiem.“

„Nás přece nějaké povídačky vůbec nemusí zajímat.“

„Jistě, někoho takového jako ty to samozřejmě nezajímá,“ odsekla nemilosrdně.

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se překvapeně.

Zmateně se odvrátila. „Chci jen říct, že to, co se chystáš udělat, co chceš udělat s matkou – byla by zásadně proti. Samozřejmě kdyby byla při smyslech. Copak to nechápeš? Když jsme byli jako děti nemocní, nesměli jsme skoro ani ceknout. Říkala, že rodiny jako ta naše mají zodpovědnost a musí jít příkladem. Říkala, že jestli to nedokážeme, jestli nebudeme lepší a statečnější než obyčejní lidé, k čemu tu jsme? Stačila ta ostuda, když jsi odvezl mého bratra. Jestli se pokusíš odvézt i ji – myslím, že ti to nedovolí.“

„Obávám se, že nebude mít na výběr,“ poznamenal jsem chmurně. „Znovu zavolám Grahama. Jestli s ním bude mluvit stejně jako dnes odpoledne se mnou, nebude co řešit.“

„Raději by umřela.“

„No, to se klidně může stát, kdyby tady zůstala. Mohlo by to zabít i tebe a to mi dělá ještě větší starosti, což bez mučení přiznávám. Tohle nedovolím. S Roderickem jsem zaváhal a vždycky jsem toho litoval. Znovu už stejnou chybu neudělám. Kdybych mohl, odvezl bych ji ještě dnes.“

Při těch slovech jsem zalétl pohledem k oknům. Bílý poprašek den prosvětloval, ale obloha pomalu získávala zinkově šedou barvu. Myšlenky na to, že ji odtamtud hned teď odvezu, jsem se stále nevzdal. „Možná by se to dalo provést,“ uvažoval jsem dál nahlas. „Mohl bych jí dát sedativa. Společně, ty a já, bychom to zvládli. Sníh by nás sice zdržoval, ale pro počátek stačí, když ji zavezeme jen do Hattonu –“

„Do okresního blázince?“ zeptala se Caroline užasle.

„Jen pro dnešní noc, než všechno zařídím. Myslím, že jedno nebo dvě sanatoria by ji mohlo přijmout, ale budou potřebovat dát vědět aspoň den dopředu. Teď už musí být pod přísným dohledem, což celou situaci trochu komplikuje.“

Caroline na mě s hrůzou hleděla, konečně pochopila, že to myslím vážně. „Mluvíš, jako by byla nebezpečná.“

„Myslím, že je nebezpečná sama sobě.“

„Kdybys mě před časem nechal, abych ji odtud odvezla, nic z toho by se nestalo. Teď ji chceš vystrnadit do blázince jako nějakého šílence z ulice!“

„Je mi to líto, Caroline. Ale vím, co mi řekla. Vím, co jsem viděl. Přece nečekáš, že ji nechám bez odborné pomoci? Snad si nemyslíš, že ji nechám napospas halucinacím jen kvůli tomu, abych se nějak nedotkl… stavovské pýchy?“

Znovu si položila ruce na obličej, prsty jí zakrývaly ústa a nos a jejich konečky tlačily na koutky očí. Chvilku na mě bez jediného slova hleděla. Viděl jsem, jak zadržuje dech, a spolu s výdechem jako by došla k nějakému rozhodnutí.

„Ne,“ řekla a spustila ruce. „To nečekám. Ale nedovolím, abys ji odvezl do Hattonu, kde by byla všem na očích. To by mi nikdy neodpustila. Můžeš ji odvézt zítra, soukromě. To už – to už s tím budu smířená.“

Tak sebejistou a rozhodnou jsem ji viděl naposledy před Gypovou smrtí. „Dobrá,“ připustil jsem s mírným ostychem. „Ale v tom případě tady s tebou dnes v noci zůstanu.“

„To nemusíš.“

„Budu mít větší klid. V osm mě sice čekají v nemocnici, ale projednou to můžu odvolat. Řeknu, že jde o naléhavý případ. Proboha, vždyť tohle je naléhavý případ.“ Mrkl jsem na hodinky. „Odsloužím večerní ordinační hodiny a pak se sem na noc vrátím.“

Caroline zavrtěla hlavou. „Byla bych raději, kdybys nechodil.“

„Tvoje matka potřebuje dozor, Caroline. Po celou noc.“

„O to se můžu postarat já, ne? Copak se mnou nebude v těch nejlepších rukou?“

Otevřel jsem ústa a už už se chystal vznést nějakou námitku, ale její otázka ve mně spustila poplašné zvonění a já jsem si zděšeně uvědomil, že myslím na náš rozhovor se Seeleym. Pocítil jsem nepatrný závan nechutného podezření, které ve mně tehdy vyvstalo. To pomyšlení bylo nesnesitelné, směšné… Jenže na Hundreds Hall už se přihodilo tolik směšných a nesnesitelných věcí, a co když je za ně Caroline přece jen nějak zodpovědná? Co když stojí nevědomky za zrodem nějakého šíleného stínového stvoření, které terorizuje celý dům? Mám tam paní Ayresovou, byť jen na jednu další noc, nechat bez ochrany?

Caroline se na mě dívala a čekala. Viděl jsem, jak ji můj váhavý postoj mate a do jasných hnědých očí se jí vkrádá podezření.

„Dobrá,“ ustoupil jsem a tu šílenou představu zase rychle zapudil. „Ať tady zůstane s tebou. Ale nenechávej ji samotnou – nic jiného nežádám. A kdyby se cokoli stalo, musíš mi zavolat. Cokoliv.“

Slíbila, že zavolá. Na okamžik jsem ji objal a odvedl do matčiny ložnice. Paní Ayresová a Betty se v tom houstnoucím šeru od mého odchodu ani nepohnuly. Zkusil jsem otočit vypínačem, ale vzpomněl jsem si na vypnutý generátor, a tak jsem plamínkem z krbu zapálil pár petrolejek a zatáhl závěsy. Hned to tam vypadalo veseleji.

„Doktor Faraday říká, že ti není dobře, máti,“ řekla Caroline a rozpačitě k matce přistoupila. Přitom se natáhla a sčísla matce kadeř prošedivělých vlasů. „Opravdu ti není dobře?“

Paní Ayresová k ní pozvedla znavený obličej. „Asi ne,“ odvětila, „když to říká pan doktor.“

„Přišla jsem ti dělat společnost. Co budeme dělat? Mám ti číst?“

Zachytila můj pohled, kývla, abych už šel, a vystřídala Betty ve druhém křesle u krbu. Odvedl jsem dívku dolů a stejně jako Caroline jsem se jí zeptal, zda si v poslední době nepovšimla v chování paní Ayresové nějakých změn, nebo u ní nezahlédla nějaká menší poranění, škrábance nebo řezné rány?

Dívka zavrtěla hlavou a nepřestávala se tvářit vyděšeně. „Paní Ayresový zas není dobře?“ zeptala se. „Zas – zas to začíná?“

„Nic ‚nezačíná‘,“ ujistil jsem ji. „Vím, co si myslíte, a nechci, abyste v tomto domě o takových věcech mluvila. A nemusíte hned vyšilovat –“ vyhrkl jsem a nevědomky použil místní výraz. „Tohle nemá s tím, co se stalo předtím, nic společného. Chci jen, abyste paní Ayresové dobře sloužila, zachovala chladnou hlavu a hleděla si svého. A, Betty –“ už byla na odchodu, a tak jsem se dotkl její paže a tiše dodal: „Postarejte se i o slečnu Caroline, ano? Spoléhám na vás. Kdyby se vám něco nezdálo, hned volejte.“

Dívka přikývla, rty pevně semknuté, část jejího dětství v trapu.

Sníh venku ztratil pod tmavnoucí oblohou svůj lesk a dokonce se ochladilo; zahřála mě jen rychlá chůze po příjezdové cestě, ale sotva jsem se posadil do auta, dala se do mě zima a třesavka. Motor, díky bohu, naskočil hned napoprvé a zpáteční cesta do Lidcotu byla sice pomalá, ale proběhla v klidu. Třást jsem se nepřestal, ani když jsem vstoupil do svého domu, postavil se ke kamnům a slyšel, jak se v čekárně scházejí moji večerní pacienti. Ruce mi zahřál až proud vařící vody, který jsem si na ně pustil v přípravně; teprve pak se mi konečně přestaly třást.

Řada rutinních zimních neduhů mě postavila zpátky na zem. Hned, jak bylo po ordinačních hodinách, zavolal jsem na Hundreds Hall; a když mě Carolinin jasný, pevný hlas ujistil, že je všechno v pořádku, uklidnil jsem se ještě víc.

Pak jsem vyřídil další dva telefonáty.

Nejprve jsem zavolal jedné známé ženě do Rugby; byla to bývalá pečovatelka, k níž jsem čas od času posílal soukromé pacienty. Byla sice spíš zvyklá na tělesné neduhy než na duševní poruchy, ale byla schopná, a když jsem jí opatrně vylíčil případ paní Ayresové, slíbila, že se jí na den nebo dva ujme, než seženu patřičnou péči. Dohodli jsme se, že za předpokladu, že budou průjezdné silnice, už zítra k ní tu dámu přivezu.

S druhým telefonátem jsem byl poněkud na vážkách, protože jsem chtěl jen s někým celý případ probrat, takže správně jsem se měl obrátit na Grahama. Ale nakonec jsem zavolal Seeleymu, jenž byl jako jediný s případem obeznámen do všech podrobností. Říct mu, co se stalo, pro mne byla obrovská úleva; po drátě jsem sice nikoho nejmenoval, ale když jsem mu všechno vyjasnil, obvykle žoviální tón jeho hlasu zvážněl.

„To je zlé,“ řekl. „A zrovna když jste si myslel, že už se to celé přehnalo.“

„Nezdá se vám, že jednám příliš ukvapeně?“ zajímalo mě.

„Kdepak! Kvapné řešení je podle všeho na místě.“

„I když o tom, že dochází k tělesné újmě, mám jen pár důkazů.“

„A je to vážně třeba? Duševní stránka věci je sama o sobě dost znepokojující. Nic si nenamlouvejme – u takových lidí se člověk do ničeho takového nehrne, zvlášť když tady jsou – prostě další pouta. Copak ale máte na vybranou? Nechat pacienta halucinovat a čekat, až halucinace zesílí? Chcete, abych ráno přijel a byli jsme na to dva? Přijedu, jestli chcete.“

„Ne, ne,“ namítl jsem. „To udělá Graham. Jen jsem se potřeboval ujistit… Ale Seeley, poslyšte.“ Už už se chystal zavěsit. „Ještě něco. Pamatujete si, o čem jsme mluvili, když jsme se naposledy viděli?“

Na chvilku se odmlčel, pak řekl: „Myslíte ty žvásty o Myersovi?“

„Vážně to byly žvásty? Nemyslíte – mám takový nepříjemný pocit hrozícího nebezpečí, Seeley. Já –“

Seeley čekal. A když jsem větu nedokončil, pevně řekl: „Udělal jste, co se dalo. Přestaňte se mučit bláznivými nápady. Nezapomeňte, co jsem vám už jednou řekl: pacientka se v podstatě dožaduje pozornosti. Nic víc v tom nehledejte. Až zítra dojde na lámání chleba, možná si postaví hlavu. Ale vy jí dáte, po čem vlastně ve skrytu duše touží. Pořádně se na to vyspěte a už nad tím nedumejte.“

Na jeho místě bych byl řekl to samé. Moc mě to však nepřesvědčilo, tak jsem odešel nahoru, dal si panáka a cigaretu. Jen z povinnosti jsem snědl večeři a pak truchlivě zamířil do Leamingtonu.

Za celou službu v nemocnici jsem se nezbavil roztěkanosti, a když jsem těsně před půlnocí vyrazil domů, byl jsem stále jako zpráskaný pes. Jako kdyby na mě myšlenky na Caroline a její matku působily nějakou magnetickou silou, bezděčně jsem zabočil směrem od Lidcotu, a než jsem se vzpamatoval, byl jsem v půli cesty k Hundreds Hall. Podivně bledá, sněhem pokrytá krajina mi však na klidu moc nepřidala. Ve svém ztemnělém autě jsem si připadal nadbytečný a všem na očích. Chvilku už jsem dokonce zvažoval, že dojedu až k sídlu; pak jsem si ale uvědomil, že svým pozdním příjezdem bych nikomu moc nepomohl. A tak jsem auto otočil – při tom jsem se zadíval přes odbarvená pole, jako bych pátral po nějakém světýlku nebo nějakém jiném nemožném signálu z Hundreds Hall, že všechno je v pořádku.

Zrovna když jsem si druhý den ráno po neklidném spánku sedal k snídani, zazvonil telefon. Na tom by nebylo nic neobvyklého; pacienti mi často tou dobou volali a žádali mě o schůzku. Ale beztak už jsem byl dost nervózní, hlavu plnou nelehkých úkolů, které na mě toho dne čekají, a tak jsem napjatě seděl, napínal uši a poslouchal, co moje hospodyně říká do telefonu. Okamžitě se vrátila a tvářila se zmateně a ustaraně.

„Promiňte, pane doktore,“ spustila, „ale někdo s vámi chce mluvit. Moc jsem jí sice nerozuměla, ale mám takový dojem, že říkala, že volá z Hundreds –“

Zahodil jsem nůž a vidličku a vyběhl do haly.

„Caroline,“ hlesl jsem bez dechu, sotva jsem popadl sluchátko. „Caroline, jsi to ty?“

„Doktore?“ Linka byla kvůli sněhu mizerná, ale hned jsem poznal, že to není ona. Hlásek v telefonu byl vysoký jako hlas dítěte a sevřený pláčem a panikou. „Bože, pane doktore, můžete přijet? Mám vyřídit, přijedete? Mám vám říct –“

Konečně jsem si uvědomil, že je to Betty. Její hlas však ke mně přicházel jako by z nesnesitelné dálky, přerušovaný poryvy a skřípáním. Slyšel jsem, jak opakuje: „Mám vám vyřídit… nehoda…“

„Nehoda?“ Sevřelo se mi srdce. „Kdo je zraněný? Je to Caroline? Co se stalo?“

„Bože, doktore, je to –“

„Proboha,“ vykřikl jsem. „Skoro vás neslyším! Co se stalo?“

„Bože, pane doktore, řekla mi, abych vám to neříkala!“ vyšlo v tu ránu naprosto zřetelně ze sluchátka.

V tu chvíli jsem pochopil, že musí být zle.

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Přijedu. Přijedu, co nejrychleji to půjde!“

Seběhl jsem po schodech dolů do přípravny, abych popadl svou brašnu a hodil na sebe kabát a klobouk. Paní Rushová mě v obavách následovala. Byla zvyklá, že odbíhám ke komplikovaným porodům a dalším naléhavým případům, ale myslím, že v tak nepříčetném stavu mě nikdy neviděla. Moje čekárna se brzy měla začít plnit pacienty. Rychle jsem na ni zavolal, aby jim vyřídila, ať počkají, přijdou večer, jdou někam jinam, prostě cokoliv. „Vyřídím,“ ujistila mě. „Ale, pane doktore“ – podávala mi hrnek – „vždyť jste nic nesnědl! Vypijte si aspoň ten čaj.“ A tak jsem do sebe hodil horký čaj a o vteřinu později už jsem vybíhal z domu a nasedal do auta.

V noci opět sněžilo, žádná chumelenice, ale na to, aby byla cesta na Hundreds Hall znovu nebezpečná, to stačilo. Jel jsem přirozeně příliš rychle a navzdory zimním řetězům na pneumatikách jsem několikrát ucítil, jak auto prokluzuje a dostává smyk. Kdybych v tu chvíli potkal další vozidlo, mohl jsem už tak katastrofální den obohatit o další katastrofu, ale sníh jako by ostatní řidiče odradil a silnice byly téměř prázdné. Jen jsem mrkl na hodinky a užíral se tím, jak čas pádí. Myslím, že jsem v životě žádnou cestu tak neprotrpěl; měl jsem pocit, že jsem ji metr po metru celou vydřel. U brány parku jsem musel ven z auta a doklouzat se po příjezdové cestě. Ve spěchu jsem si doma nazul obyčejné boty, takže během minuty byly promáčené a mrzly mi v nich nohy. Asi v půli cesty jsem si dost zle vyvrkl kotník, a tak jsem pak musel pospíchat, i když to bolelo jak čert.

Konečně jsem se celý udýchaný dobelhal ke dveřím, v nich stála Betty a z jejího výrazu jsem okamžitě poznal, že je zle. Když jsem za ní vyšel nahoru po schodech, zakryla si svýma upracovanýma ručkama obličej a rozbrečela se.

Její bezradnost mi byla k ničemu. „Kde mě potřebujete?“ vyhrkl jsem netrpělivě. Zavrtěla hlavou a neodpověděla. V domě za jejími zády panovalo ticho. Zadíval jsem se nahoru na schodiště. „Nahoře? Tak už mi to řekněte!“ Vzal jsem ji za ramena. „Kde je Caroline? Kde je paní Ayresová?“

Dívka mávla rukou do centrální části domu. Rychle jsem zamířil přes chodbu ke dveřím do salonku, a když jsem zjistil, že jsou pootevřené, s bušícím srdcem až v krku jsem do nich strčil.

Caroline seděla sama na pohovce. Když jsem ji spatřil, s nechutnou úlevou jsem vyhrkl: „Bože, Caroline, díky bohu! Už jsem si myslel – ani nevím, co mě to napadlo.“

Pak jsem si všiml, jak zvláštně tam sedí. Nebyla ani tak bledá, jako spíš mrtvolně šedá; netřásla se a vypadala naprosto klidně. Když mě uviděla, zdvihla hlavu, jako by ji pohled na mě téměř nezajímal.

Zamířil jsem k ní, vzal ji za ruku a zeptal se: „Co se děje? Co se stalo? Kde je tvá matka?“

„Matka je nahoře,“ odvětila.

„Nahoře? Sama?“

Otočil jsem se. Stáhla mě zpátky a dodala: „Je příliš pozdě.“

A pak, kousek po kousku, vyšel najevo celý ten úděsný příběh.

Předešlý večer u své matky podle všeho seděla tak, jak jsem přikázal. Nejprve jí předčítala; když paní Ayresová začala klimbat, knihu odložila a poslala Betty pro šití. Jedna druhé dělaly společnost až do sedmi hodin, kdy paní Ayresová sama odešla do koupelny. Caroline měla pocit, že by neměla chodit s ní, a když se její matka vrátila, měla umyté ruce a tvář a ve skutečnosti vypadala „v lepší náladě“ než předtím; dokonce trvala na tom, že se na večeři převlékne do lepších šatů. Jako obvykle povečeřely v salonku. Zdálo se, že chuť k jídlu paní Ayresovou neopustila. Caroline, naočkovaná mou obezřetností a znepokojením, nespouštěla z matky oči, ale ta jí „připadala stejná jako dřív“ – jinými slovy taková jako v poslední době, tedy „dost zamlklá a unavená; roztěkaná, ale v žádném případě ne nervózní“. Když sklidily ze stolu, ty dvě zůstaly v salonku a poslouchaly praskající hudební program na přenosném bezdrátovém rádiu. V devět hodin jim Betty přinesla kakao; do půl jedenácté si četly nebo vyšívaly. Teprve pak si Caroline podle svých vlastních slov všimla, že její matka začíná být neposedná. Přistoupila k oknu, odhrnula závěsy a zadívala se na zasněžený trávník. Jednou dokonce dala hlavu na stranu a zeptala se: „Slyšíš to, Caroline?“ Caroline však nic neslyšela. Paní Ayresová zůstala u okna, dokud ji průvan nezahnal zpět k ohni. Bylo zřejmé, že neklid ji opustil; pevným hlasem mluvila o obyčejných věcech a znovu se chovala jako dřív.

Ve skutečnosti se zdála být tak klidná, že Caroline před spaním málem přepadly rozpaky, když trvala na tom, že u ní zůstane. Matka prý taky nerada viděla, že její dcera si má ustlat pod dekou na nepříliš pohodlném křesle, zatímco sama si hoví v posteli. „Doktor Faraday to nařídil,“ ujistila ji Caroline a matka se jen usmála.

„Už jste mohli být svoji.“

„Mlč, máti,“ okřikla ji Caroline rozpačitě. „Jak tě takové hlouposti vůbec můžou napadnout?“

Dala matce veronal a ten rychle zabral; během deseti minut upadla do spánku. Caroline se k ní po špičkách znovu přikradla a ujistila se, že je teple zachumlaná pod přikrývkou, a pak se co nejpohodlněji uvelebila na tom nepohodlném křesle. Vyzbrojila se termoskou s čajem a několik prvních hodin si v tlumeném světle lampy četla. Když ji však začaly pálit oči, knížku zavřela a zapálila si cigaretu a jen se dívala, jak matka spí; a pak se jí začaly do hlavy vkrádat, aniž by jim cokoliv stálo v cestě, trudomyslné myšlenky. V duchu si představovala, co všechno se má druhý den stát, všechno, co jsem se chystal udělat, přivést Davida Grahama, odvézt matku pryč… Moje starosti a důraz na neodkladnost na ni předtím udělaly dojem a vystrašily ji. Teď v ní začaly hlodat pochybnosti. Znovu ji zaplavily ty staré myšlenky týkající se domu – toho, že je v něm něco, co její rodině chce ublížit. Zadívala se v tom šeru na matku, která uvolněně ležela v posteli, a v duchu si řekla: „Určitě se zmýlil. Musí se mýlit. Ráno mu to řeknu. Nedovolím mu, aby ji jen tak odvezl. Je to příliš kruté. Já ji odvezu sama. Hned odtud obě odjedeme. Za všechno může tenhle dům. Odvezu ji pryč a ona se zase uzdraví. Vezmeme s sebou i Roddieho –“

Podobné myšlenky jí vířily hlavou, až jí začalo připadat, že v ní místo mozku má přehřátý motor, běžící na plné obrátky. Tou dobou už uběhlo několik hodin: Caroline se podívala na hodinky a zjistila, že bude pět, tedy dávno po půlnoci, ale do rozbřesku stále daleko. Potřebovala si odskočit na záchod a chtěla si opláchnout a osvěžit obličej. Její matka podle všeho tvrdě spala, a tak zamířila přes podestu kolem zavřených dveří Bettyina pokoje do koupelny. Pak vzhledem k tomu, že dopila čaj a oči ji stále pálily, se rozhodla, že si dá na uklidněnou a aby neusnula, další cigaretu. Krabička v jejím propínacím svetru však byla prázdná, ale věděla, že v zásuvce svého nočního stolku má další, a protože odtamtud bylo přes schodiště do matčina pokoje dobře vidět, zašla do svého pokoje, posadila se na postel, vyndala si cigaretu a zapálila si. Kvůli pohodlí si zula boty, nohy položila na postel a opřela se zády o polštář, popelník v klíně. Dveře do jejího pokoje byly dokořán a přes podestu bylo dobře vidět. Na tuto skutečnost mě později neustále upozorňovala. Opakovala, že když otočila hlavu, dohlédla skrz šero vlastně až na pelest matčiny postele. V domě panovalo takové ticho, že dokonce slyšela pravidelný, tichý rytmus matčina dýchání…

Ani se nenadála a stála vedle ní Betty se snídaňovým tácem. Chtěla vědět, co má dělat se snídaní pro madam, tác leží venku na podestě.

„Cože?“ zeptala se Caroline zpitoměle. Probudila se z nejtvrdší fáze spánku, nemohla pochopit, proč leží na své posteli, a ne pod peřinou, je oblečená, prokřehlá a v klíně má plný popelník. Podepřela se a protřela si obličej. „Tak ten tác odneste matce, ano? Ale jestli spí, nebuďte ji. Položte ho vedle postele.“

„To je právě vono, slečno,“ namítla Betty. „Myslím, že madam ještě pořád spí, protože sem klepala a nikdo se neozval. A dovnitř ho zanýst nemůžu; dveře jsou zamčený.“

Po těch slovech byla Caroline na nohou. Letmo se podívala na hodinky a viděla, že už je po osmé. Venku za závěsem bylo světlo – kvůli sněhu nepřirozeně ostré. A tak celá vyplašená a roztřesená z nedostatku spánku a s žaludkem na vodě vstala a rychle zamířila přes podestu do matčina pokoje. Dveře byly zamčené, přesně jak Betty tvrdila, a když na ně Caroline zaťukala – nejprve zlehka, pak s narůstajícími obavami důrazněji –, nikdo se neozval.

„Máti!“ zavolala. „Máti, jsi vzhůru?“

Žádná odpověď. Kývla na Betty. Neslyší něco? Betty se zaposlouchala a zavrtěla hlavou. „Podle mě je možné, že spí příliš tvrdě,“ usoudila Caroline. „Jenže ty dveře – Když jste přišla nahoru, byly zavřené?“

„Ano, slečno.“

„Ale já vím, já si pamatuju – jistě si pamatuju –, že oboje dveře byly otevřené. Nemáte k nim náhodou náhradní klíč?“

„Myslím, že ne, slečno.“

„Ne, já taky ne. Proboha! Proč jsem od ní krucinál odcházela?“

To už se třásla jako osika, a tak znovu zabouchala na dveře, hlasitěji než předtím. Znovu se nikdo neozval. Pak ji napadlo udělat to, co nedávno udělala sama paní Ayresová, když se musela vypořádat s nevysvětlitelně zamčenými dveřmi: sehnula se a přiložila oko ke klíčové dírce. A když viděla, že klíčová dírka je volná a v pokoji je světlo, uklidnila se. Usoudila totiž, nikoliv nesprávně, že její matka v tom pokoji nejspíš vůbec není. Musela ho zamknout, když odešla, a klíč vzít s sebou. Ale proč by něco takového dělala? lámala si Caroline hlavu. Postavila se a s větší sebejistotou, než skutečně cítila, řekla: „Myslím, Betty, že moje matka tam vůbec není. Musí být někde v domě. V salonku už jste asi byla, že?“

„No ovšem, slečno. Šla jsem tam zapálit v krbu.“

„V knihovně nejspíš taky nebude. A nahoru asi nešla, že ne?“

Hleděly s Betty jedna na druhou, obě vzpomínaly na ten strašný incident, který se přihodil před pár týdny.

„Raději se tam půjdu podívat,“ usoudila Caroline nakonec. „Počkejte tady na mě. – Ačkoliv, nečekejte. Raději zkontrolujte všechny pokoje na tomhle poschodí a pak i v přízemí. Co kdyby se matce něco stalo.“

A tak se rozešly. Caroline vyběhla po schodech nahoru, pak pracně vyzkoušela všechny dveře a nepřestávala na matku volat. Ty stinné chodby jí nenaháněly strach. Stejně jako já totiž shledala, že dětské pokoje jsou sice bezútěšné, ale bez života a dočista prázdné. Zdrceně se vrátila ke dveřím do matčina pokoje. Za okamžik se k ní přidala i Betty. Ani ona nic nenašla. Vyzkoušela všechny pokoje – a vyhlédla i ven z okna, kdyby se paní Ayresová náhodou vydala ven. Ve sněhu ale nejsou žádné stopy, řekla a dodala, že kabát madam stále visí na věšáku u dveří a její boty stojí suché v regálu.

Caroline si začala nervózně okusovat nehty. Znovu zalomcovala klikou od matčina pokoje, zabouchala a zavolala. Zase nic.

„Bože!“ ulevila si. „Tohle je k ničemu. Matka musela jít ven. Musela vyrazit dřív, než její stopy přikryl čerstvý sníh.“

„Bez kabátu a bez bot?“ zděsila se Betty.

Znovu si vyměnily nervózní pohled; pak se obrátily a pospíšily dolů po schodech a odstrčily zástrčku na vstupních dveřích. Bílé světlo panující venku je málem oslepilo, ale beztak co nejrychleji přešly štěrkovou cestu a vydaly se podél jižní terasy ke schodům, které vedly na trávník. Jeho neporušený sněhový příkrov Caroline oslnil a vystrašil, a tak zůstala stát a zadívala se do zahrady. Přiložila si dlaně k ústům a zavolala: „Máti! Máti, kde jsi?“

„Paní Ayresová!“ připojila se k ní Betty. „Madam! Paní Ayresová!“

Poslouchaly, ale nic neslyšely.

„Mohly bychom zkusit starou zelinářskou zahradu,“ navrhla Caroline a vyrazila. „Matka tam včera byla s doktorem Faradayem. Nevím, třeba se tam ještě chtěla vrátit.“

Ale pak jí v té dokonalé sněhové pokrývce přímo před ní padlo do oka jedno místo, jež bylo nepatrně porušené; a tak k němu obezřetně zamířila. Něco tam spadlo, nějaký kus kovu; Caroline nejprve napadlo, že to bude mince, když však přišla blíž, uvědomila si, že to, co považovala za převrácený šilink, je ve skutečnosti blyštivý oválný konec dlouhého klíče. Byl to klíč – věděla, že to musí být on – od matčina zamčeného pokoje, ale neuměla si představit, jak do toho neporušeného sněhového pole spadl nebo se tam zakutálel. Na jeden šílený okamžik ji jen napadlo, že musel vypadnout ze zobáčku nějakému ptákovi, a tak zvedla oči, otáčela hlavou a hledala nějakou straku nebo vránu. Místo toho zrakem spočinula na oknech matčiny ložnice: jedno bylo zavřené se zataženými závěsy, druhé však bylo v tom mrazivém vzduchu dokořán. A při tom pohledu, jako by se Caroline v hrudi zastavilo srdce. Najednou totiž pochopila, že ten klíč tam je proto, že ho tam její matka zahodila poté, co se zamkla zevnitř. Pochopila, že její matka je stále uvnitř a nechce, aby ji našly; a snadno se dovtípila proč. Nemotorně se v tom prašanu – stejně jako již brzy já – dala do běhu, popadla vyděšenou Betty a odvlekla ji zpátky do domu a nahoru po schodech. Když zasunovala klíč do zámku, studil ji v prstech jako rampouch. Ruka se jí třásla tak divoce, že klíč se na okamžik zadrhl a její srdce jako z olova se zastavilo: napadlo ji, že se přece jen zmýlila, že ten klíč je špatný, že vůbec není od matčiných dveří… Pak se zámek pohnul. Caroline vzala za kliku a strčila do dveří. Cítila, jak se otevírají, ale asi po pěti centimetrech se zadrhly, jako kdyby za nimi něco bylo, jako kdyby se jim něco těžkého a odolného postavilo do cesty.

„Pomozte mi, proboha!“ zaječela příšerně zlomeným hlasem a Betty spolu s ní zatlačila do dveří a ty se otevřely dost na to, aby do nich mohly strčit hlavu a nakouknout dovnitř. To, co uviděly, jim oběma vyrazilo z hrdla výkřik. Na prahu ležela paní Ayresová, bezvládná a ošklivě pokroucená, se zvrácenou hlavou a v bizarní poloze, jako kdyby padla, napůl v mdlobách, na kolena. Tvář jí halily rozpuštěné prošedivělé vlasy, ale když ještě trochu strčily do dveří, hlava jí spadla na stranu. V tu chvíli poznaly, co udělala.

Oběsila se na starém mosazném háčku na vnitřní straně dveří na pásku od županu.

Následovalo několik hrůzných minut, během nichž se ji pokoušely sundat, zahřát a oživit. Ten pásek se pod její vahou pevně utáhl a nešel rozvázat. Betty musela doběhnout pro něco ostrého, a když se vrátila s velkými kuchyňskými nůžkami, zjistily, že mají tupé čepele a že s nimi tu silnou spletenou hedvábnou šňůru můžou akorát tak přepilovat; nakonec musely ten roztřepený pásek z oteklého masa kolem jejího hrdla doslova vypáčit. Pohled na oběšeného člověka je zvlášť hrozivý; paní Ayresová vypadala děsivě odule a zlověstně. Evidentně byla už nějakou dobu mrtvá – její tělo bylo studené – a přesto se nad ní Caroline, aspoň podle toho, co mi Betty později řekla, sklonila, třásla s ní a peskovala ji – nikoliv něžně nebo smutně, ale téměř škádlivě jí opakovala, že se musí probrat, že se musí dát dohromady.

„Nevěděla, co řiká, pane,“ řekla Betty, zatímco seděla u kuchyňského stolu a utírala si oči. „Třásla s ní dál a dál, až sem navrhla, že bysme ji možná měly položit na postel. A tak sme madam společnejma silama zvedly –“ Zakryla si obličej. „Bože můj, bylo to strašný! Furt mi vyklouzávala z ruk a slečna Caroline jí pokaždý řekla, ať neblázní, říkala to tak, jako kdyby madam udělala něco vobyčejnýho – třeba ztratila brejle. Položily sme ji, ale na tom bílým polštáři vypadala ještě hůř než předtím, ale slečna Caroline dál dělala, jako by nic. ‚Neměly bysme pro někoho poslat, slečno?‘ zeptala sem se. ‚Neměly bysme poslat pro doktora Faradaye?‘ A ona na to: ‚Ano, běžte zavolat panu doktorovi! Ten už se o mou matku postará.‘ Když už sem byla ve dveřích, jiným hlasem za mnou zavolala: ‚Ne abyste mu řekla, co se stalo! Do telefonu to neříkejte! Matka by si nepřála, aby to každý slyšel! Řekněte, že se stala nehoda!‘

Víte, pak jí muselo dojít, co vlastně řekla, pane doktore. Když jsem se vrátila, seděla tiše u postele, pohlídla na mě a řekla: ‚Je mrtvá, Betty‘ – jako dyby sem to nevěděla. ‚Ano, já vím, slečno, a je mi to vopravdu moc líto,‘ řekla sem. A tak jsme tam my dvě zůstaly a nevěděly, co dál… Ale pak sem začala vyšilovat. Zatahala sem slečnu Caroline za paži a vona se jako ve snách zmátožila. Vyšly sme ven, já sem zavřela a zamkla dveře. A přišlo mi to děsný něco takovýho udělat, nechat tam paní Ayresovou jen tak ležet úplně samotnou. Bejvala to tak hodná dáma, dycinky na mě byla hodná… A pak mi došlo, jak sme jen chvilku předtím stály u těch dveří, nevěděly, kde je, ani ve snu by nás to nenapadlo, a nakukovaly klíčovou dírkou, zatímco vona – bože!“ Betty se znovu dala do pláče. „Proč jen si něco tak příšernýho udělala, pane doktore? Proč?“

Tohle všechno mi řekla dobrou hodinu poté, co jsem přijel a sám jsem se byl na paní Ayresovou v ložnici podívat. Jak jsem stál u dveří s klíčem v ruce, musel jsem si dodat odvahu. I já jsem nepřestával myslet na to, že Caroline strčila do dveří ještě přede mnou a nemohla je otevřít… Při prvním pohledu na odulou, zlověstnou tvář paní Ayresové mi přeběhl mráz po zádech. To ale nebylo všechno, protože když jsem jí rozevřel župan a chystal se ohledat tělo, našel jsem zdánlivě po celém trupu a končetinách řadu malých řezných ranek a modřin. Některé byly čerstvé, jiné zhojené. Většinou to byly jen menší škrábance a štípance. S hrůzou jsem však zjistil, že jedno nebo dvě zranění vypadají málem jako kousance. To nejčerstvější, stále potřísněné krví si musela přivodit krátce před svou smrtí – jinými slovy v tom relativně krátkém mezidobí mezi tím, než od ní Caroline v pět ráno odešla a než jí Betty v osm hodin přinesla tác se snídaní. Neuměl jsem si představit, jaká hrůza a beznaděj ji v těch třech temných hodinách musely ovládnout. Veronal jí měl zajistit dlouhý spánek i po Carolinině odchodu; místo toho se však nějak probrala, vstala, úmyslně zamkla dveře od své ložnice, zbavila se klíče a započala se systematickým umučením sebe sama k smrti.

Pak jsem si vzpomněl na náš rozhovor na zahrádce a vybavil si ty tři čerstvé kapičky krve. Moje malá holčička, někdy je trošku divoká… Je to možné? Tak je? Nebo to bylo ještě horší? Co když tím, jak tolik usilovala o to, aby se její dcerka vrátila, jen propůjčila sílu a cílevědomost nějakému jinému, temnějšímu stvoření?

To pomyšlení bylo nesnesitelné. Zakryl jsem tělo přikrývkou, abych se na něj nemusel dívat. Zjistil jsem, že mě stejně jako Betty zachvátila silná, téměř provinilá touha vypadnout z toho pokoje, pryč z dosahu hrůz, o nichž vypovídá.

Zamkl jsem pokoj a vrátil se do salonku. Caroline stále tupě seděla na pohovce; Betty, jež přinesla čaj, který už stačil vychladnout, se mezi salonkem a kuchyní plahočila jako náměsíčník. Poprosil jsem ji, aby mi uvařila kávu, a když jsem vypil šálek silného moku, pomalu jsem vyšel na chodbu, abych si zatelefonoval.

Bylo to jako děsivá ozvěna předchozího večera. Nejprve jsem zavolal do okresní nemocnice, aby pro tělo paní Ayresové poslali pohřební vůz. Pak jsem s větší nechutí vytočil číslo místní policejní stanice a nahlásil úmrtí. Sdělil jsem službu konajícímu strážníkovi základní detaily a domluvil se s ním na tom, že přijede a sepíše výpovědi. Třetí, poslední číslo, které jsem vytočil, patřilo Seeleymu.

Zastihl jsem ho zrovna před koncem dopoledních ordinačních hodin. Spojení bylo mizerné, ale já jsem byl za to praskání vděčný. Sotva se ozval ve sluchátku, na okamžik mi přeskočil hlas.

„Tady Faraday,“ řekl jsem. „Právě jsem v tom domě. Jde o naši pacientku, Seeley. Obávám se, že na nás vyzrála.“

„Vyzrála?“ Buď neslyšel, nebo nerozuměl. Pak se zajíkl. „Hrome! To se mi nechce věřit. Jak to provedla?“

„Zle. Nemůžu o tom mluvit.“

„Ovšem že nemůžete… Bože můj, to je strašné. Po všech těch lapáliích!“

„Ano, já vím. Poslyšte, volám kvůli něčemu jinému: kvůli té ženě z Rugby, o které jsem vám říkal. Můžete pro mě něco udělat? Můžete jí místo mě zavolat a vysvětlit, co se stalo? Já na to nemám sílu.“

„Ano, ovšem.“

Nadiktoval jsem mu číslo a ještě chvilku jsme si povídali. „Taková mizérie pro celou rodinu – tedy to, co z ní zbývá! A pro vás taky, Faradayi. Je mi to líto.“

„Je to moje vina,“ opáčil jsem. Praskání ve sluchátku neustávalo a Seeley si myslel, že přeslechl. A tak jsem svá slova zopakoval. „Měl jsem ji odvézt,“ řekl jsem, „ještě když jsem měl šanci.“

„Cože? Přece si to nemůžete vyčítat! No tak. Tohle všichni známe. Když si pacient něco usmyslí, jen málokdy ho můžete zastavit. Víte přece, že umějí být prohnaní. Hlavu vzhůru, člověče.“

„Ano,“ odtušil jsem. „Asi ano.“

Ale moje vlastní slova mě moc nepřesvědčila. Když jsem odložil sluchátko, zajel jsem pohledem skrz ohbí schodiště ke dveřím ložnice paní Ayresové a měl jsem sto chutí poníženě se odtud odplazit se sklopenýma očima a svěšenou hlavou.

Vrátil jsem se za Caroline do salonku, posadil se vedle ní a vzal ji za ruku. Její prsty mi v dlani připadaly stejně ledové a anonymní jako prsty voskové figuríny; něžně jsem si je přistrčil ke rtům, a ona se nebránila. Jen naklonila hlavu, jako by něco poslouchala, a tak jsem se zaposlouchal taky. Seděli jsme se ztuhlými gesty – ona se skloněnou hlavou, já s její rukou stále na rtech –, ale v domě bylo ticho. Nebylo slyšet ani tikání hodin. Jako by se život v jeho útrobách zastavil.

Caroline mi pohlédla do očí a špitla: „Slyšíš to? V domě je konečně klid. Ať to bylo cokoliv, vzalo si to všechno, co chtělo. A víš, co je na tom nejhorší? Co mu nikdy neodpustím? Že jsem mu v tom musela pomoct.“

Kapitola 13

Nic víc k tomu neřekla. Přijela policie a pohřební služba; zatímco jedni vynesli z domu tělo, druzí si zapsali naše výpovědi. Když všichni odjeli, Caroline zůstala znovu na chvilku jako otupělá, ale pak se jako loutka se škubnutím probrala k životu, posadila k psacímu stolu a pustila se do sepisování věcí, které je třeba v příštích dnech zařídit. Na zvláštní list papíru sepsala seznam přátel a příbuzných, kteří by měli být o matčině smrti zpraveni. Chtěl jsem, aby tohle všechno nechala na později; zavrtěla hlavou a tvrdošíjně pracovala dál, a mně konečně došlo, že se tak chrání před tím nejhorším šokem a v danou chvíli je to pro ni asi nejlepší. Musela mi však slíbit, že si brzy vezme prášek na uklidnění a půjde si odpočinout, a tak jsem aspoň sebral z pohovky kostkovanou deku a zabalil jsem ji do ní. Opouštěl jsem dům za tlumeného přibuchování zavírajících se okenic a rachocení kroužků se záclonami: Caroline poslala Betty zatemnit všechny pokoje, staromódní gesto vyjadřující zármutek a úctu. Když jsem přešel pás štěrku, zaslechl jsem, jak se s klapnutím zavírá poslední okenice, a když jsem se v ústí příjezdové cesty ohlédl, dům vypadal, jako by se slepý žalem díval do ztichlé bělostné krajiny.

Vůbec se mi odtamtud nechtělo odjíždět, ale i na mě čekalo několik neveselých povinností, a tak jsem vyrazil: nikoliv však domů, nýbrž do Leamingtonu, abych smrt paní Ayresové probral s koronerem. Měl jsem už jasno v tom, že jisté skutečnosti v případu nelze zatajovat, i v tom, že tuto smrt nelze, jako jsem to čas od času dělával pro jiné truchlící rodiny, vydávat za přirozenou. Ale jelikož jsem paní Ayresovou v podstatě léčil pro duševní labilitu a na vlastní oči viděl důkazy jejího sebepoškozování, choval jsem v sobě nedostatečně fundovanou naději, že Caroline ušetřím utrpení soudního vyšetřování příčin smrti. Přestože měl koroner porozumění, byl to pedant. Smrt přišla náhle a násilně; přestože se to bude ze všech sil snažit držet pod pokličkou, soudní vyšetřování musí proběhnout.

„To samozřejmě znamená pitvu,“ oznámil mi. „A vzhledem k tomu, že jste smrt ohlásil vy, za normálních okolností bych tím pověřil vás. Cítíte se na to?“ zeptal se, protože mu bylo známo, jaké mám s rodinou styky. „Nebyla by žádná ostuda, kdybyste se toho úkolu vzdal.“

Na krátkou chvilku jsem se nad tím zamyslel. Na pitvy jsem si nikdy moc nepotrpěl a zvlášť těžké je, když tělo patří někomu, koho znáte. Představu, že ocejchované tělo ubohé paní Ayresové předám Grahamovi nebo Seeleymu, jsem však okamžitě zavrhl. Beztak jsem měl pocit, že už tak jsem ji strašně zklamal; pokud ji tedy nemohu tohoto posledního potupení ušetřit, pak ho aspoň vykonám sám a postarám se, aby proběhlo co nejcitlivěji. A tak jsem zavrtěl hlavou a oznámil mu, že to zvládnu. A jelikož už bylo po poledni, moje ranní ordinační hodiny nenávratně v tahu a celé odpoledne přede mnou, zamířil jsem od něj přímo do márnice, abych měl ohledání co nejrychleji za sebou.

Stejně to byl strašlivý zážitek. Stál jsem v mrazivé místnosti obložené bílými kachličkami, přikryté tělo před sebou, nástroje připraveny na tácu a přemítal, zda se do toho mám vůbec pouštět. Odvahu jsem znovu nabyl, teprve až jsem oddělal prostěradlo. Teď, když jsem věděl, co mě čeká, už ta zranění nebyla tak šokující; štípance a řezné ranky, které mě na Hundreds Hall tolik vylekaly, již nevypadaly při bližším prozkoumání nijak děsivě. Domníval jsem se, že pokrývají téměř celé tělo paní Ayresové; ale teď jsem viděl, že se nacházejí většinou v místech, kam mohla snadno dosáhnout – například záda zůstala nedotčená. Veškerá zranění si tak jednoduše přivodila sama: to mi sice přineslo úlevu, ale nevěděl jsem proč. Pokračoval jsem a vzal do ruky skalpel…

Myslím, že jsem čekal nějaká překvapení; ale žádná se nekonala. Nenašel jsem žádné pozůstatky nemoci, jen obyčejné známky stárnutí. Neexistoval jediný důkaz, že proti paní Ayresové byla v posledních dnech nebo hodinách jejího života použita nějaká síla; žádné zlomené kosti ani vnitřní pohmožděniny. Smrt jednoduše nastala následkem zadušení oběšením, což se dokonale shodovalo s tím, co mi popsaly Caroline a Betty.

Znovu – tentokrát naprosto neklamně – mě zaplavila úleva. Uvědomil jsem si, že k tomu, abych tu pitvu provedl sám, mě vedly skrytější důvody. Obával jsem se totiž, že se náhle vynoří nějaký detail a vrhne podezření – netušil jsem jaký ani jak – na Caroline. Stále ve mně hlodal červ pochybností. Teď se mi je konečně podařilo rozptýlit. Styděl jsem se, že jsem je v sobě vůbec choval.

Co nejlépe jsem vrátil tělo do původního stavu a předal zprávu koronerovi. Soudní vyšetřování se uskutečnilo o tři dny později, ale s tak jednoznačnými důkazy šlo o velice formální záležitost. Výrok zněl „sebevražda následkem duševní poruchy“ a celá procedura nezabrala ani třicet minut. Nejhorší na tom bylo, že šlo o veřejné projednávání, a i když počet lidí vpuštěných dovnitř nebyl nijak velký, bylo mezi nimi i několik novinářů, a když jsem Caroline s Betty odváděl ze soudní síně, byli dost otravní. Ona tragická událost se v týdnu objevila v novinách po celé střední Anglii a rychle ji převzalo i pár celostátních deníků. Jeden novinář přijel na Hundreds Hall až z Londýna; chtěl s Caroline udělat interview, a tak se vydával za policistu. Caroline s Betty s ním sice bez větších potíží vyběhly, ale představa, že by se něco takového mohlo opakovat, mě znechutila. Vzpomněl jsem si na dobu, kdy byl park částečně zabarikádován před Baker-Hydovými, a znovu jsem vyhrabal řetězy a zámky a brány pozamykal. Jeden z klíčů jsem nechal na Hundreds Hall a ten druhý jsem si pověsil na svůj svazek; nechal jsem si udělat i náhradní klíč od zahradní branky. Cítil jsem se pak klidnější a mohl jsem přicházet a odcházet podle libosti.

Nebylo divu, že sebevražda paní Ayresové doslova otřásla celou oblastí. V posledních letech se na veřejnosti sice téměř neobjevovala, ale stále patřila k velice známým a oblíbeným lidem, a ještě dlouho mě ve vesnicích zastavovali lidé a chtěli znát můj názor na věc, ale zároveň říkali, jak jsou smutní, je jim to líto a nemůžou uvěřit, že „taková milá dáma“, „taková opravdu starosvětská dáma“, „krásná a milá“ mohla něco tak strašného udělat – „ještě ke všemu po sobě zanechat ty dvě ubohé děti“. Mnohé zajímalo, kde je Roderick a kdy se vrátí domů. Říkal jsem jim, že je na dovolené s přáteli a jeho sestra se s ním snaží spojit. Pravdivěji jsem celou situaci vylíčil jen Rossiterovým a Desmondovým, protože jsem chtěl Caroline uchránit před nepříjemnými otázkami. Na rovinu jsem jim řekl, že Rod se zotavuje v jednom sanatoriu z nervového zhroucení.

„Ale to je strašné!“ vyhrkla okamžitě Helen Desmondová. „Nemohu tomu uvěřit! Proč za námi Caroline nepřišla dřív? Tušili jsme, že Ayresovi mají potíže, ale tvářili se, že všechno zvládnou sami. Bill jim mnohokrát nabízel pomoc, víte, a vždycky odmítli. Mysleli jsme si, že je to jen otázka peněz. Kdybychom bývali věděli, že je to tak zlé –“

„Myslím, že tohle nemohl předvídat nikdo z nás,“ opáčil jsem.

„Ale co teď? Caroline přece nemůže v tom obrovském nešťastném domě zůstat. Měla by být s přáteli. Měla by bydlet tady u nás s Billem. Bože, ubohé, ubohé děvče. Bille, musíme pro ni zajet.“

„Ovšem že musíme,“ přitakal Bill.

Byli ihned připraveni vyrazit směr Hundreds Hall. Rossiterovi se chovali úplně stejně. Jenže já jsem si nebyl jistý, jak by takové – byť dobře míněné – vměšování Caroline uvítala. Požádal jsem je, aby mi dovolili nejprve s ní promluvit; a jak jsem tušil, když jsem jí oznámil, co pro ni chtějí udělat, zamrazilo ji.

„Je to od nich velice laskavé,“ připustila. „Ale představa, že budu v cizím domě a oni budou v jednom kuse zjišťovat, jak mi je – to prostě nejde. Měla bych v jednom kuse strach, zda se netvářím příliš nešťastně nebo zas až moc šťastně. Raději zůstanu tady, aspoň prozatím.“

„Víš to jistě, Caroline?“

Představa, že v tom domě zůstane sama jen ve společnosti ubohé, smutné Betty, mě stejně jako všechny ostatní hluboce zneklidňovala. Caroline však byla velice umanutá, a tak jsem se k Desmondovým a Rossiterovým vrátil, a tentokrát jsem se jasněji vyjádřil v tom smyslu, že Caroline zase není tak osamělá a bez pomoci, jak se obávají, a že ve skutečnosti má poměrně dobrou oporu ve mně. Po chvilkovém tápání se dovtípili a tvářili se překvapeně. Desmondovi rychle přispěchali s gratulací; prohlásili, že to je zdaleka to nejlepší, co Caroline mohlo v současné době potkat a že „jim spadl obrovský kámen ze srdce“. Rossiterovi byli, byť v rámci slušnosti, přece jen obezřetnější. Pan Rossiter mi přátelsky potřásl rukou, ale viděl jsem, jak si jeho manželka rychle dává jedna a jedna dohromady, a později jsem se dozvěděl, že hned, jak jsem od nich odešel, zavolala Caroline a nechala si to od ní potvrdit. Jelikož ji však zaskočila nesoustředěnou a unavenou, moc se toho od ní nedozvěděla. Ano, jsem jí velikou oporou. Ano, plánujeme svatbu. Ne, datum ještě nebylo stanoveno. Ještě o tom moc nepřemýšlela. Všechno je „příliš čerstvé“.

Od té chvíle se ji však aspoň nikdo nesnažil přemluvit, aby dům opustila, a Desmondovi a Rossiterovi museli novinu o našem zasnoubení tiše předat jednomu nebo dvěma dalším sousedům a ti ji zase diskrétně předali svým přátelům. Během několika dalších dní jsem totiž vycítil mírný posun v tom, jak na mě místní pohlížejí; přestali mě brát jako rodinného lékaře Ayresových, z něhož můžou přátelsky vytáhnout informace o těch hrozných věcech na Hundreds Hall, a začali mě brát spíš jako člena rodiny, hodného úcty a politování. Jediný, s kým jsem o tom mluvil otevřeně, byl David Graham, a toho moje novinka zjevně potěšila. Řekl, že celé měsíce tušil, že „se něco kuje“. I Anne to „vytušila“, ale nechtěli na mě tlačit. Litoval jen toho, že to vyšlo najevo pod tíhou takové tragédie. Naléhal na mě, abych se na čas věnoval hlavně Caroline, navrhoval, že převezme některé moje pacienty, aby mi ulevil. A tak v prvním týdnu po smrti paní Ayresové jsem trávil většinu času s Caroline a pomáhal jí s nejrůznějšími povinnostmi; někdy jsem ji doprovodil na malou procházku do zahrady nebo do parku, někdy jsem s ní jen tak mlčky seděl a držel ji za ruku. Stále působila dojmem, že je od svého vlastního žalu zvláštně izolovaná, ale myslím, že moje přítomnost dávala jejím nesystematickým dnům aspoň jistý tvar. O rodinném sídle se ani slůvkem nezmínila; ale to kupodivu zůstávalo i nadále nápadně klidné. V několika uplynulých měsících jsem se díval, jak se v něm život smrskává do téměř nesnesitelných rozměrů; teď se kupodivu scvrkl ještě víc, až z něj nezůstalo víc než šum hlasů a tiché kroky ve dvou třech šerých pokojích.

Jakmile jsme měli soudní ohledání mrtvoly z krku, čekala nás další kalvárie – pohřeb. Zařídili jsme ho společně s Caroline; uskutečnil se v pátek příštího týdne. Vzhledem k povaze matčina úmrtí jsme se domluvili na střízlivém obřadu. Zpočátku byla naším největším dilematem otázka, zda zaangažovat Roda, nebo ne. To, že by se pohřbu vůbec nezúčastnil, nepřicházelo v úvahu, a hodně jsme diskutovali o tom, jak ho na něj dostat – například nás napadlo, že by mohl z Birminghamu přijet v doprovodu jednoho z ošetřovatelů, kterého bychom vydávali za přítele. Tu debatu jsme si však klidně mohli odpustit. Odjel jsem za ním, abych mu oznámil zprávu o matčině sebevraždě, a jeho reakce mě naprosto zdrtila. Samotnou ztrátu jako by vůbec nezaznamenal. Dojem na něho udělal jen fakt, že je mrtvá. Spatřoval v tom totiž důkaz toho, že i ona nakonec padla za oběť té příšerné „infekci“, kterou se tolik snažil potlačit.

„Celou dobu jen musela někde v koutě čekat a množit se,“ řekl mi. „Naivně jsem si myslel, že jsem ji porazil! Ale vidíte, co dokáže?“ Natáhl se přes stůl a popadl mě za paži. „Teď tam není v bezpečí nikdo! Caroline – můj bože! Nesmíte ji tam nechávat samotnou. Je v nebezpečí! Musíte ji odtamtud dostat pryč! Okamžitě ji musíte z Hundreds Hall odvést!“

Na malou chvilku jsem málem propadl panice; jeho varování mi přišlo oprávněné. Pak jsem však spatřil zběsilost v jeho očích a pochopil, že je nepříčetný – a uvědomil jsem si, že si musím dát pozor, jinak skončím jako on. Snášel jsem mu jeden klidný a rozumný argument za druhým, což ho však rozlítilo ještě víc. Na pomoc nám přiběhla až dvojice sester, a když jsem odcházel, vzpouzel se a křičel v jejich sevření. Caroline jsem jen oznámil, že její bratr na tom není „o nic lépe“. Z výrazu mojí tváře poznala, co to znamená. Myšlenky na to, že se vrátí na Hundreds Hall byť na jediný den, jsme se tedy beznadějně vzdali, a s pomocí Desmondových a Rossiterových jsme rozhlásili, že Rod je v cizině a není s to se vrátit domů. Nevím, nakolik se tím vůbec někdo dal obelhat. Myslím, že lidé stejně už nějakou dobu propírali pravé důvody jeho nepřítomnosti.

Pohřeb se beztak uskutečnil bez jeho účasti a podle mě proběhl tak, jak správný pohřeb proběhnout má. Průvod vyrazil z Hundreds Hall, já s Caroline jsme jeli ve voze pohřební služby hned za rakví a v dalších třech nebo čtyřech vozech za námi pak jeli nejbližší přátelé rodiny a příbuzní, kterým se podařilo přijet až ze Sussexu a Kentu. Počasí se sice umoudřilo, ale na silnicích stále ležely zbytky sněhu; černé vozy vypadaly na holých bílých vozovkách chmurně impozantně a veškeré naše snahy o to, aby celá akce proběhla neformálně, nakonec stejně padly. Rodina byla příliš známá a místní v sobě měli příliš zakořeněný feudalismus; nadto Hundreds Hall bylo vždycky zahaleno rouškou tragické záhady, kterou novinové články o smrti paní Ayresové ještě vystupňovaly. U bran farem a domků se s obřadnou zvědavostí shromáždili lidé a sledovali smuteční průvod, a jakmile jsme zahnuli na Hlavní ulici v Lidcotu, zjistili jsme, že chodníky jsou obsypané zvědavci, kteří se při našem průjezdu odmlčeli, muži smekali klobouky a čepice, pár žen plakalo, ale všichni natahovali krk, aby lépe viděli. Vzpomínal jsem na to, jak jsem před téměř třiceti lety se svými rodiči sledoval ve školním saku pohřeb jiného člena Ayresovic rodiny, jen ta rakev byla tehdy o polovinu menší; málem se mi při tom zatočila hlava, jako kdyby se můj život choval jako pes, co se točí dokolečka za svým ocasem. Nedaleko kostela dav prořídl a já jsem ucítil, jak je Caroline napjatá. Vzal jsem do dlaně její ruku v černé rukavičce a tiše řekl: „Jen chtějí vzdát poslední poctu.“

Druhou rukou si zakryla obličej, aby unikla zvídavým pohledům.

„Všichni se na mě dívají. Proč to dělají?“

Stiskl jsem jí prsty. „Buď statečná.“

„Nevím, jestli to zvládnu.“

„Ano, zvládneš. Podívej se na mě. Jsem tady. Neopustím tě.“

„Ne, neopouštěj mě!“ vyhrkla, obrátila ke mně tvář a pevně mi stiskla ruku, jako by ji to pomyšlení vyděsilo.

Vcházeli jsme na hřbitov za vyzvánění kostelního zvonu a v tom štiplavém, nehybném vzduchu zněl hlasitě a tklivě. Caroline kráčela se sklopenou hlavou a byla do mě plnou vahou zavěšená, ale při vstupu do kostela se o něco zklidnila, protože šlo jen o to přečkat bohoslužbu, správně zareagovat a tak dále, což stejně jako všechny ostatní úkoly a povinnosti několika uplynulých dní zvládala zdárně a poněkud mechanicky. Dokonce se i přidala ke zpěvu církevních písní. Nikdy předtím jsem ji zpívat neslyšel. Zpívala melodicky a slova jí stejně jako při mluvení čistě a jasně plynula z pěkně tvarovaných úst.

Bohoslužba nebyla nikterak dlouhá, ale vikář Spender znal paní Ayresovou hezkou řádku let a měl připravenou krátkou procítěnou řeč. Nazval ji – přesně tak jako jiní – „starosvětskou dámou“. Prohlásil, že patřila „do jiné, kultivovanější doby“, jako kdyby ve skutečnosti byla o něco starší, téměř poslední ze své generace. Vzpomněl i smrt její dcery Susan s tím, že si na ni jistě většina z nás pamatuje. Připomenul nám, že paní Ayresová ten den kráčela za rakví svého dítěte, a on má takový pocit, že ve skrytu duše v tom pokračovala každičký den svého života. Po její tragické smrti nám může být útěchou vědomí, že ty dvě jsou již spolu.

Rozhlédl jsem se po smutečním shromáždění a viděl, že mnozí jeho slovům smutně přikyvují. Ovšem že nikdo z nich paní Ayresovou neviděl v posledních týdnech jejího života, kdy ji paralyzovaly silné a absurdní halucinace, které jako by i pevné, neživé předměty kolem ní uhranuly stísněným a mučivým kouzlem. Ale když jsme zamířili ven na hřbitov k otevřenému rodinnému hrobu, napadlo mě, že Spender má možná pravdu. Žádné kouzlo, stín či záhada neexistují. Všechno to bylo velice prosté. Caroline stála po mém boku a byla nevinná; Hundreds Hall, dům z cihel a malty, byl taky nevinný; a paní Ayresová, nešťastná paní Ayresová, se měla konečně opět setkat se svou dcerkou.

Poté, co byly odříkány modlitby a spuštěna rakev, přesunuli jsme se dál od hrobu. Lidé začali vyjadřovat Caroline svou soustrast. Byl mezi nimi i John Seeley s manželkou. Po nich k ní přistoupil Maurice Babb, ten stavitel, a po něm Graham s Anne. Setrvali s ní v několikaminutovém hovoru, a zatímco si povídali, všiml jsem si, že Seeley se drží zpátky a dívá se mým směrem. Po krátkém zaváhání jsem se vzdálil a přidal se k němu.

„Hrozný den,“ zamumlal. „Jak to Caroline zvládá?“

„Vzhledem k okolnostem poměrně dobře,“ odpověděl jsem. „Je jen trošku rezervovaná, toť vše.“

Zalétl k ní pohledem. „Aby ne. Počítám, že to na ni všechno teprve dopadne. Ale vy na ni dáte pozor.“

„Ano, slyšel jsem. Myslím, že bych vám měl vlastně poblahopřát, ne?“

„Dnes sice není na blahopřání moc vhodný den, ale,“ – řekl jsem potěšeně a rozpačitě s hlavou mírně na stranu –, „vlastně ano.“

Poplácal mě po rameni. „Přeju vám to.“

„Díky, Seeley.“

„I Caroline. Bůh ví, že i ona si zaslouží svůj kousek štěstí. Dejte na mě, a až tohle všechno skončí, na nic nečekejte, odvezte ji pryč a udělejte si krásné líbánky. Nový začátek se vším všudy.“

„To mám v úmyslu,“ přitakal jsem.

„To rád slyším.“

Pak na něho zavolala jeho manželka. Caroline se otočila, jako by mě hledala, a tak jsem se k ní vrátil. Znovu se do mě ztěžka zavěsila a já jsem si z celého srdce nepřál nic jiného, než abych ji mohl odvézt domů na Hundreds Hall a uložit do postele. Jenže jsme na obligátní skleničku pozvali skupinku lidí, takže následovalo několik vyčerpávajících minut, během kterých jsme se snažili vymyslet, kdo s kým pojede, kdo se vmáčkne do vozu k pohřebákům a kdo pojede soukromým autem. Když jsem viděl, že je Caroline jako na trní, poslal jsem ji domů pod dohledem strýčka a tety ze Sussexu, a zaběhl pro svého rubyho, v němž bylo místo pro mě a další tři pasažéry. Nakonec jsem svezl Desmondovy a jednoho opuštěného mladíka, jenž byl nepatrně podobný Roderickovi a z něhož se vyklubal Carolinin bratranec z otcovy strany. Byl to milý, sympatický chlapec, ale smrt paní Ayresové se ho očividně příliš nedotkla, protože s námi celou cestu až na Hundreds Hall nezávazně klábosil. Nebyl tam víc než deset let a projevoval naivní radost z toho, že má šanci se tam znovu podívat. Řekl, že k Ayresovým jezdíval s rodiči a na dům, zahradu i park má spoustu šťastných vzpomínek… Odmlčel se, teprve až auto začalo drkotat přes výmoly na zarostlé příjezdové cestě. Když jsme se vymotali z vavřínů a kopřiv a vjeli na pás štěrku, viděl jsem, že na ten dům se zatemněnými okny hledí, jako by nevěřil vlastním očím.

„Asi vám přijde, že se to tu změnilo, co?“ prohodil Bill Desmond, když jsme všichni čtyři vystoupili.

„Změnilo?“ odfrkl si chlapec. „Vůbec bych to tu nepoznal! Ten dům vypadá jako nějaká barabizna z hororu! Není divu, že tetička –“ svá slova rozpačitě spolkl, mladické tváře mu jen plály.

Ale když jsme se cestou do salonku přidali k hloučku smutečních hostů, všiml jsem si, že i ostatní se rozhlížejí a očividně si říkají totéž. Celkem nás bylo asi pětadvacet: na ten pokoj to bylo vážně příliš mnoho, ale nikam jinam jsme se prostě vměstnat nemohli, a Caroline zvětšila prostor tím, že odsunula nábytek – jenomže při tom naneštěstí odkryla nejvíc prošoupaná místa na kobercích, díry a opotřebený nábytek. Domnívám se, že některým hostům to mohlo připadat leda tak výstřední, ale pro ty, kteří Hundreds Hall zažili v době jeho slávy, musel jeho úpadek připadat otřesný. Například Carolinina teta a strýc ze Sussexu měli ve tvářích konsternovaný výraz z toho, co dosud viděli: salon s prověšeným stropem a potrhanými tapetami, zčernalou ruinu, která kdysi byla Roderickovým pokojem, i neudržovaný park a díru ve zdi s červenými nájemními domky, které kolem ní vyskákaly jako muchomůrky. Stejně jako Desmondovým a Rossiterovým i jim připadalo vyloučeno, aby Caroline na Hundreds Hall zůstávala sama. Než jsem vešel dovnitř, vzali si ji stranou a pokoušeli se ji přemluvit, aby se s nimi hned odpoledne vrátila do Sussexu. Caroline odmítavě vrtěla hlavou.

„Ještě si neumím představit, že bych měla odjet,“ slyšel jsem, jak říká. „Ještě nejsem schopná o ničem uvažovat.“

„Tím spíš bychom se o tebe přece měli postarat, ne?“

„Prosím –“

Nemotornými prsty si zastrčila vlasy, které se jí v pramenech plazily po tváři. Byla oblečená v prostých černých šatech a na odhaleném hrdle jí byly vidět žíly, modré jako modřiny. „Prosím, už mě nepřemlouvejte,“ říkala právě, když jsem se postavil vedle ní. „Vím, že to myslíte dobře.“

Položil jsem jí ruku na paži a ona se ke mně vděčně otočila. „Tady jsi,“ řekla tišším hlasem. „Už jsou tady všichni?“

„Ano,“ přitakal jsem vlídně, „všichni už jsou tady, nemusíš se strachovat. Všechno je v pořádku. Nechceš něco k pití nebo k jídlu?“

Na stole ležel výběr nejrůznějších sendvičů. Vedle postávala Betty, doplňovala talíře, dolévala pití, v obličeji byla téměř stejně bílá jako Caroline a měla zarudlé oči. Nejela na pohřeb s námi, ale zůstala tady a všechno připravila.

Caroline zavrtěla hlavou, jako kdyby se jí při představě jídla zvedl žaludek. „Nemám hlad.“

„Myslím, že sklenka sherry ti udělá dobře.“

„Ne, ani to ne. Ale možná že by si dala teta nebo strýc –?“

Její příbuzní v prvním okamžiku vypadali, že se jim ulevilo, když jsem přišel. Před pohřbem jsem jim byl představen jako rodinný lékař. Chvilku jsme si povídali o nemoci paní Ayresové a Rodericka a myslím, že byli rádi, že jsem Caroline tak nablízku – neboť zcela přirozeně usoudili, že moje přítomnost je čistě profesionální; Caroline přece vypadá tak zoufale unaveně a bledě. „Doktore, prosím, podpořte nás,“ obrátila se na mě teta. „Kdyby tady byl Roderick, všechno by bylo jinak. Ale Caroline nemůže v tomhle velikém domě zůstat úplně sama. Chceme, aby s námi odjela do Sussexu.“

„A co chce Caroline?“ otázal jsem se.

Žena vtáhla bradu. Byla sice podobná svojí sestře, paní Ayresové, ale poněkud robustnější a ne tak hezká. „Celkem vzato, mám takový pocit, že Caroline ani není s to říct, co chce! Sotva se drží na nohou. Změna prostředí jí může akorát prospět. S tím přece jako její lékař musíte souhlasit.“

„Jako její lékař asi ano,“ připustil jsem. „Ale jinak – víte, obávám se, že kdyby zrovna teď měla Caroline opustit hrabství, moc by mě to nepotěšilo.“ Při těch slovech jsem se usmál a znovu vzal Caroline za paži. Když ucítila tlak mých prstů, pohnula se, ale myslím, že většina z toho, co bylo řečeno, šla mimo ni. Rozhlížela se po místnosti a ustaraně se dívala, zda je všechno, jak má být. Viděl jsem, jak se výraz ve tváři její tety mění. Nastala odmlka. „Bohužel jsem zapomněla vaše jméno, doktore,“ dodala o něco břitčím tónem.

A tak jsem se jí znovu představil. „Faraday…“ zamyslela se. „Ne, myslím, že moje sestra o vás nikdy nemluvila.“

„Proč by měla?“ opáčil jsem. „Ale myslím, že řeč byla o Caroline, ne?“

„Caroline je v dost citlivém stavu.“

„V tom s vámi naprosto souhlasím.“

„Když pomyslím, že tady zůstane sama a bez přátel –“

„To sotva. Jen se kolem sebe rozhlédněte: má přece spoustu přátel. Podle mě víc, než by měla v Sussexu.“

Otráveně na mě hleděla a pak se obrátila ke svojí neteři.

„Caroline, opravdu tady chceš zůstat? Nedám se tak snadno odradit, znáš mě. Nikdy bychom si se strýčkem neodpustili, kdyby se ti mělo něco stát.“

„Co by se mi mělo stát?“ podivila se Caroline zmateně a obrátila k nám zpět svou pozornost. „Co tím chceš říct?“

„Chci říct, kdyby se ti mělo něco stát, až tady budeš v tom domě sama.“

„Ale teď už se mi nic stát nemůže, tetičko Cissie,“ namítla Caroline. „Už se přece nemá co stát.“

Mám za to, že svá slova myslela vážně. Ale její teta na ni pohlédla a nejspíš usoudila, že to má být snaha o šibeniční humor. „No, ovšem že už nejsi dítě,“ řekla a já jsem v její tváři zachytil slabounké znechucení, „A tvůj strýček a já tě nemůžeme k ničemu nutit –“

V ten okamžik diskusi přerušil příchod dalšího hosta. Caroline se omluvila a šla ho poslušně přivítat; a já jsem šel za ní.

Smuteční sešlost byla z pochopitelných důvodů velice skromná. Nikdo neřečnil ani se nesnažil po vikářově vzoru v té stísněné atmosféře nalézt sebemenší náznaky útěchy. Jako by to v přítomnosti toho očividně vyšinutého domu a krajiny, jež tak krutě připomínaly samotnou paní Ayresovou, najednou bylo těžší. Nedalo se samozřejmě zapomenout ani na to, že si vzala život jen pár metrů nad našimi hlavami. Lidé postávali, rozpačitě a tiše si povídali nejen, jako by byli jednoduše nešťastní, ale přímo vyvedení z míry, vynervovaní. Tu a tam zajeli stejně jako teta Cissie pohledem plným znepokojení ke Caroline. Zatímco jsem přecházel od jednoho hloučku ke druhému, zaslechl jsem, jak několik lidí tiše spekuluje o tom, co teď s Hundreds Hall bude. Byli patrně přesvědčení, že se Caroline bude muset sídla vzdát, že už nemá budoucnost.

Začal jsem jim to všem mít za zlé. Připadalo mi, že přesto, že nevědí nic o domě, o Caroline ani o tom, co je pro ni nejlepší, pouští se do dohadů a soudů, jako by na to měli bůhvíjaké právo. Ulevilo se mi, když se hosté asi po hodině začali loučit a jeden po druhém vytrácet. Protože jich jelo v jednom autě hned několik, dav velice rychle prořídl. Brzy se začali dívat na hodinky i ti, kteří dorazili až ze Sussexu a Kentu; v duchu před sebou měli dlouhou, nepříjemnou cestu autem nebo vlakem. Jeden po druhém se s Caroline dojemně loučili, vyměňovali si polibky a objetí; teta a strýc se ji ještě naposledy marně pokusili přemluvit, aby s nimi odjela. Viděl jsem, že Caroline je s každým dalším sbohem unavenější a unavenější: byla jako květina, která jde z ruky do ruky a při tom vadne a mačká se. Když odešli poslední hosté, vyprovodili jsme je spolu ke dveřím, zůstali stát na popraskaných schodech a dívali se, jak auto se skřípěním opouští pás štěrku. Pak Caroline zavřela oči, přikryla si tvář a svěsila ramena, a mně nezbývalo než ji obejmout a s klopýtáním odvést zpět do vyhřátého salonku. Usadil jsem ji do jednoho z křesel s opěradlem ve tvaru křídel – do toho, ve kterém sedávala její matka – u krbu.

„Už je vážně po všem?“ zeptala se a promnula si čelo. „Tohle byl ten nejdelší den v mém životě. Mám pocit, že mi praskne hlava.“

„Překvapuje mě, žes ještě neomdlela,“ poznamenal jsem. „Vůbec jsi nejedla.“

„Nemůžu. Prostě nemůžu.“

„Jen něco malého? Prosím.“

Ale každé jídlo, které jsem jí nabídl, odmítla. Nakonec jsem jí umíchal sklenku sherry s cukrem a horkou vodou a ona ji přede mnou poslušně vypila spolu se dvěma aspiriny. Když Betty začala sklízet ze stolu a přestavovat nábytek, Caroline se automaticky zvedla, aby přiložila ruku k dílu. Jemně, ale pevně jsem ji zatlačil zpátky, přinesl jí navíc pár polštářů a deku, a nakonec jsem jí zul boty a krátce promasíroval nohy v punčochách. Ještě chvilku nešťastně přihlížela, jak Betty sbírá talíře, ale brzy ji přemohla únava. Přitáhla si nohy pod sebe, položila bradu na prošoupané sukno křesla a zavřela oči.

Podíval jsem se na Betty s ukazováčkem přitisknutým na ústa. V tichosti jsme posbírali nádobí a po špičkách je odnesli ze salonku dolů do kuchyně. Sundal jsem si sako, postavil se vedle Betty k dřezu a utíral porcelán a skleničky, které mi podávala. Ani jednomu z nás to nepřipadalo divné. Celý dům stejně úplně vypadl ze svých zaběhnutých kolejí a – jak jsem zažil v jiných truchlících rodinách – útěchu přinášela jen svědomitost, s níž se člověk v danou chvíli vrhne na běžné domácí práce.

Když bylo nádobí umyté, Betty svěsila útlá ramínka, a tak jsem ji požádal – částečně proto, že mi vyhládlo, ale taky proto, abych ji nějak zaměstnal, ať ohřeje polévku. A když jsem položil misku s lžící na vydrhnutou desku stolu, přepadly mě vzpomínky.

„Když jsem u tohoto stolu jedl naposledy, Betty,“ spustil jsem, „bylo mi deset. Byla tady moje matka a seděla na tom místě, co sedíte vy.“

Nejistě ke mně pozvedla pláčem zarudlé oči. „Nepřijde vám to zvláštní, pane?“

„Trošku ano,“ odvětil jsem s úsměvem. „Rozhodně by mě tehdy nenapadlo, že se sem jednoho dne vrátím. Myslím, že by to neuhádla ani moje matka. Škoda, že se toho nedožila… Škoda, že jsem nebyl ke své matce laskavější, Betty. I ke svému otci. Doufám, že vy jste na své rodiče hodnější.“

Opřela se loktem o stůl a podepřela si dlaní tvář. „Štvou mě,“ řekla s povzdechem. „Táta děsně stál vo to, abych sem šla do služby. Teď by byl nejrači, kdybych odsud vodešla.“

„To snad ne!“ polekal jsem se.

„Ale jo. Čte furt ňáký noviny a tvrdí, že v tom baráku už je to na palici. To samý říkala i paní Bazeleyová. Dneska ráno se sice vobjevila, ale když odcházela, vzala si s sebou i zástěru. Prohlásila, že už se sem nevrátí. Že prej to, co se přihodilo madam, byla poslední kapka a už na to nemá nervy. Prej bude radši dělat pradlenu než… Myslim, že slečně Caroline to eště neřekla.“

„No, to mě moc netěší,“ přiznal jsem. „Vy nedáte výpověď, že ne?“

Dál jedla polévku a ani se na mě nepodívala. „Nevim. Bez madam už to není takový.“

„Ach, Betty, prosím, neodcházejte. Vím, že to tady teď není moc veselé. Jenže slečna Caroline už má jen vás a mě. Já tady nemůžu být pořád a dávat na ni pozor; vy ano. Kdybyste měla odejít –“

„Já vlastně ani odejít nechci. Rozhodně se nechci vrátit domů. To táta jen furt něco mele.“

Podle hlasu byla upřímně rozpolcená a mně její věrnost po všem, co se v tom domě stalo, připadala dojemná. Díval jsem se, jak pokračuje v jídle, a při tom jsem myslel na to, co mi řekla. „Co kdybyste prostě svému otci řekla, že poměry na Hundreds Hall se už brzy změní?“ zeptal jsem se opatrně a zaváhal. „Co kdybyste mu třeba řekla, že se slečna Caroline bude vdávat –?“

„Vdávat!“ Betty se v obličeji rozlil úžas. „Za koho?“

„No, za koho myslíte?“ opáčil jsem s úsměvem.

Dovtípila se a zrudla; a já, hlupák, jsem zrudl taky. „Hlavně o tom teď s nikým nemluvte. Někteří to vědí, ale většina lidí nic netuší.“

Betty se napřímila, celá vzrušená. „Páni, a kdy to bude?“

„To ještě nevím. Datum ještě nebylo stanoveno.“

„A jaký bude mít slečna Caroline šaty? Budou muset bejt kvůli madam černý?“

„Proboha, to snad ne! Nežijeme přece v devatenáctém století. A teď si dojezte tu polévku.“

Ale to už se jí oči zalévaly slzami. „Bože, není to škoda, že to madam neuvidí? A kdo povede slečnu Caroline k oltáři? Měl by to bejt pan Roderick, ne?“

„Obávám se, že zdravotní stav pana Rodericka to nedovoluje.“

„Tak kdo teda?“

„Nevím. Možná pan Desmond. Nebo možná taky nikdo. Slečna Caroline může k oltáři dojít sama, ne?“

„To přece nejde!“ zhrozila se Betty.

Ještě chvíli jsme to probírali – oběma nám přišlo takové odlehčení po tom těžkém dni vhod. Když jsme dojedli, Betty si otřela oči a vysmrkala se, pak odnesla misky a lžíce do dřezu. Oblékl jsem si sako, pak jsem z hrnce nabral ještě jednu porci polévky, postavil ji přikrytou na tác a odnesl nahoru do salonku. Zjistil jsem, že Caroline stále spí, ale když jsem přišel blíž, s leknutím procitla, spustila nohy na zem a napůl se zvedla.

Tam, kde se obličejem dotýkala potahu křesla, měla rýhy připomínající zmačkané plátno.

„Kolik je hodin?“ zeptala se rozespale.

„Půl sedmé. Podívej, přinesl jsem ti polévku.“

„Aha.“ Výraz její tváře se projasnil. Promnula si tvář. „Nemám na jídlo ani pomyšlení.“

Postavil jsem tác na opěradla a doslova ji přišpendlil do křesla. „Zkus aspoň pár lžiček, ano?“ vybídl jsem ji a položil jí do klína ubrousek. „Bojím se, že budeš marod.“

„Já vážně nechci.“

„No tak. Nebo zraníš Bettyiny a moje city… Hodná.“

Caroline totiž vzala do ruky lžíci a začala polovičatě míchat polévku. Přinesl jsem si stoličku a posadil se vedle ní, podepřel si bradu pěstí a obřadně se díval, jak se pomalu a po malých lžičkách dává do jídla. Musela se sice nutit do každého sousta, ale když tu hustou polévku dojedla, vypadala lépe a ve tvářích měla barvu. Taky řekla, že už ji tak nebolí hlava; jen se cítí zoufale unavená. Odložil jsem tác bokem a vzal ji za ruku, ale ona mi ji vysmekla, položila na ústa a zívala a zívala, až se jí oči zalily slzami.

Pak si otřela obličej, posadila se na kraj křesla blíž k ohni.

„Panejo,“ řekla a zadívala do plamenů. „Dnešek byl jako strašný sen. Ale sen to nebyl, že ne? Matka je mrtvá. Mrtvá a pohřbená a tak to zůstane už navěky. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Přijde mi, že je prostě nahoře – že jen nahoře odpočívá. A když jsem podřimovala, málem se mi zdálo, že Roddie je ve svém pokoji a Gyp leží tady vedle mého křesla…“ Po těch slovech ke mně pozvedla zmatené oči. „Jak se to všechno vlastně přihodilo?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nevím. To kdybych tak věděl.“

„Dnes jsem zaslechla, jak jedna žena říká, že tenhle dům je prokletý.“

„Kdo to řekl? Co byla zač?“

„Neznala jsem ji. Myslím, že je tu nová. Zaslechla jsem to na hřbitově. Slyšela jsem, jak to někomu říká. Podívala se na mě, jako bych taky byla prokletá. Jako kdybych byla Drákulova dcera…“ Znovu ji přemohlo zívání. „Bože, proč jsem tak utahaná? Nechce se mi dělat nic jiného než spát.“

„No, nic lepšího ani udělat nemůžeš. Jen bych byl rád, abys tady nemusela spát úplně sama.“

Caroline si protřela oči. „Mluvíš jako tetička Cissie. Betty už se o mě postará.“

„I Betty toho má dost. Uložím tě do postele.“ Když jsem viděl, jak se tváří, rychle jsem dodal: „Neboj se! Za koho mě máš? Nezapomeň, že jsem doktor. Ukládání mladých pacientek do postele mám v popisu práce.“

„Ale já nejsem tvoje pacientka, že ne? Musíš jet domů.“

„Nechci tě tu nechat.“

„Nezapomeň, že jsem Drákulova dcera. Budu v pohodě.“

Po těch slovech se postavila. Při tom se jí však podlomila kolena, a tak jsem ji chytil za ramena, pak jsem jí odhrnul z čela hnědé vlasy a vzal její obličej do dlaní. Caroline zavřela oči. Její víčka vypadala obnažená, vlhká a nateklá jako vždycky, když byla unavená. Zlehka jsem ji na ně políbil. Paže jí visely volně podél těla jako panence s klouby. Otevřela oči a pevněji než předtím řekla: „Musíš jet domů… Ale děkuju. Za všechno, cos udělal. Byls k nám dnes moc hodný. Chci říct, moc hodný ke mně…“ opravila se hned.

Sebral jsem kabát a klobouk, vzal ji za ruku a vyšli jsme na chodbu. Bylo tam chladno a Caroline přeběhl mráz po zádech. Nechtěl jsem ji v té zimě dál zdržovat, ale když jsme se políbili, rozpojili a její ruka se od té mojí vzdalovala, zalétl jsem pohledem přes její rameno ke schodišti, představil si ty tmavé, prázdné pokoje nahoře a pocit, že se mi po tom perném dni jen tak vzdálí, byl prostě příšerný.

Sevřel jsem v dlani její prsty a přitáhl si ji zpátky

„Caroline.“

„Prosím,“ bránila se chabě. „Jsem tak unavená.“

Přitáhl jsem si ji blíž a pošeptal jí do ucha. „Pověz mi jen jednu věc. Kdy bude svatba?“

Otřela se mi obličejem o tvář. „Musím si jít lehnout.“

„Tak kdy, Caroline?“

„Brzy.“

„Chci tady být s tebou.“

„Já vím. Já vím, že chceš.“

„Byl jsem přece trpělivý, ne?“

„Ano. Ale hned to nejde. Ne tak brzy, co matka –“

„Ne, ne… Ale co třeba za měsíc?“

Zavrtěla hlavou. „Můžeme si promluvit zítra.“

„Myslím, že měsíc bude stačit. Chci říct k vyřízení povolení a tak podobně. Víš, budu muset všechno naplánovat. Mohli bychom aspoň stanovit datum.“

„Ještě je třeba prodiskutovat tolik věcí.“

„Určitě nic zásadního… Co třeba měsíc? Nebo nanejvýš šest týdnů? Ode dneška za šest týdnů?“

Caroline, přemáhaná únavou, zaváhala. „Dobře,“ přikývla a začala se odtahovat. „Dobře, když chceš. Teď jdu do postele. Jsem příšerně unavená.“

Je to sice divné vzhledem ke všem těm strašným věcem, které se staly, ale to období po pohřbu mám uložené v paměti jako jedno z nejradostnějších v mém životě. Odešel jsem z Hundreds Hall s hlavou plnou plánů. Hned druhý den jsem zajel do Leamingtonu podat žádost o povolení k sňatku a o několik dní později bylo stanoveno datum: čtvrtek, dvacátého sedmého května. Jako by v očekávání toho velkého dne se v několika příštích týdnech umoudřilo počasí a dny se viditelně prodloužily; v holých stromech a krajině bez kvítku jako by se najednou probudil život a všechno zalily barvy. Od smrti paní Ayresové zůstaly okenice na Hundreds Hall zavřené a to přítmí a ticho v kontrastu se změnou ročního období a jasně modrou oblohou začaly působit skličujícím dojmem. Požádal jsem proto Caroline o svolení znovu celý dům otevřít: poslední dubnový den jsem obešel všechny místnosti v přízemí a pečlivě pozotvíral okenice. Některé z nich byly zavřené několik měsíců: vrzaly v závěsech, byly pokryté silnou vrstvou prachu, nátěr byl popraskaný a odlupoval se. Mně to však připadalo, jako když se nějaký tvor vděčně probouzí z dlouhého spánku; když se do dřevěných prken opřel teplý vzduch, téměř požitkářsky předl jako kočky protahující se na slunci.

Chtěl jsem, aby se i Caroline probudila zpátky k životu. Chtěl jsem v ní jemně vyburcovat a podnítit city. Když totiž pominula první fáze zármutku, měla poněkud skleslou mysl; už nemusela psát žádné dopisy ani ji nezaměstnávaly žádné pohřební přípravy, a tak upadla do mírné apatie a bezcílnosti. Musel jsem se vrátit do ordinace ke svým pacientům, a to znamenalo nechávat ji na delší dobu samotnou. Teď, když byla paní Bazeleyová pryč, bylo tolik různých činností, kterým se mohla věnovat, ale Betty mi řekla, že Caroline celé dny nedělá nic jiného, než tupě zírá z okna, vzdychá, zívá, kouří nebo si okusuje nehty. Zdálo se, že není schopná pomýšlet na svatbu nebo jakékoli změny, které budou následovat; rodinný majetek, zahrada ani statek ji vůbec nezajímaly. Ztratila dokonce chuť ke čtení: prohlásila, že knihy ji nudí a otravují; slova se jí v hlavě odrážejí, jako by byla ze skla…

Maje na paměti Seeleyho slova z pohřbu – „odvezte ji pryč, nový začátek se vším všudy“ –, začal jsem přemýšlet o líbánkách. Představoval jsem si, jak moc by jí prospělo, kdyby úplně změnila prostředí a odjela z hrabství, třeba na hory nebo na pláž s útesy. Nějaký čas jsem uvažoval o Skotsku; pak mě napadlo, že bychom možná mohli jet do Jezerní oblasti na severozápadě Anglie. Nakonec se čirou náhodou jeden z mých soukromých pacientů zmínil o jednom zálivu v Cornwallu, kde nedávno pobýval v jednom hotýlku: báječné místo, tvrdil, klidné, romantické, malebné… Přesně to jsem potřeboval. Aniž bych Caroline řekl jediné slovo, vyhledal jsem si adresu, informoval se a zarezervoval na týden pokoj na jméno „doktor Faraday s chotí“. Napadlo mě, že svatební noc bychom mohli strávit v lůžkovém vlaku jedoucím z Londýna; tušil jsem, že takový drobný výstřední detail by se mohl Caroline líbit. Během četných dlouhých hodin, které jsem musel strávit v odloučení bez ní, jsem si tu cestu často v duchu představoval: úzké lůžko ve vagonu Britských drah, srpeček měsíce za roletkou, dveře kupé, za nimiž diskrétně prochází průvodčí; jemné pohupování a dunění vlaku na naleštěných kolejích.

Zatímco se pomalu blížil svatební den, snažil jsem se v Caroline probudit zájem o to, co ji čeká.

„Víš, chtěl bych, aby mi šel za svědka David Graham,“ oznámil jsem jí, když jsme si jedno nedělní odpoledne na začátku května vyšli na procházku do parku. „Je to můj dobrý přítel. Anne musíme samozřejmě pozvat taky. A ty by sis měla vybrat družičku, Caroline.“

Právě jsme procházeli mořem zvonků. Téměř přes noc zaplavily nerovný terén celého panství, akr vedle akru. Caroline se sehnula, jeden z nich si utrhla a zamračeně otáčela stonkem v prstech.

„Družičku,“ zopakovala nemastně neslaně, když jsme šli dál. „A vážně musím?“

Rozesmál jsem se. „Musíš mít přece družičku, miláčku! Někoho, kdo ti ponese kytici.“

„Vůbec jsem o tom nepřemýšlela. Ani nevím, komu bych měla říct.“

„Někdo se přece najde. Co ta tvoje přítelkyně z doktorského plesu? Brenda?“

Caroline překvapeně zamrkala. „Brenda? Ale kdepak. To by se mi ne– Ne.“

„A co třeba Helen Desmondová jako – jak se tomu správně říká? Vdaná družička? Myslím, že by ji to potěšilo.“

Caroline začala neohrabanými prsty s okousanými nehty otrhávat modré okvětní lístky.

„To by šlo.“

„Dobrá. Mám jí zavolat a navrhnout jí to?“

Znovu se zamračila. „To nemusíš. Můžu s ní promluvit sama.“

„Chci tě těch drobných starostí ušetřit.“

„Každá nevěsta má mít drobné starosti, nebo ne?“

„Ale ne, když prožila to co ty,“ namítl jsem a zavěsil se do ní. „Chci ti to ulehčit, zlato.“

„Ulehčit?“ opáčila, zatímco odolávala tahu mojí ruky. „Nebo spíš –?“ Větu však nedokončila.

Zůstal jsem stát a tázavě se na ni zahleděl: „Co jsi chtěla říct?“

Hlavu měla stále sklopenou a nepřestávala se probírat okvětními lístky. „Jen prostě nechápu,“ odvětila, aniž zvedla hlavu, „proč s tím musíme tak spěchat?“

„A na co podle tebe máme čekat?“

„Nevím. Asi na nic… Jen mě štve, jak o tom pořád všichni mluví. Včera mi poblahopřál dokonce Pagetův pomocník, když dovezl maso! Betty, ta nemluví o ničem jiném.“

Usmál jsem se. „Na tom přece není nic špatného. Lidé mají radost.“

„Vážně? Spíš se mi vysmívají. Svatba staré panny vždycky budí v lidech posměch. Mám takový pocit, že jim přijde legrační, že… že si mě konečně někdo vybral. Jako kdybych byla nějaké zboží, co leží celou věčnost ve výloze, a konečně si ho někdo vybere a otře z něj prach.“

„To si vážně myslíš?“ otázal jsem se. „Že jsem z tebe otřel prach?“

Caroline tu zmrzačenou květinu zahodila a unaveně, téměř mrzutě řekla: „Bože, vždyť já ani nevím, cos udělal.“

Vzal jsem ji za obě ruce a natočil si ji obličejem k sobě.

„Čirou náhodou jsem se do tebe zamiloval,“ opáčil jsem. „Jestli tohle přijde někomu k smíchu, pak má zatraceně hloupý smysl pro humor.“

Nikdy jsem s ní tak otevřeně nemluvil a ona se na okamžik zatvářila vyděšeně. Pak zavřela oči a odvrátila hlavu. Do vlasů se jí opřely sluneční paprsky a já jsem v té záplavě hnědé zahlédl šedivou nitku.

„Promiň,“ zamumlala. „Jsi vždycky tak hodný. A já zase tak protivná. Je to prostě těžké. Tolik se toho změnilo. Ale na druhou stranu jako by se nezměnilo vůbec nic.“

Objal jsem ji a přitáhl si ji k sobě. „Hned jak se na Hundreds Hall zabydlíme, můžeme změnit, co se nám zlíbí.“

Obličej měla sice opřený o moje rameno, ale z jejího náhle napjatého postoje jsem poznal, že otevřela oči a hledí přes park zpátky k domu.

„O tom jsme ještě nemluvili, jak to všechno vlastně bude,“ namítla. „Až ze mě bude paní doktorová.“

„Budeš skvělá,“ ujistil jsem ji. „Uvidíš.“

Odtáhla se a pohlédla mi do tváře. „Ale jak to všechno bude – ty a Hundreds Hall? Pořád mluvíš, jako bys měl čas a peníze na jeho opravu. Jak si to představuješ?“

Zadíval jsem se jí do obličeje, jen abych ji ujistil, ale pravdou je, že jsem vlastně nevěděl, co jí mám odpovědět. Nedávno jsem se Grahamovi svěřil se svým plánem nastěhovat se po svatbě na Hundreds Hall, což mu úplně vyrazilo dech. Podle svých vlastních slov se totiž domníval, že Caroline rodinné sídlo prodá a že spolu budeme žít u mě nebo si najdeme nějaký hezčí domov. Nakonec jsem mu řekl, že „ještě nic není stoprocentní“, že si s Caroline stále „pohráváme s možnostmi“.

Něco podobného jsem teď řekl i jí.

„Všechno se vyřeší, uvidíš. Všechno se vyjasní. Slibuju.“

Tvářila se sice znepokojeně, ale nic na to neřekla. Nechala se znovu obejmout, ale zase jsem cítil, jak napjatě hledí k domu. Po chvilce se mi vymanila z objetí a šla v tichosti dál.

Možná že kdybych měl víc zkušeností se ženami, zachoval bych se jinak; nevím. Domníval jsem se, že až se vezmeme, všechno se dá do pořádku. Hodně jsem si od toho dne sliboval. Avšak Caroline z hlasu, pokud už o svatbě vůbec mluvila, i nadále zaznívala zneklidňující neurčitost. S Helen Desmondovou se vůbec nespojila: nakonec jsem to musel udělat za ni. Helen měla nelíčenou radost, ale když mě zasypala všetečnými otázkami ohledně našich plánů, uvědomil jsem si, co všechno se ještě musí zařídit, a když jsem se o tom napříště zmínil Caroline, zděšeně jsem pochopil, že o tom vůbec neuvažovala – dokonce ani o tom, jaké si oblékne svatební šaty. Navrhl jsem, aby si nechala poradit od Helen; Caroline namítla, že „nestojí o žádné zbytečné ciráty“. Nabídl jsem jí, že ji zavezu do Leamingtonu – což jsem měl stejně v plánu – a že jí koupím nové oblečení; namítla, že „nesmím plýtvat penězi“ a že „něco schrastí u sebe ve skříni“. Hned jsem si představil její neslušivé šaty a klobouky a v duchu mi přeběhl mráz po zádech. A tak jsem Betty poprosil, aby vybrala ty nejlepší Carolininy šaty, tajně jsem je odvezl do dámského krejčovství v Leamingtonu a požádal, zda by mi podle nich mohli ušít svatební šaty.

Dívce za pultem jsem řekl, že ty šaty jsou pro jednu dámu, co se má brzy vdávat, ale zrovna jí není dobře. Přivolala si na pomoc pár kolegyň a nadšeně se pustily do práce: snesly vzorkovnice, rozmotaly balíky látek a probíraly se knoflíky. Poznal jsem, že si nevěstu v duchu představují jako nějakou romantickou vozíčkářku. „Bude ta dáma moct chodit?“ zeptaly se mě například jemně, nebo „Bude mít na rukou rukavičky?“ Vybavil jsem si Carolininy silnější pevné nohy, hezké, ale prací zničené prsty… Nakonec jsme se rozhodli pro jednoduché šaty se zeštíhleným pasem z nějaké světlé žlutohnědé látky, která se jí, aspoň jsem doufal, bude hodit k hnědým vlasům a oříškově hnědým očím. Na ozdobu hlavy a rukou jsem objednal jednoduchý kytičkovaný závoj a rukavičky ze světlého hedvábí. Celá ta paráda mě přišla na víc než jedenáct liber a stála mě všechny moje kupóny na oblečení. Avšak jakmile jsem se pustil do utrácení, zjistil jsem, že v něm s jakousi zvrácenou radostí hodlám pokračovat. Jen pár dveří od obchodu s dámskou konfekcí sídlil nejlepší zlatník v Leamingtonu. Zašel jsem k němu a nechal si ukázat svatební prsteny. Když mi předvedli nepříliš širokou nabídku devítikarátových, lehkých a mosazných kousků jako z obchodního domu, zaměřil jsem se na tác s dražšími kousky a nakonec vybral jednoduchý zlatý kroužek, štíhlý, ale masivní za patnáct liber. I moje první auto stálo míň. S nervózní okázalostí jsem vypsal šek a snažil se chovat, jako bych takové částky utrácel dnes a denně.

Musel jsem ten prsten u zlatníka nechat, aby ho mírně zvětšil na Carolininu velikost. A tak jsem domů odjel s prázdnýma rukama, neměl jsem nic, čím bych utracené peníze doložil, moje kuráž s každým kilometrem slábla, a při pomyšlení na to, co jsem vlastně udělal, jsem sevřel volant zaťatými prsty. V několika příštích dnech mě zachvátila staromládenecká panika: vášnivě jsem procházel účty, ptal se sám sebe, jak chci krucinál vlastně živit ještě manželku; znovu se mě zmocnily obavy ze zavedení nové zdravotnické reformy. Ve svém zoufalství jsem šel za Grahamem – vysmál se mi, nalil mi whisky a nakonec se mu podařilo mě uklidnit.

O pár dní později jsem zajel do Leamingtonu vyzvednout prsten i šaty. Ten kroužek vážil víc, než jsem si pamatoval, a to mě aspoň uklidnilo; navíc si pohodlně hověl v rámečku ze zmuchlaného hedvábí uvnitř maličké draze vypadající šagrénové krabičky. Šaty a závoj byly také zabaleny v krabicích, což mě potěšilo. Byly přesně takové, jak jsem chtěl: čisté, svěží, nepřezdobené a na pohled zářily novotou.

Prodavačky v obchodě s konfekcí doufaly, že dámě se daří lépe. Nechaly se poněkud unést a popřály jí „hodně štěstí, dobré zdraví a dlouhé a šťastné manželství“.

To se stalo v úterý, šestnáct dní před samotnou svatbou. Ten večer jsem sloužil v nemocnici: prsten zůstal v kapse a šaty v krabici v kufru mého auta. Druhý den jsem měl tolik práce, že jsem vůbec neměl šanci se na Hundreds Hall zastavit. Ve čtvrtek odpoledne jsem se konečně utrhl a zajel tam – jako obvykle jsem si svým klíčem odemkl bránu do parku a profičel po příjezdové cestě se srolovaným okýnkem, protože den byl jako malovaný. Krabice jsem si zastrčil pod paži a tiše vešel do domu dveřmi ze zahrady. U ohbí schodů vedoucích do suterénu jsem tiše zavolal: „Betty? Kde jste?“

Vynořila se z kuchyně, zůstala stát a překvapeně na mě mrkala.

„Kde je slečna Caroline?“ chtěl jsem vědět. „V salonku?“

Dívka přikývla. „Ano, pane doktore. Je tam celej den.“

Zvedl jsem krabice. „Co myslíte, že je uvnitř?“

Upřeně se na ně zadívala se zmateným obličejem. „Nevim.“ Pak se jí rozjasnila tvář. „Věci na svatbu pro slečnu Caroline!“

„Možná.“

„Páni! Můžu se podívat?“

„Ještě ne. Možná později. Za půl hodinky nám přineste čaj. Slečna Caroline vám je možná sama ukáže.“

Děvče se s radostným poskočením vrátilo do kuchyně. Opatrně jsem ty krabice pronesl kolem zeleného kulečníkového plátna a pak jsem s nimi zamířil rovnou do salonku. Zjistil jsem, že Caroline sedí na pohovce a kouří.

V pokoji bylo nedýchatelno, ve vlahém nehybném vzduchu se vznášel kouř z cigaret stejně lepkavý jako vaječný bílek ve vodě, jako kdyby z něj celý den nevytáhla paty. Odložil jsem vedle ní krabice, políbil ji a řekl: „Páni, budeš úplně vyuzená! A venku je tak krásně. Můžu otevřít francouzské okno?“

Na krabice se ani nepodívala. Místo toho jen napjatě seděla, hleděla na mě a kousala se zevnitř do rtu. „Ano, když chceš.“

Mám takový pocit, že ty dveře nebyly pořádně otevřené od chvíle, co jsme jimi s Caroline v lednu vyšli cestou na stavbu. Šlo to ztuha a zárubně drhly; venkovní schody byly zarostlé svlačcem, který se právě začínal probouzet k životu. Ale sotva jsem je pootevřel, do pokoje zavanul vlahý vzduch ze zahrady, provoněný zelení.

Vrátil jsem se ke Caroline. Právě zamačkávala cigaretu a seděla na samém kraji pohovky, jako by se chtěla zvednout.

„Nevstávej, prosím,“ požádal jsem ji. „Chci ti něco ukázat.“

„Musím s tebou mluvit,“ řekla.

„Já s tebou taky musím mluvit. Měl jsem kvůli tobě hodně zařizování. Teda spíš kvůli nám. Podívej.“

„Napadlo mě,“ spustila, jako kdyby mě vůbec neslyšela a chtěla pokračovat. Ale to už jsem držel v rukou tu největší krabici a Caroline se na ni konečně podívala. „Co je to?“ zeptala se, najednou celá vylekaná, když uviděla visačku.

Tón jejího hlasu mě znervózňoval. „Už jsem ti to říkal,“ dodal jsem. „Měl jsem kvůli tobě hodně zařizování.“ Olízl jsem si rty; vyschlo mi v ústech, a když jsem jí tu krabici podával, moje sebedůvěra mě pomalu opouštěla.

„Poslyš, vím, že to není tak docela v souladu se společenskými konvencemi, ale říkal jsem si, že nebudeš proti,“ vysypal jsem ze sebe jako o překot. „My jsme stejně na konvence nikdy moc nedali, že ne? Moc si přeju, aby ten den byl výjimečný.“

Položil jsem Caroline krabici do klína. Teď už se málem tvářila, že jí nahání strach. Když nadzvedla víko, rozhrnula hedvábný papír a spatřila ty prosté svatební šaty, zůstala tiše sedět. Vlasy jí sklouzly do tváře a zastřely jí obličej.

„Líbí se ti?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla.

„Jen doufám, že ti budou. Nechal jsem je ušít podle jedněch tvých šatů. Betty mi pomohla. Z nás dvou se stali úplní spiklenci. Ale ještě je spousta času nechat je přešít, kdyby neseděly.“

Caroline se ani nepohnula. Úplně se mi zastavilo srdce, pak se rozbušilo rychleji než předtím. „Tak líbí se ti?“ chtěl jsem vědět.

„Ano, moc,“ odvětila tiše.

„Koupil jsem ti i něco na hlavu a na ruce.“

Podal jsem jí druhou krabici a ona ji pomalu otevřela. Pohlédla na ty hedvábné kytky, ale stejně jako předtím je nevybalila; jen se na ně v tichosti dívala, tvář stále ukrytou za kaskádou vlasů. Já hlupák místo abych mlčel, sáhl jsem do kapsy u saka a vytáhl z ní šagrénovou krabičku.

Caroline se otočila a pohled na tu zelenou věcičku ji úplně zelektrizoval. Prudce vstala, krabice se jí svezly z kolenou a jejich obsah se vysypal na zem.

Zamířila k otevřeným dveřím a zůstala stát zády ke mně. „Promiň, ale já nemůžu,“ špitla, zatímco se jí třásla ramena a mačkala si ruce.

Padl jsem na všechny čtyři, abych šaty a květiny posbíral. „Odpusť, miláčku,“ řekl jsem, když jsem se pustil do skládání. „Neměl jsem tě tak zaskočit. Můžeme se na ně podívat později.“

Caroline se ke mně napůl otočila a vyrovnaným hlasem mi oznámila: „Já nemyslím ty šaty. Myslím všechno. Nic z toho nemůžu udělat. Já si tě nemůžu vzít. Prostě nemůžu.“

Při těch slovech jsem stále skládal šaty, a prsty mi na okamžik vypověděly službu. Ale dřív než jsem k ní zamířil, uložil jsem šaty zpátky do krabice a položil ji na pohovku. Caroline se celá ztuhlá dívala, jak se k ní blížím, a ve tváři měla málem bázlivý výraz. „Caroline,“ spustil jsem a položil jsem jí ruku na rameno.

„Promiň,“ zopakovala. „Mám tě moc ráda, opravdu. Vždycky jsem měla. Ale mám pocit, že jsem si slovo ráda spletla s… něčím jiným. Nějakou dobu jsem si nebyla jistá. To na tom bylo to nejtěžší. Byl jsi tak dobrý přítel a já jsem ti byla tak vděčná. Tolik jsi mi pomohl s Rodem i s matkou. Ale myslím, že člověk by neměl vstupovat do manželství jen z vděčnosti, že ne? Prosím, řekni něco.“

„Miláčku, já –“ spustil jsem, „ – já si myslím, že jsi unavená.“

Ve tváři se jí objevil zdrcený výraz. Ucukla rameny a vymanila se mi ze sevření. Moje ruka jí sklouzla po paži a chytila ji za zápěstí. „Nepřekvapuje mě, že po všem, co se stalo, jsi zmatená. Smrt tvojí matky –“

„Ale já vůbec nejsem zmatená,“ namítla. „Právě po matčině smrti mi začalo svítat. Konečně mi začalo docházet, co vlastně chci a co nechci. A taky to, co chceš ty.“

Zatáhl jsem ji za ruku. „Pojď si sednout zpátky na pohovku, ano? Jsi unavená.“

Vyškubla se mi a její hlas se zatvrdil. „Přestaň mi říkat, že jsem unavená! Nic jiného od tebe neslyším! Někdy – někdy mám pocit, že chceš, abych zůstala unavená, že jsi rád, když jsem unavená.“

Pohlédl jsem na ni v úžasu a ohromení. „Jak to můžeš říct? Chci, abys byla zdravá. Chci, abys byla šťastná.“

„Copak to nechápeš? Jestli si tě vezmu, ani jedno z toho se nestane.“

Musel jsem sebou cuknout, protože do jejího výrazu se vkradla laskavost. „Mrzí mě to, ale je to pravda. Kéž by nebyla. Nechci ti ublížit. Na to tě mám příliš ráda. Ale myslím, že bys chtěl, abych k tobě byla upřímná, viď? Než abych se stala tvou ženou a ve skrytu duše věděla, že tě – prostě že tě nemiluju.“

Při těch několika posledních slovech ztišila hlas, ale nespouštěla ze mě oči a její pohled byl tak neochvějný, že jsem málem dostal strach. Znovu jsem se natáhl po její ruce.

„Prosím, Caroline. Zamysli se nad tím, co říkáš, ano?“

Zavrtěla hlavou, tvář jí zbrázdily vrásky. „Od matčina pohřbu nedělám nic jiného, než že přemýšlím. Od samého přemýšlení se mi v hlavě úplně zamotaly myšlenky, jako provázky. Teprve teď se mi je podařilo rozmotat.“

„Vím, že jsem na tebe spěchal,“ řekl jsem. „Byla to ode mě hloupost. Ale můžeme přece… začít znovu. Nemusí z nás hned být manželé. Ne hned. Počkáme, až budeš chtít. V tom je ten problém?“

„Žádný takový problém neexistuje. Vážně ne.“

„Můžeme s tím počkat.“

Odtáhla ruku. „Už jsem promarnila dost času. Copak to nechápeš? To, co mezi námi bylo, nikdy nebylo opravdové. Když odjel Rod, byla jsem tak nešťastná a ty vždycky tak laskavý. Myslela jsem, že jsi taky nešťastný, že se chceš taky osvobodit, stejně jako já. Myslela jsem, že když si tě vezmu, budu moct… změnit svůj život. Jenže ty nikdy neodejdeš, že ne? A můj život se tak stejně nezmění. Jen bych vyměnila jeden balík povinností za druhý. Jenže já už mám povinností po krk! Já to nemůžu udělat. Nemůžu se stát manželkou doktora. Nemůžu být ničí manželkou. A především nemůžu zůstat tady.“

Svá poslední slova pronesla málem s odporem; a když jsem na ni zůstal nechápavě civět, dodala: „Odjíždím. To se ti snažím říct. Odjíždím z Hundreds Hall.“

„To nemůžeš,“ namítl jsem.

„Musím.“

„To nemůžeš! Kam si krucinál myslíš, že pojedeš?“

„Ještě jsem se nerozhodla. Nejprve do Londýna. Ale pak možná do Ameriky nebo do Kanady.“

Stejně tak mohla říct „na Měsíc“. Když zachytila můj nevěřícný pohled, umanutě zopakovala: „Musím! Copak to nechápeš? Potřebuju… vypadnout. Okamžitě odjet. V Anglii už není pro lidi jako já místo. Nikdo nás tu nechce.“

„Proboha,“ zvolal jsem, „já tě chci! To pro tebe nic neznamená?“

„Vážně mě chceš?“ zeptala se. „Nebo toužíš spíš po tom domě?“

Ta otázka mě konsternovala, nemohl jsem na ni odpovědět. „Před týdnem jsi mi řekl, že mě miluješ,“ pokračovala Caroline tiše. „Můžeš opravdu upřímně říct, že bys mě miloval, i kdybych nežila na Hundreds Hall? Ty sis myslel, že bychom tady spolu mohli žít jako manželé, viď. Šlechtic a jeho paní… Jenže tenhle dům mě nechce. Ani já ho nechci. Nesnáším ho!“

„To není pravda.“

„Ovšem že je! Jak bych ho mohla mít ráda? Vždyť tady umřela moje matka, umřel tady Gyp; mohl tady zemřít i Rod. Netuším, proč se nikdy nic nepokusilo zabít i mě. Místo toho mi dává šanci uniknout. – Ne, netvař se tak.“ Přistoupil jsem k ní. „Nezbláznila jsem se, jestli máš ten dojem. I když si nejsem jistá, zda by se ti to vlastně nehodilo do krámu. Mohl bys mě zavřít nahoru do dětského pokoje. Na oknech už jsou přece mříže.“

Vůbec jsem ji nepoznával. „Jak můžeš něco tak strašného vůbec říct?“ nechápal jsem. „Po všem, co jsem pro tebe a tvou rodinu udělal?“

„Takže si myslíš, že bych si tě měla na oplátku vzít? Takhle ty se díváš na manželství – jako na takovou splátku?“

„Víš, že si nic takového nemyslím. Prokristapána! Já jen – Náš společný život, Caroline. Chystáš se ho zahodit?“

„Promiň. Ale už jsem ti to řekla: nic z toho nebylo skutečné.“

Zlomil se mi hlas. „Já jsem skutečný. Ty jsi skutečná. Hundreds Hall je skutečné, nebo ne? Co si sakra myslíš, že se s tím barákem stane, když ho opustí? Rozpadne se!“

Odvrátila se ode mě a znaveně opáčila: „To už nebude můj problém.“

„Jak to?“

Obrátila se zamračeně zpátky. „Celý majetek bude samozřejmě na prodej. Dům, statek – všechno. Budu potřebovat peníze.“

Myslel jsem si, že ji chápu, ale vůbec nic jsem nepochopil. „To nemyslíš vážně,“ hlesl jsem v naprosté hrůze. „Celé to tu může spadnout na hlavu, může se stát cokoliv. To přece nemůžeš myslet vážně! Především to není tvoje, abys to mohla prodat. Celý majetek patří tvému bratrovi.“

„Mluvila jsem s doktorem Warrenem,“ pokračovala Caroline a při tom se jí nepatrně zachvěla víčka. „A předevčírem jsem byla za panem Heptonem, naším právním zástupcem. Když se Rod ke konci války zranil, sepsal plnou moc pro případ, že bychom s matkou někdy musely v majetkových otázkách rozhodovat za něj. Pan Hepton tvrdí, že ten dokument je stále platný. Klidně to tady můžu prodat. Udělám jen to, co by udělal sám Rod, kdyby na tom byl líp. A jsem přesvědčená, že jakmile se toho domu zbavíme, jemu se konečně uleví. A až mu bude zase dobře – ať budu kdekoliv, dám pro něj poslat a může za mnou přijet.“

Mluvila klidně, rozumně a já jsem poznal, že to myslí vážně, každičké slovo. Hrdlo mi sevřelo něco jako panika a rozkašlal jsem se. Zmocnil se mě náhlý záchvat divokého a suchého kašle. Musel jsem od ní ustoupit a opřít se o rám otevřeného francouzského okna, třásl jsem se a málem jsem se vydávil na svlačcem zarostlé schody venku.

Caroline ke mně natáhla ruku. „Nesahej na mě, nic mi není,“ řekl jsem, když záchvat ustal, a otřel jsem si ústa. „I já jsem předevčírem potkal Heptona. Zrovna v Leamingtonu. Moc pěkně jsme si popovídali.“

Věděla, co tím myslím, a vůbec poprvé se zatvářila zahanbeně. „Je mi to líto.“

„To říkáš pořád.“

„Měla jsem ti to říct dřív. Neměla jsem nechat věci dojít tak daleko. Já… jen jsem chtěla mít jistotu. Vím, že jsem se zachovala dost zbaběle.“

„A já zase hloupě, co?“

„Prosím, to neříkej. Vždycky ses choval strašně slušně a laskavě.“

„Tak teď jim v Lidcotu aspoň budu pro legraci! Dobře mi tak, když jsem si myslel na něco, na co nemám.“

„Prosím, tak to není.“

„Copak si to lidé nebudou říkat?“

„Ti slušní ne.“

„Ne,“ přikývl jsem a napřímil se. „Máš pravdu. Budou říkat něco jiného. ‚Chudák ta ošklivá Caroline Ayresová,‘ pomyslí si. ‚Copak si neuvědomuje, že ani v Kanadě nenajde druhého takového, který by ji chtěl?‘“

Schválně jsem jí ta slova vmetl do tváře. Pak jsem zamířil zpátky k pohovce a sebral šaty.

„Tohle si radši nechej,“ řekl jsem, zmuchlal je v náručí a hodil je po ní. „Bůh ví, že je budeš potřebovat. I tohle,“ dodal jsem a hodil po ní hedvábné kytky. Přistály jí, celé roztřesené, u nohou.

Pak jsem zahlédl tu šagrénovou krabičku, kterou jsem bezmyšlenkovitě odložil, když začala mluvit. Otevřel jsem ji, vyndal z ní těžký zlatý prsten a hodil ho po ní taky. Musím se ke své hanbě přiznat, že jsem do toho hodu dal sílu a měl sto chutí ji trefit. Caroline však uhnula a prsten letěl otevřenými dveřmi. Myslel jsem, že už prolétl, ale cestou musel zavadit o jedno křídlo dveří. Ozval se totiž zvuk podobný výstřelu z pistole, v tom tichu na Hundreds Hall překvapivě hlasitý, a v jedné z překrásných starých tabulek skla se jako by odnikud objevila prasklina.

Pohled na ni i ten zvuk mě vyděsily. Podíval jsem se na Caroline a viděl, že i ona je vyděšená. „Bože, Caroline, odpusť,“ vyhrkl jsem a vykročil k ní s rozpřaženými pažemi. Ale ona rychle ustoupila, málem přede mnou utekla, a když jsem viděl, jak přede mnou prchá, bylo mi ze sebe nanic. Otočil jsem se a vyšel na chodbu – a přitom jsem se málem srazil s Betty. Byla obtěžkaná tácem s čajem a v očích měla vzrušení a naději, že se snad, jak jsem jí slíbil, bude moct podívat na překrásnou svatební výbavu slečny Caroline.

Kapitola 14

Jen těžko dokážu popsat své citové rozpoložení v několika následujících hodinách. Dokonce i zpáteční cesta do Lidcotu byla svým způsobem muka, myšlenky mi vířily hlavou vybičované pohybem auta jako roztočené vršky od láhve. Navíc jsem jako naschvál cestou zahlédl Helen Desmondovou: vzrušeně na mě mávla, takže jsem musel zastavit, srolovat okýnko a prohodit s ní aspoň pár slov. Chtěla se mě na něco zeptat ohledně svatby; jelikož jsem neměl sílu jí říct, co se mezi mnou a Caroline právě stalo, musel jsem poslouchat, přikyvovat a usmívat se, dělat, že si to ještě promyslím, proberu s Caroline a určitě jí dám vědět. Bůh ví, co si o mém chování musela myslet. Můj obličej mi připadal strnulý jako maska a hlas mi zněl přiškrceně. Nakonec se mi podařilo vymluvit na naléhavý případ a ujet. Když jsem dorazil domů, zjistil jsem, že na mě opravdu čeká vzkaz s žádostí, abych se zajel podívat na jeden vážný případ v domě jen pár kilometrů odtud. Při představě, že mám znovu nastoupit do auta, jsem se dočista zhrozil. Nevěřil jsem, že bych zvládl další cestu autem. Po chvilkovém, poněkud drásavém váhání jsem napsal vzkaz Davidu Grahamovi: vymluvil jsem se na silnou žaludeční nevolnost a poprosil ho, aby za mě vzal ten případ i večerní ordinaci, jestli to zvládne. Totéž jsem řekl i svojí hospodyni, a hned jak Grahamovi vzkaz odnesla a vrátila se s jeho odpovědí plnou pochopení, dal jsem jí na zbytek dne volno. Když se za ní zavřely dveře, připíchl jsem na dveře od ordinace oznámení, zasunul zástrčku a zatáhl záclony. Vytáhl jsem si ze stolu láhev sladkého sherry a tam ve své zatemněné přípravně, za jejímž oknem se čile míhal jeden člověk za druhým, jsem do sebe obracel jednu dávivou sklenku za druhou.

Na nic jiného jsem v tu chvíli neměl pomyšlení. Měl jsem pocit, že za střízliva mi praskne mozek. Samotná ztráta Caroline byla nesnesitelná, ale spolu s ní jsem ztrácel mnohem, mnohem víc. Všechno, co jsem si naplánoval a v co jsem doufal, se mi před očima doslova rozplývalo! Připadal jsem si jako žíznivý člověk, co se natahuje po fata morgáně – natahuju ruce po přeludu a dívám se, jak se mění v písek. A pak tady byla ta bodavá bolest a ponížení z toho, že jsem si myslel, že to mám v kapse. Myslel jsem na to, kdo všechno se to teď musí dozvědět: Seeley, Graham, Desmondovi, Rossiterovi – prostě všichni. Měl jsem před očima jejich soucitné nebo lítostivé tváře a představoval jsem si, jak se ten soucit a lítost za mými zády proměňují ve skandál a pocit zadostiučinění… nedalo se to vydržet. Vstal jsem a chodil sem a tam – stejně jako se velmi nemocní lidé snaží rozchodit svou bolest. Popíjel jsem za chůze rovnou z láhve, až mi sherry teklo po bradě; skleničku jsem nepotřeboval. A když byla láhev prázdná, šel jsem nahoru a začal obracet naruby skříňky v salonu a hledat další pití. Vyhrabal jsem placatku brandy, zaprášený trnkový likér a malý zapečetěný soudek předválečné polské pálenky, který jsem kdysi vyhrál v tombole na jedné charitativní akci a nikdy neměl odvahu otevřít. Smíchal jsem je dohromady do jednoho odporného lomcováku a všechen ho do sebe s kašláním a prskáním nalil. Byl bych udělal lépe, kdybych si byl vzal prášek na uklidnění, ale domnívám se, že jsem se prostě jen toužil opít do němoty. Pamatuju si, jak jsem ležel na posteli jen v košili a popíjel, dokud jsem neusnul nebo neztratil vědomí. Vzpomínám si, jak jsem se o několik hodin později probral ve tmě a úporně se vyzvracel. Pak jsem znovu usnul, a když jsem znovu procitl, třásl jsem se zimou: noc byla chladná. Vlezl jsem si pod peřinu, bylo mi nanic a přepadl mě stud. Znovu už jsem však neusnul. Díval jsem se, jak se za oknem rozednívá, a myšlenky se mi krutě rozjasňovaly jako ledová voda. Ovšem žes ji ztratil, spílal jsem si v duchu. Jak tě vůbec mohlo napadnout, že by někdy byla tvoje? Jen se na sebe podívej! Podívej se, v jakém jsi stavu! Vůbec si ji nezasloužíš.

Jakmile jsem vstal, umyl se a s žaludkem na vodě si uvařil konvici kávy, začala se mi díky mazanému pudu sebezáchovy mírně zlepšovat nálada. Venku panoval stejně jako včera krásný, vlahý jarní den a zničehonic mi přišlo nemožné, aby v průběhu pouhých dvaceti čtyř hodin došlo k tak osudným změnám. V duchu jsem si přehrával poslední rozhovor s Caroline a teď, když urážky zaznívající z jejích slov a chování přebolely, začal jsem se divit, že jsem ji bral tak vážně. Připomněl jsem si, že je vyčerpaná, sklíčená a stále v šoku z matčiny smrti a ze všech těch neradostných událostí, které jí předcházely. Celé týdny se přece chová náladově, podléhá jednomu bizarnímu nápadu za druhým, a zatím se mi ji pokaždé podařilo přimět k rozumu. Určitě to byl jen poslední výkřik ztřeštěnosti, vyvrcholení obrovského množství úzkosti a vypětí. Určitě se mi ji znovu podaří přivést k rozumu. Začínal jsem si tím být jistý. Ve skutečnosti jsem si začínal myslet, že po tom Caroline touží. Třeba jen zkouší moje reakce a touží po něčem, co jsem jí zatím odpíral.

Ta myšlenka mě vzpružila a zbavila nejhorší kocoviny. Když mě moje hospodyně uviděla, potěšilo ji, že jsem se tak zvetil; prohlásila, že kvůli mně celou noc nespala. Začaly moje ranní ordinační hodiny, a tak abych odčinil svůj hanebný prohřešek z předešlého večera, zaměřil jsem se na stesky svých pacientů s mimořádnou péčí. Zavolal jsem Davidu Grahamovi a oznámil mu, že moje náhlá nevolnost pominula. S úlevou mi předal seznam případů, a tak jsem po zbytek dopoledne pilně objížděl jednoho pacienta za druhým.

A pak jsem zajel zpátky na Hundreds Hall. Znovu jsem si odemkl dveře ze zahrady a zamířil rovnou do salonku. Dům vypadal stejně jako při mojí poslední a kterékoliv jiné předchozí návštěvě, takže jsem se s každým dalším krokem cítil sebejistější. Když jsem zjistil, že Caroline sedí u psacího stolu a probírá se hromádkou papírů, napůl jsem čekal, že vstane a přivítá mě s polozahanbeným úsměvem. Dokonce jsem k ní vykročil a chystal se rozpřáhnout paže. Pak jsem však spatřil její výraz a v něm ono neklamné zděšení. Caroline zašroubovala pero a pomalu se postavila.

Paže mi zase klesly podél těla. „Caroline, tohle je takový nesmysl,“ spustil jsem. „Mám za sebou vážně mizernou noc. Dělal jsem si o tebe takové starosti.“

Zamračila se, jako by na znamení trápení a lítosti. „Teď už si o mě nesmíš dělat starosti. Už sem nesmíš chodit.“

„Nesmím chodit? Zbláznila ses? Jak sem můžu nechodit, když vím, že jsi v takovém stavu –“

„Ale já v žádném stavu nejsem.“

„Vždyť od smrti tvojí matky uběhl teprve měsíc! Truchlíš. Jsi otřesená. Ty věci, které říkáš, že podnikneš, ta rozhodnutí, která jménem Hundreds Hall a Roda děláš – budeš toho litovat. Něco podobného už jsem zažil. Miláčku –“

„Prosím tě, už mi neříkej miláčku,“ ohradila se. Řekla to napůl úpěnlivě, ale napůl s nádechem nesouhlasu; jako kdybych řekl sprosté slovo. Znovu jsem k ní o pár kroků vykročil, ale znovu jsem se zarazil.

„Caroline, poslouchej,“ spustil jsem po krátké odmlce o něco naléhavějším tónem. „Chápu, že máš pochybnosti. Už nám přece není dvacet. Manželství je pro nás velký krok. Sám jsem minulý týden zpanikařil, stejně jako teď ty. David Graham mi musel na uklidněnou nalít whisky! Myslím, že kdyby ses uklidnila –“ Zavrtěla hlavou. „Cítím se klidnější než v několika uplynulých měsících. Od chvíle, co jsem s tím sňatkem souhlasila, jsem věděla, že to není správné, a včera večer jsem si poprvé oddechla. Je mi líto, že jsem k tobě – i k sobě – nebyla od začátku upřímnější.“

Tón jejího hlasu už nebyl odmítavý, ale spíš jen ledově klidný, nepřístupný, uvážený. Měla na sobě jeden ze svých po domácku spíchnutých modelů, otrhaný propínací svetr, zalátanou sukni, vlasy svázané černou stuhou, ale vypadala podivně krásně a sebejistě a vyzařovala z ní taková rozhodnost, jakou jsem u ní už týdny neviděl. Veškerá ranní prozářená sebejistota mě pomalu začínala opouštět. Hned pod ní jsem ucítil strach a ponížení z předchozího večera. Poprvé jsem se pořádně rozhlédl a ten pokoj mi připadal sotva znatelně jiný, poklizenější a anonymnější, v krbu ležela hromádka popela, jako by v něm Caroline pálila papíry. Zahlédl jsem i tu prasklou okenní tabulku a se studem jsem si vybavil některé z věcí, které jsem jí předchozího dne řekl. Pak jsem si všiml, že na jednom z nízkých stolků na sobě leží vzorně poskládané krabice, v nichž jsem jí přinesl šaty, kytky a prsten.

Když Caroline viděla, že se na ně dívám, zamířila k nim.

„Tohle si musíš vzít zpátky,“ řekla tiše.

„Ale neblázni. Co bych s tím asi tak krucinál dělal?“

„Mohl bys je vrátit do obchodu.“

„A vypadat jako naprostý idiot! Ne, chci, aby sis je nechala, Caroline. Oblékneš si je na naši svatbu.“

Nic na to neřekla, jen mi je dál podávala. Když jí bylo jasné, že si je nevezmu, ty dvě kartonové krabice odložila, ale šagrénovou krabičku si nechala v ruce.

„Tohle si vážně vzít musíš,“ trvala na svém. „Jestli si to nevezmeš teď, pošlu ti to poštou. Našla jsem ten prsten na terase. Je překrásný. Doufám – doufám, že ho jednoho dne navlékneš někomu jinému.“

Pohrdlivě jsem si odfrkl. „Byl upravený na tvou velikost. Copak to nechápeš? Nikdo jiný prostě nebude.“

„Vezmi si ho. Prosím,“ poprosila a podala mi krabičku.

Váhavě jsem si ji od ní vzal. Ale když jsem si ji vložil do kapsy, neodpustil jsem si siláckou odpověď: „Prozatím si ho nechám u sebe. Na přechodnou dobu. Nechám si ho u sebe, dokud ti ho nebudu moct navléknout na prst. Na to nezapomeň.“

Tvářila se sice nešťastně, ale stále mluvila klidně.

„Prosím tě, ne. Vím, že je to těžké, ale prosím, nedělej to ještě těžší. Nemysli si, že jsem nemocná, mám strach nebo nejsem při smyslech. Nemysli si, že dělám – já nevím, něco takového, co ženy čas od času dělávají – že prostě něco zbytečně dramatizuju, že chci, abys o mě bojoval…“ Caroline protáhla obličej. „Doufám, že mě znáš lépe, že si nemyslíš, že bych něco takového dělala.“

Neodpověděl jsem. Znovu se mě zmocňovala panika: panika a pocit beznaděje z prosté představy, že ji chci, a nemůžu mít. Když mi Caroline podávala ten prsten, přišla blíž. Nedělilo nás víc než metr a půl prostoru vyplněného chladným jasným vzduchem. Měl jsem pocit, že moje tělo to k ní skrz ten vzduch táhne. Ten tah byl tak jasný a neodbytný, že jsem nemohl uvěřit, že to Caroline necítí stejně. Ale když jsem se k ní natáhl, ustoupila. „Prosím ne,“ hlesla zkroušeně. Pak jsem se po ní natáhl ještě jednou a ona ustoupila ještě rychleji. To mi připomnělo, jak přede mnou včera prchala. Ale tentokrát už se netvářila ustrašeně; a když promluvila, z hlasu jí dokonce zmizel i ten zkroušený tón. Zněl tak trochu jako v době, kdy jsme se poznali a kdy mi připadala tvrdá.

„Jestli ti na mně aspoň trošku záleží, už to raději nikdy nezkoušej,“ řekla. „Mám tě opravdu moc ráda a nerada bych na tom něco měnila.“

Když jsem se vrátil do Lidcotu, bylo mi téměř stejně mizerně jako den předtím. Až do večera jsem to jakž takž protrpěl, ale když jsem večer zavřel ordinaci a rýsovala se přede mnou další noc, začala mě opouštět odvaha. Znovu jsem začal chodit sem a tam, nebyl jsem schopen sedět ani pracovat, byl jsem vyjevený a zmučený pomyšlením, že v tom jediném okamžiku – stačilo vyřknout hrstku slov – jsem ztratil nárok na Caroline, na Hundreds Hall i naši společnou zářivou budoucnost. Nedávalo mi to smysl. Takhle to přece nemohu nechat být. Nasadil jsem si klobouk, sedl zpátky do auta a znovu zamířil na Hundreds Hall. Měl jsem sto chutí Caroline popadnout a třást s ní tak dlouho, dokud nepřijde k rozumu.

Ale pak mě napadlo přece jen něco lepšího. Na křižovatce před odbočkou k sídlu jsem zabočil na silnici vedoucí severním směrem do Leamingtonu a odjel k Haroldu Heptonovi, právnímu zástupci Ayresových.

Úplně jsem ztratil pojem o čase. Když mě služebná Heptonových uvedla do domu, zaslechl jsem hlasy a cinkot příborů. Na hodinách ve vstupní hale jsem ke svému úžasu zjistil, že je půl deváté pryč a Heptonovi právě sedí u večeře. Sám pán domu mě vítal s ubrouskem v ruce a jemně si otíral z úst šťávu z masa.

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „Vyrušil jsem vás. Přijdu jindy.“

Ale Hepton o tom nechtěl ani slyšet.

„Nesmysl!“ opáčil dobromyslně a odložil ubrousek. „Už jsme skoro po jídle a já si před zákuskem rád dopřeju chvilku odpočinku. Taky rád vidím mužskou tvář. V tomhle domě jsem obklopen samými ženami… Pojďte, tady budeme mít větší klid, ano?“

Zavedl mě do svojí pracovny s výhledem na zahradu za domem utopenou v pološeru. Měli s manželkou moc pěkný dům; o peníze rozhodně neměli nouzi. Oba patřili k významným členům místního loveckého sdružení a na stěnách pokoje visela nejrůznější lovecká memorabilia, úlovky, trofeje a fotografie z honiteb.

Hepton zavřel dveře, nabídl mi cigaretu a sám si jednu vzal. Posadil se na kraj svého stolu a já jsem si rozpačitě dřepl na jednu z židlí.

„Nebudu chodit kolem horké kaše,“ spustil jsem. „Myslím, že víte, proč jsem tady.“

Právě si zapaloval cigaretu, a tak vyhýbavě mávl rukou.

„Jsem tu kvůli Caroline a Hundreds Hall,“ dodal jsem.

Hepton zaklapl zapalovač. „Jistě víte, že s vámi v žádném případě nemohu probírat finanční záležitosti rodiny.“

„Je vám jistě známo, že jsem se měl brzy stát členem rodiny,“ ohradil jsem se.

„Ano, slyšel jsem to.“

„Caroline svatbu odvolala.“

„To mě mrzí.“

„Ale to jste věděl taky. Čirou náhodou jste se to dozvěděl ještě dřív než já. Je vám jistě také známo, co se chystá udělat s domem a celým majetkem. Caroline tvrdí, že Roderick sepsal něco jako plnou vůli. Je to pravda?“

Právník zavrtěl hlavou. „Nemohu o tom mluvit, doktore.“

„Nesmíte jí dovolit, aby to udělala!“ rozhorlil jsem se. „Roderick je sice nemocný, ale zas ne tolik, aby mu jen tak vyfoukli majetek před nosem! To je neetické.“

„V takovém případě bych přirozeně nemohl postupovat bez řádné lékařské zprávy,“ ohradil se.

„Proboha svatého,“ vykřikl jsem, „já jsem jeho doktor! Jsem mimochodem i Carolinin doktor!“

„Ztište se, prosím, člověče,“ okřikl mě odměřeně. „Možná si vzpomínáte, že jste to byl vy, kdo podepsal papír svěřující Rodericka do péče doktora Warrena. Na vlastní oči jsem to viděl. Warren je přesvědčen, že ten ubohý chlapec není s to sám se o sebe postarat; a nějaký čas nebude. Jen vám říkám to, co by vám řekl sám Warren, kdyby tady byl.“

„V takovém případě bych si asi měl promluvit s Warrenem.“

„To samozřejmě udělejte. Ale já neposlouchám Warrena. Já poslouchám Caroline.“

„Ale musíte na to přece mít svůj názor,“ naléhal jsem, protože mě rozčilovalo, jak je nechápavý. „Myslím osobní. Musíte přece vidět, že je to vrchol bláznovství.“

Hepton si prohlédl špičku svojí cigarety. „Tím si nejsem tak jistý. Rozhodně je pro celou oblast velká škoda, že ztratíme další šlechtický rod. Jenže ten dům Caroline padá na hlavu. Celý majetek potřebuje pořádnou správu. Jak by to asi mohla sama zvládnout? A v tom domě pro ni nezůstalo nic než nešťastné vzpomínky. Bez rodičů, bez bratra, bez manžela –“

„Já jsem měl být její manžel.“

„K tomu se opravdu nemohu vyjadřovat… Je mi líto. Dost dobře nechápu, co pro vás mohu udělat.“

„Můžete celou tu věc pozdržet, dokud Caroline nedostane rozum!“ zvolal jsem. „Mluvil jste o nemoci jejího bratra, ale copak to není jasné? Vždyť sama Caroline zdaleka není v pořádku.“

„Myslíte? Když jsem ji posledně viděl, zdálo se mi, že je zcela zdravá.“

„Já nemluvím o tělesném zdraví. Mluvím o pocuchaných nervech, o jejím duševním stavu. Mluvím o všem, co v několika uplynulých měsících prožila. To vypětí má neblahý vliv na její úsudek.“

Hepton se zatvářil rozpačitě, ale zároveň mírně pobaveně.

„Můj milý Faradayi,“ spustil, „kdyby chtěl každý, kdo dostane košem, zbavit své děvče svéprávnosti…“

Rozpřáhl ruce a větu nedokončil. Z jeho výrazu jsem poznal, jakého jsem ze sebe udělal hlupáka, a na okamžik jsem jasnozřivě spatřil, jak je moje situace beznadějná. To vědomí bylo příliš, a tak jsem raději couvl. V duchu jsem si s hořkostí přiznal, že s ním jen marním čas; že mě nikdy neměl v lásce; že nejsem z jeho „ranku“. Vstal jsem a měl se k odchodu. Našel jsem popelník – cínový s motivem honu na lišku – a zamáčkl cigaretu.

„Už vás nebudu okrádat o čas. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“

„Vůbec ne,“ namítl a vstal. „Škoda, že vám nemohu nabídnout žádnou útěchu.“

Oba jsme však už mluvili spíš ze zdvořilosti. Vyšli jsme do haly, podal jsem mu ruku a poděkoval za jeho čas. V otevřených dveřích se Hepton zadíval na rozzářenou večerní oblohu a vyměnili jsme si pár zdvořilostí ohledně prodlužujících se dní. Když jsem se vracel ke svému autu, zalétl jsem pohledem do nezataženého okna jídelny a viděl, jak se vrací ke stolu: právě svojí manželce a dcerám vysvětloval důvod mojí návštěvy – vrtěl hlavou, mával nade mnou rukou a usedal zpátky k večeři.

Prožil jsem druhou mizernou noc a po ní přišel další nervózní den; nešťastný týden pokračoval a já jsem se málem začal dusit vlastním zármutkem. Zatím jsem se nikomu nesvěřil; naopak jsem se snažil i nadále předstírat veselí, neboť teď už o blížící se svatbě slyšela většina mých pacientů a každý mi chtěl poblahopřát a probrat ji do všech detailů. V sobotu večer už jsem to nemohl dál snášet. Zašel jsem na návštěvu k Davidovi a Anne a se vším se jim svěřil. Seděl jsem v jejich malém domku plném štěstí na pohovce s hlavou v dlaních.

Byli ke mně velice laskaví. „Ale tohle je šílené!“ zvolal hned Graham. „To přece Caroline nemůže myslet vážně. Kdepak, není to nic jiného než předsvatební nervozita. Anne na tom byla úplně stejně. Vrátila mi zásnubní prsten tolikrát, že už jsem to ani nepočítal. Říkali jsme mu ‚bumerang‘. Pamatuješ, miláčku?“

Anne se pousmála, ale moc povzbudivě se netvářila. Když jsem jim vyprávěl, co se stalo, odcitoval jsem některá Carolinina slova a ta očividně zapůsobila víc na ni než na jejího manžela.

„Jsem si jistá, že máš pravdu,“ spustila pomalu. „Jistě že mi Caroline nikdy nepřišla jako zbytečný nervák. Ale poslední dobou to má těžké a teď je tam sama, bez matky… Škoda, že jsem se s ní nesnažila víc sblížit. Přijde mi, že o přátele prostě nestojí. Ale škoda, že jsem se víc nesnažila.“

„Co když ještě není pozdě?“ zeptal se Graham. „Co kdybys za ní zítra zašla a kvůli Faradayovi si s ní promluvila?“

Anne na mě pohlédla. „Chceš, abych to udělala?“

Měl jsem pocit, že to říká bez velikého nadšení. Ale beztak už jsem byl zoufalý.

„Bože, Anne, byl bych ti moc vděčný,“ opáčil jsem. „Vážně bys to pro mě udělala? Už nevím kudy kam.“

Přikryla mi ruku svou dlaní a řekla, že mi moc ráda pomůže. „Tak vidíš, Faradayi,“ ujistil mě Graham. „Moje žena by ukecala i Stalina. Všechno se zas srovná, uvidíš.“

Mluvil tak přesvědčivě, že jsem si málem připadal jako hlupák, co zbytečně panikaří, a poprvé od chvíle, co to začalo, jsem dobře spal a v neděli ráno jsem se probudil s pocitem o něco menší úzkosti. Odpoledne jsem Anne zavezl na Hundreds Hall. Sám jsem dovnitř nešel, ale nervózně jsem z auta sledoval, jak stoupá po schodech a zvoní na zvonek. Otevřela jí Betty a bez jediného slova ji vpustila dál. Sotva se za nimi zavřely dveře, napůl jsem čekal, že se Anne téměř okamžitě vrátí, ale ve skutečnosti tam byla dvacet minut – dost dlouho na to, aby moje úzkost prošla všemi fázemi a nakonec se málem změnila v optimismus.

Ale když se Anne vrátila – vyprovodila ji zasmušilá Caroline a dřív, než zmizela zpátky v narůžovělém přítmí dvorany, vrhla bezvýrazný pohled k mému autu –, srdce mi spadlo do kalhot.

Anne si nastoupila a nejprve nic neříkala.

„Je mi to moc líto,“ řekla nakonec a zakroutila hlavou. „Zdá se, že Caroline je pevně rozhodnutá. Kvůli té záležitosti se samozřejmě cítí hrozně. Má pocit, že tě ostudně tahala za nos. Ale už se rozhodla.“

„Víš to jistě?“ vyhrkl jsem a letmo se podíval na zavřené dveře. „Nemáš dojem, že ti mohla mít za zlé, že ses do toho míchala, a následkem toho s tebou mluvila příkřeji?“

„To si nemyslím. Byla dokonale laskavá; vlastně měla radost, že mě vidí. Dělala si totiž o tebe starosti.“

„O mě?“

„Ano. Byla moc ráda, když jsem jí řekla, že ses nám s Davidem svěřil.“

Vyznělo to tak, jako by mi to mělo přinést nějakou útěchu. Ale při představě, že Caroline těší, že jsem se začal dělit o tu novinku, že náš románek skončil – že ji to těší a může takříkajíc svou zodpovědnost za mě předat jiným –, se mi strachy zvedl žaludek.

Muselo to na mně být vidět. „Mrzí mě, že se nedá nic dělat,“ řekla Anne. „Namouduši mě to mrzí. Ve tvém zájmu jsem řekla, co se dalo. Caroline o tobě ve skutečnosti mluvila velice vřele. Je vidět, že tě má moc ráda. Ale mluvila taky o tom, že v tom, co k tobě cítí, něco chybí. Myslím, že v takových věcech se žena prostě nemýlí… A pak to další: že odjíždí a prodává dům. Je jasné, že i to myslí vážně. Víš, že už začala balit?“

„Cože?“ opáčil jsem.

„Zdá se, že se v posledních dnech moc nezastavila. Řekla, že už tady měla starožitníka, aby se podíval na vybavení domu a ocenil ho. Tolik krásných věcí! Taková škoda.“

Chvíli jsem zůstal mlčky sedět, napjatý jak struna. „Tohle nevydržím,“ vyhrkl jsem, popadl kličku na dveřích a vystoupil.

Myslím, že Anne za mnou zavolala. Ani jsem se neotočil. Vzteklý jako pes jsem si to rázoval po štěrku a vyběhl nahoru po schodech. Když jsem ramenem strčil do dveří, zjistil jsem, že Caroline s Betty jsou hned za nimi a právě pokládají na mramorovou podlahu polici na čaj. Ve schodišťovém prostoru se válely další truhly a bedny. Samotná dvorana byla úplně vystěhovaná, holé a označkované stěny byly bez ozdob, stolky a skříňky stály v divných úhlech jako rozpačití hosté na nevydařeném večírku.

Caroline na sobě měla staré montérky, vlasy měla zastrčené v turbanu, vykasané rukávy a špinavé ruce. Ale i přes svůj vztek jsem znovu pocítil, jak po ní svou krví, svými nervy, prostě celým svým tělem zoufale toužím.

Její výraz však zůstal ledově chladný. „Nemám ti co říct,“ oznámila mi. „Všechno už jsem řekla Anne.“

„Nemůžu se tě vzdát, Caroline.“

Málem obrátila oči v sloup. „Musíš! Nic jiného ti nezbývá.“

„Caroline, prosím.“

Nic na to neřekla. Podíval jsem se na Betty, postávající rozpačitě opodál.

„Betty, mohla byste nás na minutku nechat o samotě?“ požádal jsem ji.

Ale když se Betty začala vzdalovat, Caroline jí řekla: „Ne, nemusíte nikam chodit. Mezi mnou a doktorem Faradayem není nic, co byste nemohla slyšet. Pokračujte v balení toho kufru.“

Děvče se na okamžik zatvářilo rozpolceně, pak svěsilo hlavu a napůl se od nás otočilo. Stál jsem tam jak tvrdé Y, mlčky a s naprostým znechucením.

„Caroline,“ žadonil jsem tišším hlasem, „moc tě prosím. Prosím, ještě jednou si to promysli. Nevadí mi, že ke mně… prostě necítíš všechno. Vím, že cítíš aspoň něco. Nepředstírej, že ne. Tenkrát na plese – nebo když jsme spolu stáli venku na terase –“

„Udělala jsem chybu,“ opáčila znaveně.

„To nebyla žádná chyba.“

„Ale byla. Celé to byla chyba od začátku až do konce. Udělala jsem chybu a mrzí mě to.“

„Nemůžu se tě vzdát.“

„Bože! Chceš, abych tě začala nenávidět? Přestaň sem prosím pořád jezdit. Je konec. Jednou provždy.“

Čapl jsem ji za zápěstí, znovu mnou cloumal vztek.

„Jak můžeš takhle mluvit? Jak můžeš něco takového udělat? Kristepane, jen se na sebe podívej! Ty ten dům zničíš! Opustíš Hundreds Hall! Jak můžeš? Jak – jak se opovažuješ? Copak jsi mi sama jednou neřekla, že žít v tom domě je jako uzavřít s ním dohodu? Takhle ty se snažíš dostát svým závazkům?“

Vykroutila se mi ze sevření. „Ta dohoda mě zabíjela!“ obořila se na mě. „A ty to víš. Škoda že jsem neodjela už před rokem a nevzala s sebou i svého bratra a svou matku.“

Měla se k odchodu, chtěla dál pokračovat ve své práci. „Jseš si tím jistá?“ zeptal jsem se pevným hlasem a díval se, jak odchází.

Znovu mě zarazilo, jaká z ní čiší rozhodnost a odhodlanost. Když se ke mně s pokrčeným čelem obrátila, poznamenal jsem: „Cos měla před rokem? Barák, který, jak jsi tvrdila, tě stojí všechen tvůj čas. Stárnoucí matku, nemocného bratra. Jaká byla tvoje budoucnost? A podívej se na sebe teď. Jsi volná, Caroline. Jakmile se Hundreds Hall prodá, budeš mít nejspíš i peníze. Víš, přijde mi, že sis vážně dost polepšila.“

Chvilku na mě hleděla a pak se jí do tváří nahrnula krev. Uvědomil jsem si, co hrozného jsem svými slovy naznačil, a úplně jsem ztratil hlavu.

„Odpusť, Caroline.“

„Vypadni,“ řekla.

„Prosím tě –“

„Vypadni. Vypadni z mého domu.“

Na Betty jsem se ani nepodíval, ale stejně jsem viděl, jak se asi tváří: rozpačitě, vyděšeně a zastíněná lítostí. Otočil jsem se, zašmátral rukou po dveřích, poslepu sešel ze schodů a po štěrku k autu. „Nepomohlo to? Je mi to moc líto,“ řekla Anne, když uviděla můj obličej.

Po tom debaklu jsme odjeli do Lidcotu – debaklem nebylo pouhé pomyšlení, že jsem ztratil Caroline, ale i to, že jsem měl šanci získat ji zpátky a promarnil jsem ji. Když jsem si vybavil, co všechno jsem jí řekl a naznačil, polil mě stud. Jenže v hloubi duše jsem věděl, že až pomine stud a vystřídají ho muka, možná zas odjedu na Hundreds Hall a dokonám to tím, že řeknu ještě něco horšího. A tak jsem Anne vysadil doma, a abych celou tu záležitost jednou provždy uzavřel, zajel jsem rovnou k Desmondovým a oznámil jim, že jsme se s Caroline rozešli a svatba byla zrušena.

Bylo to poprvé, co jsem ta slova vyslovil, a bylo to snadnější, než jsem čekal. Bill a Helen byli znepokojení a měli pochopení. Nabídli mi sklenku vína a cigaretu. Chtěli vědět, kdo všechno už to ví; řekl jsem jim, že jsou víceméně první a můžou to pro mě za mě říct, komu chtějí. Čím dřív se to všichni dozvědí, tím lépe, dodal jsem.

„Vážně už neexistuje žádná naděje?“ zeptala se mě Helen, když mě vyprovázela.

„Bohužel vůbec žádná,“ opáčil jsem se zkroušeným úsměvem, abych dal najevo, že jsem se s tím už smířil; možná dokonce, aby to vypadalo, že jsme k tomu rozhodnutí došli s Caroline společně.

V Lidcotu jsou tři hospody. Od Desmondových jsem odešel zrovna v době, kdy otevírají, a tak jsem je jednu po druhé obešel. V poslední jsem si koupil domů láhev ginu – žádný jiný tvrdý alkohol neměli. Znovu jsem stál ve své přípravně a hanebně do sebe obracel sklenku za sklenkou. Tentokrát jsem však i přes všechen vypitý alkohol zůstal tvrdošíjně střízlivý, a když jsem si v duchu představil Carolininu tvář, měl jsem při tom podivně čistou hlavu. Jako by mě šílenství několika uplynulých dní zbavilo možnosti prudkých citů. Vyšel jsem z přípravny a zamířil po schodech nahoru; ponuré barvy a obrysy mého domu, jenž mi poslední dobou začal připadat ubohý jako divadelní kulisy, se mi teď s každým dalším krokem začaly rozjasňovat. Ale ani to mě nijak zvlášť nermoutilo. Jako kdybych se snažil své utrpení ještě zvýšit, vystoupal jsem až do ložnice v podkroví a posbíral všechno, co jsem si kdy přinesl z Hundreds Hall nebo co mě k němu nějak vázalo. Byla tam samozřejmě ta medaile ze státního svátku a sépiová fotografie, kterou mi paní Ayresová věnovala při mojí první návštěvě a na níž mohla, nebo nemusela být moje matka. Dále tam byla ta slonovinová píšťalka, kterou jsem vytrhl z domácího telefonu v kuchyni to březnové ráno: schoval jsem si ji do kapsy u vesty a nedopatřením ji s sebou odnesl domů. Od té doby jsem ji měl schovanou v zásuvce se svými knoflíčky do límce a manžetovými knoflíčky, ale teď jsem ji vyhrabal a položil na noční stolek hned vedle fotografie a medaile. Pak jsem k těm věcem přidal i klíče od parku a od domu a nakonec i šagrénovou krabičku, v níž byl prsten pro Caroline.

Medaile, fotografie, píšťalka, dvojice klíčů, nenošený snubní prsten. Ty věci představovaly kořist, kterou jsem si z Hundreds Hall přinesl: připadaly mi jako taková podivná malá sbírka. Ještě před týdnem by mohly vyprávět o mých hrdinských činech. Teď to však byla jen plejáda nešťastných zlomků. Marně jsem v nich hledal nějaký smysl.

Klíče jsem si pověsil zpátky na svůj svazek; ještě jsem se jich nedokázal úplně vzdát. Ale ostatní věci jsem raději schoval, jako bych se před nimi styděl. Šel jsem si brzy lehnout a druhý den ráno jsem začal neradostně navazovat na nitky svého předešlého života – tedy vrátil jsem se k zaběhnuté rutině z období před tím, než mě úplně pohltil život na Hundreds Hall. Ještě týž den jsem se odpoledne dozvěděl, že sídlo i s pozemky jsou už na prodej v místní realitní kanceláři. Makins, ošetřovatel dojnic, dostal na výběr: buď může z farmy odejít, nebo si ji může sám odkoupit, a podle všeho je rozhodnutý odejít: na to, aby to rozjel sám, neměl peníze. Ten náhlý prodej mu pořádně zamotal hlavu a prý velice zahořkl. Až do konce týdne ke mně pronikaly další a další informace; lidé viděli, jak na Hundreds Hall přijíždějí náklaďáky a pomalu ho vyprazdňují. Většina lidí přirozeně předpokládala, že je to naše společné dílo s Caroline, a během několika únavných dní jsem jim musel opakovaně vysvětlovat, že svatba se nekoná a že Caroline odjíždí sama. Pak se ta novina musela rozšířit, protože dotěrné otázky znenadání ustaly, a vystřídaly je rozpaky, které byly málem nesnesitelnější. Vrhl jsem se zpátky na službu v nemocnici, kde byla v té době spousta práce. Na Hundreds Hall už jsem nezavítal a taky přestal jezdit zkratkou přes park. Caroline už jsem neviděl, i když jsem na ni znepokojivě často myslel a snil o ní. Nakonec jsem se od Helen Desmondové dozvěděl, že se chystá bez zbytečných okolků poslední květnový den opustit hrabství.

Od té chvíle jsem si nepřál nic jiného, než aby zbytek měsíce uběhl co nejrychleji a co možná nejméně bolestně. Na stěně v ordinaci jsem měl pověšený kalendář, a když bylo stanoveno datum svatby, sundal jsem ho a okénko s číslem dvacet sedm vyzdobil veselými malůvkami. V tom, abych ho teď dal pryč, mi bránila pýcha nebo paličatost. Chtěl jsem, aby ten den byl už za mnou: čtyři dny poté se mi Caroline jaksepatří ztratí ze života, a až obrátím list na červen, namlouval jsem si, bude ze mě nový člověk. Mezitím jsem se sevřeným žaludkem a směsicí touhy a strachu sledoval, jak se ten počmáraný čtvereček blíží. V posledním květnovém týdnu jsem byl stále roztržitější, nemohl jsem se soustředit na práci a znovu mizerně spal.

Následkem toho samotný den probíhal poněkud monotónně. V jednu hodinu – tedy ve smluvený čas naší svatby – jsem seděl u postele jednoho staršího pacienta a soustředil se na svou práci. Když jsem od něj odešel a slyšel, jak na kostele odbíjí půl druhé, bez většího dojetí jsem jen přemítal, který pár nás asi na matrice vystřídal. Navštívil jsem pár dalších pacientů, večerní ordinační hodiny proběhly v klidu a zbytek večera jsem strávil doma. O půl jedenácté už jsem byl unavený a chystal se do postele; už jsem si dokonce skopl z nohou boty a stoupal v papučích nahoru, když se ozvalo zvonění a zuřivé bušení na dveře mojí ordinace. Stál za nimi asi sedmnáctiletý chlapec, sotva dechu popadal a nemohl mluvit. Řekl mi, že za mnou běžel skoro osm kilometrů a že musím pomoct jeho švagrovi, který má příšerné bolesti břicha. Posbíral jsem si věci a jeli jsme k nim: jak se ukázalo, horší místo si snad ani nelze představit – ta opuštěná chalupa měla díry ve střeše i v oknech a byla bez vody i elektřiny. Rodina jeho sestry byli námezdní dělníci původem z Oxfordshiru, kteří se přesunuli za prací na sever. Řekli mi, že manželovi je několik dní „čas vod času“ špatně, zvrací, má horečku a bolesti břicha; kurýrovali ho ricinovým olejem, jenže v několika posledních hodinách se jeho stav tak zhoršil, že dostali strach. Neměli žádného lékaře a nevěděli, pro koho mají poslat. Nakonec došli na mě, protože si vzpomněli, že moje jméno zahlédli v místních novinách.

Ten ubožák ležel v pokoji při světle svíčky na nízké posteli na kolečkách, byl oblečený a měl přes sebe přehozený starý zimník. Měl vysokou teplotu, nafouknuté břicho a takové bolesti, že když jsem ho začal prohlížet, zařval, zaklel a přitáhl si kolena k sobě a chabě se mě pokusil odkopnout. Jasnější případ akutního zánětu slepého střeva jsem v životě neviděl a bylo mi jasné, že ho musím okamžitě dostat do nemocnice, nebo hrozí, že mu to slepé střevo praskne. Při představě, co je bude stát operace a pobyt v nemocnici, se celá rodina zděsila. „Copak pro něho nemůžete něco udělat tady?“ nepřestávala se mě ptát jeho manželka a při tom mě tahala za rukáv. Slyšely prý s matkou o jednom děvčeti, které spolykalo lahvičku prášků a tak mu vypláchli žaludek; chtěly, abych udělal to samé s ním. Samotný pacient se dokonce upnul k tomu, že by stačilo, „kdybych z něj akorát vyplách ten jed“, a bude v pořádku; nic jiného nežádal a nic jiného nechtěl dovolit. Prohlásil, že pro mě neposlal, jen abych ho vrazil pod nůž ňáký bandě zas--ných doktorů.

Pak dostal strašlivý záchvat dávení a nebyl s to mluvit. Jeho rodina se k smrti vyděsila. Nakonec se mi je podařilo přesvědčit, že jeho stav je opravdu vážný, a šlo jen o to, jak ho neprodleně dopravit do nemocnice. V ideálním případě by ho odvezla sanitka. Jenomže chalupa byla strašně izolovaná a nejbližší pošta s telefonem odtud byla tři kilometry. A tak nezbývalo nic jiného, než abych ho odvezl sám; vynesli jsme ho spolu s jeho švagrem ven na té skládací posteli a opatrně uložili na zadní sedadlo mého auta. Jeho manželka se vmáčkla dozadu k němu, chlapec se posadil dopředu, děti zůstaly doma v péči babičky. Ta cesta byla dost hrozná, deset nebo dvanáct kilometrů z velké části po vedlejších a polních cestách, muž při každém drcnutí zasténal nebo zařval bolestí, čas od času se vyzvracel do mísy; manželka plakala tak, že byla víceméně k ničemu a ten chlapec vyděšený k smrti. Jediné, co nám nahrávalo, byl měsíc, jenž byl v úplňku a svítil nám jako lampa na cestu. Jakmile jsme najeli na silnici do Leamingtonu, mohl jsem zrychlit; o půl jedné už jsme zastavovali u vchodu do nemocnice a o dvacet minut později toho muže odváželi na operační sál – vypadal tak bídně, že jsem se bál, že má na kahánku. Zůstal jsem s jeho manželkou a švagrem, nechtěl jsem je opustit, dokud nebudou vědět, co s ním bude. Nakonec nám chirurg jménem Andrews přišel oznámit, že všechno dobře dopadlo. To slepé střevo se mu podařilo vyoperovat dřív, než došlo k jeho perforaci, takže zánět pobřišnice už nehrozí; pacient je sice zesláblý, ale zdárně se zotavuje.

Andrews hovořil s nafoukaným přízvukem absolventa prestižní střední školy, ta žena byla strachy bez sebe a já jsem poznal, že mu téměř nerozumí. Když jsem jí vysvětlil, že jejího manžela zachránili, málem omdlela únavou. Chtěla ho hned vidět – ani pomyšlení. Stejně tak nesměli s chlapcem zůstat přes noc v čekárně. Znovu jsem jim nabídl, že je na zpáteční cestě do Lidcotu zavezu domů, ale chtěli raději zůstat poblíž nemocnice – možná se jim honilo hlavou, kolik by druhý den museli dát za autobus. Řekli, že hned za Leamingtonem mají přátele, kteří jim půjčí vůz s poníkem; chlapec s ním zajede zpátky domů a vyřídí babičce, že je všechno v pořádku; žena stráví noc ve městě a ráno se vrátí za manželem. Zdálo se, že jsou na tu myšlenku s vozem a poníkem upnutí stejně jako předtím na ten výplach žaludku, a já jsem je tajně podezříval, že si na noc stejně ustelou ve škarpě. Znovu jsem nabídl, že je svezu, a tentokrát přijali; místo, na které mě zavedli, bylo další polorozpadlé obydlí stejně ponuré jako to jejich, před nímž stálo uvázáno pár koní a psů. Ti se po našem příjezdu dali do zběsilého štěkotu a dveře chalupy otevřel muž s puškou v ruce. Ale když příchozí poznal, zbraň odložil a pozval je dál. Chtěli, abych zašel, a srdečně mě lákali na „moře čaje a jablečnýho vína“. Na krátký okamžik jsem byl v pokušení, ale nakonec jsem jim poděkoval a rozloučil se. Než se za nimi zavřely dveře, zahlédl jsem, že podlaha v místnosti je poházená matracemi a dospělí, děti, kojenci, psi a kroutící se slepá štěňata tam spí na jedné hromadě.

S odstupem času mi ten úprk do nemocnice, hrůza z čekání a následná úleva připadaly jako produkty halucinace; můj vůz na zpáteční cestě naproti tomu zas působil velice tiše a osaměle. Je zvláštní, když se člověk – zvlášť v noci – nechá vtáhnout do dramat svých pacientů a pak z nich zase vypadne. Po takovém prožitku můžete zůstat úplně vyčerpaní, ale také podivně bdělí a podráždění, a tak protože mou mysl už nic netížilo, začaly se mi v hlavě jako filmová smyčka přehrávat jednotlivé scénky z několika uplynulých hodin. Vybavil jsem si toho chlapce, jak neschopen řeči a bez dechu stál za dveřmi mojí ordinace; toho muže, který si přitahoval kolena k tělu a slabě po mně kopal; slzy té ženy, zvracení a křik; Andrewse s jeho operatérskými manýry a doktorským vyjadřováním; to nemožné obydlí; ta těla a štěňata – Smyčka se podmanivým a vyčerpávajícím způsobem točila stále dokola, znovu a znovu, až jsem si sroloval okýnko a zapálil cigaretu, abych to kouzlo zrušil. A při tom jsem si uvědomil – ve tmě svého vozu, pod jasně bílou září měsíce a s rukama osvětlenýma předními světly –, že stejnou cestou jsem se vracel v lednu po tom doktorském plese. Mrkl jsem na hodinky: byly dvě hodiny ráno a tohle měla být moje svatební noc. Právě teď jsem měl ležet ve vlaku s Caroline v náručí.

Znovu se ve mně zvedla vlna ztráty a žalu a úplně mě pohltila. Cítil jsem se stejně mizerně jako předtím. Nechtělo se mi jet domů do prázdné ložnice v mém stísněném a neveselém domku. Toužil jsem po Caroline; toužil jsem po ní, a nemohl ji mít – to bylo vše, co jsem věděl. To už jsem jel po silnici vedoucí k Hundreds Hall a z pomyšlení, že ona je tak blízko, ale přesto tak ztracená, jsem dostal třesavku. Musel jsem cigaretu zahodit a zastavit auto, dokud ten nejhorší třes neodezněl. Ale pořád jsem se neuměl vyrovnat s pomyšlením, že mám jet domů, a tak jsem jel pomalu dál. Brzy jsem dojel k odbočce na polní cestu vedoucí ke stinnému zarostlému jezírku. Zahnul jsem, chvilku se po ní kodrcal a zaparkoval tam, kde jsme tehdy zaparkovali s Caroline – tu noc, když jsem se naklonil a chtěl ji políbit, a ona mě poprvé odstrčila.

Měsíc jasně zářil, stromy vrhaly stíny a vodní hladina vypadala bílá jako mléko. Celý výjev připomínal zvláštně vyvolanou a trošku neskutečnou fotografii. Hleděl jsem na ni a ona jako by mě pohltila, ocitl jsem se mimo čas i prostor, začal jsem si připadat jako cizí člověk. Myslím, že jsem vykouřil další cigaretu. Vím jen, že zakrátko jsem prokřehl, a tak jsem ve tmě na zadním sedadle našmátral starou červenou deku, kterou jsem vozil v autě – tu, do níž jsem jednou zabalil Caroline – a zachumlal jsem se do ní. V tom prostém slova smyslu jsem se vůbec necítil unavený. Myslím, že jsem čekal, že zbytek noci jen tak probdím. Ale když jsem se obrátil, skrčil nohy a položil tvář na zadní sedadlo, téměř okamžitě mě přepadla nervózní dřímota. Zdálo se mi, že opouštím auto a pospíchám na Hundreds Hall: viděl jsem sám sebe s onou hektickou, nepřirozenou jasností, s jakou jsem si ještě před chvílí přehrával v hlavě ten úprk do nemocnice: jak kráčím postříbřenou krajinou a protahuju se jako kouř branou do parku; jak se vydávám po příjezdové cestě k Hundreds Hall…

V tu chvíli jsem zpanikařil a zazmatkoval, neboť ta příjezdová cesta byla jako proměněná, divná a jiná, nemožně dlouhá a zamotaná, a na jejím konci nebylo nic než tma.

Procitl jsem za bílého dne, vystřízlivělý a stísněný. Bylo krátce po šesté. Po okýnkách auta stékala vysrážená voda; klobouk se mi sesunul z hlavy mezi rameno a sedadlo, takže byl nenapravitelně pomačkaný, a deku jsem měl srolovanou kolem pasu, jako bych se s ní pral. Otevřel jsem dvířka a nemotorně vylezl na čerstvý vzduch. U nohou mi něco zašustilo – napadlo mě, že to budou krysy, ale byla to dvojice ježků, čmuchali kolem pneumatik auta a rychle zmizeli ve vysoké trávě ojíněné rosou. Zůstaly po nich jen tmavé cestičky. Nad jezírkem se vznášel slabounký opar – voda teď nebyla bílá, ale šedá, a celé místo už nepůsobilo tak neskutečně jako uprostřed noci. Dobře jsem si pamatoval, že podobně jsem se cítil, když jsem po těžkém náletu ve městě vylezl s přimhouřenýma očima z krytu a viděl, že domy jsou sice pobořené, ale stále stojí, i když uprostřed toho nejprudšího bombardování jsem měl pocit, že celý svět se rozprskne na tisíc kousků.

Teď jsem se však necítil jako ve snách, ale spíš jako po výprasku. Veškerá vášeň ze mě vyprchala. Potřeboval jsem se oholit, dát si kávu a chtělo se mi na záchod. Ustoupil jsem stranou a ulevil si; pak jsem si učesal vlasy a snažil se co nejlépe uhladit pomačkané šaty. Zkusil jsem nastartovat auto. Bylo zvlhlé a studené, ale když jsem zvedl kapotu a osušil svíčky, motor naskočil – rozburácel se venkovským tichem a vyplašil ptáky ze stromů. Vrátil jsem se po pěšině, najel zpět na silnici k Hundreds Hall a zabočil směrem k Lidcotu. Cestou jsem nepotkal živou duši, ale vesnice už se pomalu probouzela k životu, rodiny dělníků vstávaly, v pekařství se kouřilo z komína. Slunce bylo nízko a vrhalo dlouhé stíny a všechny ty drobné detaily na kočičích hlavách u kostela, domcích a krámcích z červených cihel, prázdných chodnících a silnicích bez aut – to všechno vypadalo svěží, čisté a krásné.

Můj vlastní domek stojí na konci Hlavní ulice, a když jsem se k němu z dálky blížil, viděl jsem, jak u dveří do ordinace postává nějaký člověk a zvoní na zvonek noční pohotovosti. Pak si zaclonil dlaněmi oči a nahlížel skrz tabuli mléčného skla dovnitř. Měl na hlavě klobouk a zvednutý límec u kabátu, takže jsem mu neviděl do tváře; domníval jsem se, že je to nějaký pacient, a sevřelo se mi srdce. Ale když uslyšel moje auto, otočil se a v tu chvíli jsem poznal Davida Grahama. Z držení jeho těla jsem hádal, že mi nenese dobré zprávy. Zastavil jsem, spatřil výraz v jeho tváři a poznal jsem, že je zle. Zaparkoval jsem, vystoupil a on ke mně zmoženě přistoupil.

„Nemohl jsem tě najít. Bože, Faradayi –“ Přejel si rukou přes ústa. To ráno bylo tak tiché, že jsem slyšel, jak se mu o dlaň skřípavě otírá strniště na bradě.

„Co se děje?“ vyhrkl jsem. „Něco s Anne?“ Nic jiného mě nenapadlo.

„S Anne?“ Jeho znavené oči překvapeně zamžikaly. „Ne. Jde o – Faradayi, bohužel jde o Caroline. Na Hundreds Hall se stalo neštěstí. Je mi to moc líto.“

Někdy kolem třetí hodiny ráno volali z Hundreds Hall. Byla to Betty, v příšerném stavu, a dožadovala se mě; já jsem samozřejmě nebyl doma, takže ústředna její vzkaz předala Grahamovi. Neznal podrobnosti, jen to, že tam musí co nejrychleji odjet. Hodil na sebe oblečení a bez meškání vyrazil – jenže cestu mu zablokovala uzamčená brána do parku. Betty na ten visací zámek úplně zapomněla. Graham vyzkoušel jednu bránu, pak park objel a vyzkoušel i druhou, ale obě byly pevně uzamčené a příliš vysoké, než aby ji přelezl. Už už se chystal vrátit domů a zavolat Betty, když si vzpomněl na nové obecní domky a díru ve zdi kolem parku. U každého domku už byly za domem položené základy zahrádky s drátěným plotem; Grahamovi se podařilo přes jeden z nich vydrápat a pěšky dojít až k Hundreds Hall.

Dveře mu otevřela Betty, v ruce se jí třásla petrolejka. Podle jeho vlastních slov se u ní projevovaly „všechny příznaky hysterie“, byla téměř oněmělá šokem a strachy, a sotva ho vpustila dovnitř, pochopil proč. Hned za ní na růžovo-fialové mramorové podlaze ležela v měsíčním světle Caroline. Na sobě měla jen noční košili, jejíž lem byl ohrnutý a zkroucený. Měla holé nohy, vlasy se jí rozprostíraly kolem hlavy jako nějaká svatozář, a jeho v té hluboké tmě na okamžik napadlo, že tam jen leží v nějakém záchvatu či v mdlobách. Pak si vzal od Betty petrolejku, přistoupil blíž a s hrůzou zjistil, že to, co považoval za svatozář Carolininých vlasů, je vlastně kaluž tmavnoucí krve; uvědomil si, že se musela zřítit z jednoho z horních pater. Automaticky se podíval nahoru, jako by hledal kus ulomeného zábradlí; žádnou závadu však nespatřil. Zapálil ještě pár petrolejek a krátce prohlédl tělo, ale bylo jasné, že Caroline už není pomoci. Soudil, že musela zemřít v okamžiku, kdy hlavou dopadla na mramorovou podlahu. Přinesl deku a tělo přikryl, pak vzal Betty dolů a uvařil čaj.

Doufal, že mu popíše, co se vlastně stalo. Ale Betty mu ve svém zoufalství neměla co říct. Uprostřed noci zaslechla na podestě Carolininy kroky. Když vyšla ze svého pokoje, aby se podívala, co se děje, spatřila už jen Carolinino padající tělo, pak zaslechla strašlivé žuchnutí a ránu, s níž dopadlo na mramor dole ve dvoraně. To bylo více méně všechno, co mu mohla říct. „Nemohla na to ani pomyslet“. Pohled na to, jak se Caroline v měsíčním světle vrhá dolů, byla ta nejohavnější věc, kterou kdy viděla. Když zavře oči, má ji furt před sebou. Má za to, že „už se z toho nikdá nevzpamatuje“.

Graham jí dal něco na uklidnění a pak, stejně jako jsem to nedávno udělal já, zvedl sluchátko staromódního telefonu a zavolal policii a pohřební vůz. Vytočil i moje číslo, chtěl mi dát vědět, co se stalo, ale telefon opět vyzváněl bez odezvy. Vzpomněl si, že k domu budou brzy přijíždět vozy a že brána do parku je zamčená; vzal si tedy od Betty klíč a vrátil se přes park zalitý měsíčním světlem ke svému autu. Přiznal, že byl rád, že je z toho domu venku, a vůbec se mu tam nechtělo vracet. Měl zcela absurdní pocit, jako by to místo bylo prolezlé nějakou chorobou, jako by jeho zdi a podlahy pomalu rozežírala nějaká infekce. Ale nakonec zůstal a byl přítomen všemu, co následovalo: příjezdu policie i naložení Carolinina těla do dodávky. V pět hodin bylo po všem; teď už zbývalo jen postarat se o Betty. Byla v tak otřeseném a žalostném stavu, že Graham zvažoval, zda ji nemá vzít s sebou domů; ale znovu pocítil podivnou nechuť svůj pobyt v tom domě prodlužovat. Počkal, až si sbalí věci – nepřicházelo v úvahu, aby ji v tom příšerném prostředí nechával –, a odvezl ji k rodičům bydlícím necelých patnáct kilometrů odtud. Řekl, že se celou cestu třásla. Pak se vrátil do Lidcotu, aby Anne řekl, co se stalo, a jel mě hledat.

„Nedalo se nic dělat, Faradayi,“ prohlásil. „A abych byl upřímný, myslím, že bylo požehnání, že jsem ten vzkaz dostal já. Ručím ti za to, že Caroline netrpěla. Pokud jde o ta zranění – šlo z velké části o poranění hlavy. Nic hezkého na pohled. Jen jsem nechtěl, abys to slyšel od někoho jiného. Byl jsi asi u pacienta, že?“

To už jsme byli nahoře v mém obývacím pokoji. Odvedl mě tam Graham a dal mi cigaretu. Ale ta vedle mě hořela, nedotčená: seděl jsem předkloněný v křesle, lokty na kolenou a hlavu v dlaních. „Ano,“ odvětil jsem slabě, aniž jsem zvedl hlavu. „Akutní slepák. Chvíli to vypadalo zle. Sám jsem toho muže odvezl do Leamingtonu. Operoval ho Andrews.“

„Nemohl jsi vůbec nic udělat,“ zopakoval Graham. „Škoda jen, že jsem nevěděl, že jsi v nemocnici. Mohl jsem tě najít dřív.“

Měl jsem co dělat, abych si dal všechno dohromady, a chvíli trvalo, než jsem pochopil, co vlastně říká. Ale nakonec mi došlo, že můj kolega předpokládá, že jsem byl celou noc v Leamingtonu. Otevřel jsem ústa a chystal se mu říct, že shodou nešťastných okolností jsem ve skutečnosti v době, kdy muselo dojít ke Carolinině pádu, spal v autě jen pár kilometrů od Hundreds Hall. Ale když jsem si sundal ruce z obličeje, vzpomněl jsem si na to, do jak bizarního stavu jsem se předešlý večer dostal, a přepadl mě kvůli tomu nezvyklý stud. A právě kvůli tomu zaváhání jsem propásl správný okamžik a pak už bylo pozdě něco vysvětlovat. Graham si moje rozpaky nesprávně vyložil jako zármutek. Znovu řekl, jak je mu to zoufale líto. Nabídl se, že mi uvaří čaj nebo připraví snídani. Prohlásil, že mě nechce nechávat samotného. Chtěl, abych s ním odjel k nim domů, aby se o mě mohli s Anne postarat. Ale každý jeho návrh jsem odbyl zavrtěním hlavy.

Když viděl, že mě nepřemluví, pomalu se postavil. I já jsem se zvedl, abych ho vyprovodil, a společně jsme sešli dolů ke dveřím do ordinace.

„Vypadáš příšerně, Faradayi,“ poznamenal. „Škoda že se mnou nechceš jet. Anne mi nikdy neodpustí, že jsem tě nepřinutil. Vážně budeš v pořádku?“

„Ano. Ano, budu v pohodě,“ ujistil jsem ho.

„Nebudeš tady jen sedět a roztrpčeně si lámat hlavu? Vím, že to chce čas. Ale,“ najednou celý zrozpačitěl, „hlavně se netrap všemožnými zbytečnými dohady, ano?“

Upřeně jsem se na něj zadíval. „Jakými dohady?“

„Mám na mysli to, jak Caroline přesně zemřela. Po pitvě možná budeme chytřejší. Mohla dostat nějaký záchvat, kdo ví? Lidé si samozřejmě budou myslet to nejhorší, ale možná to bylo jen obyčejné neštěstí, a nikdo se nikdy nedozví, co se vlastně přesně stalo… Chudák Caroline. Po všem, co zakusila. Tohle si nezasloužila, že ne?“

Uvědomil jsem si, že jsem ještě vůbec nezačal uvažovat o tom, co vlastně její pád způsobilo; jako kdyby na její smrti bylo něco nevyhnutelného, co se vymyká prosté logice. Když jsem se však zmateně zamyslil nad Grahamovými slovy, napadlo mě ještě něco jiného.

„Nechceš tvrdit, že to udělala úmyslně?“ zeptal jsem se. „Snad si nemyslíš, že to byla… sebevražda?“

„Kdepak, nic si nemyslím,“ opáčil rychle. „Jen mě tak napadlo, že kvůli tomu, co se stalo s její matkou, to bude lidem vrtat hlavou. Poslyš, co na tom sakra záleží? Zapomeň na to, ano?“

„Ale to nemohla být sebevražda,“ namítl jsem. „Musela uklouznout nebo ztratit rovnováhu. Ten dům v noci a navíc s vypnutým generátorem –“

Ale v duchu jsem si představil, jak skleněnou kupolí ve střeše přitéká do schodišťového prostoru měsíční světlo. Měl jsem před očima i to masivní zábradlí. Viděl jsem, jak se Caroline po těch dobře známých podestách a schodech pohybuje pevnou, jistou nohou.

Civěl jsem na Grahama a on v mých očích musel vyčíst zmatené víření mých myšlenek. Položil mi ruku na rameno a znovu pevně řekl: „Už na to nemysli. Je to otřesné, ale je to pryč. Nebyla to tvoje chyba. Nikdo nemohl nic udělat. Slyšíš?“

Možná že doba, po kterou může lidské srdce truchlit, je časově omezená. Tak jako když přisypáváte do sklenice s vodou sůl a v jednom okamžiku prostě musíte přestat, protože víc už se jí tam nevejde. Myšlenky mi nějaký čas vířily hlavou ve znepokojivých kruzích, pak jim prostě došly síly. Několik příštích dnů jsem prožil v relativním klidu, téměř jako by se nic moc nezměnilo; pro mě se svým způsobem opravdu nic nezměnilo. Moji sousedé a pacienti byli velice shovívaví, ale ani oni nevěděli, jak se mají ke Carolinině smrti postavit. Přišla příliš brzy po smrti její matky a příliš se podobala všem ostatním záhadám a tragédiím, k nimž na Hundreds Hall v poslední době došlo. Tajně se diskutovalo o tom, jak vůbec mohlo k tomu pádu dojít, většina lidí, jak Graham předpověděl, se přikláněla k sebevraždě a mnozí – majíce na paměti Rodericka – se přikláněli k šílenství. Všichni vkládali naděje do pitvy, jenže ta nakonec nic neodhalila. Ukázalo se jedině to, že Caroline byla v kondici a dokonale zdravá. Žádná mrtvice, žádný záchvat, žádný infarkt ani stopy zápasu.

Bylo by mi přineslo chmurné uspokojení, kdyby to bývalo celé skončilo právě v tu chvíli. Caroline k životu nepřivede sebevětší množství debat či dohadů; nic už mi ji nevrátí. Ale z oficiálního hlediska musela být stanovena příčina smrti. Okresní koroner proto stejně jako před šesti týdny po sebevraždě paní Ayresové požadoval soudní vyšetřování příčin smrti, k němuž jsem byl jakožto rodinný lékař ke svému obrovskému zděšení předvolán i já.

Doprovodil mě Graham a po celou dobu seděl vedle mě. Bylo pondělí, čtrnáctého června. V soudní síni sice nebylo plno, ale venku bylo poměrně hezky; všichni jsme byli oblečení jako na pohřeb v těžkých černých a šedých látkách, takže v místnosti brzy bylo dusno. Když jsem se ze svého místa zběžně rozhlédl, rozeznal jsem několik druhů diváků: novináře, rodinné přátele, Billa Desmonda a Rossiterovy. Byl tam dokonce i Seeley; zachytil můj pohled a úklonem hlavy mě pozdravil. Pak jsem zahlédl Carolininu tetu a strýce ze Sussexu, jež seděli vedle Harolda Heptona. Slyšel jsem, že navštívili Rodericka a byli šokovaní z toho, v jakém je stavu. Zprávy o sestřině smrti v něm podle všeho rozpoutaly naprostou mánii. Jeho příbuzní teď pobývali na Hundreds Hall a dělali, co mohli, aby nějak urovnali spletitou rodinnou finanční situaci.

Tetička na mě nepůsobila moc zdravým dojmem. Připadalo mi, že se vyhýbá mému pohledu. Určitě už s manželem od Heptona slyšeli, jak to s tou svatbou dopadlo.

Soudní řízení začalo. Členové poroty složili přísahu; koroner Cedric Riddell případ shrnul a začal předvolávat svědky. Nebylo nás mnoho. Jako první předstoupil Graham, aby formálně shrnul svou přítomnost na Hundreds Hall dotyčnou noc a seznámil porotu se svými závěry ohledně Carolininy smrti. Zopakoval výsledky pitvy, které podle jeho názoru vylučují možnost jakékoliv tělesné krize, a uvedl, že je mnohem pravděpodobnější, že Caroline jednoduše spadla – jeho slovy – „nešťastnou náhodou nebo úmyslně“.

Jako druhý předstoupil seržant z místní policejní stanice. Potvrdil, že v domě nebyly žádné známky násilného vloupání a všechny dveře a okna byly pevně zavřené. Pak předložil fotografie Carolinina těla, které byly předány porotě a dalším dvěma lidem. Já jsem je neviděl a byl jsem za to rád; z reakcí porotců jsem poznal, že ty snímky nebyly pěkné. Policista měl však i fotografie podesty ve druhém poschodí s tím masivním zábradlím; Riddell si je pořádně prohlédl a chtěl vědět, jaká je jeho tloušťka a výška od podlahy. Pak požádal Grahama o Carolininy míry, a když Graham rychle prolétl svoje poznámky a sdělil mu je, vyzval jednoho z úředníků, aby postavil improvizovaný model zábradlí, a přizval soudní sekretářku, ženu zhruba stejné výšky jako Caroline, aby se za něj postavila. Zábradlí jí sahalo těsně nad boky. Koroner se jí zeptal, jak snadno se podle ní dá v takové výšce přepadnout – řekněme poté, co zakopne – přes zábradlí. „Nebylo by to vůbec snadné,“ odpověděla žena.

Policista mohl odejít a na jeho místo zavolali Betty, jež byla samozřejmě korunní svědkyní.

Tohle bylo poprvé, co jsem ji viděl od svojí poslední, katastrofální návštěvy na Hundreds Hall, čtrnáct dní před Carolininou smrtí. Přijela k soudu se svým otcem a spolu s ním seděla po straně místnosti. Její malá, drobná postavička, jež vedle davu mužů v tmavých oblecích působila ještě víc dívčím dojmem, se pomalu vydala vpřed; měla bledou tvář, bezbarvou ofinku po straně připnutou pokřivenou sponkou přesně tak, jak jsem si to pamatoval ze svojí úplně první návštěvy na Hundreds Hall před necelým rokem. Protože jsem byl zvyklý na její uniformu, překvapilo mě, že na sobě má elegantní sukni, sáčko a pod ním bílou halenku. Na nohou měla boty s kramflíčky a tmavé punčochy se švy.

S nervózním úklonem hlavy políbila Nový zákon, zopakovala přísahu a na Riddellovy úvodní otázky odpovídala silným, jasným hlasem. Věděl jsem, že v podstatě jen rozvede to, co už řekla Grahamovi, a měl jsem hrůzu z toho, že uslyším detailnější verzi příběhu. Opřel jsem si lokty před sebe na stůl a zakryl si rukou oči.

Večer sedmadvacátého května, vyprávěla Betty, si šly se slečnou Ayresovou brzy lehnout. V domě to vypadalo „legračně“, protože v něm prakticky už nebyly žádné koberce, závěsy ani nábytek. Slečna Ayresová se chystala jednatřicátého k odjezdu a sama Betty se měla tentýž den vrátit k rodičům. V několika posledních dnech se snažily udělat všechno, co bylo třeba, než se dům předá realitní kanceláři. Celý ten den zametaly a uklízely prázdné pokoje a byly velice unavené. Ne, slečna Ayresová jí nepřipadala nijak skleslá ani zádumčivá. Pracovala stejně tvrdě jako Betty – když už, tak ještě tvrději. Podle Betty už se nemohla dočkat, až odjede, i když o svých plánech moc nemluvila. Vícekrát však zdůraznila, že „chce, aby po ní v domě zůstal pořádek, ať už v něm bude bydlet kdokoliv“.

Betty si šla lehnout v deset hodin. Asi za půl hodiny slyšela, jak do svého pokoje vchází i slečna Ayresová. Slyšela to velice jasně, protože měly pokoje hned naproti sobě. Ano, bylo to v prvním patře. Nad ním bylo ještě druhé patro, do něhož se z dvorany chodilo po stejném schodišti, a obě je osvětlovala skleněná kupole ve střeše.

Asi kolem půl třetí ji probudilo vrzání kroků na schodech. Nejprve se polekala. Pročpak? zajímalo Riddella. Vlastně ani neví.

Není to třeba tím, že ten rozlehlý a osamělý dům na člověka v noci působí skličujícím dojmem? Ano, domnívá se Betty, tím to bude. Ale strach ji brzy přešel. Uvědomila si, že ty kroky patří slečně Ayresové. Hádala, že vstala, aby si odskočila na záchod nebo aby si dole v kuchyni připravila něco teplého k pití. Pak zaslechla další vrzání a s překvapením poznala, že slečna Ayresová nemá namířeno dolů, nýbrž nahoru do druhého patra domu. Proč jste si myslela, že to slečna Ayresová udělala? To nevím. Bylo tam nahoře kromě prázdných pokojů ještě něco jiného? Ne, vůbec nic. Betty slyšela, jak slečna Ayresová velice pomalu postupuje chodbou nahoře, jako kdyby kolem sebe šátrala ve tmě. Pak zaslechla, jak se zastavila a ozvala se.

Slečna Ayresová se ozvala? Jak se ozvala?

Něco zavolala.

A co tedy zavolala?

„Ty.“

Když jsem to slovo uslyšel, zvedl jsem hlavu. Viděl jsem, jak se Riddell zarazil, upřeně se na Betty zadíval skrz sklíčka svých brýlí a řekl: „Vy jste slyšela, jak slečna Ayresová zavolala jedno jediné slovo: ‚Ty‘.“

Betty nešťastně přitakala. „Ano, pane.“

„Jste si tím naprosto jistá? Nemohla jen něco vykřiknout? Zvolat či zasténat?“

„Kdepak, pane. Slyšela jsem to velice jasně.“

„Opravdu? A jak přesně to zavolala?“

„Zavolala to tak, jako kdyby zahlédla někoho, koho zná, pane, ale zároveň z něj má strach. Hroznej strach. A pak jsem slyšela, jak běží. Vyběhla zpátky ke schodům. Vylezla jsem z postele, přišla ke dveřím a rychle je otevřela. A v tu chvíli jsem ji uviděla padat.“

„Viděla jste ten pád jasně?“

„Ano, pane, protože jasně svítil měsíc.“

„A zvolala slečna Ayresová při pádu ještě něco? Vím, že je pro vás těžké něco takového si vybavit, ale nezdálo se vám, že se brání? Nebo spadla přímo dolů s pažemi podél těla?“

„Ani nehlesla, akorát měla trochu zrychlenej dech. Ne, nespadla rovnou dolů. Mávala kolem sebe rukama a nohama. Šermovala s nima – jako když zvednete kočku a vona chce na zem.“

Při těch posledních slovech jí začal přeskakovat hlas, až se jí úplně zadrhl. Riddell požádal jednoho z úředníků, aby Betty nalil sklenici vody, a pochválil ji, že je velice statečná. Ale tohle všechno jsem spíš slyšel, než viděl. Znovu jsem byl předkloněný, oči zacloněné rukou. Protože jestli se ta vzpomínka ukázala příliš nesnesitelná pro Betty, takřka jistě byla nesnesitelná i pro mě. Ucítil jsem, jak mi Graham poklepal na rameno.

„V pořádku?“ zamumlal.

Přikývl jsem.

„Víš to jistě? Vypadáš hrozně.“

Narovnal jsem se. „Ano, jsem v pořádku.“

Váhavě svou ruku zase stáhl.

I Betty už se vzpamatovala. Riddell se blížil ke konci. Prohlásil, že je mu líto, že ji tam musí tak dlouho držet, ale potřebuje objasnit ještě jednu poslední záhadu. Před chvílí totiž vypověděla, že pár vteřin před tím, než slečna Ayresová spadla, strachy vykřikla, jako by na někoho, koho zná, a že pak se rozběhla. Neslyšela Betty náhodou před pádem nebo po něm zvuk nějakých jiných kroků nebo nějaký hlas – nebo prostě jen nějaký jiný zvuk?

„Ne, pane,“ opáčila Betty.

„V domě kromě vás a slečny Ayresové tedy s konečnou platností nikdo jiný nebyl.“

Betty zavrtěla hlavou, „Ne, pane. Teda –“ zaváhala.

Riddell si ji změřil o něco přísněji. Jak jsem řekl, byl to puntičkář. Ještě před chvílí se ji chystal poslat zpět na její místo. „O co jde?“ zajímalo ho však teď. „Chcete nám ještě něco říct?“

„Já nevim, pane,“ pípla Betty. „Rači ne.“

„Radši ne? Co tím chcete říct? Tady se nesmíte ostýchat ani bát. Jsme tady přece od toho, abychom se dopátrali pravdy. Musíte povědět pravdu, pokud to tak cítíte. Tak o co jde?“

„Žádnej jinej člověk v tom domě nebyl, pane,“ odvětila Betty a při tom se kousala zevnitř do úst. „Ale myslím, že to bylo něco jinýho. Něco, co nechtělo, aby slečna Caroline vodešla.“

Riddell se zatvářil zmateně. „Něco jiného?“

„Prosím pěkně duch,“ hlesla Betty.

Mluvila dost tiše, ale v tom hrobovém tichu, které v síni panovalo, se její slova jasně nesla a zanechala na shromáždění veliký dojem. Ozvalo se špitání; jeden člověk se dokonce rozesmál. Riddell se po divácích nasupeně rozhlédl a zeptal se Betty, co tím probůh myslí? A ona mu k mojí hrůze začala upřímně líčit, co všechno se v domě stalo.

Řekla mu, že ten dům se podle ní chová „nervózně“. Řekla, že „v něm žije duch“; že právě on už mohl za to, že Gyp pokousal Gillian Baker-Hydovou. Řekla, že pak ten duch začal zakládat požáry a ty pana Rodericka připravily o rozum; a pak ten duch „mluvil k paní Ayresové a říkal ošklivý věci, kvůli kterejm se zabila“. A teď zabil i slečnu Caroline, když ji vylákal do druhýho patra a shodil ji nebo vystrašil, až spadla. Ten duch „nechtěl, aby v tom domě byla, ale ani nechtěl, aby z něj vodešla“. Je to „zlomyslnej duch a chce celej dům jen pro sebe“.

Domnívám se, že poté, co jí bylo na Hundreds Hall opakovaně odpíráno publikum, chtěla Betty bezelstně za každou cenu využít toho, které měla před sebou. Když to mezi lidmi znovu zašumělo, zvýšila hlas a nasadila zarputilý tón. Rychle jsem se rozhlédl po síni a viděl, že několik lidí se viditelně usmívá; většina na ni však nevěřícně hleděla. Carolinina teta a strýc se tvářili pobouřeně. Novináři si samozřejmě všechno pilně zapisovali.

Graham ke mně zamračeně sklonil hlavu. „Tys o tom všem věděl?“

Neodpověděl jsem. Komická historka dospěla ke svému konci a Riddell se domáhal pořádku.

„Dobrá,“ řekl, když v síni zavládlo ticho. „Pověděla jste nám velice neobyčejný příběh. Vzhledem k tomu, že nejsem žádný krotitel duchů nebo něco podobného, necítím se kvalifikován ho nějak komentovat.“

„Je to pravda, pane,“ zarděla se Betty. „Já nelžu!“

„Ano, jistě. Ještě se vás zeptám na jedno: slečna Ayresová na toho ‚ducha‘ věřila? Byla přesvědčená, že všechny ty strašné věci, o nichž jste se zmínila, spáchal?“

„Ale jistě, pane. Věřila na něj víc než kdokoli jinej.“

Riddell nasadil zasmušilý výraz. „Děkuji vám. Jsem vám velice vděčný. Myslím, že jste nám velkou měrou osvětlila duševní stav slečny Ayresové.“

Rukou ji vybídl, aby se šla posadit. Betty zaváhala, jeho slova a gesto ji zmátly. Riddell jí tedy dal jasněji najevo, že může odejít, a ona se vrátila ke svému otci.

Teď byla řada na mně. Riddell mě zavolal na svědeckou lavici a já jsem vstal a téměř s hrůzou jsem se postavil na určené místo – jako by toto byl trestní proces a já hlavní obžalovaný. Soudní úředník mě vzal pod přísahu, ale když jsem promluvil, musel jsem si odkašlat a celou přísahu zopakovat. Požádal jsem o vodu a Riddell trpělivě počkal, než jsem ji vypil.

Pak začal s výslechem. Nejprve porotě krátce připomněl, jaké jsme doposud vyslechli důkazy.

Naším úkolem, řekl, je určit okolnosti vedoucí ke smrtelnému pádu slečny Ayresové, a podle něj je stále ve hře několik možností. Usuzuje, že cizí zavinění k nim nepatří; žádný z důkazů tomu nenasvědčuje. Je rovněž nepravděpodobné, s ohledem na zprávu doktora Grahama, že slečnu Ayresovou postihla nějaká tělesná slabost – i když je docela dobře možné, že z jakéhokoliv důvodu věřila, že je nemocná, a toto přesvědčení ji mohlo vyděsit či oslabit natolik, že vyvolalo její pád. Vezmeme-li v úvahu to, co podle služebné vykřikla, dalo by se usuzovat, že ji polekalo něco jiného, něco, co zahlédla, nebo si aspoň myslela, že vidí, a následkem toho ztratila rovnováhu. Proti těmto teoriím ovšem hovoří výška a zřejmá pevnost schodišťového zábradlí na Hundreds Hall.

Existují ještě další dvě možnosti, a to obě formy sebevraždy. Slečna Ayresová se mohla vrhnout z toho odpočívadla dolů, aby si vzala život, tedy úkladným činem, naplánovaným při plném vědomí – jinými slovy felo de se, tedy úmyslné zabití. Nebo skočila úmyslně, ale v odpověď na nějakou halucinaci.“

Koroner přelétl očima svoje poznámky a obrátil se ke mně. Je mu známo, že jsem rodinný lékař Ayresových. Slečna Ayresová a já jsme také – je mu líto, že to zde musí vytahovat, ale slyšel, že jsme byli nedávno zasnoubeni a měli jsme se brát. Ujistil mě, že k této otázce bude přistupovat co necitlivěji, ale jeho snahou je zjistit o duševním stavu slečny Ayresové v době její smrti co nejvíc. Proto doufá, že mu budu nápomocen.

Znovu jsem si odkašlal a odpověděl jsem, že se vynasnažím.

Zeptal se mě, kdy jsem Caroline viděl naposledy. Odpověděl jsem, že jsem ji naposledy viděl odpoledne šestnáctého května, kdy jsem Hundreds Hall navštívil v doprovodu paní Grahamové, manželky svého kolegy.

Zajímalo ho, v jakém v tu dobu byla Caroline duševním rozpoložení. Teprve nedávno jsme ona a já zrušili naše zasnoubení – je to tak?

„Ano,“ odvětil jsem.

Jednalo se o vzájemné rozhodnutí?

„Doufám, že odpustíte, že se ptám,“ dodal, nejspíš proto, že viděl můj výraz. „Snažím se jen soudu osvětlit, zda váš rozchod nemohl u slečny Ayresové vyvolat přehnaný stres.“

Přelétl jsem pohledem porotu a představil si, jak by se tohle celé samotné Caroline protivilo; jak by se jí hnusilo pomyšlení, že se tady všichni v černých oblecích probíráme posledními dny jejího života jako hejno vran v obilném poli.

„Ne, myslím, že to u ní žádný přehnaný stres nevyvolalo,“ opáčil jsem tiše. „Ona si to jen – jen si to rozmyslela, to je všechno.“

„Aha, takže rozmyslela… A následkem toho, tuším, bylo její rozhodnutí prodat rodinné sídlo a opustit hrabství. Co jste si o tom rozhodnutí myslel?“

„No, překvapilo mě to. Přišlo mi to drastické.“

„Drastické?“

„Nereálné. Caroline mluvila o tom, že se odstěhuje do Ameriky nebo do Kanady. Mluvila i o tom, že s sebou možná vezme i svého bratra.“

„Svého bratra, pana Rodericka Ayrese, jenž je v současné době hospitalizován v soukromém psychiatrickém sanatoriu?“

„Ano.“

„Slyšel jsem, že jeho stav je dost vážný. Trápila jeho nemoc slečnu Ayresovou?“

„Ovšem že trápila.“

„Přespříliš?“

„Ne, to bych neřekl,“ odpověděl jsem po krátkém zvážení.

„Ukázala vám v souvislosti s cestou do Ameriky nebo Kanady jízdenky nebo rezervaci nebo něco podobného?“

„Ne.“

„Ale jste upřímně přesvědčen o tom, že to myslela vážně?“

„Aspoň pokud vím. Měla takovou představu“ – zarazil jsem se – „no, že v Anglii už není žádoucí. Že teď už tady pro ni není místo.“

Pár diváků z řad venkovské šlechty nad těmi slovy chmurně pokývalo hlavou. I sám Riddell jako by se zamyslel; na okamžik se odmlčel a udělal si poznámku do svých papírů. Pak se obrátil k porotě.

„Ty plány slečny Ayresové mě velice zaujaly,“ řekl. „Zajímalo by mě, nakolik bychom je měli brát vážně. Víte, na jedné straně slyšíme, že se chystala začít nový život a byla plná očekávání. Na druhé by vám ty plány mohly připadat, stejně jako doktoru Faradayovi a musím přiznat, že i mně, poněkud ‚nereálné‘. Na jejich podporu totiž neexistuje jediný důkaz; všechny ve skutečnosti naznačují, že slečna Ayresová se spíš zajímala o to, jak s životem skoncovat, než začít nový. Nedávno zrušila zasnoubení; zbavila se podstatné části rodinného majetku a dávala si záležet, aby svůj prázdný domov zanechala v pořádku. Tohle všechno by mohlo vypovídat o sebevraždě, pečlivě naplánované a uvážené.“

„Doktore Faradayi,“ otočil se ke mně koroner zpátky, „připadala vám někdy slečna Ayresová jako člověk schopný sebevraždy?“

Po kratičké pauze jsem odpověděl, že se domnívám, že za jistých okolností by mohl být schopen sebevraždy každý.

„Zmínila se před vámi někdy o sebevraždě?“

„Ne.“

„Její matka si ovšem nedávno za velice tragických okolností vzala život. To ji muselo poznamenat, že?“

„Poznamenalo,“ přitakal jsem, „a to ve všech ohledech. Trápila se kvůli tomu.“

„Řekl byste, že kvůli tomu ztratila chuť do života?“

„Ne, já – Ne, to bych neřekl.“

Koroner dal hlavu na stranu. „Řekl byste, že to narušilo její duševní rovnováhu?“

Zaváhal jsem. „Někdy se dá duševní rovnováha jen těžko posoudit,“ odpověděl jsem nakonec.

„To jistě ano. Proto se všemožně snažím zjistit, jak na tom v tomto ohledu byla slečna Ayresová. Měl jste o její duševní rovnováze někdy pochyby, doktore Faradayi? Jakékoliv? Například to, jak ‚si to rozmyslela‘ s vaší svatbou? Přišlo vám to typické?“

Po dalším zaváhání jsem připustil, že jsem měl pocit, že se Caroline v posledních týdnech svého života skutečně chovala poněkud nevyzpytatelně.

„Co tím myslíte?“ chtěl vědět koroner.

„Byla duchem nepřítomná,“ rozvedl jsem, „vůbec to nebyla ona. Napadaly ji… zvláštní věci.“

„Zvláštní věci?“

„O její rodině a o jejich domě.“

Při těch slovech mi vynechal hlas. Riddell na mě upřel zrak stejně jako na Betty a zeptal se: „Zmínila se před vámi někdy slečna Ayresová o duchách nebo přízracích či podobných jevech?“

Když jsem neodpověděl, pokračoval: „Ptám se proto, že jsme si právě z úst rodinné služebné vyslechli poměrně neobyčejnou zprávu o životě na Hundreds Hall. Jistě mi dáte za pravdu, že je to velice důležité. Mluvila s vámi někdy slečna Ayresová o duchách nebo přízracích?“

„Ano, mluvila,“ připustil jsem nakonec.

V síni to zašumělo. Tentokrát to Riddell přešel mlčením. Zapíchl do mě upřený pohled a zeptal se: „Slečna Ayresová tedy zcela vážně věřila, že v jejich domě straší?“

Neochotně jsem opáčil, že Caroline věřila, že Hundreds Hall ovládá nějaká síla. Nějaká nadpřirozená síla. „Nemyslím, že ve skutečnosti věřila na duchy.“

„Ale byla přesvědčená, že zahlédla nějaké důkazy této… nadpřirozené moci?“

„Ano.“

„Jakou formu tyto důkazy měly?“

Nadechl jsem se. „Věřila, že více méně připravila jejího bratra o rozum a že se podepsala i na chování její matky.“

„Domnívala se, stejně jako rodinná služebná, že ta síla je zodpovědná za matčinu sebevraždu?“

„V podstatě ano.“

„Utvrzoval jste ji v tom přesvědčení?“

„Ovšem že ne. Neschvaloval jsem ho. Připadalo mi to morbidní. Snažil jsem se ji od toho ze všech sil odpoutat.“

„Ale ta víra přetrvala?“

„Ano.“

„Jak si to vysvětlujete?“

„Nevím,“ odvětil jsem nešťastně. „To kdybych věděl.“

„Nemyslíte, že to byl důkaz duševního vyšinutí?“

„Nevím. Sama Caroline se mnou mluvila o jistém – jistém rodinném stigmatu. Vím jen, že se bála. Ale musíte pochopit, že v tom domě se staly věci – já nevím.“

Riddell si se zadumanou tváří sundal brýle a promnul si hřbet nosu. Když si zasunul drátěné nožičky zpět za uši, řekl: „Musím vám říct, pane doktore, že jsem se se slečnou Ayresovou setkal více než jednou; mnozí lidé v této místnosti ji znali mnohem lépe než já. Ale všichni bychom se, myslím, shodli v tom, že to byla velice rozumná mladá žena. To, že služebná na Hundreds Hall věří na nadpřirozené síly, je jedna věc. Ale aby inteligentní, zdravá, dobře vychovaná dívka jako Caroline Ayresová začala věřit na strašidla – tady přece jasně muselo dojít k nějakému zhoršení duševního zdraví? Jedná se o strašně smutný případ a jsem si vědom toho, že si člověk jen těžko připouští, že někdo, na kom mu kdysi tolik záleželo, je duševně vyšinutý. Ale mně se zdá poměrně jasné, že máme co do činění s případem dědičného rodinného šílenství – rodinného ‚stigmatu‘, jak to sama slečna Ayresová nazvala. Je možné, že v několika málo vteřinách před svou smrtí zvolala ‚Ty!‘ v odpověď na nějakou halucinaci? Že se již nacházela ve spárech šílenství? To se nikdy nedozvíme. Přikláním se však k tomu, aby porota vyhlásila verdikt ve znění ‚sebevražda pod vlivem duševní nemoci‘.

Já však nejsem lékař,“ pokračoval. „Vy jste rodinný lékař a byl bych moc rád, kdybyste můj názor podpořil. Pokud se k tomu necítíte oprávněn, musíte mi to jasně říct; v takovém případě bych musel porotu instruovat jinak. Jste ochoten mi tuto podporu vyjádřit, nebo ne?“

Zahleděl jsem se dolů na svoje ruce; mírně se třásly. V místnosti panovalo nesnesitelné vedro a já jsem na sobě cítil pohledy porotců. Znovu jsem měl pocit, že tady probíhá nějaký trestní proces, do něhož jsem osobně a provinile zapleten.

Opravdu v té rodině bylo nějaké stigma, které ji terorizovalo, den co den, měsíc po měsíci a nakonec ji úplně zničilo? Přesně tomu totiž Riddell věřil, a kdysi bych mu býval dal za pravdu. Snášel bych stejně jako on jeden důkaz za druhým, až by z nich bylo jasné, co chci říct. Jenže moje důvěra v ten příběh teď byla otřesena. Měl jsem dojem, že pohroma, která Hundreds Hall stihla, měla mnohem neobvyklejší ráz. Nebylo to nic, o čem by se mohlo elegantně rozhodovat v malé, obyčejné soudní síni.

Jenomže co to vlastně bylo?

Vzhlédl jsem k moři ostražitých tváří. Zahlédl jsem Grahama, Heptona i Seeleyho. Myslím, že Seeley nepatrně kývl hlavou – i když nemám tušení, zda mě ponoukal, abych konečně promluvil, nebo spíš abych mlčel. Viděl jsem, jak na mě svýma bledýma, zmatenýma očima hledí i Betty… Pak jsem před sebou v duchu uviděl něco jiného: odpočívadlo na Hundreds Hall zalité jasným měsíčním světlem. A znovu jako bych měl před očima Caroline, kterak se po něm pohybuje jistým krokem. Viděl jsem, jak váhavě stoupá nahoru po schodech, jako by ji k sobě vábil nějaký známý hlas; viděl jsem, jak se vydává do tmy, i když si není jistá, co ji tam čeká. Pak – stejně živě jako ty tváře před sebou – jsem spatřil její tvář. Zahlédl jsem v ní poznání, pochopení a zděšení. Na zlomek vteřiny – jako by dlel v tom postříbřeném povrchu jejích očí osvětlených měsíčním světlem – jsem dokonce zahlédl obrys něčeho temného, strašlivého –

Chytil jsem se dřevěného zábradlí před sebou a slyšel, jak Riddell říká moje jméno. Úředník mi rychle přinesl další vodu; v síni to znovu zašumělo. Ale chvilková závrať přešla a zlomek noční můry z Hundreds Hall se ztratil zpátky ve tmě. Copak na tom teď záleží? Teď už je po všem; všechno je promarněné a ztracené. Otřel jsem si tvář, nabyl rovnováhu a obrátil se k Riddellovi, abych mu monotónním hlasem oznámil, že má mou plnou podporu. Ano, jsem přesvědčený, že v několika posledních týdnech života měla Caroline zakalenou mysl a že její smrt byla sebevražda.

Koroner mi poděkoval, propustil mě ze svědecké lavice a celý případ shrnul. Porota se odešla poradit, ale s tak jasnými instrukcemi se vlastně neměla o čem bavit; brzy se vrátila s očekávaným verdiktem a soudní vyšetřování bylo po obvyklých formalitách uzavřeno. Lidé povstávali, židle skřípaly a vrzaly. Hluk v místnosti sílil. „Proboha, pojďme odtud rychle pryč, ano?“ pobídl jsem Grahama.

Vzal mě za loket a odvedl mě ven.

__

Nenahlédl jsem ani do jedněch novin, které v tom týdnu vyšly, ale umím si představit, že si na Bettyině duchařském vyprávění o Hundreds Hall pěkně smlsly. Slyšel jsem, že několik morbidních lidí se dokonce v realitní kanceláři vydávalo za možného kupce, jen aby se pokusili do domu dostat; a jednou nebo dvakrát, když jsem zrovna jel po silnici vedoucí k Hundreds Hall, viděl jsem, jak u brány stojí auta nebo kola a lidé nakukují skrz mřížoví – jako kdyby se z toho domu stala po vzoru hradů a zámků turistická atrakce. Carolinin pohřeb přitáhl davy diváků ze stejného důvodu, přestože její teta a strýc si přáli co nejskromnější obřad bez vyzvánění kostelních zvonů, květinových darů a smuteční hostiny. Skutečných smutečních hostů byla jen hrstka a já jsem se držel pěkně vzadu. Vzal jsem si s sebou ten nedotčený snubní prsten, nechal ho v kapse, a když spouštěli rakev, otáčel jsem si s ním v prstech.

Kapitola 15

Tohle se stalo před více než třemi lety. Od té doby jsem v jednom kole. Když vstoupila v platnost nová zdravotnická reforma, neztratil jsem, jak jsem se obával, pacienty; ve skutečnosti jsem jich ještě pár získal, možná částečně kvůli svým kontaktům s Ayresovými, protože tak jako ti námezdní dělníci z Oxfordshiru mnoho lidí narazilo na moje jméno v novinách a vidělo ve mně „nadějného doktora“. Teď se o mně říká, že jsem oblíbený a přitom se držím při zemi. Stále mám ordinaci v domku doktora Gilla na konci Hlavní ulice v Lidcotu; starému mládenci to místo vyhovuje. Ale vesnice se rychle rozrůstá, přistěhovalo se několik nových mladých rodin a moje ordinace i přípravna jsou stále víc zastaralé. S Grahamem a Seeleym jsme dokonce začali diskutovat o tom, že bychom si společně otevřeli praxi ve zbrusu novém zdravotnickém středisku, které by nám postavil Maurice Babb.

Roderickův stav se bohužel nezlepšil. Doufal jsem, že ztráta sestry by ho konečně mohla zbavit bludů: vždyť co by mu poté ještě mohlo z Hundreds Hall hrozit, říkal jsem si? Ale pokud se dá u něj v souvislosti s Carolininou smrtí vůbec mluvit o změně, pak jedině k horšímu. Dává si všechny ty tragédie za vinu a zdá se, že je posedlý sebetrýzní. Už se popálil, zhmoždil a opařil tolikrát, že ho téměř neustále udržují pod vlivem sedativ; zůstal z něj jen stín toho mladíka, kterým býval. Kdykoliv mi to vyjde, tak za ním zajdu. Je to snazší než dřív, protože poté, co vyschl tok rodinných financí, nemohl Rod již na poněkud drahé soukromé klinice doktora Warrena déle zůstávat. Dnes je pacientem okresní psychiatrické léčebny a je na pokoji s dalšími jedenácti muži.

Z obecních domků na kraji parku Hundreds Hall se stal hit – tak veliký, že vloni postavili dalších tucet a další jsou v plánu. Mnohé z tamních rodin patří k mým pacientům, takže tam jezdím docela často. Ty domky jsou poměrně útulné, mají upravenou předzahrádku a zahrádku se zeleninou vzadu za domem a houpačky a skluzavky pro děti. Ve skutečnosti došlo jen k jediné změně: drátěné ploty vzadu za domem byly nahrazeny dřevěnými. Vyžádali si to sami nájemníci: zdá se, že nikomu z nich se moc nelíbilo, že ze zadních oken hledí přímo na Hundreds Hall. Prohlašovali, že „jim z toho baráku naskakuje husí kůže“. Mezi lidmi, zvlášť mladými a přistěhovalci, kteří Ayresovy osobně nepoznali, stále kolují historky o tamním duchovi. Tou nejoblíbenější je asi ta, že v sídle straší duch mladé služtičky, kterou její pán týral a která vyskočila nebo byla vyhozena z jednoho z horních oken. Pravidelně se prý zjevuje v parku a pláče tak usedavě, až z toho puká srdce.

Jednou jsem před těmi domky narazil na silnici na Betty. Jedna z tamních rodin jsou její příbuzní. Zrovna jsem několik měsíců po Carolinině smrti parkoval auto, když jsem viděl, jak ze zahradní branky vychází nějaká mladá žena s mladým mužem; právě když jsem zavíral dvířka, aby mohli projít, ta mladá žena zůstala stát a vyhrkla: „Vy mě nepoznáváte, pane doktore?“ Zadíval jsem se jí do tváře a uviděl ty její vykulené šedivé oči a křivé zoubky; jinak bych ji vůbec nepoznal. Měla na sobě laciné letní šaty s módním střihem sukně. Bezbarvé vlasy měla odbarvené a naondulované, rty a tváře jí rozjasnila růž; byla stále malá, ale z útlosti buď vyrostla, nebo našla nějaký umělý způsob, jak si vylepšit figuru. Myslím, že jí bylo skoro šestnáct. Řekla mi, že stále žije s rodiči a že její matka „furt vyvádí“, ale konečně si našla vytouženou práci v továrně na kola. Ta práce je sice dost jednotvárná, ale s ostatními děvčaty je „prča“; večery a víkendy má jen pro sebe a často jezdí na tancovačku do Coventry. Po celou dobu, co se mnou mluvila, zůstala zavěšená do toho mladíka. Vypadal tak na třiadvacet: byl tedy téměř stejně starý jako Roderick.

O soudním vyšetřování nebo Carolinině smrti se Betty ani slůvkem nezmínila a už jsem si začínal myslet, zatímco dál brebentila, že si na Hundreds Hall ani nevzpomene – jako kdyby na ní celé to temné období nezanechalo žádnou stopu. Ale pak se v okně objevili lidé, u nichž byla na návštěvě, a zavolali na toho mladíka, a sotva se vzdálil, její optimismus jako by zeslábl.

„Takže se nebojíte chodit tak blízko k Hundreds Hall, Betty?“ zeptal jsem se tiše.

Zrudla a zavrtěla hlavou.

„Ale do toho baráku už bych nevkročila. Ani za tisíc liber! Furt se mi vo tom zdá.“

„Vážně?“ Mně už se nic podobného nezdálo.

„Není to nic zlýho,“ dodala a nakrčila nos. „Spíš legračního. Většinou se mi zdá vo paní Ayresový. Nabízí mi v těch snech různý věci, šperky, brože a tak. A já si je nikdy nechci vzít, ani nevim proč; a tak se nakonec rozpláče… Chudák paní Ayresová. Byla to tak hodná pani. I slečna Caroline. To, co se jim stalo, to si nezasloužily, že ne?“

S tím jsem tedy musel souhlasit. Chvilku jsme jen tak smutně a mlčky stáli vedle sebe. Napadlo mě, že kdyby nás někdo pozoroval, museli bychom mu připadat jako docela obyčejná dvojice; a přesto jsme ona a já z trosek toho příšerného roku vyšli jako jediní přeživší.

Pak se k nám zpátky přiloudal její mladík a z Betty byla znovu ta hubatá dívka. Na rozloučenou mi podala ruku, zavěsila se do něj a společně zamířili k autobusové zastávce. Když jsem se za dvacet minut vracel k autu, pořád dováděli na lavičce: Betty mu seděla na klíně a se smíchem kopala nohama.

Hundreds Hall je stále na prodej. Nikdo nemá chuť vrazit do něj peníze ani čas. Nějakou dobu se mluvilo o tom, že hrabská rada tam vybuduje centrum pro další vzdělávání učitelů. Pak jeden obchodník z Birmighamu zvažoval, že by sídlo přestavěl na hotel. Jenže ze všeho sešlo, když vyšly najevo místní drby. Ale klepy poslední dobou ustávají. Možná že lidi začalo odrazovat to, jak to tam teď vypadá – zahrady jsou samozřejmě beznadějně zarostlé; terasa se ztrácí pod záplavou plevele; děti čmárají křídou po zdech a házejí do oken kameny, takže dům se uprostřed toho zmatku krčí jako nějaké raněné, zbídačelé zvíře.

Jezdím tam, kdykoliv mi to moje povinnosti dovolují. Mám totiž stále svoje klíče a zatím nikdo nevyměnil zámky. Velmi sporadicky zjišťuju, že tam v mojí nepřítomnosti někdo byl – tulák či pobuda – a pokusil se vyrazit dveře; jenže ty jsou bytelné a celkem vzato pověst toho domu cizí lidi stejně odrazuje. A navíc tam není co ukrást, neboť to, co se nepodařilo Caroline ještě před smrtí prodat, si odvezli její teta a strýc.

Pokoje v přízemí nechávám raději zabedněné. V poslední době mi dělá starosti hlavně druhé patro; ve střeše se tam, kde špatné počasí odneslo tašky, objevují díry; ve starém dětském pokoji se uhnízdila vlaštovčí rodinka. Rozestavěl jsem tam vědra, aby zachycovala dešťovou vodu, a ta nejhůře rozbitá okna jsem co nejlépe zabednil. Čas od času projdu celým domem a setřu prach a posbírám myšince. Strop v salonu stále drží, přestože je jen otázkou času, kdy se ta vzdutá štukatura zbortí. Carolinina ložnice dál chátrá. Roderickův pokoj dodnes matně páchne spáleninou… Navzdory tomu si ale Hundreds Hall stále uchovává svoji krásu. V některých ohledech je ještě krásnější než dřív, protože bez koberců a nábytku a lidského hemžení člověk lépe docení jeho křivky a georgiánskou souměrnost, překrásnou souhru světla a stínu, povlovnou posloupnost pokojů. Na svých tichých procházkách těmi zšeřelými prostorami dokážu vidět dům tak, jak ho viděl jeho architekt, když byl nový, s čerstvými a neodrolenými sádrovými ozdobami a neposkvrněnými povrchy. V těch chvílích není po Ayresových ani stopy. Jako by se ten dům celé rodiny zbavil, jako když se tráva vzpamatovává po tom, když na ni stoupne něčí bota.

K pochopení toho, co se stalo na Hundreds Hall, však nejsem o nic blíž než před třemi lety. Jednou nebo dvakrát jsem o tom mluvil se Seeleym. Pevně si stál za svou původní, racionální teorií, že Hundreds Hall vlastně padlo za oběť dějinám, že ho zničila vlastní neschopnost udržet tempo s rychle se proměňujícím světem. Podle jeho názoru Ayresovi nebyli schopní přizpůsobit se době, a tak jednoduše kapitulovali a zvolili sebevraždu nebo šílenství. Tvrdí, že úplně stejným způsobem mizí staré šlechtické rody po celé Anglii.

Ta teorie je dost přesvědčivá, a přesto mi někdy nedává spát. Vzpomínám na chudáka dobráka Gypa; vybavuju si ty záhadné černé čmouhy na stěnách a stropě v Roderickově pokoji; mám před očima i ty tři kapičky krve, které jsem jednou viděl vyskákat na hedvábné halence paní Ayresové. A vzpomínám na Caroline. Vzpomínám, jak jen chvilku před tím, než zemřela, postupovala měsíčním světlem po odpočívadle a vykřikla: Ty!

Nikdy jsem se Seeleymu nepokusil připomenout jeho druhou, podivínštější teorii: že Hundreds Hall sžírá nějaký temný virus, nějaké vyhládlé stinné stvoření, nějaký „malý vetřelec“, zplozený ze ztrápeného podvědomí osoby, která je s domem přímo spjatá. Ale při svých osamělých návštěvách jsem nevědomky ostražitější. Čas od času koutkem oka vycítím něčí přítomnost nebo zachytím nějaký pohyb, a srdce mi sevře strach a očekávání; představuju si, že se mi konečně vyjeví to tajemství; že spatřím to, co spatřila Caroline, a stejně jako ona dojdu poznání.

Ale pokud na Hundreds Hall opravdu straší, ten duch se mi nezjevuje. Protože když se otočím, zklamaně si uvědomím, že to, nač se dívám, je jen naprasklá okenní tabulka, a že zdeformovaná tvář, která z ní na mě celá zmatená a roztoužená hledí, je jen ta moje.

Poděkování

Díky všem, kteří četli knihu mezi prvními a nešetřili slovy povzbuzení: Alison Oramové, Sally O-J, Antonymu Toppingovi, Hirãni Himonové, Jennifer Vaughanové, Terrymu Vaughanovi a Ceri Williamsové. Díky svojí agentce Judith Murrayové i svým vydavatelům ve Spojeném království, Spojených státech a Kanadě: Lenniemu Goodingsovi, Megan Lynchové a Laře Hinchbergerové. Díky všem zaměstnancům agentur a vydavatelství Greene & Heaton Ltd.; Little, Brown; Riverhead a McClelland & Stewart, kteří přečetli rukopis a opatřili ho poznámkami. Díky Hildě Walshové za rady ohledně problematiky svalů. Zvláštní poděkování patří Angele Hewinsové za to, že trpělivě zodpověděla každou sebevágnější otázku ohledně života ve Warwickshiru. Nejvřelejší dík pak patří Lucy Vaughanové.

Část Malého vetřelce vznikla během podnětného měsíčního pobytu v rezidenci Hedgebrook pro spisovatelky na Whidbey Islandu v americkém státě Washington. Jsem hluboce vděčná jak jeho zaměstnancům za to, že mi pobyt zpříjemnili, tak všem autorkám, s nimiž jsem se tam seznámila.

Jsem rovněž velmi zavázaná řadě nebeletristických děl, k nimž patří: Edmund Gurney, Frederic W. H. Myers a Frank Podmore, Přízraky živých (Londýn, 1886); Catherine Croweová, Noční stránka přírody (Londýn, 1848); Harry Price, Řádění poltergeistů na území Anglie (Londýn, 1945); Hereward Carrington a Nandor Fodor, Lidé pronásledovaní duchy (New York, 1951); Nandon Fodor, Na stopě poltergeista (New York, 1958); A. R. G. Owen, Umíme vysvětlit existenci poltergeista? (New York, 1964); Kenneth Lane, Deník nikoho z lékařského hlediska (Londýn, 1982) a Venkovský doktor na jihozápadu Anglie (Londýn, 1984); John Pemberton, Will Pickles z Wensleydaleu (Londýn, 1970); Dawn Robertsonová, Venkovský lékař (Kirkby Stephen, 1999); Geoffrey Barber, Doktor z venkova (Ipswich, 1974); Geoffrey Tyack, Venkovská panství Warwickshiru (Chichester, 1994); George Hewins, Rod Dillenů, ed. Angela Hewinsová (Londýn, 1981) a Angela Hewinsová, Mary, hned po královně – paměti pracující dívky (Oxford, 1985).

Poznámka

Autorem překladu básně „Mráz o půlnoci“ je Zdeněk Hron („Jezerní básníci“, Mladá fronta, Praha 1999).

Úryvek básně Roberta Herricka z angličtiny přeložil Tomáš Mika.

Sarah Watersová

Malý vetřelec

Z anglického originálu The Little Stranger

vydaného roku 2009 nakladatelstvím

Riverhead v Londýně

přeložila Barbora Punge Puchalská.

Vazba, ilustrace, grafická úprava a sazba Pavel Růt.

Odpovědná redaktorka Eva Slámová.

Technický redaktor Milan Dorazil.

Vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, http://www.argo.cz

roku 2010 jako svou 1386. publikaci.

Vytiskla tiskárna Akcent.

Vydání první.

ISBN 978-80-257-0281-9

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS

sklad: KOSMAS s.r.o. Za Halami 877

252 62 Horoměřice

tel: 226 519 383, fax: 226 519 387

e-mail: odbyt@kosmas.cz, www.firma.kosmas.cz

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví

www.kosmas.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai