S. J. Watson

Dřív než půjdu spát

„Až budu v noci spát, z mé mysli se vymaže všechno, co vím dnes.

Všechno, co jsem dnes dělala. Zítra se probudím, stejně jako jsem se probudila dneska. Budu si myslet, že jsem ještě dítě. Že mám dosud celý život před sebou…“

Christine Lucasová trpí zvláštním druhem amnézie. Každé ráno musí čelit pohledu do zrcadla a nepoznávat svou vlastní tvář od autonehody, při níž ztratila paměť, uplynulo Už osmnáct let. Každé ráno ji cizí muž v její posteli přesvědčuje, že je jejím manželem, znovu se dovídá stejné podrobnosti: kde žijí, zda mají či nemají děti.

O její případ se zajímá ambiciózní doktor Nash, který Christine pomůže psát si deník. Christine zprvu nezná důvod, proč by měla své zápisky skrývat, ale den za dnem zjišťuje, že její muž před ní řadu věcí tají. Je Ben trpělivým pečovatelem, který ji chce uchránit před krutou skutečností, anebo jí lže z jiných, zákeřnějších důvodů? Komu může důvěřovat žena, která každý den pochybuje i o své vlastní identitě?

PRVNÍ ČÁST

Dnes

Ten pokoj je cizí. Neznámý. Nevím, kde jsem ani jak jsem se tady ocitla. Nevím, jak se dostanu domů.

Strávilajsem tu noc. Probudil mě ženský hlas nejdřív mě napadlo, že ta ženaje se mnou v posteli, ale pak jsem si uvědomila, že čte zprávy a já slyším rádiobudík -, a když jsem otevřela oči, byla jsem tudy. V tomhle pokoji, který nepoznávám.

Moje oči se přizpůsobují šeru a já se rozhlížím kolem sebe. Na zadní straně dveří od šatní skříně visí župan hodí se pro ženu, ovšem pro nějakou daleko starší, než jsem já -au toaletkyjsou přes opěradlo židle úhledně přeložené kalhoty v námořnické modři, ale o moc víc toho nevidím. Budík vypadá složitě, přesto nacházím knoflík, který by ho měl umlčet. Povedlo se.

Právě v tu chvíli vedle sebe zaslechnu rozechvělé nadechnutí a dojde mi, že nejsem sama. Otočím se. Vidím velký kus kůže a tmavé vlasy prokvetlé stříbrem. Nějaký muž. Levou paži má položenou na přikrývce a na čtvrtém prstu jeho rukyje zlatý kroužek. Potlačím zaúpění. Nejenže je starý a šedivý, pomyslím si, ale navíc je ženatý. Vyspala jsem se s ženatým mužem, a ještě k tomu jsem to podle všeho udělala u něj doma, v posteli, o kterou se určitě obvykle dělí se svou manželkou. Znovu se natáhnu, potřebuju se vzpamatovat. Měla bych se stydět.

Napadá mě, kde je asi jeho manželka. Mám si dělat sta-

rošti s tím, že se může každou chvíli vrátit? Představuju si, jak stojí na druhé straně pokoje aječí na mě, že jsem coura. Svůdnice. Podlý had. Říkám si, jak se budu bránit, pokud se skutečně objeví, ajestli toho vůbec budu schopna. Zdá se ovšem, že tomu chlápkovi v posteli je to jedno. Obrátil se na druhou stranu a chrápe dál.

Snažím se ležet bez pohnutí. Většinou si pamatuju, jak jsem se do podobných situací dostala, ale dnes ne. Musí v tom být nějaký večírek anebo návštěva baru či klubu. Zřejmě jsem se pořádně zrušila. Natolik, že si vůbec nic nepamatuju. Natolik, že jsem šla s mužem, který má snubní prstýnek a chlupy na zádech, k němu domů.

Odhrnu velice opatrně pokrývku a posadím se na okraj postele. Nejdřív ze všeho musím do koupelny. Ignoruju pantofle u svých nohou šoustat s ženatým mužem je jedna věc, ale nikdy bych nemohla nosit boty jiné ženy a bosa se vyplížím na chodbu. Uvědomuju si svou nahotu, bojím se, abych nezvolila špatné dveře, nenarazila na podnájemníka nebo pubertálního syna. Ke své úlevě vidím, že dveře do koupelny jsou otevřené, vejdu dovnitř a zamknu za sebou.

Posadím se, vyčurám se a potom spláchnu a otočím se, abych si umyla ruce. Natáhnu se pro mýdlo, jenže něco je špatně. Nejdřív nemůžu přijít na to, co to je, ale pak to vidím. Ruka, která svírá mýdlo, nevypadá jako moje. Její kůže je vrásčitá a prstyjsou tlusté. Nehty na ní nejsou nalakované a jsou okousané do masa, a stejně jako ten muž v posteli, od něhož jsem právě odešla, nese na prsteníku prostý zlatý snubní prsten.

Chvíli nevěřícně zírám, potom prsty zatřepu. Prsty na ruce držící mýdlo se také pohnou. Zalapám po dechu a mýdlo sklouzne do umyvadla. Podívám se do zrcadla.

Obličej, který mi vrací pohled, není můj. Vlasy jsou zplihlé a ostříhané daleko víc nakrátko, nežjakje nosím, kůže na tvářích a pod bradou je povislá, rty jsou úzké,

koutky úst obrácené dolů. Vykřiknu, zajíknutím beze slov, které by se proměnilo ve vyděšený jekot, kdybych to dovolila, a pak si všimnu těch očí. Mají vrásky, ale navzdory tomu vidím, že jsou moje. Ta osoba v zrcadle jsem já, ale o dvacet let starší. Dvacet pět. Ještě víc.

To není možné. Roztřesu se a chytím se okraje umyvadla. Z hrdla se mi začíná drát další výkřik a tentokrát vybuchuje v přiškrcené vyjeknutí. Ustoupím o krok, pryč od zrcadla, a tehdyje uvidím. Fotografie. Nalepené na stěně, dokonce i na zrcadle. Snímky, promíchané se žlutými lepicími papírky, zvlhlými a pokroucenými, na nichžjsou fixem napsané poznámky.

Namátkou si jeden vyberu. Stojí na něm Christine a šipka ukazuje na mou fotografii fotografii mého nového já, mého starého já -, na níž sedím na lavičce na nábřeží, vedle nějakého muže. To jméno mi připadá povědomé, ale jen vzdáleně, jako kdybych musela vynaložit úsilí, abych uvěřila, že je moje. Oba se usmíváme na fotografa, držíme se za ruce. Muž je hezký, přitažlivý, a když se podívám pořádně, vidím, že je to stejný muž jako ten, se kterým jsem spala, ten, kterého jsem zanechala v posteli. Pod tím je napsané slovo Ben a hned vedle tvůj manžel.

Zalapám po dechu a odtrhnu to ze zdi. Ne, říkám si. Ne! To není možné… Zběžně si prohlédnu ostatní snímky. Na všech jsem já a on. Na jednom mám na sobě ošklivé šaty a rozbaluju nějaký dárek, na jiném máme oba oblečené podobné nepromokavé bundy a stojíme před vodopádem, zatímco nám nohy očichává nějaký psík. Na další fotografii sedím vedle něj, ze sklenice usrkávám pomerančový džus a na sobě mám župan, který jsem předtím zahlédla vedle v ložnici.

Ustupuju dál, dokud za zády neucítím studené dlaždičky. V tu chvíli se dostaví záblesk něčeho, co mi připadá jako vzpomínka. Moje mysl seji pokusí zachytit, ale zmizí jako popel rozmetaný poryvem větru ajá si uvědomím, že

v mém životě je nějaké tehdy, nějaké předtím, ačkoliv nedokážu říct před čím, a nějaké teď, a mezi těmi dvěma není nic než dlouhá, mlčenlivá prázdnota, která mě dovedla sem, ke mně a k němu, do téhle domácnosti.

Vrátím se do ložnice. V ruce mám pořád tu fotografii tu, na které jsem já a ten muž, vedle něhož jsem se probudila a přidržuju ji napřaženou před sebou.

„Co se to děje?“ ptám se. Ječím, po tvářích mi tečou slzy. Muž si v posteli sedá, oči má napůl zavřené. „Kdo jste?“

Jsem tvůj manžel,“ říká. Obličej má rozespalý, ale není na něm ani stopa po rozmrzelosti. Nedívá se na moje nahé tělo. „Jsme svoji už léta?

„Jak to myslíš?“ osočím se na něj. Chtěla bych utéct, ale nemám kam. „,Svoji už léta? Jak to myslíš?“

Vstane. „Na,“ řekne a podá mi župan, počká, až si ho obléknu. Na sobě má kalhoty od pyžama, které jsou mu příliš velké, a bílé tílko. Připomíná mi mého otce.

„Vzali jsme se v roce devatenáct set osmdesát pět? začne, „před dvaadvaceti lety. Tobě…“

Skočím mu do řeči. „Cože?“ Cítím, jak se mi odkrvuje hlava, místnost se kolem mě začíná točit. Někde v domě tikají hodiny a znějí příliš hlasitě, jako údery kladiva. „Ale..? Udělá krok směrem ke mně. „Jak…?“

„Christine, tobě je teď čtyřicet sedm,“ dodá. Podívám se na něj, na toho cizího člověka, který se na mě usmívá. Nechci mu věřit, nechci ani poslouchat to, co mi říká, ale on pokračuje. „Měla jsi nehodu,“ vypráví. „Ošklivou nehodu. Utrpěla jsi zranění hlavy. Máš potíže zapamatovat si některé věci?

Jaké věci?“ naléhám a myslím tím: přece ne těch posledních dvacet pět let f Jaké věci?“

Opět ke mně o kousek přistoupí, přibližuje se, jako bych byla vylekané zvíře. „Všechny,“ říká. „Někdy to začíná krátce po tvé dvacítce. Někdy dokonce ještě dřív.“

Hlavou se mi honí myšlenky, vír letopočtů a dat. Nechci se zeptat, ale vím, že musím. „Kdy… jsem měla tu nehodu?”

Podívá se na mě, ve tváři se mu současně zračí soucit i obavy.

„Když ti bylo dvacet devět…”

Zavřu oči. Přestože se moje mysl stále pokouší tu informaci popřít, nějakým způsobem vím, že je to pravda. Slyším se, jak zase nabírám, a když se rozpláču, tenhle Ben popojde ke vchodu do ložnice, kde stojím. Cítím ho vedle sebe a neuhýbám, zatímco mě pažemi objímá v pase, nebráním se, když mě k sobě přitahuje. Drží mě v náruči. Lehounce se spolu pohupujeme a já si uvědomím, že mi ten pohyb připadá něčím povědomý. Dělá mi dobře.

„Miluju tě, Christine,” říká, a ačkoliv vím, že bych měla odpovědět, že ho taky miluju, neudělám to. Neřeknu nic. Jak ho můžu milovat? Je to cizí člověk. Nic mi nedává smysl. Chtěla bych vědět tolik věcí. Jak jsem se sem dostala, co dělám, abych přežila. Ale nevím, jak se zeptat.

„Mám strach,” říkám.

„Já vím,” odpovídá, „já vím. Ale nedělej si starosti, Chris. Já se o tebe postarám. Vždycky se o tebe budu starat. Bude to zase dobré. Věř mi.”

Navrhne, že mě provede po domě. Už jsem o něco klidnější. Oblékla jsem si kalhoty a staré triko, které mi dal, přes ramena jsem si přehodila župan. Vyjdeme na chodbu. „Koupelnu jsi viděla,” řekne a otevře dveře vedle. „Tady je pracovna.”

Je tam skleněný stůl s něčím, co zřejmě musí být počítač, přestože vypadá směšně drobně, téměř jako hračka. Vedle něj stojí skříňka na spisy v matné kovově šedé barvě, na stěně nad ním je plánovač. Všechno je uklizené, uspořádané. „Občas tu pracuju,“ dodá a dveře zavře. Přejdeme na druhou stranu chodby a on otevře jiné dveře. Postel, toaletka, další skříně. Vypadá to tu skoro stejně jako v pokoji, ve kterém jsem se probudila. „Někdy tady přespáváš,” vysvětlí mi, „pokud máš chuť. Ale většinou se nerada budíš sama. Propadáš panice, když nemůžeš přijít na to, kde jsi.” Kývám hlavou. Připadám sijako potenciální nájemník, kterého provádějí po novém bytě. Možný podnájemník. „Pojďme do přízemí.”

Jdu za ním dolů. Ukazuje mi obývací pokoj hnědou pohovku a křesla, na zdi plochou, zavěšenou obrazovku, o níž mi prozradí, že to je televize a jídelnu a kuchyň. Nic z toho mi není povědomé. Necítím vůbec nic, ani když na lince spatřím zarámovanou fotografii nás dvou. „Vzadu je zahrada,” pokračuje a já se podívám skrze skleněné dveře, které vedou z kuchyně. Zrovna se rozednívá, noční obloha se zbarvuje do inkoustové modři a mně se podaří rozeznat obrysy velkého stromu a kůlny usazené na vzdáleném konci maličké zahrady, ale téměř nic dalšího. Dojde mi, že ani nevím, v jaké části světa se nacházíme.

„Kde to jsme?” zeptám se.

Stojí za mnou. Vidím nás oba, jak se zrcadlíme ve skle. Sebe. Svého manžela. Ve středních letech.

„V severním Londýně,” odvětí. „Na Crouch End.”

Ustoupím. Zachvátí mě panika. „Ježíši,” vypravím ze sebe, „já ani nevím, kde to sakra bydlím…”

Vezme mě za ruku. „Neboj se. Zase se to zlepší.” Obrátím se k němu, protože čekám, že mi poví, jak se to zlepší, ale to neudělá. „Nedáš si kafe?”

Dostanu na něj zlost, ale nakonec řeknu: „Ano. Ano,

prosím tě.“ Nalije vodu do konvice. „Černé,“ dodám. „Bez cukru.“

Já vím,“ odvětí a usměje se na mě. „Dáš si toast?”

Řeknu, že ano. Zjevně toho o mně ví tolik, a přesto si připadám jako ráno po vztahu na jednu noc; u snídaně s cizím člověkem v jeho domě, zatímco v duchu přemítám, za jak dlouho bude přijatelné se vytratit, vrátit se domů.

Jenže to je právě ten rozdíl. Očividně jsem doma tady.

„Asi se potřebuju posadit,” prohlásím. Podívá se na mě.

„Běž si sednout do obývacího pokoje,” vybídne mě. „Za chvilku ti to přinesu.”

Vyjdu z kuchyně.

Ben za mnou přijde pár minut nato. Podá mi nějaký notes. Je to sešit s výstřižky,” vysvětlí mi. „Třeba ti pomůže.” Vezmu si ho od něj. Je svázaný v umělé hmotě, která má zřejmě vypadat jako opotřebovaná kůže, ale nevypadá tak, aje nedbale převázaný stužkou. „Hned jsem zpátky,” řekne a odejde z místnosti.

Sedím na pohovce. Výstřižkový sešit mě tíží v klíně. Pohled na něj mi připadá jako šmírování. Připomínám si, že ať je uvnitř cokoliv, týká se to mě a dal mi ho můj vlastní manžel.

Rozvážu stužku a namátkou ho otevřu. Snímek mě a Bena, na kterém vypadáme daleko mladší.

Zabouchnu desky. Rukama přejedu po vazbě, rozvířím stránky. Tohle nejspíš dělám každý den.

Nedokážu si to představit. Jsem si jistá, že muselo dojít ke strašlivému omylu, a přesto to tak očividně není. Důkazy jsou všude v zrcadle v patře, ve vráskách na rukou, které přede mnou hladí sešit. Nejsem tím, kým jsem podle svých představ byla, když jsem se dnes ráno probudila.

Jenže kdo to byl? říkám si. Kdy jsem byla tou osobou, kte

rá se probudila v posteli někoho cizího a napadaly ji myšlenky pouze na útěk? Zavírám oči. Mám pocit, jako bych se vznášela. A nejsem připoutaná. Hrozí mi, že uletím.

Potřebuju nějaké ukotvení. Se zavřenýma očima se pokusím soustředit na něco, cokoliv pevného. Nemůžu nic najít. Tolik let mého života, myslím si, je ztraceno.

Tenhle sešit mi prozradí, kdo jsem, ale mně se nechce ho otevřít. Ještě ne. Chci chvíli jen tak sedět, s minulostí jako nepopsaný list. Balancovat na hraně mezi možností a skutečností. Bojím se svou minulost odhalit. Zjistit, čeho jsem dosáhla a čeho ne.

Ben se vrací a pokládá přede mne tác. S toastem, dvěma šálky kávy, džbánkem mléka. „Už je to lepší?“ zeptá se. Přikývnu.

Posadí se vedle mě. Oholil se, oblékl si kalhoty a košili s kravatou. Už nevypadá jako můj otec. Teď vypadá jako někdo, kdo pracuje v bance, v kanceláři. Ale není to špatné, pomyslím si a vzápětí si tu myšlenku vyženu z hlavy.

, Je každý den takový?“ zeptám se. Přesune si jeden toast na talíř, namaže ho máslem.

„Víceméně,“ odpoví. „Dáš si?“ Zavrtím hlavou a on si ukousne. „Zdá se, že dokážeš informace uchovávat, dokud jsi vzhůru,“ vysvětluje, „ale potom, jakmile usneš, většina se jich vy tratí. Káva chutná?”

Odpovím mu, zeje dobrá, a on mi z rukou vezme sešit. „Tohle je něco jako holčičí sešit s nalepenými obrázky,” řekne a otevře ho. „Před několika lety u nás hořelo, takže jsme přišli o spoustu starých fotografií a dalších věcí, ale i tak je toho dost.” Ukáže na první stránku. „Tohle je tvůj diplom,” poznamená. „A tady je fotografie z tvé promoce.” Podívám se, kam ukazuje: usmívám se tam, mžourám do slunce, na sobě mám černý talár a plstěnou čapku se zlatým střapcem. Těsně za mnou stojí nějaký muž v obleku s kravatou, obličej odvrací od fotoaparátu.

„To jsi ty?“ zeptám se.

Usměje se. „Ne. Já jsem nepromoval ve stejnou dobu jako ty. Tehdy jsem ještě studoval. Chemii.”

Vzhlédnu k němu. „Kdyjsme se vzali?”

Obrátí se ke mně, vezme mi ruku do dlaní. Překvapí mě hrubost jeho kůže, asi v protikladu k hebkosti mládí. „Rok potom, co jsi dodělala doktorát. To jsme spolu chodili už několik let, ale ty my oba jsme chtěli počkat, až dostuduješ.”

To dává smysl, pomyslím si, ačkoliv mi to připadá až příliš rozumné. Říkám si, jestli jsem vůbec toužila se za něj provdat.

Jako by mi četl myšlenky, poznamená: „Moc jsme se milovali,” a pak dodá, „a pořád se milujeme.”

Nevím, co bych na to řekla. Usměju se. Napije se kávy, pak znovu upře pohled na sešit na klíně. Otočí několik dalších stránek.

„Studovala jsi angličtinu,” podotkne. „Po promoci jsi pak vystřídala několik zaměstnání. Nic důležitého. Administrativní práci, takýs jeden čas něco prodávala. Nejspíš jsi pořádně nevěděla, co bys chtěla dělat. Já jsem skončil s bakalářským diplomem a nějakou dobu jsem se školil na učitele. Pár let to bylo obtížné, ale pak mě povýšili, no a teď jsme tady.”

Rozhlédnu se po obývacím pokoji. Je pěkný, útulný. Nižší střední třída. Na stěně nad krbem visí zarámovaný obraz lesní scenérie, na krbové římse stojí vedle hodin čínské sošky. Ráda bych věděla, jestli jsem se na téhle výzdobě podílela.

Ben vypráví dál. „Učím poblíž na střední škole. Teď jsem vedoucí oddělení.” V jeho slovech není žádný náznak pýchy.

„A já?” zeptám se, přestože vlastně znám jedinou možnou odpověď. Stiskne mi ruku.

„Ty jsi musela přestat pracovat. Po té nehodě. Neděláš

nic.“ Určitě vycítil moje zklamání. „Není to zapotřebí. Já sám vydělávám dost. Stačí nám to. Máme se dobře.“

Zavřu oči, ruku si přitisknu na čelo. Je toho na mě moc a přála bych si, aby už mlčel. Mám pocit, že toho víc nedokážu pojmout, a pokud k tomu ještě něco dodá, nakonec vybuchnu.

Co tedy dělám celé dny? mám chuť se ho zeptat, ale protože se bojím odpovědi, neřeknu nic.

Dojí svůj toast a tác odnese do kuchyně. Když se vrátí, má na sobě plášť.

„Musím do práce,“ poznamená. Jsem celá napjatá.

„Ničeho se neboj,“ dodá, „bude to dobré. Zavolám ti. Slibuju. Nezapomeň, že dnešek se ničím neliší od jiných dnů. Bude to fajn.“

„Ale…,“ namítnu.

„Musím jít,“ přeruší mě. „Promiň. Než odejdu, ukážu ti pár věcí, které by se ti mohly hodit.“

V kuchyni mi ukáže, co je v té které skříňce, upozorní mě na nějaké zbytky v ledničce, na to, co si můžu dát k obědu, a setře tabuli přišroubovanou na zdi, vedle níž visí černý fix, přivázaný na šňůrce. „Občas ti tu nechávám vzkazy,“ podotkne. Všimnu si, že napsal slovo pátek úhlednými, rovnoměrnými velkými písmeny, a pod něj připsal Prádlo? Procházka? (Vezmi si telefon!) Televize?Ke slovu Oběd doplnil, že v ledničce je trochu zbylého lososa, a přidal slovo Salát? Nakonec napsal, že by měl být doma do šesti. „Vždycky s sebou nosíš diář,“ říká, „je v kabelce. Jsou v něm vzadu důležitá telefonní čísla a naše adresa, pro případ, že bys zabloudila. A máš mobilní telefon

„Mobilní co?“ zeptám se.

„Telefon,“ zopakuje. „Je bezdrátový. Můžeš ho používat kdekoliv. Mimo dům, prostě kdekoliv. Máš ho v kabelce. Určitě si ho vezmi s sebou, pokud půjdeš ven.“

„Vezmu,“ přitakám.

„Fajn,“ uzavře to. Jdeme do předsíně a on zvedne sta

rou koženou aktovku odloženou vedle dveří. „Takjá tedy půjdu.”

„Dobře,“ řeknu. Netuším, co dalšího bych měla říct. Připadám si jako dítě, které nejde do školy a zůstává samo doma, zatímco rodiče odcházejí do práce. Představuju si, jak mi říká: Na nic nesahej. Nezapomeň si vzít léky.

Popojde ke mně. Políbí mě na tvář. Nebráním mu v tom, ale polibek neopětuju. Otočí se k hlavním dveřím a už se je chystá otevřít, když se zarazí.

„Jo,“ vyhrkne a obrátí se zase ke mně. „Málem bych zapomněl.“Jeho hlas zní najednou nucené, nadšení v něm je hrané. Příliš se snaží, aby působil přirozeně; je zřejmé, že se k tomu, co se mi chystá říct, nějakou dobu odhodlával.

Nakonec to není tak hrozné, jak jsem se obávala. „Večer jedeme pryč,“ prohlásí. „Jenom na víkend. Máme výročí, tak mě napadlo, že něco zamluvím. Jsi pro?“

Přikývnu. „To zní dobře.“

Usměje se, vypadá, jako by se mu ulevilo. ,Aspoň se máme na co těšit, ne? Trocha mořského vzduchu neuškodí.” Otočí se zpátky ke dveřím a otevře je. „Později ti zavolám,” dodá. „Abych věděl, jak to zvládáš, ano?”

„Ano,” chytnu se toho. „Prosím tě, zavolej.”

„Miluju tě, Christine,” řekne ještě. „Nezapomeň na to.”

Zavře za sebou dveře a já se obrátím. Vrátím se do domu.

Později, uprostřed dopoledne, sedím v křesle. Nádobí je umyté a úhledně srovnané na odkapávači, prádlo je v pračce. Snažila jsem se nějak se zaměstnat.

Ale teď mě přepadl pocit prázdnoty. To, co říkal Ben, je pravda. Nemám žádnou paměť. Vůbec nic. V tomhle domě neexistuje jediná věc, která by mi připadala pově

domá. Jediná fotografie ani kolem zrcadla, ani ve výstřižkovém sešitě přede mnou nevyvolává vzpomínky na dobu, kdy vznikla; nedokážu si vybavit žádný okamžik s Benem kromě těch po našem setkání dneska ráno. Moje mysl se zdá být vyprázdněná.

Zavřu oči, pokusím se na něco soustředit. Na cokoliv. Včerejšek. Minulé Vánoce. Jakékoliv Vánoce. Mou svatbu. Není tu nic.

Vstanu. Procházím se domem, místnost za místností. Pomalu. Proplouvám tu jako přízrak, nechávám svou ruku otírat se o zdi, stoly, opěradla, aniž by se něčeho z toho skutečně dotýkala. Jak to, ze jsem dopadla takhle? říkám si. Dívám se na koberce, vzorované rohože, čínské sošky na krbové římse a dekorativní talíře na stojáncích v jídelně. Snažím se sama sebe přesvědčit, že tohle patří mně. To všechno je moje. Můj domov, můj manžel, můj život. Jenže tyhle věci mi nepatří. Nejsou mojí součástí. V ložnici otevřu dveře šatní skříně a uvidím řadu oděvů, které nepoznávám, úhledně zavěšených, jako prázdné skořápky ženy, se kterou jsem se nikdy nesetkala. Ženy, jejímž domem se procházím a od nížjsem si půjčila mýdlo a šampon, jejíž župan jsem odložila a jejíž pantofle mám dosud na nohou. Zůstává mi skryta, jako přítomnost ducha, vzdálená a nedotknutelná. Dnes ráno jsem si vybírala spodní prádlo s pocitem viny; prohrabávala jsem se srolovanými kalhotkami, punčocháči a punčochami, jako bych se bála, že budu přistižena. Zadrželajsem dech, když jsem vzadu v zásuvce objevila kalhotky z hedvábí a krajky, prádlo zakoupené nejen proto, aby bylo nošeno, ale i proto, aby bylo viděno. Nepoužité jsem ho zase poskládala přesně tak, jak jsem ho našla, a zvolila jsem si jedny bledě modré kalhotky, ke kterým tam byla zřejmě odpovídající podprsenka, a do obojího jsem vklouzla, pak jsem si navrch natáhla punčocháče a nakonec kalhoty a blůzu.

Sedla jsem si k toaletce, abych v zrcadle prozkoumala

svůj obličej, a s obavami jsem upřela pohled na svůj odraz. Sledovala jsem vrásky na čele, záhyby kůže pod očima. Usmála jsem se a prohlédla si zuby, vrásky, které naskočily kolem okrajů úst, vějířky, co se tam najednou objevily. Všimla jsem si skvrn na kůži, zbarvených míst na čele, připomínajících modřiny, které ještě docela nevybledly. Našla jsem nějaký make-up a trochu jsem si ho nanesla. Maličko pudru, dotek zdravíček. Vybavilajsem si, jakjistá žena najednou jsem si uvědomila, že to byla má matka dělávala totéž a říkala tomu válečné líčení-, a když jsem pak otiskovala svou rtěnku do papírového kapesníku a žašroubovávala řasenku, svět se zdál v pořádku. Zčistajasna jsem měla pocit, jako bych se chystala do nějaké bitvy anebo mě nějaká bitva čekala.

Vypravovala mě do školy. Dělala si make-up. Pokouším se představit si matku, jak dělá něco jiného. Cokoliv. Nemůžu na nic přijít. Vidím pouze nicotu, obrovské propasti mezi maličkými ostrůvky paměti, roky prázdnoty.

Teď v kuchyni otvírám skříňky: sáčky těstovin, balíčky rýže označené arborio, plechovky červených fazolí. Tyhle potraviny neznám. Vzpomínám si, jak jsem jedla toast se sýrem, předpřipravenou rybu, co ji stačí jen ohřát, sendviče s hovězím z konzervy. Vytáhnu plechovku s nápisem hrášek, sáček něčeho, čemu se říká kuskus. Nevím, co to je, a už vůbec netuším, jak se to připravuje. Jak potom zvládám roli manželky?

Podívám se na setřenou tabuli, kterou mi Ben ukázal, než odešel. Má špinavě šedou barvu; čmárala se na ni slova a zase se smazávala, nahrazovala, pozměňovala, a každé po sobě zanechalo slabou stopu. Napadne mě, co bych asi objevila, kdybych mohla postupovat zpátky a jednotlivé vrstvy dešifrovat; kdyby bylo možné se takhle ponořit do mé minulosti. Ale uvědomuju si, že i kdyby to šlo, bylo by to zbytečné. Jsem si jistá, že bych našla pouze zprávy a seznamy; potravin, co mám nakoupit, úkolů, které mám splnit.

Je tohle opravdu můj život? pomyslím si. Je tohle všechno, čím jsem? Popadnu fix a na tabuli připíšu další poznámku. Sbalit si tašku na večer? stojí tam teď. Není to vlastně ani připomínka, ale napsala jsem ji tam já.

Zaslechnu nějaký zvuk. Melodii, vycházející z mé kabelky. Kabelku otevřu a vysypu její obsah na pohovku. Peněženka, nějaké kapesníky, pera, rtěnka. Pudřenka, účet za dvě kávy. Diář, který má jen pár čtverečních centimetrů, květinový vzor na přední straně a tužku zasunutou ve hřbetu.

Najdu něco, o čem usoudím, že to musí být telefon, o kterém mluvil Ben je malý, plastový, s klávesnicí, díky níž vypadá jako dětská hračka. Vyzvání, jeho obrazovka bliká. Zmáčknu nějaký knoflík, snad to bude ten správný.

„Haló?“ řeknu. Odpoví mi hlas, který není Benův.

„Ahoj,“ ohlásí se. „Christine? Je to Christine Lucasová?“

Nemám chuť na to reagovat. Moje příjmení mi připadá stejně cizí jako předtím moje křestní jméno. Mám pocit, že veškerá pevná půda, jakou jsem dosud získala, zase mizí, nahrazuje ji tekutý písek.

„Christine? Jste tam?“

Kdo to může být? Kdo ví, kde jsem, kdo jsem? Uvědomuju si, že to nemůže býtjen tak někdo. Cítím, jak mě zachvacuje panika. Můj prst se vznáší nad knoflíkem, který hovor ukončí.

„Christine? To jsem já. Doktor Nash. Prosím vás, odpovězte mi.“

To jméno mi nic neříká, přesto se zeptám: „Kdo je to?“

Jeho hlas zní najednou jinak. Je v něm úleva? „Jsem Nash,“ vysvětluje. „Váš lékař.“

Přepadne mě další záchvěv paniky. „Můj lékař?“ leknu se. Nejsem nemocná, chtěla bych dodat, jenže ani tohle nevím jistě. Hlavou mi začínají vířit nejrůznější myšlenky.

„Ano,“ přitaká. „Ale nedělejte si starosti. Jen spolu trochu pracujeme na vaší paměú. Jinak je všechno v pořádku.“

Všimnu si, jaký použil čas. Pracujeme. Takže to je někdo další, na koho si nepamatuju.

„Jak pracujeme?” zeptám se.

„Snažil jsem se vám pomoct, aby se to zlepšilo,” odpoví. „Pokoušel jsem se přijít na to, co vlastně vaše problémy s pamětí způsobilo ajestli s tím můžeme něco udělat.”

To zní rozumně, ačkoliv mě okamžitě napadne něco úplně jiného. Proč se o tomhle doktorovi nezmínil Ben, než dnes ráno odešel?

Jak?” vyhrknu. „Co děláme?”

„Scházíme se pár posledních měsíců. Zhruba několikrát za týden.”

Možné toje. Další člověk, s kterým se pravidelně vídám a který ve mně nezanechal vůbec žádný dojem.

Mám chuť mu říct: Ale jájsem se s vámi ještě nikdy nesetkala. Můžete být kdokoliv.

Neřeknu nic. Totéž bych mohla prohlásit i o muži, vedle něhož jsem se dnes ráno probudila, a přitom se ukázalo, že je to můj manžel.

„Nevzpomínám si,” podotknu místo toho.

Hlas mu zjihne. Já vím, že ne, netrapte se tím.” Pokud je to, co říká, pravda, pak to musí chápat lépe než kdokolivjiný. Připomene mi, že dneska máme další schůzku.

„Dneska?” zopakuju po něm. Znovu si v duchu přehraju, co mi ráno pověděl Ben, seznam úkolů sepsaný v kuchyni na tabuli. „Ale manžel se o ničem takovém nezmínil.” Uvědomím si, že je to poprvé, kdy toho muže, s nímž jsem se probudila, takhle označuj u.

Nastane odmlka a pak mi Nash oznámí: „Domnívám se, že Ben o našich schůzkách neví.”

Všimnu si, že zná jméno mého manžela, přesto mu na to odpovím: „Toje přece směšné! Proč by o nich nevěděl? Proč by mi nic neřekl?”

Povzdechne si. „Budete mi muset věřit. Můžu vám všechno vysvětlit, až se sejdeme. Vážně jsme dosáhli zlepšení.”

Až se sejdeme. Ajak to asi uděláme? Myšlenka na to, že bych měla jít ven, bez Bena, a dokonce aniž by věděl, kde jsem anebo s kým, mě děsí.

Je mi to líto,“ namítnu. „Nemůžu.”

„Christine,” naléhá. ,Je to důležité. Jestliže se podíváte do svého diáře, uvidíte, že to, co říkám, je pravda. Máte ho? Měl by být ve vaší kabelce.”

Zvednu květovaný notýsek z místa na pohovce, kam dopadl, a s hrůzou si všimnu roku vytištěného zlatými písmeny na přední straně. Dva tisíce sedm. O dvacet let později, než jsem si myslela.

„Ano.”

„Podívejte se na dnešní datum. Třicátého listopadu. Měla byste tam mít schůzku.”

Nechápu, jak může být listopad a zítra prosinec -, přesto listuju stránkami, tenkými jako cigaretový papír, až k dnešnímu datu. Tam, zastrčený mezi stránkami, je nějaký útržek a na něm jsou rukopisem, který nepoznávám, napsaná slova . listopadu zajít za Nashem. Pod tím jsou další: Neříkej o tom Benovi. Napadne mě, jestli to Ben čed, jestli si prohlíží moje věci.

Dojdu k závěru, že není žádný důvod, proč by měl. Ostatní dny jsou prázdné. Žádné narozeniny, žádné schůzky, žádné večírky. Skutečně je tohle celý můj život?

„Tak dobrá,” souhlasím. Řekne, že mě přijede vyzvednout, že ví, kde bydlím, a že přijede asi za hodinu.

„Ale můj manžel namítnu.

„To je v pořádku. Budeme zpátky dlouho předtím, než se vrátí z práce. Slibuju. Věřte mi.”

Na římse začnou odbíjet hodiny a já se na ně podívám. Jsou staromódní, s velkým ciferníkem v dřevěném pouzdře a římskými číslicemi po obvodu. Ukazují jedenáct třicet. Vedle nich leží stříbrný klíč k jejich natahování, na což, jak předpokládám, Ben nesmí žádný večer zapomenout. Vypadají staré, možná by mohly být staro

žitné, a mě napadne, jak to, že takové hodiny vlastníme. Možná nemají žádnou historii, přinejmenším žádnou spojovanou s námi, třeba jsou jednoduše něčím, co jsme kdysi zahlédli v nějakém obchodě nebo na trhu, a jednomu z nás se to líbilo. Nejspíš Benovi, pomyslím si. Uvědomím si, že mně se nelíbí.

Sejdu se s tím lékařem jen jednou, rozhodnu se. A potom, dnes večer, až se Ben vrátí domů, mu o tom řeknu. Nechce se mi věřit, že před ním tajím něco takového. Vždyť jsem na něm tak naprosto závislá.

Jenže v Nashově hlase je něco podivně známého. Na rozdíl od Bena mi nepřipadá tak úplně cizí. Uvědomuju SÍ, zeje pro me malém snazsi uvent spisjemu nez svému manželovi, že jsem se s ním už setkala.

Dosáhli jsme zlepšení, tvrdil. Musím se dozvědět, jaké zlepšení měl na mysli.

„Dobře,“ řeknu. „Přijeďte.“

Když Nash dorazí, navrhne, že bychom si mohli zajít na kávu. „Nemáte žízeň?“ zeptá se. „Myslím, že nemá smysl jezdit až ke mně do ordinace. Dnes jsem s vámi chtěl stejně jenom mluvit.“

Přikývnu a řeknu, že ano. Při jeho příjezdu jsem pozorovala z ložnice, jak parkuje auto a zamyká ho, sledovala jsem, jak si upravuje vlasy, uhlazuje sako, bere kufřík. To nebude on, pomyslela jsem si, když kývl na pozdrav dělníkům, kteří vykládali nějaké nástroje z dodávky, ale pak vykročil po cestě k našemu domu. Vypadal mladě příliš mladě na doktora-, a ačkolivjsem netušila, co by měl mít na sobě, určitě jsem si nepředstavovala sportovní sako a šedivé manšestrové kalhoty.

„Na konci ulice je park,“ řekne. „Myslím, že je v něm kavárna. Nezajdeme tam?“

Vydáme se tím směrem. Pronikne mnou chlad a utáhnu si šátek pevněji kolem krku. Jsem ráda, že mám v kabelce mobilní telefon, který mi dal Ben. A také jsem ráda, že Nash netrval na tom, abychom někam jeli autem. Část mého já tomu muži důvěřuje, jenže ta druhá, silnější, mě varuje, že by to mohl být kdokoliv. Naprosto cizí člověk.

Jsem dospělá, ale poškozená dospělá. Byla by pro něj hračka mě někam odvézt, ačkoliv netuším, co by po mně mohl chtít. Jsem zranitelná jako dítě.

Dojdeme k hlavní silnici, která odděluje konec ulice od protějšího parku, a čekáme, kdy budeme moct přejít. Ticho mezi námi působí tísnivě. Měla jsem v límyslu počkat s dotazy, až budeme sedět, ale nakonec promluvím. „Co jste za lékaře?” zeptám se. „Čím se zabýváte? Jak jste mě našel?“

Podívá se na mě. „Jsem neuropsycholog,“ prohlásí. Usměje se. Napadne mě, jestli mu nekladu tutéž otázku pokaždé, když se setkáme. „Specializuju se na pacienty s poruchami mozku a obzvlášť se zajímám o některé nové způsoby zobrazování nervových pochodů v mozku. Už dlouhou dobu mě mimořádně přitahuje výzkum procesů a funkcí paměti. Dozvěděl jsem se o vás, když jsem studoval literaturu na toto téma, a vyhledal jsem vás. Nebylo to moc těžké.“

Nějaké auto vybere zatáčku o něco dál v ulici a zamíří k nám. „Literaturu?”

„Ano. Bylo o vás sepsáno pár případových studií. Obrátil jsem se na ústav, kde vás léčili předtím, než jste se vrátila domů.”

„Ale proč? Proč jste mě chtěl najít?”

Usměje se. „Protože jsem si myslel, že bych vám mohl pomoct. Už dlouho pracuju s pacienty, kteří měli podobné potíže. Domnívám se, že je lze léčit, i když si to vyžaduje víc úsilí než obvyklou jednu hodinu týdně. Měl jsem pár nápadů, jak bychom mohli dosáhnout zlepšení,

a chtěl jsem některé z nich vyzkoušet.” Odmlčí se. „A navíc jsem psal o vašem případu pojednání. Stěžejní práci, dalo by se říct.” Rozesměje se, ale vzápětí zvážní, když se k jeho smíchu nepřidám. Odkašle si. „Váš případ je neobvyklý. Věřím, že se z něj můžeme dozvědět hodně nového o tom, jak pracuje paměť.”

Auto nás mine a my přejdeme silnici. Cítím, jak se mě zmocňuje nervozita, napětí. Porucha mozku. Výzkum. Vyhledal jsem vás. Pokouším se zhluboka dýchat, uvolnit se, ale nejde to. V mém těle jsou teď dvě osoby najednou; jednaje sedmačtyřicetiletá žena, klidná, zdvořilá, vědomá si toho, jaké chování je vhodné ajaké nikoliv, a té druhé je něco přes dvacet a ječí. Nedokážu se rozhodnout, která z nich jsem já, ale slyším pouze vzdálený hluk dopravy a výkřiky dětí z parku, a tak usoudím, že nejspíš budu tou první.

Na druhé straně se zastavím a prohlásím: „Podívejte, o co tady jde? Dnes ráno jsem se probudila v domě, kterýjsem v životě neviděla, ale ve kterém zřejmě bydlím, ležela jsem vedle muže, s nímž jsem se nikdy nesetkala, a údajně jsem za něj léta vdaná. A vy toho o mně očividně víte víc, než kolik toho tuším já sama.”

Pomalu přikývne. „Máte amnézii,” řekne a položí mi ruku na paži. „Už dlouho trpíte amnézií. Nedokážete si udržet nové vzpomínky, takže jste zapomněla všechno, co se událo během vašeho dospělého života. Každý den se probouzíte jako mladá žena. Některé dny dokonce jako dítě.”

Z nějakého důvodu to od něj zní hůř. Od lékaře. „Takže to je pravda?”

„Bohužel ano. Je. Ten muž u vás doma je váš manžel. Ben. Vzala jste si ho před mnoha lety. Dávno předtím než začala vaše amnézie.” Přikývnu. „Půjdeme dál?”

Řeknu, že ano, a vstoupíme do parku. Po jeho obvodu vede cesta a poblíž se nachází dětské hřiště, vedle chat

ky, ze které vidím vycházet lidi nesoucí tácy s občerstvením. Zamíříme tam a já se usadím u jednoho z otlučených umakartových stolků, zatímco Nash odejde pro naše nápoje.

Když se vrací, přináší dva plastové kelímky plné silné kávy, moje je černá, ta jeho bílá. Sám si z misky na stole nasype cukr, ale mně ho nenabídne, a tohle, víc než cokolivjiného, mě přesvědčí o tom, že jsme se už setkali. Vzhlédne a zeptá se mě, jak jsem si poranila čelo.

„Cože?“ vyhrknu, ale pak si vzpomenu na modřinu, kterou jsem spatřila dnes ráno. Make-up ji zřejmě docela nezakryl. „Tohle?“ řeknu. „Netuším. Ale nic to není. Nebolí to.”

Neodpovídá. Míchá kávu.

„Říkal jste, že Ben se o mě stará od té doby, co to jen bylo možné?“ zeptám se.

Podívá se na mě. „Ano. Zpočátku byl váš stav tak vážný, že vyžadoval čtyřiadvacetihodinovou péči. Teprve když se začal zlepšovat, mohl se o vás Ben postarat sám, ačkoliv i tehdy to byla v podstatě práce na plný úvazek.”

Takže to, jak se cítím teď, je vlastně zlepšení. Jsem ráda, že si nevzpomínám na dobu, kdy to bylo daleko horší.

„Musí mě hodně milovat,” řeknu, spíš sama sobě než Nashovi.

Přikývne. Odmlčíme se. Oba upíjíme své nápoje. „Ano, myslím, že ano.“

Usměju se a sklopím zrak na své ruce, které svírají horkou kávu, na zlatý snubní kroužek, na krátké nehty, na své nohy, kultivovaně překřížené. Nepoznávám své vlastní tělo.

„Proč můj manžel neví o tom, že se s vámi scházím?” zeptám se.

Vzdychne a přivře oči. „Mám-li být upřímný,” začne, sepne ruce a předkloní se na židli, „zpočátku jsem vás sám žádal, abyste o tom Benovi neříkala.”

Projede mnou vlna strachu, jako nějaká ozvěna. Přesto mi připadá důvěryhodný.

„Pokračujte,” vybídnu ho. Chtěla bych věřit tomu, že mi dokáže pomoct.

„Před časem vás a Bena oslovili různí lidé doktoři, psychiatři, psychologové a tak dál -, kteří vás chtěli léčit. On byl ale zásadně proti tomu, abyste někoho z nich navštívila. Vyjádřil se zcela jasně v tom smyslu, že jste už jednou podstoupila rozsáhlou léčbu, která podle jeho názoru nebyla k ničemu, pouze vás zneklidňovala. Přirozeně vás chtěl chránit a sebe také před dalším rozrušením.”

Ovšem, nechtěl, abych si dělala zbytečné naděje. „Proto jste mě přesvědčil, abych se s vámi sešla, aniž o tom věděl?”

„Ano, Nejdřívjsem kontaktoval Bena. Mluvili jsme spolu po telefonu. Dokonce jsem ho požádal o schůzku, na které bych mu mohl nastínit, co vám můžu nabídnout, ale odmítl. Tak jsem se obrátil přímo na vás.”

Vynoří se další vlna strachu, zdánlivě odnikud. ,Jak?“ zeptám se.

Sklopí oči ke své kávě. „Přijel jsem za vámi. Čekal jsem, až vyjdete z domu, a pakjsem se vám představil.”

, yA já jsem souhlasila, že k vám budu chodit? Jen tak?”

„Hned ne. To ne. Musel jsem vás přesvědčit o tom, že mi můžete důvěřovat. Navrhl jsem, že se sejdeme jen jednou, pouze na jediné sezení. Bez Benova vědomí, když to jinak nepůjde. Slíbil jsem, že vám vysvětlím, proč chci, abyste ke mně chodila, a co vám podle svého názoru můžu nabídnout.”

„Ajájsem s tím souhlasila…”

Vzhlédne. „Ano. Řekl jsem vám, že po té první návštěvě bude jen na vás, jestli se to rozhodnete povědět Benovi, ale pokud dojdete k závěru, že s ním o tom mluvit nechcete, budu vám telefonovat a postarám se, abyste věděla o našich schůzkách a podobně.”

„Ajá jsem se rozhodla mu to zamlčet.”

„Ano. To je pravda. Říkala jste, že chcete počkat, až uděláme nějaký pokrok, a teprve pak mu o tom povíte. Měla jste pocit, že to tak bude lepší.“

„A děláme?“

„Co?”

„Nějaký pokrok.“

Chvíli upíjí svou kávu, potom šálek odloží zpátky na stůl. „Myslím, že ano. Ačkoliv pokrok se obtížně vyjadřuje v přesných číslech. Ale zdá se, že se vám v posledních několika týdnech vrátilo hodně vzpomínek mnohé z nich poprvé, pokud to můžeme posoudit. A jsou tu jisté skutečnosti, kterých si začínáte být častěji vědoma, zatímco dříve jste šije uvědomovala jen zřídka. Například si poslední dobou po probuzení občas pamatujete, že jste vdaná. A

Odmlčí se. „A?” zeptám se.

„No, myslím, že získáváte určitou nezávislost.”

„Nezávislost?”

„Ano. Nespoléháte se tolik jako předtím na Bena. Nebo na mě.”

To je ono, pomyslím si. To je ten pokrok, o kterém mluví. Nezávislost. Možná to znamená, že si dokážu zajít do obchodu nebo do knihovny bez doprovodu, přestože právě teď si ani tím nejsem jistá. Rozhodně jsem ještě nedosáhla takového zlepšení, abych se jím mohla pochlubit svému manželovi. Dokonce ani takového, abych si, pokaždé když se probudím, pamatovala, že vůbec nějakého manžela mám.

„A to je všechno?”

,Je to důležité,” prohlásí. „Nepodceňujte to, Christine.”

Neodpovídám. Usrkávám svůj nápoj a rozhlížím se po kavárně. Je téměř prázdná. Doléhají k nám hlasy z kuchyňky vzadu, občasné chrčení, když voda ve vařiči dosáhne bodu varu, vzdálené rámusení hrajících si dětí. Je

těžké uvěřit, že se tohle místo nachází tak blízko mého domova, a přesto si nepamatuju, že bych tu někdy byla.

„Říkal jste, že se scházíme několik týdnů. A co tedy při tom děláme?“

„Nevzpomínáte si na nic z našich předchozích sezení? Vůbec na nic?“

„Ne,“ odpovím. „Nevzpomínám. Pokud já vím, dnes jsem se s vámi setkala poprvé.“

„Promiňte, že se ptám. Jak jsem už říkal, občas máte záblesky paměti. Zdá se, že některé dny toho víte víc než jme.

„Já tomu nerozumím. Nepamatuju si, že bych se s vámi kdy setkala, ani na to, co se stalo včera nebo předevčírem, anebo loni, když na to přijde. Přesto si vzpomínám na některé věci z doby před mnoha lety. Na své dětství. Svou matku. Pamatuju si, i když jen matně, že jsem studovala na univerzitě. Nechápu, jak mi mohly tyhle staré vzpomínky zůstat, když všechno ostatní bylo naprosto vymazáno.”

Po celou dobu přikyvuje. Je mi jasné, že moje otázky neslyší poprvé. Pravděpodobně se ho ptám na totéž každý týden. Nejspíš spolu pokaždé vedeme úplně stejné

VV »

reci.

„Paměť je složitá záležitost, řekne. „Lidé mají krátkodobou paměť, která udrží fakta a informace zhruba jednu minutu, ale také dlouhodobou paměť. V té můžeme skladovat obrovská množství informací a uchovávat je po zdánlivě nekonečnou dobu. Dnes víme, že jsou tyto dvě funkce zřejmě řízeny různými oblastmi mozku, přičemž mezi nimi existují určitá nervová spojení. Kromě toho máme další část mozku, která, jak zdá, zodpovídá za přebírání krátkodobých, přechodných vzpomínek a zajejich kódování v dlouhodobé paměti, odkud můžou být později vyvolány.“

Mluví hladce, pohotově, je vidět, že se pohybuje na

pevné půdě. Třeba jsem kdysi byla taky taková takhle si jistá sama sebou.

„Rozlišujeme dva hlavní druhy amnézie,” pokračuje. „Ve většině případů si postižená osoba nedokáže vzpomenout na minulé události, přitom nejhůř si vybavuje právě ty nedávné. Takže pokud měl postižený například dopravní nehodu, je možné, že si nevzpomíná na ni ani na dny či týdny, které jí předcházely, ale pamatuje si velice dobře všechno až do, řekněme, půl roku před nehodou.”

Přikývnu. „A ten druhý?”

„Ten je vzácnější,” odpoví. „Někdy se vyskytuje neschopnost přenášet vzpomínky z krátkodobé do dlouhodobé paměti. Lidé s touto poruchou žijí současností, jsou schopni si vybavit pouze bezprostřední minulost, a i tu jen na velice krátkou dobu.”

Zarazí se, jako by čekal, že k tomu něco dodám. Jako kdyby každý z nás znal své repliky a tenhle dialog jsme si už mnohokrát nacvičovali.

,Já mám oba?” zeptám se. „Ztrátu starých vzpomínek a k tomu navíc neschopnost vytvářet si nové?”

Odkašle si. „Ano, bohužel. Není to sice běžné, ale možné to je. Na vašem případu je však neobvyklý především vzorec vaší amnézie. Zpravidla nemáte žádné soustavné vzpomínky na to, co se odehrálo od vašeho raného dětství, ale zřejmě zpracováváte nové vzpomínky způsobem, s jakým jsem se nikdy předtím nesetkal. Kdybych teď vyšel z této místnosti a vrátil se za dvě minuty, většina lidí trpících anterográdní amnézií by si nepamatovala, že mě vůbec kdy potkala, rozhodně ne dnes. Ale vy si zjevně pamatujete poměrně dlouhé časové úseky až dvacet čtyři hodin -, které následně zapomenete. To je netypické. Mám-li být upřímný, nedává to žádný smysl, když bereme v úvahu způsob, jakým podle současných poznatků paměť pracuje. Vypadá to, že můžete naprosto dokonale převá-

dět informace z krátkodobého do dlouhodobého uskladnění. Nerozumím tomu, proč je nedokážete uchovat.“

Možná je život, který vedu, roztříštěný, ale aspoň je roztříštěný na kusy dostatečně velké na to, abych si mohla zachovat zdání nezávislosti. Nejspíš to znamená, že mám nakonec štěstí.

„Proč?“ podivím se. „Co to způsobilo?”

Chvíli nic neříká. V místnosti se rozhostí ticho. Mám pocit dusna, jako by se vzduch nehýbal. Když promluví, jeho slova zní jako ozvěna odražená od zdí. „Poškození paměti může mít mnoho příčin. Ať už dlouhodobé, nebo krátkodobé. Nemoc, trauma, užívání léků. Přesná povaha poškození se zřejmě liší v závislosti na části mozku, která byla zasažena.”

„No dobře,” přitakám, „ale co způsobilo to moje?”

Na okamžik na mě upře pohled. „Co vám řekl Ben?”

V myšlenkách se vrátím k našemu rozhovoru v ložnici. Nehodu, oznámil mi. Měla jsi ošklivou nehodu.

„Vlastně mi toho moc neřekl,” odpovím. „Přinejmenším nic konkrétního. Mluvil pouze o nějaké nehodě.”

,Ano.” Natáhne se pro aktovku, kterou má uloženou pod stolem. „Vaši amnézii způsobil otřes. To je pravda, aspoň částečně.” Aktovku otevře a vytáhne z ní sešit. Nejdřív mě napadne, že se chce podívat do svých poznámek, ale on mi ho podá přes stůl. „Tohle si prosím přečtěte. Všechno se vám objasní. Lépe než bych to dokázal já. Především to, co způsobilo váš stav. Ale i jiné věci.”

Sáhnu po sešitu. Je hnědý, vázaný v kůži, jeho stránky přidržuje pohromadě gumička. Stáhnu ji a sešit namátkou otevřu. Papír je pevný a slabě linkovaný, s červeným okrajem, a stránkyjsou hustě popsané rukou. „Co to je?” zeptám se.

,Je to deník, který si píšete posledních pár týdnů.”

Jsem v šoku. „Deník?” Nechápu, proč ho má on.

„Ano. Záznam toho, co poslední dobou děláme. Pí-

sete si ho na můj popud. Snažili jsme se ze všech sil přijít na to, jak přesně se vaše paměť chová. Napadlo mě, že by nám pomohlo, kdybyste si to, co děláme, zaznamenávala.“

Podívám se na sešit před sebou. „A proto jsem tohle všechno sepsala?”

„Ano. Požádal jsem vás, abyste si do něj zapisovala, cokoliv vám zrovna přijde na mysl. Mnozí pacienti trpící amnézií se pokoušeli o něco podobného, ale obvykle to nepomáhá tak, jak by jeden čekal, protože ti lidé mají velice omezený záběr paměti. Avšak vzhledem k tomu, že vy si některé události dokážete pamatovat celý den, neviděl jsem diivod, proč byste si na závěr každého dne nemohla do sešitu načrtnout pár poznámek. Napadlo mě, že by vám to mohlo pomoct přetáhnout vlákno paměti z jednoho dne do druhého. A navíc jsem toho názoru, že paměť je jako sval, něco, co lze posilovat cvičením.”

„A vy jste si moje poznámky, jak jsme pokračovali, pročítal?”

„Soustavně ne,” odpoví. „Vaše zápisky byly do určité doby důvěrné.”

„Alejak…? Ben mi připomíná, že šije mám psát?”

Zavrtí hlavou. „Navrhl jsem, abychom je zatím drželi v tajnosti. Ukrývalajste je doma. Vždyckyjsem vám po telefonu řekl, kde je máte schované.”

„Každý den?”

„Ano, víceméně.”

„A Ben?”

Odmlčí se, pak řekne: „Ne. Ben je nečetl.”

Ráda bych věděla, proč ne, co asi můžou obsahovat, že nechci, aby to viděl můj manžel. Jaké bych já mohla mít tajemství? Tajemství, které neznám ani já sama.

„Ale vy jste je četl?”

„Před pár dny jste mi je sama dala. Vybídla jste mě, abych šije přečetl. Že už je na to vhodný čas.”

Prohlížím si sešit. Jsem rozčilená. Deník. Pojítko se ztracenou minulostí, i když pouze nedávnou.

„Přečetl jste to celé?”

„Ano,” přitaká. „Prakticky celé. Každopádně jsem četl všechno, co bylo důležité.” Odmlčí se a odvrátí pohled. Poškrábe se vzadu na krku. Je v rozpacích, pomyslím si. Napadne mě, jestli mi říká pravdu o tom, co tenhle sešit obsahuje. Vysrkne poslední doušek kávy z kelímku a pak prohlásí: „Chci jen připomenout, že jsem vás nijak nenutil, abyste mi to dala číst.”

Přikývnu. Mlčky dopíjím zbytek své kávy a při tom listuju stránkami sešitu. Na vnitřní straně přední obálky je seznam dat. „Co znamenají?” zeptám se.

„To jsou data našich schůzek,” řekne. „Včetně těch, které jsme si plánovali. Domlouvalijsme šije průběžně. Já jsem vám volal, připomínal jsem se a žádal vás, abyste se podívala do deníku.”

Vzpomenu si na žlutý papírek s poznámkou, zastrčený v mém diáři. „A dneska?”

„Dnes jsem měl váš deník u sebe já,” podotkne. „Proto jsme místo toho napsali tu poznámku.”

Kývnu a prolistuju zbytek sešitu. Je hustě popsaný rukopisem, který nepoznávám. Stránku po stránce. Celé dny psaní.

Napadne mě, jak jsem na to našla čas, ale pak si vzpomenu na tabuli v kuchyni a odpověďje nasnadě: neměla jsem nic jiného na práci.

nech a triku vejde dovnitř, a než si objedná pití a usadí se s novinami u stolu, letmo pohlédne naším směrem. Podruhé se už nepodívá, a moje dvacetileté já je zklamané. Připadám si, jako bych byla neviditelná. „Půjdeme?”

Vracíme se stejnou cestou, jakou jsme přišli. Obloha se zatáhla a ve vzduchu se vznáší řídká mlha. Chodidla nám čvachtají provlhlou zemí, mám pocit, jako bych se pohy

bovala po tekutém písku. Na hřišti zahlédnu kolotoč, pomalu se otáčí, přestože se na něm nikdo neveze.

„Obvykle se asi nescházíme tady, že?“ ujišťuju se, když dojdeme k silnici. „Myslím v té kavárně.“

„Ne. Většinou se scházíme u mě v ordinaci. Děláme různá cvičení. Testy a podobně.“

„Tak proč jsme sem šli dneska?“

„Vlastně jsem vám chtěl jen vrátit ten sešit. Dělalo mi starosti, že ho nemáte u sebe.“

„Začala jsem se na něj spoléhat?”

„Svým způsobem ano.”

Přejdeme silnici a vydáme se ulicí zpátky k domu, v němž bydlím s Benem. Zahlédnu doktorovo auto, pořád zaparkované tam, kde ho zanechal, a vidím už i maličkou zahrádku před naším oknem, krátkou cestičku a úhledné květinové záhony. Pořád nemůžu tak docela uvěřit tomu, že tady opravdu žiju.

„Půjdete dovnitř?” zeptám se. „Dáte si ještě něco k pití?”

Zavrtí hlavou. „Nepůjdu, děkuju. Musím jít. Máme sjulií nějaké plány na dnešní večer.”

Na chvilku zůstane stát a dívá se na mě. Všimnu si jeho vlasů, krátce zastřižených a pečlivě rozdělených, a také toho, že svislé pruhy najeho košili neladí s vodorovnými pruhyjeho svetru. Uvědomím si, že je mu jen o málo víc, než kolik bylo mně, kdyžjsem se ráno probudila. Julie je vaše žena?”

Usměje se a znovu zavrtí hlavou. „Ne, moje přítelkyně. Vlastně snoubenka. Nedávno jsme se zasnoubili. Pořád na to zapomínám.”

Oplatím mu úsměv. Tohle jsou ty detaily, které bych si měla pamatovat, pomyslím si. Drobnosti. Možná jsem si právě takové triviálnosti zapisovala do svého sešitu, nepatrné kousky, z nichž je poskládán celý můj život.

„Blahopřeju,” řeknu a on mi poděkuje.

Mám pocit, že bych se ho měla na něco zeptat, měla bych projevit víc zájmu, ale nevidím v tom smysl. Cokoliv mi teď řekne, zapomenu, než se zítra ráno probudím. Dnešek je všechno, co mám. „Stejně bych už asi mělajít,“ podotknu. „Na víkend jedeme pryč. Na pobřeží. Budu muset balit…“

Usměje se. „Na shledanou, Christine.“ Obrátí se k odchodu, ale pak se na mě ještě jednou podívá. „V deníku máte zapsaná moje telefonní čísla. Hned na začátku. Zavolejte mi, pokud se budete chtít znovu sejít. Abychom pokračovali ve vaší léčbě. Ano?“

„Pokud budu chtít…?“ podivím se. Pamatuju si, že v deníku mám schůzky, které jsme tam zapsali tužkou odteď až do konce roku. „Copak nemáme domluvená další sezení?”

„Pochopíte to, až si ten sešit přečtete. Bude vám to dávat smysl. Slibuju.“

„Tak dobře,“ přitakám. Uvědomím si, že mu důvěřuju, a jsem ráda. Těší mě, že můj manžel není jediný, na koho se můžu spolehnout.

„Je to na vás, Christine. Zavolejte mi, kdykoliv budete chtít.”

„Zavolám,” řeknu a pak mi zamává a nasedne do svého auta, ještě se podívá za sebe, vyjede na silnici a zmizí.

Udělám si kávu a odnesu šiji do obývacího pokoje. Zvenku slyším, jak si někdo píská, což přerušuje intenzivní vrtání a příležitostný výbuch smíchu, ale když se usadím do křesla, všechno se ztlumí do nevtíravého šumu. Průsvitnými záclonami slabě proniká sluneční svit ajá trochu cítím jeho teplo na pažích a stehnech. Z kabelky si vytáhnu deník.

Jsem nervózní. Netuším, co v tom sešitu bude. Jaké hrůzy nebo překvapení. Jaké záhady. Na konferenčním stolku zahlédnu album s výstřižky. V něm je jedna verze

mé minulosti, ale taková, jakou vybral Ben. Skrývá se v notesu, který držím v rukou, nějaká jiná? Otevřu ho.

První stránka je bez linek. Doprostřed jsem černým inkoustem od kraje ke kraji napsala ChristineLucosová. Je div, že jsem pod to nepřipsala Důvěrné! Anebo Přísně tajné!

Něco ale dopsáno bylo. Něco nečekaného, děsivého. Děsivějšího než cokoliv, s čím jsem se dnes setkala. Pod mým jménem tam modrým inkoustem a velkými písmeny stojí dvě slova.

NEVĚŘ BENOVI.

Ale nezbývá mi nic jiného než obrátit list.

Začínám číst svou historii.

DRUHÁ ČÁST

Deník Christine Lucasové

Pátek, . listopadu

Jmenuju se Christine Lucasová. Je mi čtyřicet sedm. Sedím tady, na téhle neznámé posteli, a píšu svůj příběh oblečená do hedvábné noční košile, kterou mi ten muž dole

ten, co mi řekl, že je můj manžel a že se jmenuje Ben zřejmě koupil k čtyřicátým šestým narozeninám. V pokoji je ticho a jediné osvětlení poskytuje lampa na nočním stolku tlumená, oranžová záře. Připadám si, jako bych se nadnášela, plavala v rybníku světla.

Dveře ložnice jsem nechala zavřené. To, co píšu, je důvěrné. Tajné. Slyším svého manžela v obývacím pokoji

tiché vzdechnutí pohovky, když se předkloní nebo vstane, občasné zakašlání, zdvořile ztlumené -, ale pokud přijde nahoru, tenhle sešit schovám. Zastrčím ho pod postel nebo pod polštář. Nechci, aby viděl, že do něj píšu. Nechci, abych mu musela vysvětlovat, kde jsem k němu přišla.

Podívám se na hodiny na nočním stolku. Je skoro jedenáct, musím psát rychle. Představuju si, že brzy zaslechnu, jak televize tichne, praskání prken v podlaze, až bude Ben přecházet po pokoji, cvaknutí světelného vypínače. Zajde do kuchyně, aby si udělal sendvič nebo si nalil sklenici vody? Anebo půjde rovnou do postele? To nevím. Neznám jeho rituály. Neznám ani své vlastní.

Protože nemám žádnou paměť. Podle Bena i podle doktora, s nímž jsem se dnes odpoledne setkala, až budu v noci spát, z mé mysli se vymaže všechno, co vím dnes. Všechno, co jsem dnes dělala. Zítra se probudím, stejně jako jsem se probudila dneska. Budu si myslet, že jsem ještě dítě. Že mám dosud celý život a možnost volby před sebou.

A pak zjistím, opět, že se mýlím. Už jsem si vybrala. A polovinu života mám za sebou.

Ten doktor se jmenuje Nash. Zavolal mi dnes ráno, vyzvedl mě svým autem a zavezl mě k sobě do ordinace. Vyptával se na všechno možné a jájsem mu řekla, že jsem se s ním nikdy předtím nesetkala. Zasmál se ale přívětivě -, pak odkryl víko počítače na psacím stole.

Pustil mi film. Videoklip. Byli jsme na něm já a on, seděli jsme v jiném oblečení, ale na stejných židlích a ve stejné ordinaci. V tom filmu mi podal tužku a požádal mě, abych na kus papíru kreslila nějaké tvary, měla jsem se však při tom dívat jenom do zrcadla, takže všechno vypadalo obráceně. Bylo vidět, že mi to činí potíže, a přesto, jak jsem to teď sledovala, dokázala jsem se soustředit pouze na své vrásčité prsty a záblesk snubního prstenu na levé ruce. Kdyžjsem skončila, zdálo se, že lékař má ze mě radost. „Zrychlujete se,“ konstatoval ve filmu a pak dodal, že někde, velice hluboko uvnitř, si očividně vybavuju účinky týdnů cvičení, přestože si nepamatuju cvičení jako takové. „To znamená, že dlouhodobá paměť musí na nějaké úrovni fungovat.” Já jsem se na to usmála, i když ne vesele. Film skončil.

Nash zavřel svůj počítač. Řekl mi, že se scházíme několik posledních týdnů a že mám závažné poškození něčeho, čemu se říká epizodická paměť. Vysvětlil mi, že to proto si nepamatuju žádné události ani autobiografické detaily, a poznamenal, že obvykle jde o důsledek nějaké

neurologické poruchy. Strukturální nebo chemické, dodal. Anebo hormonální nerovnováhy. Je to velice řídký případ a moje postižení je zřejmě obzvlášť těžké. Když jsem se ho zeptala, jak těžké, řekl, že některé dny si nepamatuj u téměř nic kromě svého raného dětství. Pomyslela jsem na dnešní ráno, kdy jsem se probudila bez jakýchkoliv vzpomínek na dospělost.

„Některé dny?” ujišťovala jsem se. Neodpověděl a jeho mlčení mi prozradilo, co měl na mysli: Většinu dní.

Na přetrvávající formy amnézie existují různé druhy léčby, jak mi objasnil léky, hypnóza -, jenže většinu jich už na mě vyzkoušeli. „Ale vy jste neobyčejně schopná si pomoct sama, Christine,“ řekl, a když jsem chtěla vědět, co tím myslí, vysvětlil mi, že je to proto, že já se od většiny pacientů trpících amnézií liším. „Vzorec vašich příznaků naznačuje, že vaše vzpomínky nejsou ztraceny navždy. Dokážete si udržet vzpomínky celé hodiny. Až do usnutí. Můžete si dokonce zdřímnout, a přesto šije po procitnutí pamatujete. Pokud ovšem neupadnete do hlubokého spánku. Tohle je velice neobvyklé. Většina pacientů s amnézií ztrácí nové vzpomínky vždy po několika vteřinách../

„No a?“ pobídla jsem ho. Přesunul ke mně po stole hnědý zápisník.

„Myslím, že by stálo za pokus dokumentovat vaši léčbu, vaše pocity, jakékoliv dojmy nebo vzpomínky, které vás napadnou. Tady do toho.“

Natáhla jsem se a sešit jsem si od něj vzala. Jeho stránky byly prázdné.

Tak tohle má být moje léčba? pomyslela jsem si. Mám si psát deník? Já si chci vybavovat vzpomínky, ne šije pouze zaznamenávat.

Musel mé zklamání vycítit. „Zároveň doufám, že právě sepisování vzpomínek by ve vás mohlo vyvolat nějaké nové. Mohlo by to mít kumulativní účinek.”

Chvíli jsem mlčela. Jakou jsem vůbec měla volbu? Vést si deník, anebo zůstat taková, jaká jsem, provždy.

„Tak dobrá,“ souhlasila jsem. „Dám se do toho.“

„Fajn,“ řekl. „Na začátek sešitu jsem vám napsal svoje telefonní čísla. Zavolejte mi, kdybyste si nevěděla rady.“

Sebralajsem notes a slíbila, že to udělám. Dlouho bylo ticho a pak dodal: „Poslední dobou jsme hodně pracovali na vašem raném dětství. Prohlíželi jsme si fotografie. A podobně.“ Když jsem nereagovala, vytáhl ze složky před sebou jeden snímek. „Rád bych, abyste se dnes podívala na tuhle. Poznáváte ji?“

Na fotografii byl dům. Nejdřív mi připadal úplně neznámý, ale pak jsem si všimla ochozenéh o schodu, který vedl k předním dveřím, a najednou jsem to věděla. Byl to dům, v němž jsem vyrůstala, ten, o kterém jsem si dnes ráno myslela, že se v něm probouzím. Vypadal jinak, jakoby méně skutečně, ale beze všech pochyb to byl on. Ztěžka jsem polkla. „Tady jsem jako dítě bydlela/ vypravila jsem ze sebe.

Přikývl a vysvětlil mi, že většina mých prvních vzpomínek zůstala zachována. Požádal mě, abych popsala vnitřek domu.

Vyprávěla jsem mu, co jsem si vybavila: že se předním vchodem vcházelo rovnou do obývacího pokoje, že vzadu v domě byla malá jídelna, že jsme návštěvy vybízeli, aby chodily uličkou, která náš dům oddělovala od sousedního, přímo do kuchyně vzadu.

„A dál?” pobídl mě. „Co bylo v patře?“

„Dva pokoje/ odpověděla jsem. Jeden vpředu, druhý vzadu. Koupelna a záchod byly za kuchyní, v nejzadnější části domu. Původně se nacházely v samostatné budově, až později byly připojeny k hlavnímu domu dvěma cihlovými zdmi a střechou z vlnitého plastu.”

„Dál?”

Nevěděla jsem, co po mně chce. „Nejsem si jistá…”

Zeptal se mě, jestli si vybavuju nějaké detaily.

V tu chvíli jsem si vzpomněla. „Matka ve spíži uchovávala sklenici, na které bylo napsáno Cukr,“ řekla jsem. „Ukládala si do ní peníze. Schovávala ji na horní polici, byly tam i marmelády. Dělala svoje vlastní. Sbírali jsme lesní plody, jezdili jsme na ně autem. Nepamatuju si, kde to bylo. My tři jsme chodili hluboko do lesa a sbírali ostružiny. Spousty ostružin. A matka je pak vařila a dělala z nich marmeládu.“

„Dobře,” pochválil mě a přikývl. „Výborně!” Něco si zapsal do složky před sebou. „A co tyhle?”

Ukázal mi pár dalších snímků. Najednom byla žena, ve které jsem po chvíli rozpoznala svou matku. Na další já. Řekla jsem mu, co jsem mohla. Když jsem skončila, odložil je stranou. „To je skvělé. Vybavila jste si toho ze svého dětství daleko víc než obvykle. Myslím, že to bylo těmi fotografiemi.” Odmlčel se. „Příště vám ukážu další.”

Souhlasilajsem. Zároveň ve mně hlodaly otázky, odkud ly fotografie má a co všechno ví o mém životě, o čem já sama nemám tušení.

„Můžu šije nechat?” zeptalajsem se. „Ty snímky mého dřívějšího domova?”

Usmál se. „Samozřejmě!” Podal mi je a já jsem šije zasunula mezi stránky sešitu.

Odvezl mě domů. Už dříve mi vysvětlil, že Ben o našich schůzkách neví, ale teď mě upozornil, že bych si měla dobře rozmyslet, jestli mu povím o deníku. „Mohla byste mít zábrany,” dodal. „Třeba by se vám o určitých věcech nechtělo psát. Považuju za velice důležité, abyste měla pocit, že můžete psát, o čemkoliv chcete. Navíc by Ben asi nebyl rád, kdyby zjistil, že jste se rozhodla znovu podstoupit léčbu.” Odmlčel se. „Možná ho budete muset ukrývat.”

„Ale jak budu vědět, že do něj mám psát?” chtěla jsem

vědět. Nic na to neříkal. Pak mě to napadlo. „Vy mi to připomenete?“

Slíbil, že ano. „Ale musíte mi říct, kam ho schováte/’ dodal. Zajížděli jsme k nějakému domu. Okamžik poté, co auto zastavilo, jsem si uvědomila, že tady bydlím.

„Skříň na šaty,” navrhla jsem. „Dám ho dozadu do skříně.”

„Dobrý nápad,” souhlasil. „Ale musíte si do něj dnes večer něco napsat. Než půjdete spát. Jinak by to byl zítra zase jen prázdný sešit. Nevěděla byste, co s ním.”

Slíbila jsem, že to udělám, řeklajsem, že to chápu. Vystoupilajsem z auta.

„Buďte na sebe opatrná, Christine,” řekl.

Teď sedím na posteli. Čekám na svého manžela. Dívám se na fotografii domu, ve kterém jsem vyrůstala. Vypadá tak obyčejně, tak prostě. A tak povědomě.

Jakjsem se odtamtud dostala sem? myslím si. Co se stalo? Jaká je moje historie?

Slyším odbíjet hodiny v obývacím pokoji. Půlnoc. Ben přichází po schodech. Schovám tenhle sešit do krabice od bot, kterou jsem si našla. Zastrčím ji dozadu do skříně, přesně tak, jakjsem to řekla Nashovi. Jestliže zítra zavolá, budu v psaní pokračovat.

Sobota, . listopadu

Tohle píšu v poledne. Ben je dole, něco si čte. Myslí si, že odpočívám, a přestože jsem unavená, není to pravda. Nemám čas. Musím si tohle zapsat, než na to zapomenu. Musím si vést svůj deník.

Podívám se na hodinky, abych věděla, kolik mám času. Ben navrhl, že se odpoledne půjdeme projít. Mám něco přes hodinu.

Dnes ráno jsem se probudila, aniž bych věděla, kdo jsem. Když se mi podařilo rozlepit víčka, očekávala jsem, že uvidím ostré hrany nočního stolku, žlutou lampu. Hranatou skříň v rohu pokoje a tapetu se slabým vzorkem vybledlých kapradin. Čekala jsem, že uslyším, jak matka dole opéká slaninu, můj otec pracuje na zahradě a píská si, zatímco stříhá živý plot. Očekávala jsem, že postel, ve které ležím, bude pro jednoho člověka a nebude v ní nikdo další kromě plyšového králíka s natrženým uchem.

Mýlila jsem se. Jsem v pokoji svých rodičů, bylo první, co mě napadlo, než mi došlo, že tu vůbec nic nepoznávám. Ložnice byla naprosto neznámá. Znovu jsem se natáhla do postele. Něco je špatně, napadlo mě. Absolutně, strašně špatně.

Než jsem došla dolů, uviděla jsem fotografie kolem zrcadla a přečetla jsem si jejich popisky. Pochopila jsem, že

nejsem dítě, dokonce ani puberťák, a došlo mi, že ten muž, kterého slyším, jak připravuje snídani a píská si spolu s rádiem, není můj otec ani někdo, s kým bych sdílela byt, ani můj přítel, ale že se jmenuje Ben aje to můj manžel.

Před kuchyní jsem zaváhala. Byla jsem vyděšená. Měla jsem se s ním setkat, vlastně poprvé. Jaký asi bude? Bude vypadat stejně jako na fotografiích? Anebo ho nezachycují přesně? Bude tak jako já starší, tlustší, a navíc plešatější? Jaký má hlas? Jak se pohybuje? Jak dobře jsem se vdala?

Zničehonic jsem měla vidinu. Nějaká žena moje matka? mi říká, abych byla opatrná. Uspěchaná svatba…

Otevřela jsem dveře. Ben stál ke mně zády, vařečkou postrkoval slaninu, která prskala a syčela na pánvi. Neslyšel mě přicházet.

„Bene?“ oslovila jsem ho. Rychle se otočil.

„Christine? Jak tije?“

Nevěděla jsem, co odpovědět, a tak jsem řekla: „Myslím, že dobře.“

Na to se usmál, zdálo se, že se mu ulevilo, a jájsem se také usmála. Vypadal starší než na fotkách nahoře na jeho obličeji bylo víc vrásek, vlasy mu začínaly šedivět a na spáncích trochu ustupovaly -, ale to ho činilo spíš přitažlivějším. Měl výrazné čelisti, jaké sluší starším mužům, vjeho očích se zračilo uličnictví. Uvědomilajsem si, že mi připomíná starší verzi mého otce. Mohla jsem se vdát

hůř, napadlo mě. Daleko hůř.

„Viděla jsi fotografie? zeptal se. Přikývla jsem. „Nedělej si starosti. Všechno ti vysvětlím. Nechceš se posadit?” Ukázal do chodby. „Jídelna je tudy. Za chvilku jsem u tebe. Na, vezmi tohle.”

Podal mi mlýnek na pepř a já jsem prošla do jídelny. Pár minut nato mě následoval se dvěma talíři. Průsvitný plátek slaniny plaval v omastku, vedle něj leželo smažené vejce a kousek opraženého chleba. Zatímco jsem jedla, objasňoval mi, jak se vypořádávám se svým životem.

Dnes je sobota, řekl mi. V týdnu pracuje; je učitel. Upozornil mě na telefon, který mám v kabelce, na tabuli, připnutou na stěnu kuchyně. Ukázal mi, kam si schováváme peníze pro případ nouze dvacet dva librových bankovek, pevně svinutých a zastrčených za hodiny na krbové římse a sešit výstřižků, v němž můžu spatřit útržky svého života. Pověděl mi, že společně to nějak zvládáme. Nebylajsem si jistá, jestli mu věřím, ale nic jiného mi nezbývalo. Dojedli jsme a já jsem mu pomohla uklidit nádobí po snídani. „Mohli bychom jít později na procházku,“ navrhl. „Pokud máš chuť?“ Řekla jsem, že ano, a on vypadal potěšeně. „Jenom si přečtu noviny.“

Šla jsem nahoru. Jakmile jsem se ocitla o samotě, začala se mi motat hlava a zároveň jsem v ní měla naprostou prázdnotu. Připadalo mi, že nic nechápu. Nic nepůsobí skutečně. Rozhlédlajsem se po domě tom, o němž jsem teď věděla, že je to můj domov -, očima, které ho nikdy předtím neviděly. Na okamžik jsem měla chuť vzít nohy na ramena. Musela jsem se uklidnit.

Posadilajsem se na kraj postele, ve které jsem předtím spala. Měla bych to zvládnout, říkala jsem si. Uklidit. Nějak se zaměstnat. Popadla jsem polštář, abych ho načechrala, a najednou něco začalo bzučet.

Nevěděla jsem, co to je. Bylo to tlumené, ale neodbytné. Nějaká melodie, slabá a tichá. U nohoujsem měla kabelku, a když jsem ji zdvihla, uvědomila jsem si, že to bzučení zřejmě vychází z ní. Vzpomněla jsem si, že Ben zmínil můj telefon.

Když jsem telefon našla, svítil. Dlouho jsem na něj jen zírala. Část mého já, pohřbená hluboko nebo někde na samém okraji paměti, věděla přesně, čeho se ten telefonát týká. Zmáčkla jsem tlačítko.

Ozval se mužský hlas. „Haló?“ řekl. „Christine? Christine, jste tam?“

Odpověděla jsem, že ano.

Jsem váš doktor. Jak se daří? Je Ben někde poblíž?”

„Ne,” řekla jsem. „Je… O co vám jde?”

Prozradil mi své jméno a to, že spolu několik týdnů pracujeme. „Na vaší paměti,” vysvětloval, a když jsem neodpovídala, pokračoval, „musíte mi věřit. Podívejte se do skříně v ložnici.” Stále jsem mlčela, a tak dodal: „Na dně je krabice od bot. Koukněte se dovnitř. Měl by tam být sešit.”

Pohlédlajsem na skříň v rohu pokoje.

„Jak tohle všechno víte?”

„Sama jste mi to pověděla. Včera jsem se s vámi sešel. Dohodli jsme se, že si budete vést deník. A vy jste mi řekla, že právě tam ho ukryjete.”

Nevěřím vám, měla jsem chuť mu říct, ale připadalo mi to nezdvořilé a nebyla to tak docela pravda.

„Podíváte se?” naléhal. Slíbila jsem, že ano, a on dodal: „Udělejte to hned. A neříkejte nic Benovi. Udělejte to teď.”

Neukončila jsem hovor a popošla jsem ke skříni. Měl pravdu. Uvnitř, na dně, byla krabice od bot modrá, s nápisem Scholl na špatně doléhajícím víku a v ní ležel notes, zabalený do hedvábného papíru.

„Máte ho?” zeptal se Nash.

Zvedla jsem ho a vybalila. Byl vázaný v hnědé kůži a vypadal draze.

„Christine?”

„Ano, mám ho.”

„Dobře. Je v něm něco napsáno?”

Otevřela jsem ho na první straně. Viděla jsem, že ano. Jmenuju se Christine Lucasová, stálo na začátku. Je mi čtyřicet sedm. Trpím amnézií. Přepadla mě nervozita i vzrušení. Připadala jsem si, jako kdybych slídila, ale ve svých vlastních věcech.

Je,” potvrdila jsem.

„Výborně!“ zaradoval se a pak řekl, že mi zavolá zítra, a telefonát jsme ukončili.

Zůstala jsem, kde jsem byla. Tam, v dřepu na podlaze u otevřené skříně, vedle dosud neustlané postele jsem se pustila do čtení.

Napřed jsem byla zklamaná. Nevzpomínalajsem si na nic z toho, co jsem napsala. Ani na doktora, ani na ordinaci, do které mě podle mých slov vzal, nebo na úkoly, o kterých jsem psala, že jsme je spolu dělali. Přestože jsem jen před malou chvílí slyšela jeho hlas, nedokázala jsem si vybavit jeho podobu, a už vůbec ne sebe s ním. Četlo se to jako nějaká beletrie. Ale pak jsem našla fotografii, zastrčenou mezi stránkami na konci sešitu. Dům, ve kterém jsem vyrůstala, právě ten, o němž jsem si myslela, že v něm jsem, když jsem se dnes ráno probudila. Byl skutečný, tohle bylo toho důkazem. Opravdu jsem se s doktorem setkala a on mi dal tenhle snímek, tenhle fragment mé minulosti.

Zavřelajsem oči. Včerajsem popisovala svůj starý domov, sklenici cukru ve spíži, sbírání ostružin v lese. Byly ty vzpomínky dosud přítomné? Dokázala bych vykouzlit další? Myslelajsem na svou matku, svého otce, snažilajsem se přivolat ještě něco. Před mýma očima vystupovaly němé obrazy. Obyčejný oranžový koberec, olivově zelená váza. I Irubá předložka. Žlutá dětská kombinéza s růžovou kachničkou našitou na prsou a patentkami uprostřed. Plastová l mavomodrá sedačka do auta a vybledlý růžový nočník.

Barvy a tvary, ale nic, co by popisovalo život. Absolutně nic. Chtěla bych vidět své rodiče, pomyslela jsem si, a právě lehdy, poprvé, jsem si to uvědomila; nějakým způsobem jsem věděla, že jsou mrtví.

Vzdychla jsem a posadila se na kraj neustlané postele. Mezi stránkami deníku bylo zastrčené pero, a jájsem ho bez přemýšlení vytáhla s úmyslem pokračovat v psaní.

Pero jsem přidržela nad stránkou a zavřela oči, abych si srovnala myšlenky.

V tu chvíli se to stalo. Nevím, jestli uvědomění, že moji rodiče už nežijí, spustilo další vzpomínky, ale měla jsem pocit, jako kdyby se moje mysl probudila z dlouhého, hlubokého spánku. Jako by ožila. Ale ne postupně, bylo to jako otřes. Jiskra elektrického proudu. Zničehonic jsem neseděla v ložnici s prázdnou stránkou před sebou, ocitla jsem se někde jinde. Zpátky v minulosti v minulosti, o které jsem se domnívala, že jsem ji ztratila a mohla jsem se všeho dotýkat a všechno vnímat smysly. Došlo mi, ze se rozpomínám.

Viděla jsem sama sebe, jak přicházím domů, do domu, v němž jsem vyrůstala. Je mi třináct nebo čtrnáct, nemůžu se dočkat, až budu pokračovat v rozepsané povídce, ale na stole v kuchyni nacházím zprávu. Museli jsme odjet, stojí tam. V šest tě vyzvedne strýček Ted. Vezmu si pití a sendvič a usadím se nad svým sešitem. Paní učitelka Royceová řekla, že moje povídky jsou přesvědčivé a dojímavé, myslí si, že by se psaní mohlo stát mým povoláním. Ale mě teď nenapadá, co bych měla psát, nedokážu se soustředit. Mlčky se dusím zlostí. Je to jejich vina. Kde jsou? Co to dělají? Proč mě nevzali s sebou? Papír zmačkám a zahodím.

Ta představa se vytratila, ale hned nato se objevila další. Silnější. Ještě skutečnější. Otec nás veze domů. Já sedím vzadu v autě, zírám na nehybný bod na okenním skle. Mrtvá moucha. Kousek zaschlého bláta. Nedá se to rozeznat. Promluvím, aniž bych dopředu věděla, co řeknu.

„Kdyjste mi o tom chtěli říct?“

Nikdo mi neodpoví.

„Mami?“

„Christine,“ řekne matka. „Nech toho.“

„Tati? Kdyjste mi to chtěli říct?“ Ticho. „Umřeš?“ zeptám se, s očima stále upřenýma na bod na skle. „Tati? Umřeš?“

Pohlédne na mě přes rameno a usměje se. „Ovšemže ne, andílku. Ovšemže ne. Dokud nebudu starý, hodně starý. S velkou spoustou vnoučat!“

Vím, že mi lže.

„Budeme s tím bojovat,” dodá. „Slibuju.”

Vzdychla jsem. Otevřela oči. Vidina skončila, bylo po ní. Zase jsem seděla v ložnici, v té, ve které jsem se probudila dnes ráno, přesto na okamžik vypadala jinak. Mdle. Úplně bez energie, jako bych se dívala na fotografii, která vybledla na slunci. Jako kdyby živost minulosti vysála všechen život ze současnosti.

Sklopila jsem oči na sešit ve svých rukou. Pero mi vyklouzlo z prstů, a než spadlo na podlahu, označilo stránku tenkou modrou linkou. V hrudi se mi rozbušilo srdce. Na něco jsem si vzpomněla. Na něco významného, důležitého. Nebylo to ztracené. Sebrala jsem pero z podlahy a začala jsem tohle psát.

Tady skončím. Když zavřu oči a pokusím se ten obraz přivolat zpátky, dokážu to. Vidím sebe. Své rodiče. Jízdu domů. Pořád to tam je. Méně živé, jako by to časem pohaslo, ale nezmizelo. Přesto jsem ráda, že jsem si to zapsala. Vím, že to nakonec zmizí. Aspoň to takhle není úplně ztracené.

Ben zřejmě dočetl noviny. Zavolal nahoru, zeptal se, jestli jsem připravená vyrazit. Řekla jsem mu, že ano. Tenhle sešit schovám do skříně, najdu si bundu a nějaké boty. Později ještě něco napíšu. Pokud si na to vzpomenu.

To jsem psala před několika hodinami. Byli jsme venku celé odpoledne, ale teď jsme zpátky doma. Ben je v kuchyni, připravuje rybu k večeři. Má puštěné rádio a jazzová hudba se nese do ložnice, kde sedím a píšu. Nenabídla jsem se, že uvařím nemohla jsem se dočkat,

až půjdu nahoru a zaznamenám, co jsem dnes odpoledne viděla ale nezdálo se, že by mu to vadilo.

„Dej si šlofíka,“ řekl. „Jíst budeme tak za tři čtvrtě hodiny.” Kývla jsem. „Zavolám, až to bude hotové.”

Podívalajsem se na hodinky na zápěstí. Když budu psát rychle, měla bych mít dost času.

Vyšli jsme z domu chvilku před jednou. Nejeli jsme daleko a auto jsme zaparkovali u nízké, přízemní budovy. Vypadala opuštěně; v každém ze zatlučených oken seděl šedivý holub, dveře byly zakryté vlnitým plechem. „To je koupaliště,” řekl Ben, když vylézal z auta. „Asi ho otevřou až v létě. Projdeme se?”

Betonová cesta se stáčela k vrcholu kopce. Kráčeli jsme mlčky, jen občas jsme zaslechli vřísknutí některé z vran, které seděly na prázdném fotbalovém hřišti, nebo vzdálené, naříkavě psí zaskučení, dětské hlasy, hluk velkoměsta. Myslela jsem na svého otce, na jeho smrt a na skutečnost, že jsem si aspoň na něco málo vzpomněla. Osamělá běžkyně šlapala kolem běžecké tratě a já jsem ji chvíli sledovala, než nás naše cesta zavedla za vysoký živý plot a vzhůru směrem k vršku kopce. Tam bylo trochu živěji; malý chlapec pouštěl draka a jeho otec postával za ním, holčička věnčila na dlouhém vodítku drobného psíka.

„Tohle je Parliament Hill,” oznámil mi Ben. „Chodíme sem často.”

Mlčelajsem. Před námi se rozprostíralo město, částečně zakryté nízkým mračnem. Vypadalo poklidně. A zdálo se menší, než jak jsem si ho představovala; dohlédla jsem až na vzdálené nízké kopce. Spatřila jsem tyčící se věž Telecomu, kopuli Svatého Pavla, elektrárnu v Battersea, tvary, které jsem rozpoznávala, i když matně a aniž bych věděla proč. Byly tam další, méně známé, nicméně monumenty: skleněná budova ve tvaru tlustého doutní

ku, obří ruské kolo, hodně vzdálené. Stejně jako můj vlastní obličej se zdály zároveň cizí i něčím povědomé.

„Připadá mi, že tohle místo poznávám/ podotkla jsem.

„Ano,“ odpověděl Ben. „Ano. Už nějakou dobu sem chodíme, ačkoliv výhled se neustále mění.”

Šli jsme dál. Většina laviček byla obsazena, ať už osamělci, nebo páry. Namířili jsme k jedné hned za vrškem kopce a posadili jsme se. Ucítila jsem kečup; pod lavičkou ležel v lepenkové krabici nedojedený hamburger.

Ben ho opatrně sebral a odhodil do odpadkového koše, pak se vrátil a přisedl si ke mně. Ukázal na některé monumenty. „Tamhle je Canary Wharf,“ řekl a mávl rukou směrem k budově, která i takhle zdaleka vypadala neskutečně vysoká. „Myslím, že to postavili na počátku devadesátých let. Jsou tam samé kanceláře a tak.“

Devadesátá léta. Bylo zvláštní slyšet, jak desetiletí, o němž jsem si nepamatovala, že bych ho prožila, je zmíněno prostřednictvím pár slov. Musela jsem o tolik přijít. Takové množství hudby, filmů a knih, tolik zpráv. Katastrof, tragédií, válek. Celé státy se mohly rozpadnout, zatímco já jsem bloumala, aniž bych si byla čehokoliv vědoma, od jednoho dne ke druhému.

A zároveň tak velký kus mého života. Kolik výhledů nepoznávám, přestože je vídám každý den.

„Bene? Vyprávěj mi o nás.“

„O nás? Jak to myslíš?”

Otočila jsem se k němu. Nahoře na kopci se zvedl vítr, studil mě do obličeje. Někde zaštěkal pes. Nebyla jsem si jistá, kolik toho můžu prozradit; byl přesvědčený, že si o něm vůbec nic nepamatuju.

„Promiň,” řekla jsem. „Nevím o tobě a o mně vůbec nic. Dokonce ani nevím, jak jsme se seznámili, kdy jsme měli svatbu a tak.”

Usmál se a posunul se po lavičce, takže jsme se dotýkali. Objal mě kolem ramen. Začala jsem se odtahovat, ale

pakjsem si připomněla, že to není nikdo cizí, ale muž, za kterého jsem se provdala. „Co chceš slyšet?“

,Já nevím,“ zaváhala jsem. „Třeba jak jsme se seznámili?’

„No, chodili jsme oba na univerzitu,” vysvětloval. „Ty sis právě začala dělat doktorát. Vzpomínáš si na to?“

Zavrtěla jsem hlavou. „V podstatě ne. Co jsem studovala?”

„Promovala jsi z angličtiny,” odpověděl a mně před očima probleskl obraz, náhlý a ostrý. Viděla jsem se v knihovně a matně se mi vybavila představa, jak píšu diplomovou práci týkající se teorie feminismu a literatury na počátku dvacátého století, ačkoliv to ve skutečnosti mohlo být jen něco, co jsem dělala, když jsem se pokoušela psát romány, což moje matka sice možná nechápala, ale aspoň na tom neshledávala nic závadného. Výjev na okamžik prodléval, mihotal se, tak skutečný, jako bych se ho mohla dotknout, ale pak Ben promluvil, a obraz vyprchal.

„Já jsem dokončoval studium chemie,” pokračoval. „Pořád jsem tě někde vídal. V knihovně, v bufetu, všude. Vždycky jsem žasl nad tím, jak jsi krásná, ale nedokázal jsem se přimět k tomu, abych tě oslovil.”

Rozesmála jsem se. „Vážně?” Nedovedla jsem si představit, že by ze mě někdo mohl mít strach.

„Vypadala jsi tak sebevědomě. A horlivě. Sedávala jsi celé hodiny, obklopená knihami, jenom jsi četla a dělala si poznámky, upíjela z šálků kávu nebo co. Byla jsi překrásná. Vůbec jsem nedoufal, že bych tě mohl zajímat. Ale pak jsem jednoho dne náhodou seděl v knihovně vedle tebe, a ty jsi neúmyslně převrhla svůj šálek a mně káva smáčela všechny knihy. Moc jsi se omlouvala, i když se toho zas tak moc nestalo, a společně jsme utřeli tu kávu a já jsem pak trval na tom, že ti koupím novou. Ty jsi na to prohlásila, že to ty bys měla koupit kávu mně, na omluvu, a já jsem řekl tak tedy dobrá, a šli jsme na kafe. A to je všechno.”

Pokoušelajsem si ten výjev představit, rozpomenout se na nás dva, mladé, v knihovně, obklopené promáčenými papíry, rozesmáté. Nešlo to a pocítilajsem hořké bodnutí lítosti. Představovala jsem si, jak musí každý pár milovat příběh svého seznámení kdo první koho oslovil, co bylo řečeno -, a přesto jsem já neměla žádné vzpomínky na to naše. Vítr narážel do ocasu chlapečkova draka, ten zvuk připomínal smrtelné chropění.

„Co se stalo pak?“ zeptala jsem se.

„No, chodili jsme spolu. Však víš, jak to bývá. Já jsem dokončil studium, ty sis udělala doktorát a pak jsme se vzali.“

„Jak? Kdo koho požádal o ruku?“

„Já jsem samozřejmě požádal tebe.”

„Kde? Pověz mi, jak k tomu došlo.”

„Byli jsme hrozně moc zamilovaní/’ Odvrátil zrak a zadíval se do dálky. „Trávili jsme všechen čas spolu. Měla jsi spolubydlící, ale prakticky jsi s ní vůbec nebyla. Většinu času jsi trávila se mnou. Bylo logické, abychom bydleli spolu a vzali se. A tak jsem ti jednou, na Valentýna, koupil kostku mýdla. Drahého mýdla, takového, jaké jsi měla opravdu ráda, a sundal jsem z něj celofánový obal a do mýdla jsem vtlačil snubní prsten, a pak jsem ho zase zabalil a věnoval ti ho. A když ses večer chystala do postele, našla jsi ho a řeklajsi ano.“

V duchu jsem se usmála. Připadalo mi to umatlané, prsten obalený mýdlem, a navíc hrozila možnost, že to mýdlo třeba nevezmu do ruky, nebo ano, ale na prsten nenarazím celé týdny. Přesto ten příběh nepostrádal romantiku.

„S kým jsem tehdy bydlela?” chtěla jsem vědět.

„No,“ zamyslel se, „ani si vlastně nevzpomínám. S nějakou kamarádkou. Na každý pád jsme se rok nato vzali. V kostele v Manchesteru, blízko místa, kde žila tvoje matka. Byl to nádherný den. Já jsem si tou dobou dělal pe

dagogický kurz, takže jsme neměli moc peněz, ale stejně to bylo úžasné. Slunce svítilo, všichni byli šťastní. A pak jsme odjeli na líbánky. Do Itálie. K jezerům. Bylo tam kouzelně.”

Pokusilajsem se vybavit si kostel, své šaty, pohled z okna hotelového pokoje. Nic nepřicházelo.

„Na nic z toho si nevzpomínám,” řekla jsem. „Promiň.”

Uhnul pohledem a hlavu natočil tak, že jsem mu neviděla do obličeje. „To nevadí. Já to chápu.”

„Nemáme moc fotografií,” poznamenala jsem. „Myslím ve výstřižkovém sešitě. Nejsou tam žádné snímky z naší svatby.”

„Propukl požár,” vysvětlil mi. „Tam, kde jsme dříve bydleli.”

„Požár?”

„Ano. Náš dům prakticky shořel. Přišli jsme o spoustu

V ‘ a

věci.

Povzdychla jsem si. Připadalo mi to nespravedlivé, přijít nejen o vzpomínky, ale i o památky na minulost.

„Co se dělo potom?”

„Potom?”

„Ano. Co bylo pak? Po svatbě, po líbánkách?”

„Začali jsme spolu bydlet. Byli jsme spolu šťastní.”

„A pak?”

Vzdychl a odmlčel se. To nemůže být všechno, pomyslela jsem si. Tohle nemůže popisovat celý můj život. Nemůže to vyjadřovat všechno, čeho jsem kdy dosáhla. Svatba, líbánky, manželství. Ale co dalšího jsem čekala? Co jiného by mohlo existovat?

Najednou jsem znala odpověď. Děti. Miminka. S hrůzou jsem si uvědomila, že to proto mi připadalo, že mi něco schází v životě i v domě. Na krbové římse chyběly snímky syna nebo dcery jak svírají diplom, sjíždějí divokou řeku, anebo jen tak znuděně pózují pro kameru možná i vnoučat. Neměla jsem dítě.

Náhle jsem pocítila zklamání. V mém podvědomí byla otištěna neuspokojená touha. Přestože jsem se probudila, aniž jsem tušila, kolik mi je let, část mého já musela vědět, že jsem si přála mít dítě.

Zničehonic jsem viděla svou vlastní matku, jak mluví

biologických hodinách, jako by byly odtikávající bombou. „Snaž se v životě dosáhnout všeho, čeho dosáhnout chceš,“ říkala, „protože pořád bude na všechno dost času, a jednoho rána se probudíš a…“

Věděla jsem, co měla na mysli. Fíh! Jednoho dne moje ambice vyšumí ajediné, po čem budu toužit, budou děti. „Právě tak to bylo u mě,“ pokračovala, „a bude to tak

u tebe. Prožije si to každý…”

Jenže to bylo jinak, jak se zdá. Nebo se místo toho stalo něco jiného. Podívala jsem se na manžela.

„Bene? Co bylo potom?”

Pohlédl na mě a stiskl mi ruku.

„Potom jsi ztratila paměť,” řekl.

Moje paměť. Všechno nakonec končilo v tomhle bodě. Pokaždé.

Podívala jsem se na město. Slunce viselo nízko na obloze, slabé paprsky pronikaly mraky a vrhaly na trávu dlouhé stíny. Uvědomila jsem si, že za chvíli bude tma. Slunce zapadne, s konečnou platností, na oblohu vystoupá měsíc. Další den skončí. Další ztracený den.

„Nikdy jsme neměli děti,” prohlásila jsem. Nebyla to otázka.

Neodpověděl, ale otočil se ke mně. Vzal mé ruce do svých a třel je, jako by mě chtěl zahřát.

„Ne,” řekl po chvíli. „Ne. Neměli.”

Obličej mu zbrázdil smutek. Kvůli mně, nebo kvůli němu? To jsem z něj nedokázala vyčíst. Nechala jsem ho třít mi ruce, držet mé prsty ve svých. Uvědomila jsem si, že navzdory zmatku se tady cítím v bezpečí s tímhle mužem. Viděla jsem, že je laskavý, ohleduplný a trpělivý.

I když moje situace byla strašlivá, mohla být ještě daleko horší.

„Proč?“ zeptala jsem se.

Neříkal nic. Díval se na mě, výraz v jeho obličeji prozrazoval bolest. Bolest a zklamání.

,Jak se to stalo, Bene?“ řekla jsem. „Jak došlo k tomu, že jsem na tom takhle?“

Cítila jsem, jakje napjatý. „Vážně to chceš vědět?“ Upřela jsem pohled na holčičku, která nedaleko jezdila na tříkolce. Bylo mi jasné, že to určitě není poprvé, kdy mu kladu takovou otázku, poprvé, kdy mi musí všechno takhle vysvětlovat. Je možné, že se ho na to ptám každý den.

„Ano,“ odpověděla jsem. Uvědomila jsem si, že tentokrát je to jiné. Tentokrát si to, co mi poví, zapíšu.

Zhluboka se nadechl. „Bylo to v prosinci. Mrzlo. Ten den jsi byla pryč, v práci. Vracela ses domů, nemělas to daleko. Nebyli žádní svědkové. Neví se, jestli jsi v tu chvíli přecházela silnici, nebo jestli tě to auto srazilo, kdyžjsi stála na chodníku, ale jisté je, že jsi přeletěla přes kapotu. Byla jsi těžce zraněná. Obě nohy jsi měla zlomené, taky paži a klíční kost.“

Odmlčel se. Slyšelajsem slabé pulzování města. Vrčení aut, letadlo nad našimi hlavami, šumění větru ve stromech. Ben mi stiskl ruku.

„Prý jsi narazila hlavou o zem, a právě proto jsi ztratila

v j u

pamet.

Zavřela jsem oči. Nedokázala jsem si z té nehody vůbec nic vybavit, a tak jsem necítila zlobu, dokonce ani rozčilení. Místo toho mě přepadla zvláštní tichá lítost. Prázdnota. Jako by jen nějaká vlnka zčeřila hladinu paměti.

Sevřel mou dlaň a já jsem druhou ruku položila přes tu jeho, ucítila jsem studený, tvrdý kroužek jeho snubního prstenu. „Mělas štěstí, žes to vůbec přežila.”

Dala se do mě zima. „Co ten řidič?”

„Nezastavil. Ujel z místa nehody. Neví se, kdo to byl.”

„Ale kdo by udělal něco takového?” rozčílila jsem se. „Jak mohl někoho porazit a potom jenom tak zmizet?”

Mlčel. Nevěděla jsem, co vlastně očekávám. Myslela jsem na to, co jsem četla o schůzce s lékařem. Neurologická porucha, řekl mi. Strukturální nebo chemická. Hormonální nerovnováha. Usoudilajsem, že má na mysli nemoc. Něco, co mě prostě postihlo, vynořilo se odnikud. Takové věci se přece stávají.

Ale tohle mi připadalo horší; způsobil mi to někdo jiný, nebylo to nevyhnutelné. Kdybych se ten večer vydala domů jinou cestou anebo kdybyjel jinudy řidič toho auta, které mě nabralo -, byla bych dosud v pořádku. Možná bych teď dokonce byla čerstvou babičkou.

„Proč?” ptala jsem se, „proč?”

Na tu otázku nebyla odpověď, Ben mlčel. Chvíli jsme seděli mlčky, pevně jsme se drželi za ruce. Setmělo se. Město zářilo, v budovách se svítilo. Brzy bude zima, napadlo mě. Zanedlouho máme polovinu listopadu. Pak přijde prosinec, potom Vánoce. Nedokázalajsem si představit, jak se přenesu odsud tam. Nedovedlajsem si představit, jak přežiju tu dlouhou šňůru stejných dní.

„Půjdeme?” řekl Ben. „Zpátky domů?”

Neodpověděla jsem. „Kde jsem byla? Tehdy, když mě nabralo to auto. Co jsem dělala?”

„Vracela ses domů z práce,” řekl.

„Ale zjaké práce? Jaké jsem měla zaměstnání?”

„No,” zaváhal, „byla jsi zaměstnaná na dočasný záskok jako sekretářka tedy vlastně osobní asistentka-, myslím, že to bylo u nějaké právnické firmy.”

„Ale proč

„Potřebovala jsi práci, abychom mohli splácet hypotéku. Tehdy to nebylo snadné.”

Tohle jsem ale neměla na mysli. Šlo mi o tohle: Řekls mi, že mám doktorát. Tak proč bych se spokojila s prací sekretářky?

„Ale proč jsem pracovalajako sekretářka?”

„Žádnou jinou práci jsi nesehnala. Byla to těžká doba.”

Na něco jsem si vzpomněla. „Psala jsem? Nějakou knížku?”

Zavrtěl hlavou. „Ne.”

Takže to byla jen přechodná záliba. Anebo jsem se o psaní pokusila, a neuspěla jsem. Obrátila jsem se k němu, že se ho na to zeptám, ale v tu chvíli se mraky rozjasnily a okamžik nato se ozvala hlasitá rána. Vyděšeně jsem vzhlédla; v dálce na obloze tančily jiskry, nad městem pod námi pršelo.

„Co to bylo?”

„Ohňostroj,” řekl. „Asi bude brzy noc pálení ohňů.”

Za chvíli se na obloze rozzářil další ohňostroj, doprovázený dalším duněním.

„Nejspíš to bude stát za to. Podíváme se?”

Přikývla jsem. Nic nám to neudělá, a ačkoliv jsem na jedné straně měla chuť pospíchat domů k svému deníku, abych si mohla zapsat, co mi řekl, na druhé straně se mi chtělo zůstat, protože jsem doufala, že mi toho třeba poví víc. „Tak dobře. Podíváme.”

Zazubil se a vzal mě kolem ramen. Obloha na okamžik potemněla a pak to třesklo a zasyčelo a slabounce hvízdlo, zatímco k nebi vyletěla maličká jiskra. Po kratičký okamžik zůstala na místě a potom explodovala v oranžové záři za doprovodu dunění. Byla to nádhera.

„Obvykle se na to chodíme kouknout,” řekl. „Kdyžje to velkolepé, dobře připravené. Ale zapomněljsem, že je to už dneska.” Otřel se mi bradou o krk. „Nevadí?”

„Ne,” odpověděla jsem. Dívala jsem se na město, na exploze barev ve vzduchu nad ním, na spršku světel. „Tohle je hezké. Takhle můžeme vidět všechno.”

Vzdychl. Náš dech se před námi ve vzduchu měnil v páru, mísil se s dechem toho druhého a my jsme seděli mlčky, pozorovali, jak se obloha zabarvuje a rozsvěcí.

Z parků ve městě stoupal kouř, divoce osvětlovaný červenou a oranžovou, modrou a fialovou a večerní vzduch se naplnil dýmem, načichl suchým, kovovým pachem rozbušek. Když jsem si olízla rty, ucítila jsem síru a v tu chvíli se mi s nečekanou prudkostí vybavila další vzpomínka.

Ostrá jako břitva. Zvuky byly příliš hlasité, barvy příliš jasné. Připadala jsem si ně jako pozorovatelka, ale spíš jako když jsem dosud uprostřed dění. Mělajsem pocit, že padám dozadu. Chytila jsem Bena za ruku.

Viděla jsem se s nějakou ženou. Má zrzavé vlasy, a stojíme spolu na střeše budovy, kde pozorujeme ohňostroj. Slyším rytmické pulzování hudby, která hraje v místnosti pod našimi chodidly, fouká studený vítr a žene na nás štiplavý kouř. Přestože mám na sobě jen tenké šaty, je mi teplo, hřeje mě vypitý alkohol ajoint, který stále ještě svírám mezi prsty. Ucítím štěrk pod chodidly a vzpomenu si, že jsem odhodila střevíce a nechalaje v dívčí ložnici dole. Podívám se na ni, zrovna když se ke mně obrátí, a připadám si plná života, omamně šťastná.

„Chrissy,” řekne a vezme si ode mějoint, „máš chuť na tab?“

Nevím, co tím myslí, a řeknu jí to.

Rozesměje se. „Však víš!“ prohlásí. „Tab. Trip. LSD. Jsem si celkem jistá, že Nigel má nějaký s sebou. Říkal, že ho přinese.”

„Já nevím,” zaváhám.

„No tak! Bude to legrace!”

Rozesměji! se a vezmu si zpátkyjoint, natáhnu kouř hluboko do plic, jako bych chtěla dokázat, že se mnou není žádná nuda. Slíbily jsme si, že nikdy nebudeme nudné.

„Radši ne,” řeknu. „Tohle není moje parketa. Myslím, že zůstanu tady u toho. A u piva. Nevadí?”

„No jo,” odpoví a otočí se zase k zábradlí. Vidím na ní, že je zklamaná, ale není na mě naštvaná, a ráda bych věděla, jestli si stejně dá. I beze mě.

Pochybuju o tom. Nikdy předtím jsem neměla kamarádku, jako je ona. Takovou, která by o mně věděla všechno, které bych mohla důvěřovat, někdy dokonce víc než sama sobě. Znovu se na ni podívám, vlasy má načechrané větrem, ve tmě zasvítí konec jointu. Je spokojená s tím, jak se její život vyvíjí? Nebo se to ještě nedá posoudit?

„Koukni se na tohle!“ vykřikne a ukáže na římskou svíci, která právě explodovala a svou rudou září proměnila stromy v černé obrysy. „Kurva, to je ale krásný, co?“

Směju se a souhlasím s ní, a pak stojíme ještě pár minut mlčky, zatímco se dělíme o joint. Nakonec mi podá zvlhlý špaček, a když ho odmítnu, rozdrtí ho na asfaltu obutým chodidlem.

„Pojďme dolů,“ prohlásí a popadne mě za paži. „Někoho ti představím.”

„Už zas!“ zaúpím, ale stejně jdu. Na schodech překročíme líbající se pár. „Doufám, že to není nějaký další magor z okruhu tvých známých?”

„Jdi do háje,” odbude mě a kluše po schodech dolů. „Myslelajsem, že si Alana zamiluješ!”

„Taky že jo,” odpovím. „Ale jen do té doby, než mi řekl, zeje zamilovaný do kluka jménem Kristián.”

„No dobrá,” zasměje se. „Copakjsem mohla tušit, že se Alan rozhodne přiznat zrovna tobě? Tenhle je jiný. Zamiluješ si ho. Vím to. Jen se s ním pozdrav. Nic jinýho po tobě nechci.”

„Takjo,” řeknu. Zatlačím do dveří a vnoříme se do víru večírku.

Místnost je obrovská, s betonovými zdmi a žárovkami bez stínidel zavěšenými ze stropu. Protlačíme se ke kuchyni pro pivo, pak si najdeme plácek u okna. „Tak kde je teda ten kluk?” zeptám se, ale neslyší mě. Podlehnu opojení z alkoholu a trávy a začnu tančit. Místnostje plná lidí, většinou oblečených v černé. Zasraný studenti umění, pomyslím si.

Někdo přijde a stoupne si před nás. Poznávám ho. Je to Keith. Už jsme se setkali, na jiném večírku, kde jsme se spolu nakonec líbali v jedné ložnici. Teď si ale povídá s mojí kamarádkou, ukazuje najednu zjejích maleb, která visí na zdi obýváku. Zajímalo by mě, jestli se rozhodl, že mě bude ignorovat, nebo si vůbec nepamatuje, že mě kdy potkal. V každém případě to je debil. Dopiju pivo.

„Dáš si ještě jedno?“ zeptám se.

„Jo,“ řekne kamarádka. „Můžeš je přinést, než to tady dořeším s Keithem? A pak tě představím tomu chlápkovi, o kterém jsem mluvila. Jsi pro?“

Zasměju se. „Jakje libo.“ Odkráčím do kuchyně. Najednou jsem uslyšela něčí hlas. Řval mi do ucha. „Christine! Chris! Jakje ti?“ Připadala jsem si zmatená, ale ten hlas se mi zdál povědomý. Otevřela jsem oči. V šoku jsem si uvědomila, že cítím noční vzduch, jsem venku, na Parliament Hill, Ben opakuje moje jméno a ohňostroje přede mnou barví oblohu do krvava. „Měla jsi zavřené oči,“ řekl. „Co je? Stalo se něco?“

„Ne, nic,“ odpověděla jsem. Točila se mi hlava, stěží jsem popadala dech. Odvrátila jsem se od svého manžela, předstírala, že sleduju závěr ohňostroje. „Promiň. To nic není. Je mi dobře. Skvěle.“

„Třeseš se. Je ti zima? Chceš jít domů?“

Uvědomila jsem si chlad. Chci domů. Musím si zapsat, co jsem právě viděla.

„Ano,“ řekla jsem. „Nevadí ti to?“

Cestou domů jsem se v myšlenkách vracela k tomu, co se mi vybavilo při pozorování ohňostroje. Ta vidina mě zaskočila svou jasností, ostrými obrysy. Zmocnila se mě., vtáhla mě do sebe, jako kdybych to celé znovu prožívala. Všechno jsem vnímala, všechno pociťovala. Studený vzduch a perlení piva. Štiplavý kouř marihuany vzadu

v hrdle. Keithovy sliny, teplé na mém jazyku. Působilo to skutečně, málem skutečněji než život, do kterého jsem otevřela oči, když se to rozplynulo.

Nevědělajsem přesně, ze kdy to bylo. Domnívalajsem se, že z univerzity, nebo z doby těsně po ní. Party, na které jsem se viděla, byla taková, jaká by nejspíš bavila studenty. Nemělajsem žádný pocit zodpovědnosti. Připadala jsem si bezstarostně. Lehce.

A ačkoliv jsem si nedokázala vybavit její jméno, ta žena pro mě musela být důležitá. Moje nejlepší kamarádka. Navždy, pomyslela jsem si, a třebaže jsem nevěděla, kdo to je, měla jsem vjejí přítomnosti pocit jistoty, bezpečí.

Na okamžik mě napadlo, že si třeba jsme dosud blízké, a pokusila jsem se promluvit si o tom s Benem cestou v autě. Byl zamlklý ne vyloženě smutný, ale duchem nepřítomný. Chvíli jsem uvažovala o tom, že mu budu vyprávět o své vidině, ale pak jsem se ho jen zeptala, jaké jsem měla přátele, když jsme se seznámili.

„Pár jich bylo,“ odpověděl. „Byla jsi velice oblíbená.“

„Mělajsem nějakou nejlepší kamarádku? Někoho, kdo pro mě hodně znamenal?”

Podíval se na mě a pak řekl: „Ne, myslím, že ne. Ne nějak zvlášť.”

Nechápalajsem, jak to, že si nedokážu vzpomenout na jméno té ženy, a přitom si vybavuju Keitha i Alana.

„Víš to jistě?” zeptala jsem se.

„Ano,” odpověděl, „vím.” Otočil se zase k silnici před sebou. Začalo pršet. Na vozovce se odráželo světlo z obchodů i neonové nápisy nad nimi. Potřebuju se ho zeptat na tolik věcí, pomyslela jsem si, ale neříkala jsem nic, a po pár minutách už na to bylo pozdě. Byli jsme doma a on se pustil do vaření. Bylo příliš pozdě.

Sotva jsem skončila s psaním, zavolal na mě Ben, že večeře je hotová. Prostřel stůl a do sklenic nalil bílé víno, ale neměla jsem hlad a ryba byla vysušená. Většinu jsem nechala na talíři. Potom protože Ben vařil jsem se nabídla, že umyju nádobí. Sesbírala jsem talíře a do dřezu jsem napustila teplou vodu. Celou tu dobu jsem doufala, že se mi později podaří nějak se vymluvit a odejít nahoru, abych si mohla číst deník a třeba do něj ještě něco připsat. Ale nešlo to kdybych byla většinu času sama v ložnici, bylo by mu to divné -, a tak jsme večer strávili před televizí.

Nedokázala jsem se uvolnit. Myslela jsem na deník a sledovala jsem, jak se ručičky hodin na římse pomalu přesouvají od devítky k desítce a pak k půl jedenácté. Nakonec, když se přiblížily k jedenáctce, jsem si uvědomila, že mi zbývají poslední chvíle dne, a prohlásila jsem: „Asi už půjdu do postele. Byl to dlouhý den.“

Usmál se a naklonil hlavu ke straně. „Dobře, miláčku, budu tam za chvilku.”

Kývlajsem a řekla jsem dobrá, ale když jsem vyšla z pokoje, cítila jsem, jak se mě zmocňuje hrůza. Tenhle muž je můj manžel, říkala jsem si, jsem za něj provdaná, ale přesto jsem z nějakého důvodu měla pocit, jako kdyby na tom, že s ním mám jít do postele, bylo něco špatného. Nepamatovala jsem si, že bych to udělala někdy dříve, a nevěděla jsem, co můžu očekávat.

V koupelně jsem si došla na záchod a vyčistila zuby, aniž bych se podívala do zrcadla nebo na fotografie uskupené kolem. Vešla jsem do ložnice, našla jsem svou noční košili složenou na polštáři a začala jsem se svlékat. Chtěla jsem být převlečená a pod peřinou, než přijde. Chvilku jsem se zabývala absurdní myšlenkou, že bych mohla předstírat spánek.

Stáhla jsem si svetřík a podívala se na sebe do zrcadla. Spatřila jsem smetanově bílou podprsenku, kterou jsem

si dnes ráno oblékla, a přitom jsem zahlédla prchavou vidinu sebe jako dítěte, jak se ptám své matky, proč nosí podprsenku, když já ne, a ona mi odpovídá, že jednoho dne ji nosit budu. A teď tu ten den byl, jenže nepřišel postupně, ale zčistajasna. V tomhle se ještě zřetelněji než ve vráskách na obličeji a povadlé kůži na rukou projevovala skutečnost, že už nejsem malá holka, ale žena. V téhle měkké zaoblenosti mých prsou.

Přetáhla jsem si noční košili přes hlavu a popotáhla si ji dolů. Sáhla jsem pod ni a sundala si podprsenku, přitom jsem ucítila váhu svého poprsí, a pak jsem si rozepnula zip u kalhot a vylezla jsem z nich. Nechtěla jsem si dál prohlížet svoje tělo, aspoň teď ne, a tak jakmile jsem ze sebe stáhla punčocháče a kalhotky a vklouzla do peřin, zavřela jsem oči a otočila se na svou stranu.

Slyšela jsem, jak hodiny dole odbíjejí, a chvilku nato Ben vešel do ložnice. Nehýbala jsem se, ale poslouchala jsem, jak se svléká, potom jsem cítila prohnutí postele, když se posadil na její okraj. Chvíli se nic nedělo a pak jsem ucítila tíhu jeho ruky na svém boku.

„Christine?“ řekl, skoro šeptem. „Jsi vzhůru?” Zamumlala jsem, že ano. „Vzpomněla sis dnes na nějakou kamarádku?” zeptal se. Otevřela jsem oči a přetočila jsem se na záda. Viděla jsem široký kus jeho nahých zad, ramena poprášená jemnými chloupky.

„Ano,” potvrdila jsem. Otočil se ke mně.

„Na co sis vzpomněla?”

Odpověděla jsem mu, ale jen neurčitě. „Na party,” řekla jsem. „Asi jsme obě byly studentky.”

Pak vstal a obrátil se, aby mohl zalézt do postele. Viděla jsem, že je nahý. Jeho penis se houpal pod tmavou houštinou chloupků ajá jsem stěží potlačila zahihňání. Nedokázala jsem si vzpomenout, že bych kdy předtím viděla mužské genitálie, dokonce ani v knihách, přesto mi nebyly neznámé. Napadlo mě, kolik jsem jich po

znala, co jsem asi prožila. Téměř neochotně jsem se odvrátila.

„Na tu party sis vzpomněla už dřív,“ řekl, když odhrnoval přikrývku. „Myslím, že se ti to vrací poměrně často. Zřejmě máš určité vzpomínky, které se pravidelně vyno—

mJi.

Povzdechla jsem si. Takže to není nic nového, jako by tím říkal. Nic, čím by ses měla vzrušovat. Lehl si vedle mě a přetáhl přes nás přikrývku. Světlo nezhasl.

„Často si na něco vzpomínám?” zeptala jsem se.

„Ano. Na pár věcí. Většinou.”

„Jsou to stále stejné věci?”

Otočil se ke mně a podepřel se na lokti. „Někdy. Obvykle. Ano. Jen zřídka se objeví něco překvapivého.”

Odvrátila jsem zrak od jeho obličeje a zahleděla se na strop. „Vzpomenu si někdy na tebe?”

Natáhl se ke mně. „Ne.” Vzal mě za ruku. Stiskl ji. „Ale to nevadí. Miluju tě. Vůbec to nevadí.”

„Musí to být pro tebe dost těžké,” poznamenala jsem.

Pustil mou ruku a začal mi hladit paži. Zapraskala statická elektřina. Ucukla jsem. „Ne,” prohlásil, „vůbec ne. Já tě miluju.”

Pak stočil své tělo k mému a políbil mě na rty.

Zavřela jsem oči. Nevěděla jsem, co si mám myslet. Chce sex? Pro mě to byl cizí člověk, a ačkoliv mi rozum říkal, že spolu uléháme do postele každou noc, děláme to tak od té doby, co jsme se vzali, moje tělo ho znalo sotva jeden den.

„Jsem moc unavená, Bene.”

Ztišil hlas, přešel do šepotu. „Já vím, miláčku.” Něžně mě políbil, na tvář, na rty, na víčka. ,Já vím.” Jeho ruka se přesunula níž, pod přikrývku, ajájsem cítila, jak mě pře

padá vlna úzkosti, téměř paniky.

„Bene,” řekla jsem, „promiň mi to.” Chytila jsem jeho ruku a zadržela ji, aby nemohla pokračovat. Potlačila jsem

nutkání se odtáhnout, jako kdyby mi to bylo odporné, a místo toho jsem mu ruku pohladila. „Jsem unavená. Dnes ne.“

Neřekl nic, ale ruku sundal a převalil se na záda. Viditelně z něj vyzařovalo zklamání. Nevěděla jsem, co říct. Část mého já si myslela, že bych se měla omluvit, ale nějaká větší část mě přesvědčovala, že jsem neudělala nic špatného. A tak jsme leželi mlčky, v posteli, ale bez doteku, a já jsem přemýšlela, jak často asi tohle nastává. Jak často přichází do postele a touží po sexu, jestli ho někdy chci já, nebo jsem aspoň schopna mu ho poskytnout, a jestli to takhle skončí pokaždé, tím trapným tichem, když odmítnu.

„Dobrou noc, miláčku,” řekl po několika minutách, a napětí pominulo. Čekala jsem, až začne tiše chrápat, a pak jsem vyklouzla z postele, a tady, v pokoji pro hosty, jsem se usadila a tohle sepsala.

Tolik bych si přála si ho pamatovat. Aspoň jedinkrát.

Pondělí, . listopadu

Hodiny právě odbily čtvrtou, začíná se stmívat. Ben by se ještě neměl vrátit domů, ale jak sedím a píšu, naslouchám, jestli neuslyším jeho auto. Krabice od bot leží na podlaze vedle mých nohou, čouhá z ní hedvábný papír, do kterého byl zabalený tenhle deník. Kdyby přišel, strčím sešit do šatní skříně a řeknu mu, že jsem odpočívala. Je to podvod, ale ne tak strašný, a není nic špatného na tom, že chci, aby obsah mého deníku zůstal tajemstvím. Potřebuju si zapsat, co jsem viděla. Co jsem se dozvěděla. Ale to neznamená, že chci, aby to někdo kdokoliv četl.

Dnes jsem se sešla s doktorem. Seděli jsme naproti sobě, na protilehlých stranách jeho pracovního stolu. Za ním byla skříňka se spisy, na které stál plastový model mozku, uprostřed překrojený, rozpůlený jako pomeranč. Zeptal se mě, jak to zvládám.

„Dobře,” řekla jsem, „aspoň myslím.” Bylo těžké na tuhle otázku odpovědět těch pár hodin od chvíle, kdy jsem se ráno probudila, bylo jediné, na co jsem si dokázala jasně vzpomenout. Viděla jsem svého manžela, jako kdyby to bylo poprvé, ačkoliv jsem věděla, že tomu tak není, zavolal mi lékař, aby mi pověděl o deníku. Pak, po obědě, mě odvezl do své ordinace.

„Psala jsem si do deníku,” řekla jsem mu. „Když jste mi zavolal. V sobotu.”

Vypadal potěšeně. „Máte pocit, že vám to nějak pomohlo?”

„Myslím, že ano,” odpovědělajsem. Vyprávělajsem mu o vzpomínkách, které jsem si vybavila. O vidině té ženy na party, o tom, jakjsem si vzpomněla na nemoc svého otce. Zatímco jsem mluvila, dělal si poznámky.

„Pořád ještě si na ty události vzpomínáte?” zeptal se. „Vzpomněla jste si na ně, kdyžjste se dnes ráno probudila?”

Zaváhala jsem. Po pravdě ne. A pokud, tak jen na některé. Dnes ráno jsem si přečetla svůj zápis ze soboty o snídani se svým manželem, o výletu na Parliament Hill. Připadalo mi to stejně neskutečné jako nějaká beletrie, která se mnou nemá nic společného, a přistihla jsem se, že čtu pořád dokola stejnou pasáž, zas a znova, snažím se vštípit šiji do paměti, upevnit. Nakonec mi četba zabrala víc jak hodinu.

Četla jsem si, co mi řekl Ben, o tom, jak jsme se seznámili a vzali, jak jsme spolu žili, a necítila jsem vůbec nic. Přesto tu byly věci, které mi v mysli zůstaly. Například ta žena. Moje kamarádka. Nedokázala jsem si vybavit detaily ten večírek s ohňostrojem, to, že jsem s ní stála na střeše, jak jsem se setkala s mužem jménem Keith -, ale vzpomínka na ni v mé mysli existovala, a když jsem dnes ráno stále znovu pročítala svůj zápis ze soboty, vybavily se mi další podrobnosti. Její výrazné zrzavé vlasy, to, že dávala přednost černému oblečení, pásek pobitý cvočky, šarlatová rtěnka, způsob, jakým kouřila cigaretu, takže to vypadalo, jako by kouření bylo tou nejsenzačnější věcí na světě. Nemohla jsem si vzpomenout na její jméno, ale už jsem si vybavila večer, kdy jsme se seznámily, v místnosti, která byla zahalená a načichlá silnou vrstvou cigaretového kouře a plná cinkání a chrastění herních automatů a bzukotu maličkých hracích skříní. Připálila

mi, když jsem ji o to požádala, a pak se představila a navrhla, abych se přidala k ní a jejím přátelům. Pili jsme vodku a ležák a později mi přidržovala vlasy nad mísou, zatímco jsem zvracela. „Tak, teď už jsme asi fakt kámošky,“ prohlásila se smíchem, když jsem se s námahou zase postavila na nohy. „Tohle bych neudělalajen tak pro někoho, uvědomuješ si to?“

Poděkovala jsem jí, a aniž bych věděla proč a jako by to vysvětlovalo, co jsem právě udělala, řekla jsem jí, že mi umřel táta. „Kurva…,“ prohlásila a pak předvedla svůj zřejmě první přechod z přiopilé otupělosti k soucitné věcnosti, odvedla mě do svého pokoje a tam jsme jedly toasty, pily černou kávu a celou tu dobu poslouchaly desky a povídaly si o svých životech, dokud se nezačalo rozednívat.

O stěny měla opřené obrazy a u postele se po zemi válely skicáky. „Maluješ?” zeptala jsem se a ona přikývla. „Proto jsem na univerzitě.” Pamatovala jsem si, jak mi říkala, že studuje umění. „Určitě skončím jako učitelka, ale do té doby můžu snít o něčem lepším, ne?” Rozesmálajsem se. „A co ty? Co ty studuješ?” Pověděla jsem jí to. Angličtinu. „Hm,“ řekla, „a chceš teda psát romány, nebo učit?” Zasmála se, laskavě, ale přesto jsem se nezmínila o románu, který jsem psala u sebe v pokoji, než jsem sešla dolů. Znovu se zasmála: „Tak na nás!” Připily jsme si kávou ajá jsem měla pocit, poprvé za dlouhé měsíce, že nakonec se zase všechno dá do pořádku.

Tohle všechno jsem si pamatovala. Vyčerpávalo mě to, to vědomé usilování, s jakým jsem prozkoumávala prázdnotu své paměti, zatímco jsem se pokoušela nalézt cokoliv, co by mi pomohlo rozpomenout se na něco dalšího. Ale vzpomínky na soužití s mým manželem? Byly pryč. Četba těch slov nevyvolala ani nejmenší záblesk paměti. Jako kdyby se nejen nekonal žádný výlet na Parliament Hill, ale ani se neodehrálo nic z toho, co mi tam vyprávěl.

„Něco si pamatuju,“ řeklajsem doktoru Nashovi. „Události z doby, kdy jsem byla mladší, ty, na které jsem si vzpomněla včera. Stále tu jsou. A navíc si dokážu vybavit další podrobnosti. Ale vůbec si nepamatuju, co jsme dělali včera. Nebo v sobotu. Pokouším se poskládat si obrazy výjevů, které jsem popsala ve svém deníku, ale vím, že to není paměť. Dobře vím, že šije jenom představuju.“ Přikývl. „Pamatujete si aspoň něco z předvčerejška? Jakýkoliv nepatrný detail z toho, co jste si zapsala, který si stále ještě dokážete vybavit? Třeba z toho večera?”

Myslela jsem na to, co jsem napsala o tom, jak jsme šli spát. Uvědomila jsem si, že cítím provinění. Provinění kvůli tomu, že navzdory laskavosti svého manžela jsem se mu nedokázala oddat. „Ne,“ zalhala jsem, „nic.“

Říkalajsem si, co asi měl udělatjinak, abych měla chuť ho obejmout, abych mu dovolila mě pomilovat. Květiny? Čokoládové bonbony? Musí vymýšlet romantické předehry pokaždé, když zatouží po sexu, jako kdyby to bylo poprvé? Uvědomila jsem si, jak omezené má možnosti svádění. Nemůže mi ani pustit první písničku, na kterou jsme tančili na naší svatbě, nebo přichystat jídlo, najakém jsme si pochutnávali, když jsme si poprvé vyšli na večeři, protože si nepamatuju, co to bylo. Nehledě na to, že jsem jeho žena, neměl by být nucen mě svádět, jako bychom se právě seznámili, pokaždé když se chce se mnou vyspat.

Ale dojde vůbec někdy k tomu, že jsem ochotná se s ním milovat, nebo že k tomu dokonce sama mám chuť? Vím vůbec někdy, když se probudím, dost na to, abych cítila nevynucenou touhu?

„Nevzpomínám si ani na Bena,“ řeklajsem. „Dneska ráno jsem neměla tušení, kdo to je.“

Přikývl. „Chtěla byste to vědět?”

Málem jsem se rozesmála. „Ovšemže ano!” prohlásila jsem. „Chci si pamatovat svou minulost. Chci vědět, kdo jsem. Za koho jsem se provdala. To všechno spolu souvisí

„Samozřejmě/ řekl. Pak se odmlčel, opřel si lokty o stůl a sepjal ruce před obličejem, jako by pečlivě zvažoval, co mi má říct nebo jak to vyjádřit. „To, co jste mi vyprávěla, je povzbuzující. Vypadá to, že vaše vzpomínky nejsou nadobro ztracené. Problém není v jejich skladování, ale v přístupu k nim.”

Chvilku jsem o tom přemýšlela, pak jsem se zeptala: „Znamená to, že moje vzpomínky existují, jen šije nedokážu vybavit?”

Usmál se. „Dá se to tak říct,” odpověděl. ,Ano.”

Pocítilajsem bezmoc. Netrpělivost. „Ale jak si jich mám vybavovat víc?”

Opřel se a podíval se na složku před sebou. „Minulý týden,” začal, „toho dne, kdy jsem vám dal deník. Zapsala jste si něco o tom, jak jsem vám ukazoval fotografii domu, kde jste vyrůstala? Myslím, že jsem vám ji dal.”

„Ano,” přitakala jsem. „Zapsala.”

„Zdá se, že když jste ten snímek Udělá, vybavila jste si toho o vašem domově daleko víc, než když jsem se vás na něj zeptal poprvé, aniž bych vám ukázal jeho fotografii.” Znovu se odmlčel. „Na tom není nic překvapivého. Ale rád bych viděl, co se stane, jestliže vám ukážu fotografie z doby, na kterou se nepamatujete. Zajímalo by mě, jestli se vám něco vybaví.”

Zaváhala jsem, nebyla jsem si jistá, kam tahle cesta může vést, ale zjevně mi nezbývalo nic jiného než sejí vydat.

„Dobře,” souhlasila jsem.

„Výborně! Dnes si prohlédneme jen jeden snímek.” Zespod složky vytáhl fotografii a obešel stůl, aby si mohl přisednout ke mně. „Než se na ni podíváte, řekněte mi, pamatujete si něco ze své svatby?”

Už jsem věděla, že vůbec nic; co se mě týkalo, ke sňatku s mužem, vedle něhož jsem se dnes ráno probudila, prostě nikdy nedošlo.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Nic.“

„Jste si tím jistá?”

Přikývla jsem. „Ano.”

Položil fotografii na stůl přede mne. „Tady jste se brali,” řekl a poklepal na ni. Byl tam kostel. Malý, s nízkou střechou a drobnou věžičkou. Absolutně neznámý.

„Tak co?”

Zavřelajsem oči a pokusila se vyprázdnit si hlavu. Představa vody. Mé kamarádky. Dlážděné podlahy, černá a bílá. Nic jiného.

„Ne. Nevzpomínám si, že bych ho kdy předtím viděla.”

Vypadal zklamaně. „Určitě ne?”

Znovu jsem zavřela oči. Černo. Pokoušela jsem se myslet na svůj svatební den, snažilajsem se představit si Bena, sebe, jeho v obleku a sebe ve svatebních šatech, jak stojíme na trávě před kostelem, ale nic se nedostavilo. Žádné vzpomínky. Přepadl mě smutek. Jako každá nevěsta jsem i já musela trávit celé týdny plánováním svatby, vybíráním šatů a dychtivým čekáním na jejich úpravy, domlouvat si návštěvu kadeřnictví, myslet na to, jaký budu mít make-up. Představovala jsem si sama sebe, jak se trápím kvůli jídelnímu lístku, vybírám hudbu, rozhoduju se pro květiny a po celou dobu doufám, že ten den splní má neuskutečnitelná očekávání. A teď neexistuje žádný způsob, jak bych zjistila, jestli je splnil. Všechno mi to bylo vzato, každá stopa byla vymazána. Všechno, kromě muže, za kterého jsem se provdala.

„Ne,” potvrdila jsem. „Opravdu nic.”

Odložil snímek stranou. „Podle záznamů učiněných na počátku vaší léčby jste se vdávala v Manchesteru,” oznámil mi. „V kostele svátého Marka. Tahle fotografie je z nedávné doby-jinou se mi nepodařilo sehnat-, ale domnívám se, že tehdy vypadal podobně jako teď.”

„Fotografie naší svatby se nedochovaly,” prohlásila jsem; bylo to spíš konstatování než otázka.

„Ne. Přišli jste o ně. Zřejmě během požáru ve vašem domě.“

Kývla jsem. Z jeho úst to znělo určitým způsobem definitivně, skutečněji. Téměř, jako by fakt, zeje lékař, dodal jeho slovům vážnost, kterou jim Ben dodat neuměl.

„Kdyjsme se brali?”

„Zřejmě někdy v polovině osmdesátých let.”

„Před mou nehodou -?“

Nash se zatvářil nejistě. Napadlo mě, jestli jsem s ním někdy o té nehodě, která mě připravila o paměť, vůbec mluvila.

„Vy víte, co způsobilo ztrátu vaší paměti?”

„Ano,” odpověděla jsem. „Mluvila jsem s Benem. Nedávno. Všechno mi vyprávěl. Zapsalajsem si to do deníku.”

Pokýval hlavou. Jaký z toho máte pocit?”

Já nevím,” zaváhala jsem. Na nehodu jsem neměla žádné vzpomínky, proto mi nepřipadala skutečná. Jediné, co mi zůstalo, byly následky. To, vjakém stavu jsem se po ní ocitla. „Tak si říkám, že bych toho, kdo mi tohle způsobil, měla nenávidět,” řekla jsem nakonec. „Především proto, že ho nikdy nechytili, nebyl nikdy potrestaný za to, že právě kvůli němu jsem na tom takhle. Za to, že mi zničil život. Ale zvláštní na tom je, že takový pocit vlastně ani nemám. Nejde to. Nedokážu si představit, jak by ten viník mohl vypadat. Jako by vlastně nikdy neexistoval.”

Vypadal zklamaně. „Tohle si vážně myslíte? Že máte zničený život?”

„Ano,” řeklajsem po chvíli. „Ano. Myslím si to.“ Neodpovídal. „A ne snad?”

Nevím, co jsem čekala, že řekne nebo udělá. Nejspíš jsem si tak trochu přála, aby mi pověděl, jak moc se mýlím, aby se mě snažil přesvědčit, že můj život má cenu. Ale nic takového neudělal. Zpříma na mě hleděl. Všimlajsem si, jak zvláštní má oči. Modré, s šedými tečkami.

„To je mi líto, Christine,” řekl. „Moc líto. Ale dělám

všechno, co můžu, ajsem přesvědčený, že vám dokážu pomoct. Opravdu si to myslím. Musíte mi věřit.“

„Dobře,“ prohlásila jsem. „Věřím vám.“

Dlaní mi překryl ruku položenou na stole. Jeho ruka mi připadala těžká. Teplá. Sevřel mé prsty a mně bylo na okamžik trapně, za něj a také za sebe, ale pakjsem se mu podívala do obličeje, spatřila v něm smutný výraz a uvědomilajsem si, že to je pouze projev mladého muže, který utěšuje starší ženu. Nic víc.

„Promiňte,“ omluvila jsem se, „potřebuj u na toaletu.”

Než jsem se vrátila, nalil nám kávu. Usadili jsme se na opačných stranách stolu a upíjeli ze svých šálků. Zdálo se, že se vyhýbá očnímu kontaktu, raději listuje svými papíry, v rozpacích je přesouvá po stole. Nejdřív jsem si myslela, že se cítí nepříjemně proto, že mi předtím stiskl ruku, ale pak vzhlédl a prohlásil: „Christine, chtěl bych se vás na něco zeptat. Vlastně na dvě věci.” Přikývlajsem. „Za prvé, rozhodl jsem se o vašem případu něco napsat. Je v mém oboru hodně neobvyklý a myslím, že by bylo skutečným přínosem podrobněji ho popsat širší vědecké komunitě. Nevadilo by vám to?”

Podívala jsem se na vědecké časopisy, naskládané v neuspořádaných hromádkách na policích kolem celé kanceláře. Tak takhle si chce připravit postup ve své kariéře nebo si pojistit své místo? To proto jsem tady? Na okamžik jsem mu chtěla říct, že bych byla radši, kdyby můj případ nezmiňoval, ale nakonec jsem prostě zavrtěla hlavou a řekla: „Ne, nevadilo.”

Usmál se. „Výborně. Děkuju vám. A teď mám ještě jednu otázku. Spíš takový nápad. Něco, co bych chtěl vyzkoušet. Jste pro?”

„Co máte na mysli?” zeptala jsem se. Byla jsem nervózní, ale zároveň jsem cítila úlevu nad tím, že mi konečně prozradí, co má za lubem.

„Víte,“ začal, „podle vaší složky jste po svatbě s Benem žili dál ve společném domě s nějakými lidmi ve Východním Londýně.” Odmlčel se. Zničehonic jsem zaslechla hlas, který musel patřit mé matce. Život v hříchu zamlaskání, zavrtění hlavou, jež vyjadřovalo vše. „A pak, asi rok nato, jste se přestěhovali do vlastního domu. Tam jste bydlela až do té doby, než vás hospitalizovali.” Opět se odmlčel. „Není to daleko od vašeho současného bydliště.” Začalo mi docházet, kam tím míří. „Napadlo mě, že bychom tady pro dnešek mohli skončit a cestou k vám domů se tam zajet podívat. Co si o tom myslíte?”

Co jsem si o tom myslela? Neměla jsem tušení. Na takovou otázku se prakticky nedalo odpovědět. Uvědomovalajsem si, že to zní rozumně, že mi to může nějak, aniž by kdokoliv z nás v tu chvíli chápal jak, pomoct, ale přesto se mi do toho nechtělo. Jako by mi moje minulost najednou připadala nebezpečná. Jako místo, které není radno navštívit.

„Nejsem si jistá,” odpověděla jsem.

„Bydlela jste tam pěknou řádku let,” řekl.

„Já vím, ale

„Můžeme se na ten dům jenom podívat. Nemusíme chodit dovnitř.”

„Dovnitř?” vyhrkla jsem. „Jak -?“

„No, víte, napsal jsem lidem, kteří v něm bydlí. Mluvil jsem s nimi po telefonu. Řekli mi, že pokud to pomůže, moc rádi nás nechají se tam porozhlédnout.”

Zaskočilo mě to. „Vážně?” Na okamžik uhnul očima téměř nepostřehnutelně, ale přesto se z toho daly vyčíst rozpaky. Napadlo mě, co asi skrývá. „Vážně,” přitakal a pak dodal, „kvůli každému pacientovi bych se takhle nenamáhal.” Neodpověděla jsem. Usmál se. „Myslím, že by vám to opravdu mohlo pomoct, Christine.”

Co jsem mohla dělat?

Cestou tam jsem měla v úmyslu psát si do deníku, ale jízda netrvala dlouho, a tak jsem si sotva stihla přečíst poslední zápis, než jsme zaparkovali před nějakým domem. Zavřela jsem sešit a vzhlédla. Dům se podobal tomu, v němž jsem byla ráno tomu, o němž si musím připomínat, že v něm bydlím -, červenými cihlami a nalakovanými trámy, stejným arkýřovým oknem a dobře udržovanou zahradou. Jediný rozdíl mezi nimi spočíval v tom, že tenhle dům vypadal větší a okno ve střeše naznačovalo půdní vestavbu, kterou jsme my neměli. Nedokázala jsem pochopit, proč jsme odtud odešli a odstěhovali se do téměř identického domu, zřejmě jen o pár kilometrů dál. Pak mi to došlo: vzpomínky. Vzpomínky na lepší časy před mou nehodou, kdy jsem byla šťastná a vedla jsem normální život. Ben si to určitě pamatoval, já ne.

Najednou jsem si byla jistá, že mi ten dům něco odhalí. Ze mi odhalí mou minulost.

„Chci dovnitř,” řekla jsem.

Tady jsem psaní přerušila. Chci si zapsat i to ostatní, ale je to moc důležité příliš důležité na to, abych se tím zabývala ve spěchu, a Ben bude doma každou chvíli. Už se dokonce zpozdil; obloha potemněla, ulicí se odráží bouchání dveří, jak se lidé vracejí domů z práce. Před naším domem zpomalují auta zanedlouho bude jedno z nich Benovo a on přijde domů. Bude lepší, když teď skončím a sešit uklidím, bezpečně ho ukryju v šatní skříni.

Pokračovat budu později.

Když jsem uslyšela Benův klíč ve dveřích, přiklápěla jsem víko na krabici od bot. Jakmile vešel do domu, zavolal na mě a já jsem mu odpověděla, že budu hned dole. Ačko-

livjsem neměla žádný důvod, proč bych se nemohla dívat do skříně, potichu jsem ji zavřela a pakjsem se šla s manželem přivítat.

Večer byl rozdrobený na kousky. Volal mě můj deník. Zatímco jsme jedli, přemýšlela jsem o tom, jestli bych si do něj nestihla něco zapsat před mytím nádobí, když jsem myla nádobí, napadalo mě, jestli bych mohla předstírat bolest hlavy a deník si dopsat, až s nádobím skončím. Jenže pak, když jsem byla v kuchyni hotová, Ben prohlásil, že máještě nějakou práci, a odešel do své pracovny. Vydechlajsem úlevou a řekla jsem mu, že půjdu do postele.

A tam teď jsem. Bena slyším ťukání na jeho klávesnici a musím přiznat, že mě ten zvuk uklidňuje. Přečetla jsem si, co jsem zapsala, než se Ben vrátil domů, a teď si dokážu znovu představit sebe dnes odpoledne; jak jsem seděla před domem, ve kterém jsem kdysi bydlela. Můžu pokračovat ve svém příběhu.

Stalo se to v kuchyni.

Nějaká žena Amanda nám otevřela po našem naléhavém zvonění, přivítala doktora Nashe potřesením rukou a mě pohledem, v němž se prolínal soucit s fascinací. „Vy musíte být Christine,“ řekla, naklonila hlavu ke straně a napřáhla ruku s dokonalou manikúrou. „Pojďte prosím dál.“

Zavřela za námi dveře. Na sobě měla smetanovou halenku a zlaté šperky. Představila se a vybídla nás: „Zůstaňte tu, jak dlouho chcete. Jak dlouho budete potřebovat.”

Kývla jsem a rozhlédla se kolem. Stáli jsme ve světlé hale, pokryté kobercem. Slunce proudilo skleněnými tabulkami okna a jeho paprsky dopadaly na vázu s červenými tulipány, která stála na malém stolku. Mlčení bylo dlouhé a nepříjemné. ,Je to pěkný dům,“ prohlásila nakonec Amanda a já jsem na okamžik měla pocit, jako bychom s Nashem byli potenciální kupci a ona realitní

agentka dychtící uzavřít smlouvu. „Koupili jsme ho zhruba před deseti lety. Úplně ho zbožňujeme. Je velice světlý. Chcete se podívat do obývacího pokoje?”

Vydali jsme se za ní. Místnost byla skrovně, ale vkusně zařízená. Necítila jsem vůbec nic. Mohl to být jakýkoliv pokoj v jakémkoliv domě kdekoliv ve městě.

„Moc vám děkujeme, že jste nám dovolila se tu porozhlédnout,“ řekl Nash.

„To je maličkost!” odfrkla si. Dokázala jsem šiji představit, jak jezdí na koni nebo aranžuje květiny.

„Dělali jste hodně úprav od té doby, co tu bydlíte?” zeptal se Nash.

„No, něco málo,” odpověděla. „Vsak to znáte.”

Rozhlédla jsem se po rustikálně obroušené dřevěné podlaze a bílých stěnách, smetanové pohovce, moderních uměleckých tiscích, které visely na zdech. Opětjsem myslela na dům, z něhož jsem odjela dnes ráno; tentokrát vypadal úplně jinak.

„Pamatujete se, jak to tady vypadalo, když jste se nastěhovali?” vyzvídal Nash.

Vzdychla. „Obávám se, že jenom matně. Všude byly koberce. Myslím, že měly podobnou barvu, jakou mívají sušenky. A byly tu tapety. S pruhy, pokud si správně vzpomínám.” Pokusila jsem se představit si ten pokoj tak, jak ho popisovala. Nic se mi nevybavilo. „Byl tu taky krb, ten jsme odstranili. Teď mě to mrzí. Byl to původní prvek.”

„Christine?” obrátil se Nash na mě. „Tak co?” Zavrtěla jsem hlavou. „Mohli bychom si prohlédnout zbytek domu?”

Šli jsme nahoru. Byly tam dva pokoje. „Giles hodně pracuje doma,” vysvětlovala a vedla nás do místnosti v přední části domu. Dominoval jí stůl, kancelářské skříně a knihy. „Myslím, že předchozí majitelé tady měli ložnici,” řekla a podívala se na mě, ale já jsem mlčela. Je

o trochu větší než druhá místnost, jenže Giles tady nemohl spát. Kvůli hluku z ulice.“ Odmlčela se. Je architekt/ Stále jsem nic neříkala. Je to zvláštní souhra náhod,“ pokračovala, „protože člověk, od kterého jsme to koupili, byl taky architekt. Než jsme se přišli na dům podívat, neznali jsme ho. Můj muž si s ním rozuměl. Myslím, že nám slevil pár tisíc jen kvůli tomu, že byli naladěni na stejnou vlnu.” Následovala další odmlka. Napadalo mě, jestli čeká, že jí k té koupi pogratulujeme. „Giles si chce otevřít vlastní studio/

Architekt, říkala jsem si. Ne učitel, jakoje Ben. Takže tohle nemohli být lidé, kterým dům prodal. Snažila jsem se představit si ten pokoj s postelí místo pracovního stolu se skleněnou deskou, s kobercem a tapetou, které později nahradily odhalená podlahová prkna a bílé zdi.

„Vzpomínáte si na něco?” chtěl vědět Nash.

Opětjsem zavrtěla hlavou. „Ne. Na nic. Nevzpomínám si vůbec na nic.”

Podívali jsme se do druhé ložnice, do koupelny. Nic se mi nevybavilo, a takjsme se vydali dolů, do kuchyně. „Určitě si nedáte šálek čaje?” zeptala se Amanda. „Vážně to není problém. Právě jsem ho uvařila.”

„Ne, děkuju,” odpověděla jsem. Místnost působila nevlídně. Ostré rohy. Linka byla chromovaná a bílá a pracovní pult vypadal jako z litého betonu. Jedinou barvu tu představovala mísa limetek. „Myslím, že bych raději šla,” dodalajsem.

„Ovšem,” řekla Amanda. Zdálo se, že se její žoviální přístup vytratil a vystřídalo ho zklamání. Gítila jsem se provinile; zjevně doufala, že mě návštěva jejího domova zázračně vyléčí. „Mohla bych dostat sklenici vody?” požádala jsem.

Okamžitě roztála. „Samozřejmě! Hned to bude.” Podala mi vodu, a právě v tu chvíli, kdy jsem si od ní brala sklenici, jsem to uviděla.

Amanda i Nash zmizeli. Byla jsem sama. Na kuchyňském pultě jsem viděla syrovou rybu, vlhkou a lesklou, položenou na oválném podnosu. Slyšela jsem hlas. Mužský hlas. Byl zřejmě Benův, ale jakoby mladší. „Bílé víno?“ ptal se. „Nebo červené?“ A já jsem se otočila a dívala se, jak vchází do kuchyně. Byla to stejná kuchyně ta, ve které jsem stála s doktorem Nashem a Amandou -, ale stěny byly vymalované jinou barvou. Ben držel v každé ruce jednu láhev vína a byl to tentýž Ben, ale štíhlejší, ve vlasech měl méně šedi a pod nosem knír. Byl nahý ajeho penis byl částečně ztopořený, při chůzi se mu komicky pohupoval. Kůži měl hladkou, napínaly ji svaly na pažích a hrudi a já jsem pocítila prudkou touhu. Vnímala jsem, jak lapám po dechu, ale přitom jsem se rozesmála.

„Nejspíš bílé?“ zeptal se a taky se rozesmál, a pak obě láhve postavil na stůl a přistoupil ke mně. Sevřel mě do náruče a já jsem zavřela oči a rozevřela ústa, jakoby mimoděk, a políbila jsem ho a on políbil mě a já jsem cítila, jak mě jeho penis tlačí v rozkroku a moje ruka se po něm natahuje. A zároveň s tím, jakjsem ho líbala, jsem si říkala: Tohle si musím pamatovat, tenhle pocit. Tohle musím popsat ve své knize. To je to, o čem chci psát.

Pak jsem se o něj opřela, přitiskla jsem k němu své tělo, ajeho ruce ze mě začaly stahovat šaty, tápaly po zipu. „Přestaň!” okřikla jsem ho, „nech toho —“ ale přestože jsem říkala ne, žádala ho, aby přestal, měla jsem pocit, že po něm toužím tak, jakjsem ještě nikdy v životě po nikom netoužila. „Nahoru,” řekla jsem, „honem,” a pak jsme vycházeli z kuchyně, za chůze jsme ze sebe shazovali oblečení a mířili do ložnice s šedivým kobercem a modrou vzorovanou tapetou, a celou tu dobu jsem si říkala ano, právě o něčem takovém bych měla psát ve svém příštím románu, tohle je ten pocit, jaký chci zachytit.

Zapotácela jsem se. Ozval se řinkot rozbíjeného skla a obraz přede mnou se vytratil. Asi jako kdyby došla cív

ka filmu a obrazy na plátně nahradilo blikaj ící světlo se zrnky prachu. Otevřela jsem oči.

Byla jsem pořád tam, v té kuchyni, ale teď přede mnou stál Nash a kousek za ním Amanda, a oba mě starostlivě, s obavami pozorovali. Došlo mi, že jsem upustila sklenici.

„Christine,“ oslovil mě Nash. „Christine, co je vám?“

Neodpověděla jsem. Nerozuměla jsem svým pocitům. Bylo to vůbec poprvé pokud jsem věděla -, kdy jsem si vzpomněla na svého manžela.

Zavřela jsem oči a pokusila jsem se tu vidinu znovu přivolat. Snažila jsem se zahlédnout tu rybu, to víno, mého manžela, s knírkem, nahého, s pohupujícím se penisem, ale nic nepřicházelo. Obraz zmizel, vypařil se, jako by nikdy neexistoval nebo ho vytlačila současnost.

„Nic,“ hlesla jsem. „Už je to lepší. Já

„Co se stalo?“ zeptala se Amanda. ,Je vám dobře?“

„Na něco jsem si vzpomněla,“ oznámila jsem jim. Viděla jsem, jak si Amanda dlaní rychle zakrývá ústa, vjejím obličeji se zračí potěšení.

„Opravdu?“ vykřikla. „To je úžasné! A na co? Na co jste si vzpomněla?”

„Prosím vás vložil se do toho doktor Nash. Přikročil ke mně a vzal mě za paži. Pod chodidly mu křupalo rozbité sklo.

„Na manžela,” odpověděla jsem. „Byl tady. Vzpomněla jsem si na svého manžela

Amandin nadšený výraz se vytratil. Jako by říkala: A to je všechno? „Pane doktore!” zvolala jsem a celá se rozklepala. „Vzpomněla jsem si na Bena!”

„Výborně,” pochválil mě. „Výborně! To je skvělé!”

Společně mě odvedli do obývacího pokoje. Sedla jsem si na pohovku. Amanda mi podala hrnek horkého čaje a oplatku na talířku. Ona to nechápe, pomyslela jsem si. Tohle nemůže pochopit. Vybavila jsem si Bena. Sebe, kdyžjsem byla mladá. Nás dva, spolu. Vím, že jsme byli za

milovaní. Už se nemusím spoléhatjen najeho slova. Což je důležité. Ona vůbec nemůže pochopit, jak moc je to pro mě důležité.

Cítila jsem vzrušení, celou cestu až domů. Byla jsem nervózní, ale nabitá energií. Pozorovala jsem svět venku ten zvláštní, záhadný, neznámý svět a neviděla jsem v něm hrozbu, ale možnosti. Nash mi řekl, že podle jeho názoru se skutečně někam dostáváme. Zdál se nadšený. To je skvělé, opakoval stále dokola. To je skvělé. Nebyla jsem si jistá, jestli to je skvělé pro mě, anebo pro něj, pro jeho kariéru. Prohlásil, že by mě chtěl objednat na magnetickou rezonanci, a já jsem téměř bez přemýšlení souhlasila. Dal mi také mobilní telefon a vysvětlil mi, že kdysi patřil jeho přítelkyni. Vypadal jinak než ten, který jsem dostala od Bena. Byl menší, a když se odklopil kryt, pod ním se objevila klávesnice a obrazovka. Náhradní, řekl. Můžete mi zavolat kdykoliv. Kdykoliv budete mít pocit, že je to důležité. A mějte ho pořád u sebe. Zavolám vám na něj, abych vám připomněl deník. Od té doby uplynula spousta hodin. Teď si uvědomuju, že mi ho dal proto, aby mi mohl telefonovat, aniž by o tom věděl Ben. Dokonce mi to vlastně řekl. Jednou jsem vám volal a zvedl to Ben. Mohla by z toho vzniknout trapná situace. Takhle to všechno bude snazší. Vzala jsem si ho bez jakýchkoliv otázek.

Vzpomnělajsem si na Bena. Vzpomněla jsem si na to, že jsem ho milovala. Brzy bude doma. Možná mu později, až půjdeme spát, vynahradím svůj nezájem z včerejší noci. Cítila jsem se plná života. Nadšená novými možnostmi.

Utery, . listopadu

Teď je odpoledne. Zanedlouho se vrátí Ben po dalším dni v práci. Sedím s tímhle deníkem před sebou. Jeden člověk doktor Nash mi zavolal v čase oběda a pověděl mi, kde ho mám najít. Když telefonoval, byla jsem usazená v obývacím pokoji a zpočátku jsem mu nevěřila, že ví, kdo jsem. Podívejte se do krabice od bot v šatní skříni, řekl mi nakonec. Najdete tam sešil. Nevzbuzoval ve mně důvěru, ale čekal na telefonu, zatímco jsem hledala, a ukázalo se, že má pravdu. Můj deník tam byl, zabalený do hedvábného papíru. Vytáhla jsem ho, jako by to byla nějaká vzácnost, a pak, jakmile jsem se s Nashem rozloučila, jsem si klekla ke skříni a přečetla jsem ho. Do posledního písmene.

Byla jsem nervózní, a přitom jsem nevěděla proč. Deník mi připadal jako zakázané, nebezpečné území, i když to bylo zřejmě jedině kvůli pečlivosti, s jakou jsem ho ukryla. Neustále jsem odjeho stránek odhlížela, abych se podívala na hodiny, a dokonce jsem ho rychle zavřela a uložila zpátky do hedvábného papíru, kdykoliv jsem před domem zaslechla auto. Ale teď už jsem klidná. Tohle píšu v okně ložnice, v arkýři. Připadá mi to tu nějakým způsobem povědomé, jako kdybych právě tady často sedávala. Vidím odsud dolů na ulici, jedním směrem až k linii vysokých stromů, za kterou prosvítá park, druhým

na řadu rodinných domků a dalším na silnici, kde je rušněji. Říkám si, že ačkoliv jsem se očividně rozhodla, že svůj deník před Benem utajím, nestalo by se nic tak strašného, kdyby ho našel. Je to přece můj manžel. Můžu mu důvěřovat.

Znovu si čtu svůj popis vzrušení, které jsem pociťovala včera večer cestou domů. Vytratilo se. Teď se cítím spokojeně. Vyrovnaně. Kolem projíždějí auta. Občas projde nějaký muž a píská si, nebo mladá matka, která bere své dítě do parku a později zpátky domů. Daleko odsud vidím letadlo, jak se chystá k přistání, zdá se téměř nehybné.

Domy naproti nám jsou prázdné, ulice je tichá až na toho pískajícího muže a štěkání nespokojeného psa. Ruch rána se symfonií zavíraných dveří, monotónního loučení a startování motorů se vytratil. Mám pocit, jako bych byla na celém světě úplně sama.

Začíná pršet. Před mýma očima se o okno rozstřikují obrovské kapky, na okamžik nehybné, než se spojí s ostatními a zahájí pomalý skluz po tabulce. Přiložím ruku na chladné sklo.

Je toho tolik, co mě odděluje od okolního světa.

Čtu si o tom, jak jsem navštívila dům, v němž jsem kdysi bydlela se svým manželem. Skutečně jsem tahle slova zapsala teprve včera? Připadá mi, že nejsou moje. Čtu si i o dni, na který jsem si vzpomněla. O tom, jak jsem líbala svého manžela v domě, který jsme si spolu před tolika lety koupili -, a když zavřu oči, vidím ho znovu před sebou. Nejdřív jen matně, nezaostřeně, ale pak se obrazy postupně míhají a zaostřují, a najednou získávají rozlišení a ohromující intenzitu. Můj manžel a já ze sebe strháváme oblečení. Ben mě drží, jeho polibky se prohlubují, jsou stále naléhavější. Vzpomínám si, že jsme nesnědli tu rybu ani jsme nevypili to víno; místo toho jsme se milovali a pak jsme zůstali dlouho

v posteli, s propletenýma nohama; já jsem měla hlavu položenou na jeho hrudi, on mě rukou hladil po vlasech, na břiše mi zasychalo jeho sperma. Mlčeli jsme. Štěstí se kolem nás vznášelo jako pára.

„Miluju tě,“ prohlásil. Šeptal, jako by to bylo poprvé, co ta slova říká, a také mi, přestože je musel vyslovit mnohokrát předtím, zněla nově. Zakázaně a nebezpečně.

Vzhlédla jsem k němu, ke strništi na jeho bradě, pokožcejeho rtů a obrysu nosu nad nimi. ,Já tebe taky,” odpověděla jsem, zašeptala jsem to do jeho hrudníku, jako kdyby ta slova byla křehká. Přimáčkl mě k sobě a něžně mě políbil. Na temeno a na obočí. Zavřela jsem oči a on mě líbal na oční víčka, sotva znatelně se jich dotýkal svými rty. Cítila jsem se bezpečně, doma. Zdálo se mi, že tady, u jeho těla, jejediné místo na světě, kam patřím. Jediné místo, kde jsem kdy chtěla být. Nějakou dobu jsme mlčky leželi, drželi se v náruči, naše kůže splývaly vjednu, naše dýchání se srovnávalo. Měla jsem pocit, jako by mlčení ten okamžik mohlo prodloužit do nekonečna, což by stále ještě nebylo dost.

Ben to kouzlo porušil. „Musím jít,“ řekl a já jsem otevřela oči a vzala jeho ruku do své. Byla teplá. Jemná. Přitiskla jsem si ji ke rtům a políbila ji. Chutnala po skle a po zemi.

„Už?“

Znovu mě políbil. „Ano. Je strašně pozdě. Ujede mi vlak.“

Tělem mi projelo zklamání. Odloučení mi přišlo nemyslitelné. Nesnesitelné. „Nemůžeš ještě chvíli zůstat?” navrhla jsem. Jet tím dalším?”

Zasmál se. „Nemůžu, Chris,” odpověděl. „Vždyť to víš.”

Vrátila jsem mu polibek. Já vím, já vím.”

Poté co odešel, jsem se osprchovala. Dala jsem si s tím na čas; pomalu jsem se mydlila, vnímalajsem vodu na své kůži, jako by to byl zcela nový pocit. V ložnici jsem na sebe

stříkla parfém a oblékla si noční košili a župan, a pak jsem šla dolů do jídelny.

Byla tma. Rozsvítila jsem. Na stole přede mnou stál psací stroj, se zasunutým čistým papírem, a vedle něj ležela nízká hromádka stránek, otočených přední stranou dolů. Posadilajsem se ke stroji. Začalajsem psát. Kapitola dvě.

Pak jsem přestala. Nenapadalo mě nic, co bych měla psát dál, jak teď pokračovat. Povzdechla jsem si, prsty jsem nechala spočívat na klávesnici. Připadalo mi to velice přirozené, byla chladná a hladká, tvarem ladila s mými prsty. Zavřela jsem oči a znovu jsem začala psát.

Prsty mi tančily po klávesách, automaticky, téměř bez přemýšlení. Když jsem oči otevřela, měla jsem napsanou jedinou větu.

Lizzy si neuvědomovala, co udělala ani jak to může odčinit.

Hleděla jsem na tu větu. Danou. Zobrazenou na té stránce.

Hovadiny, pomyslela jsem si. Dostala jsem vztek. Vědělajsem, že to dokážu lépe. Dokázalajsem to lépe už dříve, dva roky předtím, kdy ze mě slova proudila, zasypávala stránky příběhy jako konfety. Ale teď? Teď bylo něco špatně. Jazyk ztoporněl, ztuhl. Ztěžkopádněl. Vzala jsem tužku a větu jsem přeškrtla. Cítila jsem se o něco lépe, když byla vynulovaná, ale na druhou stranu jsem neměla čím začít.

Vstala jsem a zapálila jsem si cigaretu z balíčku, který Ben zanechal na stole. Natáhla jsem kouř hluboko do plic, podržela ho tam, vydechla. Na okamžikjsem si přála, aby to byla marihuana, přemýšlela jsem, kde bych mohla nějakou sehnat, pro příště. Nalila jsem si pití čistou vodku do poháru na whisky a pořádně jsem si lokla. To bude muset stačit. Spisovatelský blok, pomyslela jsem si. Jak jsem mohla dospět k takovýma zkurvenýmu klišé?

Posledně. Jak jsem to zvládla posledně? Přistoupila

jsem ke knihovně, která lemovala stěnu jídelny, a s cigaretou zavěšenou mezi rty jsem vytáhla knihu z horní police. Tady přece musí být nějaký klíč. Nebo ne?

Odložila jsem vodku a knihu jsem v rukách obrátila. Konečky prstů jsem se dotkla obalu, jako by ta kniha byla něco křehkého, a lehounce jsem jimi přejela po titulu. Pro ranní ptáčata, stálo tam. Christine Lucasová. Otevřela jsem ji a začala listovat stránkami.

Obraz se vytratil. Otevřela jsem oči. Pokoj, ve kterém jsem se nacházela, vypadal obyčejně a šedě, přesto jsem nemohla popadnout dech. Matně jsem si uvědomila své překvapení nad tím, že jsem kdysi kouřila, ale vzápětí ho vytlačilo něco jiného. Je to pravda? Skutečně jsem napsala román? Vyšel? Vstala jsem a deník mi vyklouzl z klína. Pokud ano, pak jsem byla někým, někým s životem, s cíli a ambicemi, i úspěchy. Seběhla jsem dolů.

Je to pravda? Ben mi o tom ráno nic neřekl. O tom, že jsem spisovatelka. Dnes kolem poledne jsem si četla o našem výletu na Parliament Hill. Tam mi vyprávěl, že jsem v době, kdy došlo k té nehodě, pracovala jako sekretářka.

Propátrala jsem knihovnu v obývacím pokoji. Slovníky. Nějaký atlas. Příručka oprav v domě. Pár románů v pevné vazbě, a podle jejich vzhledu jsem usoudila, že je nikdo nečetl. Ale žádný nebyl ode mne. Nevidělajsem tu nic, co by naznačovalo, že mi vydali román. Obrátila jsem se, téměř šílená. Musí tu být, říkala jsem si. Musí. Ale pak mě napadlo něco jiného. Co když ta vidina nebyla vzpomínka, ale vymyšlená představa? Co když, protože jsem neměla žádnou skutečnou minulost, které bych se mohla zachytit a o které bych mohla přemítat, si moje mysl vytvořila svou vlastní? Možná moje podvědomí usoudilo, že jsem kdysi byla spisovatelka, protože právě jí jsem si vždycky přála být.

Vyběhla jsem zase nahoru. Police v pracovně byly plné

krabic s pořadači a počítačovými manuály, a ani v jednom pokoji jsem žádné knihy neviděla, když jsem ráno prohlížela dům. Chvíli jsem tam zůstala stát, pak jsem se zahleděla na počítač před sebou, tichý a tmavý. Věděla jsem, co mám udělat, přestože jsem netušila, jak to vím. Počítač jsem zapnula a část pod stolem se s bzučením probrala k životu, okamžik nato se rozsvítila obrazovka. Z reproduktoru po straně zachrčela nějaká melodie a pak se objevil obraz. Fotografie Bena a mě; oba se usmíváme. Střed našich obličejů přetínal obdélník. Uživatelské jméno, stálo tam a pod tím byl další. Heslo.

V té vidině jsem psala poslepu, prsty mi tančily po klávesnici, jako byje poháněl instinkt. Umístilajsem blikající kurzor do obdélníku označeného Uživatelské jméno a přidržela ruce nad klávesami. Je to pravda? Naučila jsem se psát na stroji? Nechala jsem prsty spočinout na výstupcích písmen. Pohnuly se, bez námahy, malíčky si

samy našly klávesy, nad které patřily, ostatní prsty zapadly na místa vedle nich. Zavřela jsem oči a bez přemýšlení jsem začala psát, naslouchala jsem pouze svému dechu a klapotu plastových kláves. Když jsem dopsala, podívala jsem se na to, co jsem vytvořila, co je napsané v obdélníku. Očekávalajsem, že uvidím náhodný shluk písmen, ale byla jsem překvapená.

Hbitá hnědá liška přeskočí líného psa.

Zírala jsem na obrazovku. Byla to pravda. Uměla jsem psát poslepu. Třeba moje vidina nebyla výmysl, ale vzpomínka.

Možná jsem napsala román.

Běželajsem do ložnice. Nedávalo to smysl. Na okamžik mě téměř ovládl pocit, že zešílím. Zdálo se, že ten román současně existuje i neexistuje, že je skutečný a zároveň naprosto imaginární. Nedokázala jsem si z něj vůbec nic vybavit, nevzpomínala jsem si na zápletku ani na postavy, dokonce ani na důvod, proč jsem mu dala takový název,

přesto se stále zdál skutečný, rezonoval ve mně jako údery mého srdce.

A proč mi o něm Ben neřekl? Proč tu nenechal vystavený nějaký výtisk? Představovala jsem si,jakje ukrytý někde v domě, zabalený do papíru, uložený v krabici na půdě nebo ve sklepě. Proč?

Pak mě napadlo vysvětlení. Ben říkal, že jsem pracovala jako sekretářka. Tak možná proto umím psát na stroji, žádný jiný důvod to nemá.

Vytáhla jsem z kabelky jeden z telefonů, aniž bych zvážila který, dokonce jsem ani příliš nepřemýšlela nad tím, komu zavolám. Manželovi, nebo lékaři? Oba mi připadali stejně cizí. Odklopila jsem kryt a projížděla seznam, dokud jsem nenašla známé jméno, pakjsem zmáčkla tlačítko hovoru.

„Pane doktore,“ řekla jsem, když telefon přestal vyzvánět. „Tady Christine.” Začal mi něco vykládat, ale já jsem ho přerušila. „Poslyšte, napsala jsem někdy něco?“

„Co prosím?” podivil se. Působil zmateně a na okamžik jsem měla pocit, že jsem něco udělala hrozně špatně. Napadlo mě, jestli vůbec ví, kdo jsem, ale pak se znovu ozval: „Christine?”

Zopakovala jsem svá slova. „Právě jsem si na něco vzpomněla. Že jsem na něčem pracovala, před lety, nejspíš v době, kdy jsem poznala Bena. Na nějakém románu. Napsala jsem někdy román?”

Zdálo se, že nechápe, o čem mluvím. „Román?”

„Ano. Zřejmě si vzpomínám, že jsem chtěla být spisovatelkou, kdyžjsem byla malá. Tak mě napadlo, jestli jsem někdy něco napsala. Ben mi vyprávěl, že jsem pracovala jako sekretářka, ale já jsem si myslela

„On vám o tom neřekl?” podivil se a pak dodal, „když jste ztratila paměť, pracovala jste na svém druhém románu. První vám vydali. Byl úspěšný. Neřekl bych, že to byl zrovna bestseller, ale rozhodně měl úspěch.”

Ta slova mi vířila hlavou. Román. Úspěch. Vydali. Byla to pravda, moje vzpomínky byly skutečné. Nevědělajsem, co mu na to říct. Co si mám myslet.

Rozloučila jsem se a šla jsem nahoru tohle sepsat.

Hodiny na nočním stolku ukazují půl jedenácté. Říkám si, že Ben půjde brzy spát, přesto tu sedím na okraji postele a píšu. Mluvila jsem s ním po večeři. Celé odpoledne jsem byla jako na trní, pochodovala jsem z místnosti do místnosti, prohlížela jsem si všechno, jako by to bylo poprvé, a přemýšlela jsem o tom, proč by měl tak důkladně odstranit každý důkaz mého skromného úspěchu. Nedávalo mi to smysl. Zahanbuje ho? Je mu to nepříjemné? Psala jsem o něm, o našem společném životě? Nebo za tímje něco horšího? Něco temnějšího, co zatím nevidím?

Než se vrátil domů, dospělajsem k rozhodnutí, že se ho zeptám přímo, ale potom? Potom jsem to nedokázala. Připadalo mi to, jako bych ho vinila ze lži.

Promluvilajsem co možná nenuceně. „Bene?** oslovila jsem ho. „Čím jsem se živila?** Vzhlédl od novin. „Měla jsem nějaké zaměstnání?*

„Ano,“ odpověděl. „Nějakou dobu jsi pracovala jako sekretářka. Krátce potom, co jsme se vzali.“

Snažila jsem se, aby se mi netřásl hlas. „Opravdu? Víš, mám takový pocit, že jsem chtěla psát.“

Složil noviny a věnoval mi veškerou pozornost.

„Žes chtěla psát?“

„Ano. Rozhodně si vzpomínám na to, že jsem jako dítě milovala knihy. A připadá mi, že si matně pamatuju, jak jsem chtěla být spisovatelkou.* Natáhl se přes jídelní stůl a vzal mě za ruku. Zdálo se, že má v očích smutek. Zklamání. Taková škoda, jako by říkaly. Smůla. Doufal jsem, ze se

o tom nikdy nedovíš. „Určitě ne? Já myslím, že si vzpomínám

Nenechal mě domluvit. „Christine,“ řekl. „Prosím tě, to jsou jenom tvé představy..

Po zbytek večera jsme mlčeli; naslouchala jsem pouze svým myšlenkám, které se mi neustále honily hlavou. Proč tohle dělá? Proč předstírá, že jsem nikdy nenapsala jediné slovo? Proč? Pozorovala jsem ho, jak podřimuje na pohovce, tichounce chrápe. Proč jsem mu neřekla: já vím, že jsem napsala román? To mu vážně tak málo důvěřuju? Vždyť jsem si vzpomněla na to, jak jsme leželi ve vzájemném objetí, šeptali si slůvka lásky, zatímco obloha pomalu temněla. Jak jsme mohli dospět od něčeho takového k tomuhle?

Ale pak jsem si začala představovat, co by se stalo, kdybych přece jen narazila na výtisk svého románu někde ve skříňce nebo úplně vzadu nahoře na polici. Co by mi sdělil jiného než: Podívej, jak hluboko jsi dopadla. Vidíš, co jsi mohla dokázat předtím, než ti auto na zledovatělé silnici všechno vzalo a udělalo z tebe nemohoucího invalidu.

Nebyl by to okamžik štěstí. Viděla jsem se, jak propadám hysterii daleko horší, než byla ta, jakou jsem si prošla dnes odpoledne, kdy uvědomění bylo aspoň postupné, vyvolané vytouženými vzpomínkami ječím, pláču. Mohlo by to mít ničivé důsledky.

Není divu, že se to Ben snaží přede mnou skrývat. Teď si ho představuju, jak odstraňuje všechny výtisky, pálí je na litinovém grilu na zadní terase, a pak se rozhoduje, co mi řekne. Jakou novou minulost pro mě vytvoří, aby byla co nejsnesitelnější. Čemu bych měla věřit po zbytek svého života.

Ale s tím je teď konec. Já znám pravdu. Svou vlastní pravdu, ne takovou, jakou mi někdo vyprávěl, ale tu, na kterou jsem si sama vzpomněla. A nyní ji mám sepsa

nou, vrytou spíše do deníku než do paměti, nicméně na trvalo.

Uvědomuju si, že tahle kniha, kterou píšu moje druhá, říkám si hrdě -, může být nejen prospěšná, ale také nebezpečná. Není to beletrie. Možná mi odhalí věci, které by raději měly zůstat utajené. Tajemstva, jaká by neměla vyjít na světlo.

Přesto mé pero klouže po papíru.

Středa, . listopadu

Ráno jsem se zeptala Bena, jestli někdy nosil knírek. Zatím jsem si připadala zmatená, nebylajsem si jistá tím, co je pravda a co ne. Probudila jsem se brzy, a na rozdíl od předchozích dní jsem si nemyslela, že jsem ještě dítě. Připadala jsem si dospěle. Měla jsem chuť na sex. Otázka, která mě napadla, nebyla Proč jsem v posteli s nějakým mužem?, ale Kdo je to? a Co jsme spolu dělali? V koupelně jsem se vyděsila při pohledu na svůj obraz v zrcadle, ale připadalo mi, že fotografie kolem odpovídají skutečnosti. Spatřilajsem jméno toho muže Ben a něčím mi připadalo povědomé. Můj věk, náš sňatek, zdálo se, že to jsou skutečnosti, které je mi třeba připomenout, ale neslyším o nich poprvé. Byly pohřbeny, avšak ne hluboko.

Nash mi zavolal téměř okamžitě potom, co Ben odešel do práce. Připomněl mi můj deník a pak když mi sdělil, že se pro mě zastaví později, aby mě odvezl na magnetickou rezonanci jsem si přečetla své zápisky. Bylo tam pár věcí, které jsem si tak úplně nedokázala vybavit, a možná některé odstavce, o nichž jsem si nepamatovala, že bych je psala. Ale zdálo se, jako by nějaké zbytky mé paměti tentokrát přežily noc.

Možná proto jsem se potřebovala ujistit, že je obsah deníku pravdivý. Zavolala jsem Benovi.

„Bene, nosil jsi někdy knírek?“ zeptalajsem se ho, když zvedl telefon a potvrdil, že ho neruším.

„To je ale divná otázka!” prohlásil. Zaslechla jsem cinknutí lžičky o šálek a představila jsem si ho, jak si vmíchává cukr do kávy, před sebou rozložené noviny. Přepadly mě rozpaky. Nebylajsem si jistá, kolik mu toho mám prozradit.

„Já jen asi se mi vybavila nějaká vzpomínka.”

Chvíli mlčel. „Vzpomínka?”

„Ano. Aspoň si to myslím.” Myslí mi proběhl výjev z onoho dne, který jsem si zapsala jeho knírek, jeho nahé tělo, erekce -, a pak ten, na nějž jsem si vzpomněla včera. My dva spolu v posteli. Líbáme se. Na okamžik byly oba zcelajasné, než znovu zapadly. Najednou jsem pocítila strach. Jenom jsem měla pocit, že si tě pamatuju s knírkem.”

Rozesmál se a bylo slyšet, jak odkládá hrnek. Cítila jsem, jak pode mnou ujíždí pevná půda. Třeba je všechno, co jsem zapsala, pouhá lež. Koneckonců jsem autorka románu, napadlo mě. Nebo jsem jí bývala.

Zarazila mě nesmyslnost mého logického usuzování. Kdysi jsem vymýšlela příběhy, tudíž moje tvrzení, že jsem psala romány, by mohlo být jedním z těch výmyslů. V tom případě jsem nepsala smyšlené příběhy. Zatočila se mi z toho hlava.

Přesto mi to připadalo skutečné. V tomhle jsem se utvrzovala. A navíc jsem uměla psát poslepu. Nebo jsem aspoň napsala, že umím…

„Nosils ho?” zopakovala jsem zoufale, „je to prostě… je to důležité…”

„Nech mě přemýšlet,” řekl. Představovala jsem si, jak zavírá oči, kouše si spodní ret v parodii soustředění. „Myslím, že jednou ano,” prohlásil. „Velice krátce. Bylo to před mnoha lety. Už jsem na to zapomněl…” Odmlčel se a pak dodal: „Ano, vlastně ano. Myslím, že jsem ho nosil.

Asi týden nebo tak. Kdysi dávno.“

„Děkuju,“ vydechla jsem úlevou. Půda pod mýma nohama teď byla o něco pevnější.

„Není ti zle?“ staral se a já odpověděla, že ne.

Doktor Nash mě vyzvedl v poledne. Říkal, abych se předtím najedla, ale já hlad necítila. Spíš nervozitu. „Sejdeme se s mým kolegou,“ upozornil mě v autě. „Doktorem Paxtonem.“ Nic jsem na to neříkala. „Je odborník v oblasti zobrazovacích metod u pacientů s podobnými problémy, jako máte vy. Spolupracujeme.”

„Dobře,” odpověděla jsem. Seděli jsme v autě, uvízlém v dopravní zácpě. „Volala jsem vám včera?” zeptala jsem se. Řekl, že ano.

„Přečetla jste si deník?”

Přitakalajsem. „Z velké části. Některé kouskyjsem přeskočila. Už je docela dlouhý.”

Zdálo se, že ho to zaujalo. Jaké úsekyjste přeskočila?”

Chvíli jsem o tom přemýšlela. Jsou tam pasáže, které mi připadají povědomé. Asi z nich mám pocit, jako by mi spíš připomínaly věci, které už znám. Na které si vzpomínám…”

„To je skvělé,” prohlásil a vrhl pohled mým směrem. „Vynikající.”

Zaplavila mě vlna radosti. „A kvůli čemu jsem vám volala? Včera?”

„Chtěla jste vědět, jestli jste opravdu kdysi napsala román,” odpověděl.

„A napsala?” vyhrkla jsem. „Napsala jsem ho?”

Obrátil se ke mně. Usmíval se. „Ano,” odvětil. „Ano, napsala.”

Doprava se opět dala do pohybu a my jsme se rozjeli. Ulevilo se mi. Teď už jsem věděla, že jsem si zapsala pravdu. Uvolnila jsem se a začala si vychutnávat cestu;

Doktor Paxton byl starší, nežjsem čekala. Na sobě měl tvídové sako, z uší a nosu mu nekontrolované rašily bílé chloupky. Vypadal, jako by už měl být v důchodu.

„Vítejte na klinice zobrazovacích metod nemocnice Vincent Halí,” řekl, jakmile nás doktor Nash představil, a pak, aniž by ode mne odvrátil zrak, zamrkal a potřásl mi rukou. „Nebojte se, není to tu tak nabubřelé, jak to zní. Prosím pojďte dál. Provedu vás.“

Vydali jsme se do budovy. Jsme napojeni nejen na nemocnici, ale i na univerzitu, tudy,“ ukázal nám, když jsme prošli hlavním vchodem. „Což může být požehnání i prokletí.” Nevědělajsem, co tím myslí, a čekalajsem, jestli to nějak rozvede, ale nic k tomu nedodal. Usmála jsem se.

„Vážně?” podotkla jsem. Snažil se mi pomoct. Chtěla jsem být zdvořilá.

„Každý po nás chce, abychom dělali všechno,” zasmál se. „A nikdo nám za to nechce nic zaplatit.”

Došli jsme do čekárny. Byla posetá prázdnými židlemi a kopiemi stejných časopisů, jako byly ty, které mi doma nechával Ben Rádio Times, Hello!, nově doplněné o Country Life a Marie Claire a odhozenými plastovými kelímky. Vypadalo to, jako by tu právě skončil nějaký mejdan a všichni ve spěchu odešli. Před dalšími dveřmi se doktor Paxton zastavil. „Nechcete se podívat do kontrolní místnosti?”

„Ano,” řekla jsem, „prosím vás.”

„Funkční magnetická rezonance je poměrně nová technika,” začal vysvětlovat, když jsme vešli dovnitř. „Slyšelajste někdy o magnetické rezonanci?”

Stáli jsme v malé místnosti, osvětlené pouze strašidelnou září, která vycházela z řady počítačových monitorů. Jednu stěnu zabíralo okno, za nímž byla další místnost. Dominoval jí obrovský přístroj ve tvaru válce, a z něj vyčnívalo lůžko jako vyplazený jazyk. Dostala jsem strach.

O tom přístroji jsem vůbec nic nevěděla. Jak bych také mohla, bez paměti…

„Ne,“ odpověděla jsem.

Usmál se. „Promiňte. Ovšemže ne. Magnetická rezonance je poměrně standardní procedura. Je to tak trochu jako rentgen celého těla. Tady v podstatě využíváme stejné postupy, ale sledujeme přitom, jak pracuje mozek. Jeho funkce.“

Pak promluvil Nash poprvé po dlouhé době a jeho hlas zněl nevýrazně, téměř nesměle. Napadlo mě, jestli má před Paxtonem takový respekt, nebo jestli mu tak záleží na tom, aby na něj udělal dojem.

„Kdybyste měla nádor na mozku, potřebovali bychom sken vaší hlavy, abychom zjistili, kde ten nádor je, jaká část mozku je jím zasažena. To bychom se dívali najeho strukturu. Funkční magnetická rezonance nám umožňuje vidět, kterou část mozku používáte, když provádíte určité úkoly. Chceme zjistit, jak váš mozek zpracovává vzpomínky.”

„Která část mozku se rozsvítí, dalo by se říct,” dodal Paxton. „Kudy proudí impulzy.”

„To pomůže?”

„Doufáme, že nám to pomůže určit, kde došlo k poškození,” řekl Nash. „Co se pokazilo. Co nefunguje správně.”

„A to mi pomůže získat zpátky paměť?”

Odmlčel se a pak řekl: „Myslíme si, že ano.”

Stáhla jsem si snubní prsten a náušnice a odložila je na plastový tácek. „Budete tady muset nechat i kabelku,” upozornil mě doktor Paxton a pak se zeptal, jestli nemám nějaký piercing. „To byste se divila, moje milá,” řekl, když jsem zavrtěla hlavou. „Tak, ta potvora je krapánek hlučná. Budete si muset vzít tohle.” Podal mi žluté špunty do uší. Jste připravená?”

Zaváhala jsem. „Nevím.” Začala se mě zmocňovat hrů

za. Zdálo se, že se místnost zmenšuje a potemňuje, a skener za sklem se hrozivě tyčil. Měla jsem pocit, že už jsem ho někdy viděla, nebo aspoň nějaký podobný. „Nejsem si jistá,” řekla jsem.

V tu chvíli ke mně přistoupil Nash. Dal mi ruku na paži.

„Je to absolutně bezbolestné. Jen trochu hlučné.“

„Je to bezpečné?” ujišťovala jsem se

„Naprosto. Já budu tady, hned za sklem. Celou dobu na vás uvidíme.”

Musela jsem pořád ještě vypadat nejistě, protože se do toho vložil doktor Paxton. „Nebojte se. Jste v dobrých rukou, má milá. Nic se nemůže pokazit.” Podívala jsem se na něj, on se usmál a dodal: „Zkuste si představit, že se vaše vzpomínky ztratily, někde ve vaší hlavě. A my se teď tímhle přístrojem pokusíme přijít na to, kde jsou.”

Byla tam zima, navzdory pokrývce, do níž mě zabalili, a tma, až na červené světlo blikající kdesi v místnosti a zrcátka, zavěšená na konstrukci pár centimetrů nad mou hlavou, nastavená tak, že se v nich odrážela obrazovka počítače, která stála někde jinde. Kromě špuntů do uší jsem na sobě měla sluchátka, jimiž, jak mi řekli, na mě budou mluvit, ale zatím v nich bylo ticho. Neslyšela jsem nic než vzdálený šum, ozvěnu svých dechů, těžkých a pracných, a tupé dunění svého srdce.

V pravé ruce jsem svírala gumový balónek s hadičkou. „Zmáčkněte ho, kdybyste nám něco chtěla,” řekl mi Paxton. „Kdybyste na nás chtěla zavolat, nic bychom neslyšeli.” Hladila jsem gumový povrch a vyčkávala. Nej radši bych zavřela oči, ale řekli mi, abych je nechala otevřené a dívala se na obrazovku. Pěnový límec mi držel hlavu, nemohla bych s ní pohnout, ani kdybych chtěla. Přes sebe jsem měla deku, jako rubáš.

Chvíli se nic nedělo, pak se ozvalo cvaknutí. Tak hlasité, že jsem se vyděsila, navzdory ucpávkám v uších, a po něm následovalo další, a ještě třetí. Hluboký zvuk, který vycházel zevnitř ze stroje, anebo z mé hlavy. Nedokázala jsem to rozeznat. Hřmotící obluda, co se právě probudila a na okamžik ztichne, než zaútočí. Svírala jsem balónek, přesvědčovala se, že ho nemám mačkat, a potom se přidal další zvuk, jako siréna nebo vrtačka, stále dokola, neskutečně hlasitý, tak hlučný, že se celé mé tělo otřásalo s každým novým zaduněním. Zavřela jsem oči.

Do uší mi promluvil hlas. „Christine, můžete prosím otevřít oči?“ Takže mě nějakým způsobem vidí. „Nebojte se, všechno je v pořádku/

V pořádku? pomyslelajsem si. Tohle je podle nich v pořádku? Mají snad tušení o tom, jaké to je, být mnou, ležet tady, ve městě, na které si nevzpomínám, s lidmi, s nimiž jsem se nikdy předtím nesetkala. Vznáším se, říkala jsem si, bez jakéhokoliv ukotvení, vydaná na pospas větru.

Jiný hlas. Nashův. „Můžete se podívat na ty obrázky? Myslete na to, co vidíte, říkejte si to, ale jen pro sebe. Nemluvte nahlas.”

Otevřela jsem oči. Nade mnou se v maličkých zrcátkách zjevovaly kresby, jedna za druhou, bílé na černém podkladu. Muž. Žebřík. Židle. Kladivo.Jmenovalajsemje jednu po druhé, takjak přicházely, a pak se mihl obrázek se slovy Dekujeme. Teď si odpočiňte. A já jsem šije také přeříkala, abych se něčím zaměstnala, a přitom mě napadalo, jak může někdo odpočívat v břiše takové obludy.

Na obrazovce se rozsvítily další instrukce. Vybavte si událost, stálo tam a pod tím se rozsvítila slova Nějakou oslavu.

Zavřela jsem oči.

Snažila jsem se myslet na party, na kterou jsem si vzpomněla, když jsme s Benem pozorovali ohňostroje. Pokoušela jsem si představit, jak stojím na střeše vedle své

kamarádky, slyším hluk večírku pod námi, ve vzduchu cítím pach třaskavin z ohňostroje.

Nějaké představy se dostavily, ale nepřipadaly mi skutečné. Nedokázala jsem rozlišit, jestli šije vybavuju, nebo vymýšlím.

Zkoušela jsem vyvolat obraz Keitha, vzpomenout si na to, jak mě ignoroval, ale nic nepřišlo. Tyhle vzpomínky se mi už zase ztratily. Byly pohřbené, zdánlivě navždy, ačkoliv teď jsem aspoň věděla, že existují, že jsou tam někde uvnitř, jenom uzamčené.

V myšlenkách jsem se vrátila k dětským oslavám. Narozeninám s mou matkou, tetou a sestřenicí Lucy. Twister. Tichá pošta. Hudební židle. Hra na sochy. Moje matka se sáčky bonbonů, které zabalí jako ceny. Sendviče s masem z konzervy a rybí pomazánkou a s odkrojenou kůrkou. Piškotový zákusek a želé. Vzpomněla jsem si na bílé šaty s volánky na rukávech, nabírané ponožky, černé střevíce. Vlasy mám ještě blonďaté, a sedím u stolu před dortem, na kterém jsou svíčky. Zhluboka se nadechnu, předkloním se a fouknu. Vzduchem stoupá kouř.

Potom se vynořily vzpomínky na jinou oslavu. Viděla jsem se doma, jak vyhlížím z okna své ložnice. Jsem nahá, asi sedmnáctiletá. Na ulici jsou stoly s trnoží, vyrovnané do dlouhých řad, a na nich se vrší spousty táců s párkovými rolkami a sendviči, se džbány vymačkané pomerančové šťávy. Všude jsou státní vlajky, na každém okně visí praporky. Modrá. Červená. Bílá.

Jsou tam děti v převlecích za piráty, čarodějnice, Vikingy a dospělí seje pokoušejí rozdělit do skupin pro závody s vejcem na lžíci. Vidím, jak moje matka na druhé straně ulice zavazuje Matthewu Soperovi kolem krku pláštěnku, a hned pod mým oknem sedí můj otec ve skládacím křesle se sklenicí džusu.

„Pojď zpátky do postele,” řekne mi nějaký hlas. Otočím se. Dave Soper sedí na mé jednoduché posteli, pod pla

.

kátem skupiny The Slits. Kolem sebe má omotané bílé prostěradlo potřísněné krví. Neřeklajsem mu, že pro mne je to poprvé.

„Ne,“ odpovím. „Vstaň! Musíš se obléknout, než se vrátí rodiče!“

Zasměje se, i když poměrně laskavě. „Ale no tak!“

Natáhnu si džíny. „Ne,“ prohlásím a sáhnu po tričku. „Vstaň. Ano?“

Zatváří se zklamaně. Nemyslela jsem si, že k tomu dojde což neznamená, že jsem to nechtěla -, a teď si přeju být sama. Jeho se to vůbec netýká.

„Tak dobrá,“ řekne a konečně vstane. Jeho tělo vypadá bledě a hubeně, jeho penis téměř legračně. Odvrátím se, když se obléká, dívám se z okna. Můj svět se změnil, myslím si. Překročila jsem hranici a už nemůžu zpátky. „Tak ahoj,“ houkne, ale já neodpovím. Neotočím se, dokud neodejde.

Hlas v mých uších mě vrátil zpět do přítomnosti. „Dobře. Teď ještě nějaké obrázky, Christine,“ oznámil mi doktor Paxton. „Na každý z nich se podívejte a řekněte si, co nebo kdo to je. Ano? Jste připravena?“

Ztěžka jsem polkla. Co mi budou ukazovat? napadalo mě. Koho? Jak hrozné to múze být? Ano, pomyslela jsem si a začali jsme.

První fotografie byla černobílá. Dítě dívka, čtyř-, možná pětiletá v náručí nějaké ženy. Dívka na něco ukazuje, obě se smějí a na trochu rozostřeném pozadí je vidět plot, za nímž odpočívá tygr. Matka, pomyslela jsem si. Dcera. V zoo. A pak jsem se podívala do dívčina obličeje a s překvapením jsem si uvědomila, že ta holčičkajsem já, ta matkaje moje vlastní. Nemohlajsem popadnout dech. Nepamatovala jsem se, že bych kdy byla v zoologické zahradě, a přesto jsme tam byli, před sebou jsem měla dů

kaz. Já, řekla jsem si v duchu, když jsem si připomněla, co mám dělat. Moje matka. Zírala jsem na obrazovku a pokoušela jsem se vypálit si její podobu do paměti, ale obraz vybledl, vystřídal ho další, rovněž mé matky, tentokrát starší, přesto nepůsobila tak staře, aby potřebovala hůl, o niž se opírala. Usmívala se, ale vypadala unaveně, oči zapadlé v pohublém obličeji. Matka, pomyslela jsem si a zničehonic se mi vybavila další slova: má bolesti. Mimoděk jsem zavřela oči a musela jsem se silou vůle přinutit je znovu otevřít. Sevřela jsem baňku ve své dlani.

Další obrázky přicházely rychle a poznala jsem jich jenom pár. Na jednom byla kamarádka, kterou jsem viděla ve svých vzpomínkách, a potěšilo mě, že jsem ji poznala téměř okamžitě. Vypadala přesně tak, jak jsem šiji představovala, oblečená v modrých džínech a tričku, s cigaretou v ústech, rusé vlasy měla rozpuštěné a neupravené. Na dalším snímku měla vlasy ostříhané a obarvené na černo a vysoko na čele nasazené sluneční brýle. Potom následovala fotografie mého otce takhle vypadal, když jsem byla malá; spokojeně se usmíval a četl si noviny v předním pokoji a pak mě a Bena, na nížjsme stáli vedle nějakého dalšího páru, který jsem nepoznávala.

Na ostatních záběrech byli cizí lidé. Černoška v uniformě sestřičky, další žena oblečená do kostýmku, jak sedí před knihovnou a s vážným výrazem zírá přes úzké brýle. Nějaký muž se zrzavými vlasy a kulatým obličejem, další s plnovousem. Dítě, šestinebo sedmileté, chlapec, který líže zmrzlinu, a později, tentýž chlapec, jak sedí u stolu a kreslí si. Skupinka lidí, náhodně uspořádaných, se dívá do objektivu. Nějaký muž, přitažlivý, s černými, delšími vlasy; brýle s tmavými obroučkami mu rámují úzké oči a po straně tváře mu vede jizva. Fotografie se střídalyjedna za druhou, ajak se měnily, všechnyjsem šije prohlížela, pokoušelajsem seje zařadit, vzpomenout si, jak nebo jestli vůbec byly vetkané do tapisérie mého života. Dělala

jsem to, o co mě požádali. Řídila jsem se jejich pokyny, a přesto jsem cítila, že začínám panikařit. Zdálo se mi, že vrčení stroje nabírá na intenzitě a na hlasitosti, až znělo jako varovný poplach, a mně se stáhl žaludek a odmítal se uvolnit. Nemohla jsem dýchat, zavřela jsem oči ale tlačila mě váha deky, najednou těžké jako mramorová deska, takže jsem měla pocit, že se topím.

Sevřela jsem pevněji pravou ruku, ale stiskla se v pěst, aniž by cokoliv držela. Nehty se mi zaryly do kůže; musela jsem baňku upustit. Vykřikla jsem, bylo to volání beze slov.

„Christine,“ ozval se hlas v mých uších. „Christine.“

Nevědělajsem, kdo to mluví ani co po mně chce, znovu jsem vykřikla a začala ze sebe skopávat deku.

„Christine!“

Tentokrát to bylo hlasitější a hluk sirény bzučivě ustal, dveře se s prásknutím otevřely a v místnosti jsem slyšela hlasy, na sobě jsem cítila ruce, na mých pažích a nohou, na svém hrudníku, a pakjsem otevřela oči.

„Už je dobře,“ říkal mi do ucha Nash. „Nic se neděje. Jsem u vás.“

Poté co mě uklidnili ujišťováním, že se nic nestalo a vrátili mi kabelku, náušnice a snubní prsten Jsme si s Nashem zašli do kavárny. Byla podél chodby, malá, s oranžovými plastovými židlemi a zažloutlými umakartovými stolky. Na tácech se v ostrém světle kazily oschlé moučníky a sendviče. Neměla jsem v kabelce žádné peníze, ale nechala jsem Nashe koupit mi šálek kávy a kousek mrkvového dortu, a než je zaplatil a přinesl, našla jsem pro nás místo u okna. Venku svítilo slunce, na travnatém dvoře se prodlužovaly stíny. Trávník byl posetý fialovými květy.

Židle Nashe zaskřípěla o podlahu, jak šiji odsouval. Vypadal mnohem uvolněněji, když jsme teď byli sami dva.

„Tady to máte,” řekl a položil přede mne tác. „Snad to bude k jídlu.”

Všimla jsem si, že si dal čaj; sáček stále ještě plaval v sirupové tekutině, zatímco si do ní sypal cukr z misky uprostřed stolu. Pokusila jsem se usrknout trochu kávy a zašklebila jsem se. Byla trpká a moc horká.

Jde to,“ řekla jsem. „Děkuju.”

„Omlouvám se,“ prohlásil po chvíli. Napřed jsem myslela, že mluví o té kávě. „Nenapadlo mě, že vás to bude tak stresovat.”

Je to velice klaustrofobní,” odpověděla jsem. „A hodně hlučné.”

„Ano, ovšem.”

„Upustila jsem tlačítko pro případ nouze.”

Neříkal nic, soustředěně míchal svůj čaj. Vylovil z něj sáček a odložil ho vedle na tác. Upil.

„Co se stalo?” zeptala jsem se.

„Těžko říct. Zpanikařila jste. Není to tak neobvyklé. Uvnitř to není zrovna příjemné, jak jste sama řekla.”

Sklopila jsem oči na svůj kousek dortu. Netknutý. Vysušený. „Ty fotografie. Kdo na nich byl? Kde jste k nim přišel?”

„Byla to taková směs. Některé z nich pocházely z vašich lékařských spisů. Dodal je před léty Ben. Požádal jsem vás, abyste pro tohle vyšetření přinesla nějaké z domova říkala jste, že byly narovnané kolem zrcadla. K tomu jsem dodal pár dalších lidí, s nimiž jste se nikdy nesetkala. Říkáme jim kontrolní prvky. Všechny jsme je promíchali dohromady. Na některých z těch snímků byli lidé, které jste znala jako hodně mladá, lidé, na něž byste se měla nebo mohla rozpomenout. Vaše rodina. Kamarádi ze školy. Na ostatních byli lidé z období vašeho života, které si určitě nepamatujete. S doktorem Paxtonem se pokoušíme zjistit, jestli je nějaký rozdíl mezi tím, jak přistupujete ke vzpomínkám z těchto různých údobí. Nejsilnější

reakce byly samozřejmě na vašeho manžela, ale reagovala jste i na ostatní. I když si na lidi ze své minulosti nevzpomínáte, je tu viditelný vzorec excitace neuronů.”

„Kdo byla ta zrzka?” zeptalajsem se.

Usmál se. „Asi nějaká stará kamarádka?”

„Nevíte, jak se jmenuje?”

„Bohužel ne. Ty fotografie byly ve vaší složce. Ale nejsou popsané.”

Kývla jsem. Stará kamarádka. To jsem ovšem už věděla potřebovala jsem znát její jméno.

„Říkal jste ale, že jsem na ty záběry reagovala?”

„Ano, na některé.”

„A to je dobře?”

„No, musíme si výsledky pozorněji projít, než budeme schopni učinit nějaké závěry. Tohle odvětví je velice nové,” dodal. „Experimentální.”

„Chápu.” Ukrojila jsem si růžek mrkvového dortu. Byl příliš hořký, poleva příliš sladká. Chvíli jsme seděli mlčky. Nabídla jsem mu svůj dort a on odmítl, poklepal si na břicho. „Musím se hlídat!” prohlásil, přestože jsem neviděla důvod, proč by si měl dělat starosti, aspoň zatím. Jeho břicho bylo převážně ploché, ačkoliv jsem ho odhadla na typ muže, jemuž později naroste panděro. Zatím byl ale mladý, věkem prakticky nepoznamenaný.

Pomyslela jsem na svoje vlastní tělo. Nejsem tlustá, nemám ani nadváhu, přesto s tím tělem nejsem smířená. Když sedím, získávájiné tvary, nežjaké bych čekala. Zadek je povadlý, stehna se o sebe třou, jakmile překřížím nohy. Natáhnu se pro hrnek a prsa se mi v podprsence posunou, jako by se mi chtěla připomenout. Při sprchování cítím slabý třes kůže na vnitřní straně paží, sotva znatelný. Je mě víc, než bych čekala, zabírám prostě víc prostoru. Nejsem malá holka, pevná, s kůží napnutou na kostech,

ani dospívající dívka s tělem, které začíná ukládat tuk. Dívala jsem se na nedojedený moučník a přemýšlela,

co mě čeká v budoucnu. Možná začnu nabývat na váze. Začnu být zavalitá a potom tlustá, budu se nafukovat jako balónek z pouti. Anebo si zachovám míry, jako mám teď, ale nikdy si na ně nezvyknu, a budu pozorovat, jak se vrásky v mém obličeji prohlubují a kůže na mých rukou tenčí, až bude vypadat jako slupka cibule, ajá se budu měnit ve starou ženu, po etapách, v zrcadle v koupelně.

Nash sklonil hlavu a podrbal se na temeni. Skrz vlasy mu prosvítala kůže, nejzřetelněji v kruhu kolem temene. Nejspíš si toho zatím nevšiml, pomyslela jsem si, ale jednoho dne si všimne. Uvidí se na fotografii, kde ho někdo vyblejskl zezadu, nebo ho překvapí pohled na sebe sama ve zkušební kabince, anebo něco poznamená holič či jeho přítelkyně. Věk nás všechny dožene, říkala jsem si. Vzhlédl. Každého jiným způsobem.

„Víte co,“ řekl s veselostí, která působila hraně. „Něco jsem vám přinesl. Dárek. Není to vlastně ani dárek, ale prostě něco, co vás potěší.“ Sáhl pod sebe a z podlahy zdvihl svůj kufřík. „I když nejspíš už nějaký výtisk máte,“ dodal, když kufřík otvíral. Vytáhl z něj balíček. „Tady to je.”

Věděla jsem, co to bude, už když jsem si od něj balíček brala. Co jiného by to mohlo být? V ruce mi připadal těžký. Zabalený do polstrované obálky, přelepený lepicí páskou. Na ní bylo tlustým černým fixem napsané mé jméno, Christine. ,Je to ten román,” řekl. „Co jste napsala.”

Nedovedu ani vyjádřit, jak mi v té chvíli bylo. Vždyť tohle je důkaz! napadlo mě. Dosvědčuje, že to, co jsem napsala, je pravda, a můžu se o tom kdykoliv přesvědčit!

V obálce byl výtisk mého románu. Vyndala jsem ho. Byl to paperback, a nebyl nový. Přední strana byla zamazaná od kávy a okraje stran časem zažloutly. Napadlo mě, jestli mi Nash nevěnoval svůj vlastní výtisk, jestli je vůbec ještě k sehnání. Když jsem ho držela, spatřila jsem sama sebe jako onehdy; jsem mladší, daleko mladší, a sahám po tomhle románu, abych objevila způsob, jak napsat ten

další. Nicméně jsem věděla, že to nefungovalo druhý román nebyl nikdy dokončen.

„Děkuju, moc vám děkuju.“

Usmál se. „Není zač.“

Zastrčila jsem si knihu pod kabát a tam, celou cestu domů, tloukla jako druhé srdce.

Když jsem se vrátila do domu, knihu jsem si prohlédla, ovšem jen zběžně; chtěla jsem do deníku zapsat všechno, co jsem si dokázala vybavit, než přijde domů Ben, ale jakmile jsem s psaním skončila a deník uklidila, pospíchala jsem dolů, abych se pořádně podívala na to, co jsem dostala.

Knihu jsem otočila. Na obálce byla pastelová kresba pracovního stolu, na němž stál psací stroj. Na jeho válci seděla vrána, hlavu skloněnou ke straně, skoro jako by si četla papír, který tam byl zasazený. Nad vránou bylo napsané mé jméno a nad ním název.

Pro ranní ptáčata, stálo tam. Christine Lucasová.

Když jsem knihu otvírala, třásly se mi ruce. Nalistovala jsem titulní stranu a věnování. Mému otci, a pak slova: Chybíš mi.

Zavřela jsem oči. V mysli se mi vynořil zlomek paměti. Viděla jsem svého otce, jak leží na lůžku pod ostrým bílým světlem, pokožku průsvitnou, pokrytou potem, až se leskne. Spatřilajsem hadičku vjeho paži, sáček s čirou tekutinou zavěšený ze stojanu s intravenózní výživou, lepenkový tác a lahvičku léků. Sestřičku, jak mu kontroluje pulz a měří tlak, aniž by se probudil. Matku, která sedí na druhé straně postele a snaží se neplakat, zatímco já se pokouším přivolat slzy.

Pak se dostavily pachy. Řezaných květin a obyčejné, špinavé hlíny. Sladké a odporné. Viděla jsem den, kdy

jsme ho nechali zpopelnit. Jsem v černém což, jak jsem si kupodivu uvědomila, nebylo tehdy u mě nijak neobvyklé -, ale tentokrát nemám make-up. Matka sedí vedle babičky. Roztáhne se opona, vyjede rakev, brečím, představuju si, jak se otec mění v prach a popel. Matka mi tiskne ruku a pak jdeme domů a pijeme levný šampus a jíme sendviče a sluce zapadá a ona se v tom polostínu rozpouští.

Vzdychla jsem. Obraz se rozplynul a já jsem otevřela oči. Před sebou jsem měla svůj román.

Obrátila jsem titulní stranu a spatřila úvodní větu. Právě tehdy, psala jsem, když motor skučel a její pravá noha vší silou tiskla plynový pedál, pustila volant a zavřela oči. Věděla, co se stane. Věděla, k čemu to povede. Vždycky to věděla.

Rozevřela jsem knihu v polovině. Přečetlajsem si jeden odstavec a pak ještě jeden u konce.

Psala jsem o ženě jménem Lou, o muži zřejmě to byl její manžel -, který se jmenoval Georgie, a zdálo se, že je ten román zasazený do období nějaké války. To mě zklamalo. Nevím, v co jsem doufala možná v autobiografii? -, ale vypadalo to, že mi kniha může poskytnout jen velice málo odpovědí.

Přesto jsem si říkala, zatímco jsem ji obracela, abych se podívala na zadní stranu: přinejmenším jsem ji napsala a dosáhla jejího vydání.

Měla by na ní být fotografie autorky, ale ta chyběla. Byl tam pouze stručný medailon. Christine Lucasová se narodila v roce na severu Anglie. Studovala angličtinu na univerzitě v Londýně, kde nyní žije. Toto je její první román.

Usmálajsem se, pocítila jsem záchvěv štěstí a pýchy. Tohle je moje dílo. Měla jsem chuť si ho přečíst, odkrýt jeho tajemství, ale zároveň se mi do toho nechtělo. Bála jsem se, že by mě skutečnost mohla o ten pocit štěstí připravit.

Buď by se mi román líbil a trápilo by mě, že už žádný další nenapíšu, anebo bych byla zklamaná, že se mi nepodařilo svůj talent využít. Netušila jsem, která z těch možností je pravděpodobnější, byla jsem si však jistá, že jednoho dne nedokážu odolat vábení svého jediného úspěchu a přesvědčím se. Pak na to přijdu.

Ale dneska ne. Dneska musím odhalit něco jiného, něco daleko horšího než smutek, mnohem škodlivějšího než pouhé zklamání. Něco, co mě může rozervat na kusy.

Pokusila jsem se zasunout knihu zpátky do obálky. Ale něco tam překáželo. Nějaký lístek, na čtyřikrát přeložený, s ostrými záhyby. Doktor Nash na něj připsal: Napadlo mě, že by vás to mohlo zajímat.

Papír jsem rozložila. Nahoře stálo Standard, . Pod nimi byl výtisk novinového článku, zasazený vedle fotografie. Několik vteřin jsem na stránku upřeně hleděla, než mi došlo, že ten článek je recenzí mé knihy a na té fotografii jsem já.

Držela jsem stránku v ruce a klepala jsem se. Nevěděla jsem proč. Byl to artefakt z doby před mnoha lety, ať už dobrý, nebo špatný. Teď to byla hluboká minulost, význam se vytratil, jenže pro mě to bylo důležité. To, jak bylo moje snažení před tolika lety přijato. Uspěla jsem?

Článek jsem přelétla očima, doufala jsem, že z něj vytuším jeho postoj, než se přiměju prozkoumat podrobnosti. Vyskočila na mě slova. Většinou pozitivní. Promyšlená. Vnímavý. Dovedně. Lidskost. Krutý.

Podívalajsem se na fotografii. Je černobílá a zabírá mě vsedě u pracovního stolu, mé tělo se naklání k fotografovi. Mám na ní nepřirozené držení těla. Evidentně se necítím ve své kůži. Je to kvůli fotografovi, anebo pozici, v jaké mě fotí? Přesto se usmívám. Vlasy mám dlouhé a rozpuštěné, a i když je ta fotografie černobílá, vypadají tmavší, než jsou teď, jako kdybych šije barvila na černo nebo mi zvlhly. Za mnou jsou dveře na terasu a skrze ně

je sotva znatelně v rohu rámečku vidět strom bez listí. Pod snímkem je popisek. Christine Lucasová, ve svém domě v severním Londýně.

Uvědomila jsem si, že to musí být ten dům, kterýjsem navštívila s Nashem. Na okamžik mě málem ovládla touha se tam vrátit, vzít si s sebou tuhle fotografii a přesvědčit se, že ano, je to pravda, tehdyjsem skutečně existovala. Byla jsem to já.

Ale to už jsem samozřejmě věděla. Přestože jsem si to nedokázala znovu vybavit, věděla jsem, že tenkrát, když jsem stála v té kuchyni, jsem si vzpomněla na Bena a jeho rozhoupaného ptáka.

Usmála jsem se a dotkla se fotografie, přejela jsem po ní konečky prstů, jako slepec hledala po hmatu skryté informace. Kopírovala jsem okraj svých vlasů, obkružovala prsty svůj obličej. Na fotografii to vypadalo, že se cítím nepříjemně, ale zároveň ze mě určitým způsobem něco vyzařuje. Jako bych skrývala nějaké tajemství, držela se ho jako kouzla. Vydali mi román, to ano, aleje tu něco dalšího, něco víc než to.

Pozorně jsem ši ji prohlédla. Všimla jsem si, jak se mi pod těmi volnými šaty dmou prsa, jak si jednu ruku přidržuju na břiše. Najednou se mi vynořily vzpomínky na mě, jak pózuju pro ten snímek, na fotografa za stativem, na novinářku, s níž jsem chvíli předtím diskutovala o své práci, když jsme spolu mluvily v kuchyni. Zavolala na mě a zeptala se, jak to jde, a oba jsme jí odpověděli veselým „Dobře!“. A rozesmáli jsme se. „Už to nepotrvá dlouho,“ prohlásil, když vyměňoval film. Novinářka si zapálila cigaretu a zeptala se mě, ne jestli mi to nevadí, ale kde máme popelník. Naštvalo mě to, ačkolivjen trochu. Sama bych si dala šluka, ale už jsem nekouřila, od té doby, co -

Ještě jednou jsem se na tu fotografii podívala a bylo mi to jasné. Tenkrát jsem byla těhotná.

Na okamžik se mi myšlenky zastavily a pak se rozběhly šíleným tempem. Zakopávaly o sebe, zadrhávaly o ostré rohy uvědomění, skutečnost, že jsem čekala dítě, zatímco jsem seděla v té jídelně a nechávala se fotografovat, a dokonce jsem z toho měla radost.

Nedávalo to smysl. Co se stalo? Tomu dítěti by dneska bylo kolik? Osmnáct? Devatenáct? Dvacet?

Ale žádné dítě tu není, pomyslela jsem si. Kde je můj syn?

Cítila jsem, jak se můj svět znovu bortí. To slovo: syn. Myslela jsem na něj, s jistotou jsem si ho opakovala. Nějakým způsobem, kdesi hluboko v sobě, jsem věděla, že to dítě, které jsem čekala, byl chlapec.

Chytla jsem se okraje židle a pokusila se zklidnit, ale místo toho na povrch vyplavalo další slovo a explodovalo tam. Adam. Měla jsem pocit, že můj svět právě vyklouzl z jedné drážky a zapadá do druhé.

Mělajsem dítě. Pojmenovali jsme ho Adam.

Vztyčila jsem se a obálka s románem sklouzla na podlahu. Hlavou se mi honily myšlenky jako bzučící motor, který konečně naskočil, doutnala ve mně energie, která zoufale potřebovala uvolnit. Nevyskytoval se ani v mém výstřižkovém sešitě z obývacího pokoje. Tím jsem si bylajistá. Pamatovala bych si, kdybych zahlédla snímek svého vlastního dítěte, když jsem jím dnes ráno listovala. Zeptala bych se Bena, kdo to je. Zapsala bych si o něm do svého deníku. Nacpala jsem výstřižek zpátky do obálky spolu s knihou a vyběhla nahoru. V koupelně jsem zůstala stát před zrcadlem. Ani jsem se nepodívala na svůj obličej, rozhlíželajsem se kolem, po fotografiích z mé minulosti, snímcích, které mi měly pomoct zrekonstruovat mé já, když už jsem si nemohla na nic vzpomenout.

Já a Ben. Já sama, Ben sám. My dva spolu s nějakým dalším párem,-starším, asi sjeho rodiči. Já, daleko mladší, s šátkem na hlavě, hladím psa a šťastně se usmívám. Ale

nikde tu není žádný Adámek. Žádné dítě, žádné batole. Nejsou tu snímky ze dne, kdy šel poprvé do školy, ze sportovních her ani narozenin. Záběry, jak si staví hrad z písku. Vůbec nic.

Nedávalo to smysl. Copak takové fotografie nepořizují všichni rodiče? Copak by je někdo zahodil?

Musí tu někde být, říkala jsem si. Nadzvedávala jsem snímky, abych se podívala, jestli pod nimi nejsou přilepené další, vrstvy historie poskládané na sobě. Nebylo tam nic. Nic než světle modré kachlíky, hladké sklo zrcadla. Prázdno.

Adam. To slovo mi vířilo hlavou. Zavřela jsem oči a zaútočily na mě další vzpomínky, každá z nich se vší intenzitou na okamžik mihotavě prodlévala, než zmizela a přivolala další. Viděla jsem Adama, s blonďatými vlasy, o nichž jsem věděla, že mu jednoho dne zhnědnou, v tričku se Spidermanem, které urputně nosil, dokud mu nebylo příliš malé. Viděla jsem ho v kočárku, kde spal, a vzpomněla jsem si, jak si říkám, že je naprosto dokonalé miminko, to nejúžasnější, co jsem kdy viděla. Viděla jsem, jak se vozí na modré plastové tříkolce, a nějakým způsobem jsem věděla, že jsme mu ji koupili k narozeninám a že na ní jezdí všude, kde mu to dovolíme. Viděla jsem ho v parku, hlavu skloněnou nad řídítky, zubí se a ujíždí ke mně dolů ze svahu, a okamžik nato se překotí a sletí na zem, když tříkolka narazí na nějaký hrbol a převrátí se s ním. Viděla jsem sebe, jak ho držím v náručí, zatímco pláče, utírám mu krev z obličeje, nacházím na zemi jeden zoubek vedle stále ještě roztočeného kola. Viděla jsem ho, jak mi ukazuje obrázek, který namaloval modrý proužek oblohy, zelený země a mezi nimi jsou tři kulaté postavy a maličký domek a viděla jsem plyšového králíčka, kterého si všude nosil s sebou.

Najednou jsem se ocitla zpátky v přítomnosti, v koupelně, ale znovu jsem zavřela oči. Chtěla jsem si ho vyba

vit ve škole nebo jako puberťáka, představit si ho se mnou anebo s jeho tátou. Ale nešlo to. Když jsem se pokoušela své vzpomínky nasměrovat, zachvěly se a vytratily, jako pírko unášené větrem, které změní směr, kdykoliv se ho ruka pokusí polapit. Místo toho jsem ho viděla, jak drží rozteklou zmrzlinu, pak s celým obličejem umatlaným od lékořice, potom jak spí na zadním sedadle auta. Jediné, co jsem mohla dělat, bylo sledovat, jak se ty vzpomínky objevují a pak stejně rychle zase mizí.

Musela jsem se vší silou ovládat, abych fotografie před sebou neroztrhala. Měla jsem chuť je servat ze zdi, najít v nich nějaký důkaz toho, že mám syna. Místo toho jsem stála bez hnutí před zrcadlem, jako bych se bála, že při sebemenším pohybu mě můžou mé údy zradit; každičký sval v těle jsem měla napjatý.

Žádné momentky na krbové římse. Žádná ložnice puberťáka s plakáty popových hvězd na zdech. Žádná trika v prádle nebo na hromadě k žehlení. Žádné rozedrané tenisky ve skříňce pod schodištěm. I kdyby prostě odešel z domova, přece by tu musely zůstat nějaké důkazy jeho existence? Nějaké stopy?

Ale ne, v tomhle domě rozhodně není. S hrůzou jsem si uvědomila, že to je, jako by vůbec neexistoval, jako kdyby nikdy nebyl.

Nevím, jak dlouho jsem stála v té koupelně a uvědomovala si jeho nepřítomnost. Deset minut? Dvacet? Hodinu? Vjednu chvíli jsem zezdola zaslechla klíč ve dveřích, šustění, jak si Ben otíral boty o rohožku. Ani jsem se nehnula. Přešel do kuchyně, pak do jídelny a potom zavolal nahoru, zeptal se, jak mi je. Znělo to, jako by měl obavy, vjeho hlase se ozýval nervózní podtón, který jsem v něm dnes ráno neslyšela, ale já jsem jen zamumlala, že mi je dobře. Zaslechla jsem, jak jde do obývacího pokoje a zapíná televizor.

Čas se zastavil. Moje mysl se úplně vyprázdnila. Úplně, až na potřebu vědět, co se stalo s mým synem, kterou dokonale vyvažovala hrůza z toho, co bych mohla zjistit. Schovala jsem svůj román do skříně a sešla dolů.

Přede dveřmi do obývacího pokoje jsem se zastavila. Pokusila jsem se zpomalit své dýchání, ale nešlo to, prudké nádechy mě pálily v hrudi. Netušila jsem, co řeknu Benovi; jak mu mám povědět, že vím o Adamovi? Zeptá se mě, jak jsem na něj přišla, a co řeknu potom?

Ačkoliv na tom nezáleželo. Na ničem. Jediné, na čem záleželo, bylo dozvědět sUo mém synovi. Zavřela jsem oči, a když jsem si připadala tak klidná, jak to jen bylo možné, lehce jsem zatlačila do dveří. Ucítila jsem, jak drhnou o hrubý koberec.

Ben mě neslyšel. Seděl na pohovce, sledoval televizi, na klíně mu balancoval tác s nedojedenou sušenkou. Cítila jsem, jak se mě zmocňuje vztek. Vypadal tak klidně a spokojeně, na rtech mu pohrával úsměv. Pak se rozesmál. Mělajsem chuť se na něj vrhnout, popadnout ho a křičet na něj, dokud mi všechno nepoví, nevysvětlí mi, proč přede mnou utajil můj román, proč ukryl předměty, které by dokazovaly, že mám syna. Měla jsem chuť vymáhat po něm všechno, o co jsem přišla.

Ale věděla jsem, že by to nikam nevedlo. Místo toho jsem si odkašlala. Sotva patrným, jemným zakašláním. Zakašláním, které říkalo: Nerada té ruším, ale…

Všiml si mě a usmál se. „Miláčku! Tak tadyjsi!“

Vešla jsem do pokoje. „Bene…“ Hlas mi přeskakoval. Jako by mi nepatřil. „Bene? Potřebuju s tebou mluvit.“ Obličej se mu zkřivil úzkostí. Vstal a popošel ke mně, tác sklouzl na podlahu. „Co se děje, lásko? Copak ti je?“ „Nic,“ prohlásila jsem. Zastavil se asi metr od místa, kde jsem stála. Roztáhl paže, abych se o něj mohla opřít, ale já jsem to neudělala.

„Copak se stalo?“

Hleděla jsem na manžela, na jeho obličej. Vypadal, že má situaci pod kontrolou, jako by něco takového už zažil, byl zvyklý na to, že propadám hysterii.

Nedokázala jsem pokračovat, aniž bych vyslovila jméno svého syna. „Kde je Adam?“ vypravila jsem ze sebe se zajíknutím. „Kde je?”

Benův výraz se změnil. Překvapením? Šokem? Ztěžka polkl.

„Pověz mi to!“ zavřeštěla jsem.

Sevřel mě do náruče. Měla jsem chuť ho odstrčit, ale ovládlajsem se. „Christine. No tak. Uklidni se. Všechno bude dobré. Vysvětlím ti to, chceš?“

Chtěla jsem mu odpovědět, že ne, vůbec nic není v pořádku, ale mlčela jsem. Ukryla jsem před ním svůj obličej, zabořila si ho do záhybů jeho košile.

Roztřásla jsem se. „Pověz mi to. Prosím tě, hned teď mi to řekni.“

Seděli jsme na pohovce. Já na jednom konci, on na druhém. Bylijsme u sebe tak blízko, jak jsem to jen dokázala snést.

Nechtěla jsem, aby promluvil, ale udělal to.

Znovu to vyslovil.

„Adam je mrtvý.”

Cítilajsem, jak se celá stahuju. Jako napadený plž. Jeho slova řezala jako břitva.

Vzpomněla jsem si na mouchu na předním skle cestou domů od babičky.

Opět přerušil ticho. „Christine, lásko moje. Je mi to tak líto.”

Dostala jsem zlost. Zlost na něj. Ten parchant, pomyslela jsem si, ačkoliv jsem věděla, že to nebyla jeho chyba.

Přinutilajsem se promluvit. „Jak se to stalo?”

Vzdychl. „Adam narukoval do armády.”

Bylajsem jako ochromená. Všechen cit ustoupil, až mi

zbyla jedině bolest a nic dalšího. Bolest. Soustředěná do jediného bodu.

Syn, o němžjsem ani nevěděla, že jsem ho měla, se stal vojákem. Napadla mě naprosto absurdní myšlenka. Co tomu řekne moje matka?

Ben pokračoval, vyrážel ze sebe: „Byl u Královského námořnictva. Poslali ho do Afghánistánu. Zabili ho. Loni.“

Polkla jsem. V hrdle jsem měla sucho.

„Proč? Jak?”

„Christine

„Chci to vědět,” řekla jsem. „Musím to vědět.“

Natáhl se a vzal mě za ruku, a já jsem ho nechala, i když se mi ulevilo, že se nepřisunul blíž ke mně.

„Přece bys nechtěla slyšet všechny ty podrobnosti?”

Zlost ve mně narůstala. Nemohla jsem si pomoct. Zlost, a také panika. „Byl to můj syn!“

Odvrátil zrak k oknu.

Jel v obrněném vozidle,” začal. Mluvil pomalu, skoro šeptal. „Doprovázeli vojenské jednotky. Byla tam mina, u krajnice. Jeden voják přežil. Adam a ten další ne.”

Zavřela jsem oči a můj hlas rovněž přešel do šepotu. „Zemřel okamžitě? Trpěl při tom?”

Ben si povzdechl. „Ne,” řekl po chvíli. „Netrpěl. Říkali, že to muselo být velmi rychlé.”

Podívala jsem se jeho směrem. Nedíval se na mě.

Lžeš, napadlo mě.

Uviděla jsem Adama, jak z něj někde u silnice pomalu uniká život, a rychle jsem tu myšlenku vytlačila, raději jsem se soustředila na prázdno, na nicotu.

Hlavou mi začaly vířit myšlenky. Otázky. Takové, jaké jsem se neodvažovala položit, protože odpovědi na ně by mě mohly zabít. Jaký byl jako chlapec, dospívající, mladý muž? Byli jsme si blízcí? Hádali jsme se? Byl šťastný? Byla jsem dobrou matkou?

A taky: Jak mohl malý kluk, který jezdil na plastové tříkolce, skončit zabitý někde na druhé straně světa?

„Co dělal v Afghánistánu? zeptala jsem se nakonec. „Proč zrovna tam?”

Ben mi vysvědil, že jsme vedli válku. Válku proti teroru, dodal, ačkoliv jsem nechápala, co to znamená. Řekl, že došlo k útoku, strašlivému útoku, v Americe. Tisíce lidí přišly o život.

„A proto mého chlapce nakonec zabili v Afghánistánu?” namítla jsem. „Nechápu…”

„To je složité,” odpověděl. „Vždycky si přál vstoupit do armády. Měl pocit, že tím plní svou povinnost.”

„Povinnost? Ty sis také myslel, že to je jeho povinnost? Myslela jsem si to já? Proč jsi ho nepřesvědčil, aby dělal něco jiného? Cokoliv?”

„Christine, tohle si sám přál.”

Najeden hrůzný okamžikjsem se málem rozesmála. „Nechat se zabít? To že si přál? Proč? Ani jsem ho neznala.”

Ben mlčel. Stiskl mi ruku a mně po tváři stekla jediná slza, která pálila jako kyselina, a pak druhá a za ní další. Utřelajsem šije, bálajsem se, že když začnu plakat, už nikdy nepřestanu.

Cítila jsem, jak se moje mysl uzavírá, vyprazdňuje, ustupuje nicotě. „Ani jsem ho neznala,” opakovala jsem.

Později Ben přinesl dolů krabici a postavil ji na konferenční stolek před námi.

„Mám je uložené nahoře,” řekl. „Kvůli bezpečí.”

Před čím? pomyslela jsem si. Krabice byla šedá, z kovu. Taková, do jaké si lidé obvykle ukládají peníze nebo důležité dokumenty.

Ať je uvnitř cokoliv, musí to být nebezpečné. Představila jsem si divoká zvířata, škorpiony a hady, hladové krysy, jedovaté ropuchy. Anebo neviditelný virus, něco radioaktivního.

„Kvůli bezpečí?“ zopakovala jsem jeho slova.

Povzdychl si. „Nebylo by pro tebe dobré, kdybys na některé věci narazila, kdyžjsi sama,“ řekl. „U něčeho je lepší, když ti to napřed vysvětlím.“

Přisedl si ke mně a otevřel krabici. Vevnitř jsem viděla jenom papíry.

„Tohle je Adam, když byl miminko,” oznámil, vytáhl hrst fotografií a jednu mi podal.

Jsem na ní já, na ulici. Kráčím k fotografovi s miminkem Adamem zavěšeném ve vaku na prsou. Tělíčko má přivrácené ke mně, ale ohlíží se přes rameno na někoho, kdo nás fotografuje, a úsměv v jeho obličeji je bezzubou napodobeninou toho mého.

„To jsi pořídil ty?“

Ben přikývl. Podívala jsem se na fotografii ještě jednou. Byla natržená, okraje měla poškozené, barvy se vytrácely, pozvolna bledly.

Já. Miminko. Připadalo mi to neskutečné. Pokoušela jsem se přesvědčit se, že jsem byla matka.

„Kdy?“ zeptalajsem se.

Ben mi nahlédl přes rameno. „Tehdy mu bylo tak půl roku,” prohlásil. „Takže to bylo… Muselo to být někdy v osmdesátém sedmém.”

Mně bylo dvacet sedm. Od té doby uplynulo tolik dlouhých let.

A celý život mého syna.

„Kdy se narodil?”

Sáhl opět do krabice a podal mi arch papíru. „V lednu,” řekl. Papír byl žlutý, vetchý. Rodný list. Mlčky jsem si ho přečetla. Bylo tam jeho jméno. Adam.

„Adam Wheeler,” řekla jsem nahlas. Sobě, ale i Benovi.

„Wheeler je moje příjmení,” pravil. „Dohodli jsme se, že bude mít mé jméno.”

„Ovšem,” přitakala jsem. Přiložila jsem si papír k obli

čeji. Připadal mi příliš lehký na to, že je nositelem takového významu. Nejraději bych ho do sebe nasála, aby se stal mou součástí.

„Ukaž,“ vyzval mě Ben. List si ode mě vzal a zase ho složil. „Jsou tu další snímky,” dodal. „Chceš se na ně podívat?”

Podal mi pár dalších fotografií.

„Není jich moc,“ vysvětloval, když jsem šije prohlížela. „O mnohé jsme přišli.”

Vyznělo to, jako bychom je zapomněli ve vlaku neboje půjčili někomu, kdo nám je nevrátil.

,Já vím,” řekla jsem. „Když u nás hořelo,” dodala jsem bez přemýšlení.

Zvláštně se na mě zahleděl, oči se mu zúžily do pouhých škvírek.

„Ty se na to pamatuješ?”

Najednou jsem znejistěla. Pověděl mi o tom požáru dnes ráno, nebo jsem si vzpomněla na něco, o čem mi vyprávěl některý jiný den? Anebo jsem si o tom prostě přečetla po snídani v deníku?

„Vyprávěl jsi mi o tom.”

„Opravdu?”

„Ano.”

„Kdy?”

Kdy to bylo? Bylo to dnes ráno, nebo před několika dny? Pokoušela jsem se vybavit si záznamy v deníku, rozpomenout se na to, co jsem v něm četla poté, co odešel do práce. Ano, o tom požáru mi pověděl, když jsme spolu seděli na Parliament Hill.

V tu chvíli jsem mu mohla říct o svém deníku, ale něco mě drželo zpátky. Působilo to, jako by neměl moc velkou radost z toho, že jsem si na něco vzpomněla. „Nebylo to, než jsi odešel do práce?” napadlo mě. „Kdyžjsme si prohlíželi výstřižkový sešit. Nejspíš to bylo tehdy.”

Zamračil se. Přišlo mi hrozné mu lhát, ale neměla jsem

sílu čelit dalšímu odhalení. Jak bych to jinak věděla?“ dodala jsem.

Zpříma se na mě podíval. „Asi ano.“

Na okamžikjsem se odmlčela a upřela pohled na hrstku fotografií v mé ruce. Bylo jich tak žalostně málo a viděla jsem, že v krabici jich už také moc nezbývá. Bylo to skutečně vše, co kdy budu mít, abych mohla popsat život svého syna?

„Jak vznikl ten požár?“ zeptala jsem se.

Hodiny na římse odbily. „Stalo se to před léty. V našem starém domě. V tom, ve kterém jsme bydleli, nežjsme se přestěhovali sem.“ Přemýšlelajsem, jestli má na mysli ten, v němž jsem se byla podívat. „Přišli jsme o hodně věcí. O knihy, doklady. A tak.“

„Ale jak k tomu došlo?“ namítla jsem.

Chvíli nic neříkal. Beze slova otevřel a zase zavřel ústa, až potom promluvil. „Byla to nehoda. Obyčejná nehoda.“

Napadalo mě, co mi asi zamlčuje. Nechala jsem hořet cigaretu, nebo zapnutou žehličku, anebo vyvařila z hrnce všechnu vodu? Představila jsem si sama sebe v kuchyni, v níž jsem stála předevčírem, s linkou z pohledového betonu a bílými skříňkami, ale před mnoha léty. Viděla jsem se, jak postávám nad rozžhaveným pekáčem, protřepávám drátěný koš s plátky brambor, které smažím, dívám se, jak stoupají k povrchu, otáčejí se a znovu noří do oleje. Viděla jsem se, jak slyším zvonění telefonu, utírám si ruce do zástěry, kterou mám uvázanou kolem pasu, odcházím do haly.

Co bylo pak? Vzplál olej, zatímco jsem telefonovala, anebo jsem se potom vrátila do obývacího pokoje či nahoru do ložnice, aniž bych si vzpomněla, že jsem začala chystat večeři?

Nevím a zřejmě se to nikdy nedozvím. Ale od Bena bylo laskavé říct mi, že to byla nehoda. Práce v domác

nosti může být pro člověka bez paměti dost nebezpečná, a jiný manžel by mi třeba mé chyby a nedostatky vytkl, možná by neodolal pokušení upozorňovat na to, že on za nic nemůže, k čemuž by ho jistě naše situace opravňovala. Dotkla jsem se jeho paže a on se usmál.

Prolistovala jsem štos fotografií. Na jedné byl Adam v umělém kovbojském klobouku a s žlutým šátkem kolem krku, jak plastovou pistolí míří na osobu s fotoaparátem, a na další byl o pár let starší, jeho obličej se protahuje, vlasy mu začínají tmavnout. Na sobě má košili, zapnutou ke krku, a dětskou vázanku.

„To se fotografovali ve škole,“ řekl Ben. „Formální portrét.” Ukázal na snímek a zasmál se. „Podívej, taková škoda. Zkažený záběr.”

Vykukovala na něm gumička vázanky, kterou měl mít zastrčenou pod límcem. Přejela jsem po snímku rukou. Není zkažený, pomyslela jsem si. Je naprosto dokonalý.

Zkusila jsem si vybavit svého syna, představit si sama sebe, jak před ním klečím s vázankou na gumičce nebo mu pročesávám vlasy, anebo utírám krev z odřeného kolena.

Nic se nedostavilo. Chlapec na fotografii měl stejně plné rtyjako já a oči, které mi matně připomínaly matčiny, ale jinak to mohl být kdokoliv cizí.

Ben vytáhl jiný snímek a podal mi ho. Na něm byl Adam o něco starší asi pětiaž šestiletý. „Myslíš, že se mi podobá?” zeptal se.

Držel fotbalový míč, oblečený byl do šortek a bílého trička. Vlasy měl krátce zastřižené, potem slepené do špiček. „Trochu,” řekla jsem. „Možná.”

Ben se usmál a pak jsme společně pokračovali v prohlížení fotografií. Na většině z nich jsem byla já a Adam, sem tam na některé osamělý Ben; zřejmě je zpravidla pořizoval on. Na několika byl Adam s kamarády, pár jich bylo z nějaké oslavy; na sobě má pirátský oblek a všude

s sebou nosí papírový meč. Na jedné drží malého černého psa.

Byl tam také dopis, zastrčený mezi fotografiemi. Adresovaný Ježíškovi a napsaný modrou pastelkou. Po stránce tančila kostrbatá písmenka. Chce kolo, stálo tam, nebo štěně, a slibuje, že bude hodný. Pod tím je podpis a k němu připsal svůj věk. Čtyři.

Nevím proč, ale kdyžjsem to četla, přišlo mi, že se můj svět zhroutil. Žal mi explodoval v hrudi jako granát. Předtím jsem si připadala klidná ne šťastná, dokonce ani ne vyrovnaná, ale klidná a teď ten klid zmizel, jako by se náhle vypařil. Zůstalajen otevřená rána.

„Omlouvám se,“ řekla jsem a podala mu zpátky ten svazek. „Teď nemůžu.“

Objal mě. Udělalo se mi zle, ale potlačilajsem to. Říkal mi, abych se netrápila, říkal, že bude dobře, připomínal mi, že tu je pro mě a vždycky bude. Přitiskla jsem se k němu a tak jsme tam seděli, společně se pohupovali. Připadala jsem si ochromená, jakoby vzdálená z pokoje, ve kterém jsme seděli. Pozorovala jsem ho, jak mi přináší sklenici vody, sledovala jsem, jak zavírá krabici s fotografiemi. Vzlykala jsem. Bylo na něm znát, že je taky rozrušený, ačkoliv v nem se nejspis svářelo i něco dalšího. Možná rezignace nebo přijetí věcí tak, jak jsou. Ale šok tam nebyl.

S hrůzou jsem si uvědomila, že on si tím vším prošel už dříve. Jeho žal nebyl nový. Měl čas se v něm usadit, stát se součástí jeho základů, místo toho, abyje podkopával.

To jen můj žal je čerstvý, den co den.

Omluvila jsem se. Odešlajsem nahoru, do ložnice. Zpátky ke skříni. Pokračovat v psaní.

Tyhle kradené okamžiky. Vkleče před šatní skříní nebo opřená na posteli. Píšu. Jako v horečce. Slova se ze mě valí téměř bez přemýšlení. Stránka za stránkou. Teď jsem tu zase, zatímco se Ben domnívá, že odpočívám. Nemůžu přestat. Chci si zapsat všechno.

Zajímalo by mě, jestli to bylo také takové, kdyžjsem psala svůj román; tenhle tok slov. Anebo jsem je pomaleji, pečlivěji zvažovala? Kéž bych si na to dokázala vzpomenout.

Vrátila jsem se dolů a udělala oběma čaj. Jak jsem do něj vmíchávala mléko, přemýšlela jsem o tom, kolikrát jsem musela připravovat jídlo Adamovi, rozmačkávat zeleninu, mixovat ovocnou šťávu. Odnesla jsem čaj Benovi. „Byla jsem dobrá máma?“ zeptala jsem se, zatímco jsem mu ho podávala.

„Christine

„Musím to vědět,“ řekla jsem. „Myslím tím,jakjsem to zvládala? S dítětem? Musel být velice malý, kdyžjsem „Měla tu nehodu?“ přerušil mě. „Byly mu dva. Ale byla jsi skvělá máma. Až do té doby. Potom, no

Přestal mluvit, nechal zbytek věty vyšumět a odvrátil se. Ráda bych věděla, co zůstalo nevyřčeno, o čem usoudil, že mi to raději nepoví.

Nicméně jsem věděla dost na to, abych si doplnila prázdná místa. Sice jsem se na tu dobu nepamatovala, ale dokázala jsem šiji představit. Viděla jsem se, jak mi každý den připomínají, že jsem vdaná a mám dítě, říkají, že mě můj manžel se synem přijdou navštívit. Umělajsem si představit, jak se s nimi den co den vítám, jako bych je nikdy předtím neviděla, možná poněkud chladně anebo jenom zmateně. Uvědomovala jsem si, jak to pro nás muselo být bolestné. Pro všechny.

„To nic,“ řekla jsem. „Chápu to.“

„Nebylajsi schopná se o sebe postarat. Bylajsi příliš ne

mocná, než abych o tebe mohl pečovat doma. Nesměla jsi zůstat sama, ani na pár minut. Zapomínala jsi, co děláš. Občas ses zatoulala. Bál jsem se, že si třeba začneš napouštět vanu a necháš téct vodu nebo se pokusíš uvařit něco k jídlu a zapomeneš, že ses do toho pustila. Bylo toho na mě moc. A tak jsem zůstal doma a dohlížel na Adama. Pomáhala mi moje matka. Ale každý večer jsem za tebou jezdil a

Vzala jsem ho za ruku.

„Promiň,“ řekl. „Není pro mě snadné na tu dobu vzpomínat.“

„Já vím,“ podotkla jsem, „já vím. Ale co moje matka? Taky pomáhala? Měla radost z toho, že je babička?“ Přikývl a vypadal, že se chystá promluvit. „Umřela, viď?“

Stiskl mi ruku. „Už je to pár roků. Je mi to líto.“

Měla jsem pravdu. Přepadl mě pocit, že se moje mysl uzavírá, jako by už nedokázala pojmout další žal, nic dalšího z mé zakódované minulosti, jenže jsem si byla vědoma toho, že než se zítra probudím, všechno zapomenu.

Co bych si měla zapsat do deníku, aby mě to přeneslo do zítřka, do pozítří, do dní poté?

Před očima mi vyskočila představa. Ta zrzka. Adam v armádě. Zčistajasna se vynořilo její jméno. Co tomu řekne Claire?

To je ono! Jméno mé kamarádky zní Claire.

„A Claire?“ zeptala jsem se. „Moje kamarádka. Je ještě naživu?“

„Claire?“ zopakoval Ben. Na okamžik vypadal zmateně, pak se jeho výraz změnil. „Ty se pamatuješ na Claire?“

Zdálo se, že ho to překvapuje. Vzpomněla jsem si, jak aspoň podle zápisu v deníku jsem mu před nějakými pár dny řekla, že jsem si vybavila večírek na střeše.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Byly jsme kamarádky. Co se s ní stalo?“

Ben se na mě smutně podíval ajá jsem na vteřinu ztuh

la. Pak promluvil, pomalu, ale jeho zprávy nebyly tak zlé, jakjsem se obávala. „Odstěhovala se. Před léty. Myslím, že to bude přinejmenším dvacet let. Vlastně to muselo být jen pár roků po naší svatbě.“

„Kam?“

„Na Nový Zéland.”

„A psaly jsme si? Volaly?”

„Nějakou dobu, pak to ustalo.”

Nemohla jsem tomu uvěřit. Moje nej lepší kamarádka, zapsala jsem si, když jsem si na ni vzpomněla na Parliament Hill, a cítila jsem přitom stejný záchvěv blízkosti, jaký se mě zmocňoval, když jsem na ni myslela dnes. Proč by mi jinak záleželo na tom, co tomu řekne?

„Pohádalyjsme se?”

Zaváhal, a já jsem z toho opět vycítila kalkulování, upravování faktů. Uvědomilajsem si, že Ben samozřejmě ví, co mě rozruší. Měl léta na to, aby zjistil, co je pro mě přijatelné a co je pro nás oba naopak nebezpečná půda. Koneckonců tohle není poprvé, kdy se mnou vede podobný rozhovor. Měl příležitost získat v tom praxi, naučit se navigovat nás po cestách, které nenarušují krajinu mého života a ze kterých se nezřítím někam docela jinam.

„Ne,” odpověděl. „Myslím, že ne. O žádné hádce jsi mi nikdy neřekla. Myslím, že jste se prostě vydaly každájiným směrem, a pak Claire někoho potkala, vzala si ho a odstěhovala se.”

Tehdy se vynořila další představa. Claire a já vtipkujeme o tom, že se nikdy nevdáme. „Sňatekje pro ztroskotance!” prohlašuje a přikládá si ke rtům láhev červeného vína, ajájí přitakávám, i když je mi jasné, že jí jednoho dne půjdu za družičku stejně jako ona mně, a budeme spolu celé vyšňořené sedět v hotelovém pokoji, usrkávat šampaňské z vysokých sklenek, zatímco nám někdo bude upravovat vlasy.

Najednou jsem cítila, že ji mám pořád ráda. Ačkoliv

jsem si dokázala jen stěží něco vybavit z našeho společně stráveného času, z našich životů nějakým způsobem jsem pochopila, že jsme dosud spojené, že kdysi pro mě znamenala strašně moc.

„Bylijsme najejí svatbě?“

„Ano,“ přikývl, otevřel krabici na klíně a hrábl do ní. Jsou tu nějaké fotky.“

Byly to svatební fotografie, ačkoliv ne oficiální snímky; tyhle byly rozmazané a tmavé, pořízené amatérem. Benem, usoudila jsem. Obezřetně jsem si jednu z nich převzala. Zatím jsem Claire viděla pouze ve svých vzpomínkách.

Vypadala přesně tak,jakjsem šiji představovala. Vysoká, hubená. Pokud něco, tak ještě krásnější. Stála na vrcholku útesu v éterických šatech povlávajících ve vánku a za ní zapadalo slunce. Byla nádherná. Odložilajsem snímek a prohlédla si ostatní. Na některých byla se svým manželem toho jsem nepoznávala a na jiných jsem se k nim přidala, oblečená do světle modrého hedvábí, jen o něco méně půvabná. Byla to pravda; šlajsemjí za družičku.

„Máme nějaké z naší svatby?” chtěla jsem vědět.

Zavrtěl hlavou. „Byly v jiném albu. O to jsme přišli.”

Ovšem. Při požáru.

Fotografie jsem mu vrátila. Připadalo mi to, jako bych se dívala na život někoho jiného, ne na svůj vlastní. Zoufale jsem chtěla jít nahoru, zapsat si, co jsem se dozvěděla.

„Jsem unavená,” řeklajsem. „Potřebuju si odpočinout.”

„Samozřejmě.” Napřáhl ruku. „Ukaž.” Vzal si ode mě svazek fotografií a uklidil je zpátky do krabice.

„Schovám je do bezpečí,” oznámil mi, když zavíral víko, a jájsem se vydala sem nahoru, ke svému deníku, a tohle jsem sepsala.

Půlnoc. Jsem v posteli. Sama. Pokouším se udělat si jasno v tom, co se dnes stalo. Co všechno jsem se dozvěděla. Bojím se, že to nedokážu.

Rozhodla jsem se, že se před večeří vykoupu. Zamkla jsem za sebou dveře koupelny a rychle jsem přejela zrakem fotografie kolem zrcadla; teď jsem vnímala jen to, co tu chybí. Otočila jsem kohoutkem s horkou vodou.

Po většinu dní si na Adama určitě vůbec nepamatuju, ale dnes se mi vzpomínky na něj vrátily poté, co jsem viděla jeden jediný snímek. Jsou tyhle fotografie vybrané tak, aby mě ukotvily v mém já, aniž by mi připomínaly, co jsem ztratila?

Místnost se plnila horkou parou. Zezdola jsem slyšela manžela. Pustil si rádio, jazz se nesl až sem ke mně, nejasný a nezřetelný. Přes něj jsem zaslechla rytmické sekání nože do prkýnka; uvědomila jsem si, že jsme ještě nejedli. Zřejmě krájí mrkev, cibuli, papriku. Připravuje večeři, jako by tohle byl nějaký normální den.

Pro něj to je normální den, napadlo mě. Já se utápím v žalu, on ne.

Nemůžu mu vyčítat, že mi den co den nevypráví o Adamovi, o mé matce, o Claire. Být na jeho místě, udělala bych to samé. Jsou to bolestné věci, a pokud můžu prožít celý den, aniž bych si na ně vzpomněla, jsem ušetřena lítosti a bolesti s ní spojené. O co snadnější pro něj musí být o nich mlčet a jak těžký má asi život, když ví, že já si s sebou pořád nosím náhodné střípky paměti, neustále, jako maličké bomby, které se kdykoliv mohou prodrat na povrch a přinutit mě projít si tou bolestí, jako by to bylo poprvé, a jeho stáhnout s sebou.

Pomalu jsem se vysvlékla, složila si oblečení, pokladla ho na stoličku vedle vany. Nahá jsem si stoupla před zrcadlo a prohlížela si svoje cizí tělo. Přiměla jsem se podívat se na vrásky v kůži, pokleslá prsa. Neznám se, napadalo mě. Nepoznávám ani své tělo, ani svou minulost.

Přistoupila jsem blíž k zrcadlu. Byly tam, na mém břiše, na zadku a na prsou. Tenounké, stříbřité proužky, zubaté jizvy historie. Předtím jsem je neviděla, protože jsem je nehledala. Představovalajsem si, jak mapujujejich růst, přemlouvám je, aby zmizely, zatímco se mé tělo rozšiřuje. Teď jsem byla ráda, že tam jsou, jako nějaká připomínka.

Můj odraz pomalu zakryla mlha. Mám štěstí, říkala jsem si. Štěstí, že mám Bena, někoho, kdo se o mě stará, tady v domě, kterýje mým domovem, i když já si ho jako takový nepamatuju. Nejsem jediná, kdo trpí. I on si prošel tím, čím jsem já procházela dneska, ale půjde spát s vědomím, že zítra ho to může čekat nanovo. Jiný manžel by si mohl říct, že to nezvládne, anebo by nebyl ochotný tohle podstupovat. Jiný manžel by mě třeba opustil. Hleděla jsem na svůj vlastní obličej, jako kdybych se pokoušela si jeho podobu vypálit do mozku, zanechatji někde na povrchu, takže až se zítra probudím, nebude pro mě tak cizí, tak šokující. Když se úplně zamlžil, odvrátila jsem se a vlezla jsem do vany. Usnula jsem.

Nic se mi nezdálo aspoň si toho nejsem vědoma -, ale když jsem se probudila, byla jsem zmatená. Ocitla jsem se v jiné koupelně, voda byla dosud teplá, na dveře někdo klepal. Otevřela jsem oči a nic jsem nepoznávala. Zrcadlo bylo obyčejné a bez ozdob, dlaždičky bílé místo zbarvené do modra. Z tyče nade mnou visel sprchový závěs, na poličce nad umývadlem stály dnem vzhůru dvě sklenice a vedle toaletní mísy byl bidet.

Slyšela jsem hlas. „Už jdu,“ říkal a já jsem si uvědomila, že patří mně. Posadila jsem se ve vaně a podívala se na zamčené dveře. Z háčků na protější stěně splývaly dva župany, oba bílé, sladěné, s vyšitým monogramem R. G. H. Vstala jsem.

„Dělej!“ ozval se hlas na druhé straně dveří. Zněl jako Benův, a zároveň ne tak docela Benův. Změnil se v popěvek. „Dělej! Dělej, dělej, dělej!“

„Kdo je to?“ zeptala jsem se, ale hlas neustával. Vylezla jsem z vany. Podlahu tvořily dlaždice, bílé a černé, šikmo kladené. Byla mokrá, cítila jsem, jak kloužu, chodidla a nohy pode mnou ujíždějí. Dopadla jsem na zem a strhla jsem na sebe sprchový závěs. Zatímco jsem padala, hlavou jsem narazila do umývadla. Vykřiklajsem. „Pomoc!“

Pak jsem se probudila doopravdy a volal na mě jiný, odlišný hlas. „Ghristine! Chris! Co se děje?” ptal se ajájsem si s úlevou uvědomila, že je to Ben a že se mi něco zdálo. Otevřela jsem oči. Ležela jsem ve vaně, moje oblečení bylo poskládané vedle na stoličce, obrázky mého života přilepené na světle modrých dlaždičkách nad umývadlem.

„Nic, už je to pryč,“ odpověděla jsem. Jen se mi zdálo něco ošklivého/

Vylezla jsem z vany, snědla jsem večeři a pak jsem šla do postele. Chtělajsem psát, zaznamenat si všechno, co jsem se dozvěděla, než to zase zmizí. Nebyla jsem si jistá, jestli to stihnu, než si Ben půjde lehnout.

Ale jak jsem to měla udělat? Dnes jsem strávila tolik času psaním, říkalajsem si. Určitě začne mít podezření, bude se divit, co dělám nahoře, sama. Prohlásila jsem, že jsem unavená, že si potřebuju odpočinout, a on mi to uvěřil.

Nemůžu říct, že bych neměla výčitky svědomí. Slyšela jsem ho, jak se plíží po domě, potichu otvírá a zavírá dveře, aby mě neprobudil, zatímco já jsem se hrbila nad deníkem a zuřivě psala. Ale nemám na vybranou. Musím si ty události zaznamenat. Připadá mi, že tohle je důležitější než cokolivjiného, protožejinakje ztratím navždy. Musím si vymýšlet výmluvy a vracet se ke svému sešitu.

„Ráda bych dneska spala v pokoji pro hosty,” oznámila jsem mu dnes večer. „Jsem moc rozrušená. Chápeš?”

Odpověděl, že to chápe a že mě přijde ráno zkontro

lovat, než odejde do práce, a pak mě políbil na dobrou noc. Teď ho slyším, jak vypíná televizi, otáčí klíčem v předních dveřích. Zamyká nás tu. Asi by nebylo dobré, kdybych se zatoulala. V tomhle stavu.

Nedokážu uvěřit tomu, že za pár minut, až usnu, zase úplně zapomenu na svého syna. Vzpomínky na něj působily a stále ještě působí tak skutečně, tolik živě. A pamatovala jsem si na něj i potom, co jsem si zdřímla ve vaně. Připadá mi neuvěřitelné, že by delší spánek mohl tohle všechno vymazat, avšak Ben i doktor Nash mě svorně přesvědčují o tom, že k tomu skutečně dochází.

Mohla bych doufat, že se mýlí? Co když si každým dnem pamatuju o něco víc, probouzím se s jasnějším vědomím toho, kdo jsem? Třeba se všechno dobře vyvíjí a psaní deníku vynáší moje vzpomínky na povrch.

Třebaje dnešek tím dnem, za nímž se jednou ohlédnu a pochopím, že byl průlomový. Možné to je.

Jsem už unavená. Za chvilku přestanu psát a pak si schovám deník a zhasnu světla. Budu spát. A modlit se, abych si zítra, až se probudím, pamatovala na svého syna.

Čtvrtek, . listopadu

Byla jsem v koupelně. Nevím, jak dlouho jsem tam stála. Jen jsem se dívala. Na všechny ty snímky sebe a Bena, na nichž se spolu šťastně usmíváme, zatímco bychom měli být tři. Hleděla jsem na ně bez hnutí, jako kdybych si myslela, že tím dokážu přivolat obrázek Adama, silou vůle ho přimět, aby tu byl. Ale nešlo to. Zůstal neviditelný.

Probudila jsem se bez vzpomínek na něj. Jakýchkoliv. Stále ještě jsem byla přesvědčená, že mateřství je něco z budoucnosti; úžasné i zneklidňující zároveň. Ani poté, co jsem spatřila svůj stárnoucí obličej a dozvěděla jsem se, že jsem vdaná žena, dost stará na to, abych mohla být brzy babičkou ani poté, co se mi z téhle skutečnosti zamotala hlava -, jsem nebyla připravena na deník, který, jak mi sdělil Nash, když mi zavolal, schovávám v šatní skříni. Netušila jsem, že si v něm přečtu, že jsem také matka. Že jsem porodila dítě.

Svírala jsem deník v ruce. Jakmile jsem k tomu místu došla, byla jsem si jistá, že je to pravda. Porodila jsem dítě. Připadalo mi, jako by dosud bylo ve mně, součástí mých pórů. Pročítala jsem si tu pasáž stále dokola, snažila se vštípit ši ji do paměti.

A pak jsem pokračovala dál a dozvěděla jsem se, že syn je mrtvý. Zdálo se mi to neskutečné. Nemožné. Moje srd

ce tu informaci popíralo, pokoušelo seji zapudit, ačkoliv jsem věděla, že je to pravda. Obracel se mi žaludek. Hrdlem mi stoupala žluč, a kdyžjsem se snažilaji polykat, pokoj se kolem mě začal houpat. Najednou jsem si uvědomila, že se řítím na podlahu. Deník mi vyklouzl z klína a já jsem potlačila výkřik bolesti. Postavila jsem se na nohy a sunula se kupředu, pryč z ložnice.

Došlajsem do koupelny, znovu jsem si prohlížela fotografie, na nichž by měl být. Cítila jsem zoufalství, nevěděla jsem, co budu dělat, až se Ben vrátí domů. Představovala jsem si ho, jak vchází dovnitř, líbá mě, připravuje večeři. Myslela jsem na to, jak společně jíme. A pak bude sledovat televizi nebo dělat něco jiného jako po většinu večerů, zatímco já se po celou dobu budu muset tvářit, jako bych nevěděla, že jsem přišla o syna. A pak půjdeme spát, spolu, a potom -

Zřejmě to bylo víc, než jsem dokázala snést. Nedokázala jsem to zastavit. Ani jsem vlastně nevěděla, co dělám. Začala jsem drápat po fotografiích, odtrhávat je, vyškubávat. Jako by uplynul jen okamžik, a najednou byly tady. V mých rukách. Rozsypané na podlaze koupelny. Vznášely se na hladině vody v toaletní míse.

Popadla jsem svůj deník a strčila si ho do kabelky. Moje peněženka byla prázdná, a tak jsem si vzala jednu z dvacetilibrových bankovek, které, jak jsem si přečetla, jsou schované za hodinami na krbové římse, a pak jsem vyběhla z domu. Nevěděla jsem, kam jdu. Chtěla jsem se sejít s Nashem, ale netušilajsem, kde je ani jak bych se k němu dostala, kdybych znalajeho adresu. Připadalajsem si bezmocná. Opuštěná. A tak jsem prostě běžela.

Na ulici jsem zabočila doleva, směrem k parku. Bylo slunečné odpoledne. Oranžové světlo se odráželo od zaparkovaných aut a louží, které tu zanechala ranní bouřka, ale bylo chladno. Dech se kolem mě srážel v páru. Přitáhlajsem si kabát k tělu, šátek přes uši a po

spíchala jsem dál. Ze stromů padalo listí, poletovalo ve větru, kupilo se u kraje silnice, kde se měnilo v hnědou břečku.

Za okrajem chodníku jsem se zarazila. Skřípění brzd. Nějaké auto prudce zastavilo. Mužský hlas, tlumený sklem.

„Padej odsud!! Zasraná, hloupá krávo!“

Vzhlédla jsem. Stálajsem uprostřed vozovky. Auto, kterému jsem bránila v jízdě, bylo přede mnou, jeho řidič vztekle nadával. Před očima mi probleskla představa nárazu kovu do kosti, jak padám, kroutím se a kloužu, letím vzhůru přes kapotu auta, anebo pod ni, ležím zhroucená, konec, jednoho zničeného života.

Mohlo by to skutečně být takhle jednoduché? Ukončila by tahle druhá srážka to, co začalo tou první, před tolika lety? Měla jsem pocit, jako bych byla mrtvá už dvacet let, ale musí to všechno nakonec dopadnout takhle?

Komu bych chyběla? Svému manželovi. A možná doktorovi, ačkoliv pro něj jsem jen pacientka. Ale nikdo další tu není. Mohl se můj okruh známých takhle zúžit? Opustili mě mí přátelé, jeden po druhém? Jak rychle by se na mě zapomnělo, kdybych zemřela!

Podívala jsem se na muže v autě. On anebo někdo jemu podobný mi tohle způsobil. Okradl mě o všechno. Okradl mě i o mě samou. A přesto tuje, pořád naživu.

Ještě ne, pomyslela jsem si. Ještě ne. Ať má můj život skončit jakkoliv, nechtěla jsem, aby to bylo takhle. Vzpomněla jsem si na román, který jsem napsala, na dítě, které jsem vychovávala, dokonce i na ohňostrojový večírek s mou nejlepší kamarádkou před tolika lety. Ještě musím vyvolat další vzpomínky. Odhalit nové skutečnosti. Najít si svou vlastní pravdu.

Naznačila jsem ústy promiňte a dala jsem se do běhu, přes silnici, brankou do parku.

Uprostřed trávníku stál kiosek. Vešla jsem dovnitř a koupila jsem si kávu a pak jsem se posadila na jednu z laviček, hřála jsem si ruce o polystyrénový kelímek. Naproti bylo dětské hřiště. Klouzačka, houpačky, kolotoč. Malý chlapec seděl na sedátku vytvarovaném jako beruška a usazeném na pevné pružině. Sledovala jsem, jak se na něm kýve sem a tam, v jedné ruce zmrzlinu, navzdory chladu.

Před očima mi naskočila vidina mě a další holčičky v parku. Vidělajsem nás dvě, jak šplháme po schodech do dřevěné klece, ze které jsme se pak svezly k zemi po kovové klouzačce. Jak vysoko nám to připadalo, tehdy před lety, ale kdyžjsem se teď dívala na hřiště, uvědomilajsem si, že to muselo být jen o něco výš než moje hlava. Oblečení jsme si ušpinily od bláta a dostaly jsme vynadáno od našich matek, ale vzápětí jsme se potají vytratily z domu; v rukou jsem svíraly laciné žvýkačky a jasně oranžové lupínky.

Byla to vzpomínka? Nebo jsem si to vymyslela?

Pozorovala jsem chlapce. Byl sám. Park se zdál opuštěný. Jen my dva, v chladu, pod oblohou zahalenou tmavými mraky. Napila jsem se kávy.

„Hej!“ zavolal na mě chlapec. „Hej, paní!“

Vzhlédla jsem, pak jsem zase sklopila zrak ke svým rukám.

„Hej!” zakřičel hlasitěji. „Paní! Pomoz mi! Pojď mě roztočit!“

Vstal a přeběhl ke kolotoči. „Toč mě!” Pokoušel se roztlačit kovovou konstrukci, ale ta se navzdory patrnému klukovu úsilí sotva pohnula. Vzdal to, zatvářil se nešťastně. „Prosím!

„To zvládneš sám,” zavolala jsem na něj. Vypadal zklamaně. Srkalajsem svou kávu. Počkám tady, rozhodlajsem se, dokud se odněkud pro něj nevrátí jeho matka. Dohlédnu na něj.

Vyšplhal se na kolotoč, přesouval se po něm, až stál pří

mo ve středu. „Toč mě!“ řekl znovu. Tišším hlasem. Prosebně. Litovalajsem, že jsem sem chodila, že ho nemůžu přinutit, aby odešel. Připadala jsem si mimo tenhle svět. Nepřirozeně. Nebezpečně. Myslela jsem na fotky, které jsem servala ze zdi a rozsypala po koupelně. Přišla jsem sem najít klid. Ne tohle.

Podívala jsem se na chlapce. Posunul se, opět se pokoušel odstrkovat, z místa, kde seděl na plošině kolotoče, přitom nohama stěží dosáhl na zem. Působil tak křehce. Bezmocně. Vydala jsem se k němu.

„Roztoč mě!” požádal. Odložila jsem kávu na zem a usmála se.

„Pevně se drž,“ nakázala jsem mu. Zapřela jsem se celou svou vahou o břevno. Bylo překvapivě těžké, ale cítila jsem, že se poddává, a jak jsem vedle něj kráčela, kolotoč nabíral na rychlosti. „Jedem!“ řekla jsem. Přisedla jsem si k němu.

Nadšeně se zubil, rukama svíral kovovou tyč, jako bychom se ve skutečnosti točili daleko rychleji. Jeho ruce se zdály prochladlé, skoro modré. Na sobě měl zelenou bundu, která vypadala příliš tence, džíny ohrnuté u kotníků. Napadlo mě, kdo ho mohl pustit ven bez rukavic a šátku nebo čepice.

„Kde máš maminku?“ zeptala jsem se. Pokrčil rameny. „A tatínka?”

„Nevím,” odpověděl. „Máma říká, že táta odešel. Říká, že už nás nemá rád.”

Podívalajsem se na něj. Povídal to bezjakéhokoliv pocitu bolesti nebo zklamání. Pro něj to byla prostá skutečnost. Na okamžik mi připadalo, že se kolotoč úplně zastavil a svět se točí kolem nás dvou, místo toho, abychom se otáčeli my v něm.

„Ale maminka tě má určitě moc ráda?”

Chvilku mlčel. „Někdy,” řekl nakonec.

„Ajindy nemá?”

Přemýšlel. „Asi ne.” Ucítila jsem bušení v hrudi, jako by se tam něco převracelo. Anebo probouzelo. „Říká, že ne. Někdy.”

„To je škoda,” odpověděla jsem. Sledovala jsem, jak se lavička, na které jsem předtím seděla, přibližuje a pak se zase vzdaluje. Točili jsme se, kolem dokola.

„Jak se jmenuješ?” zeptala jsem se.

„Alfie,” řekl. Zpomalovali jsme, svět za jeho hlavou se zastavoval. Moje chodidla se dotkla země, a já jsem se odrazila a znovu nás roztočila. Opakovala jsem si to jméno, pro sebe. Alfie.

„Máma říká, že by někdy bylo lepší, kdybych bydlel někde jinde,” dodal.

Snažila jsem se neztrácet úsměv, přimět svůj hlas, aby zněl vesele. „To si ale určitě dělá legraci.”

Opět pokrčil rameny.

Celé tělo se mi napjalo. Viděla jsem se, jak se ho ptám, jestli by nechtěl jít se mnou. Ke mně domů. Bydlet u nás. Představovala jsem si, jak se mu rozzáří obličej, přestože říká, že nemá nikam chodit s cizími lidmi. Ale já nejsem cizí\ řekla bych. Zvedla bych ho byl by těžký a voněl by sladce, po čokoládě — a zašli bychom si spolu ke kiosku. Jaký si dáš džus? zeptala bych se a on by požádal o jablečný. Koupila bych mu pití a také nějaké sladkosti a pak bychom odešli z parku. Držel by se mě za ruku, když bychom šli domů, zpátky do domu, kde bydlím se svým manželem, a večer bych mu nakrájela maso a rozmačkala brambory a pak, až by měl na sobě pyžamo, bych mu přečetla pohádku a nakonec bych kolem jeho spícího tělíčka zastrkala přikrývku a něžně bych ho políbila na vršek hlavy. A zítra -

Zítra? Já žádný zítřek nemám, pomyslela jsem si. Tak jako nemám žádný včerejšek.

„Mami!” vykřikl. Na okamžik jsem si myslela, že mluví se mnou, ale seskočil z kolotoče a rozběhl se ke kiosku.

,Alfie!” zavolalajsem na něj, jenže pakjsem uviděla, jak

k nám přichází nějaká žena a v každé ruce svírá jeden plastový kelímek.

Dřepla si, když k ní doběhl. „Seš v pořádku, tygře?“ zeptala se a on jí vběhl do náruče. Vzhlédla přes něj, pohled upřela na mě. Oči sejí zúžily, výraz v jejím obličeji ztvrdl. Neprovedla jsem nic spatného! chtělo se mi zakřičet. Nechte mě být!

Ale neudělala jsem to. Místo toho jsem odvrátila zrak, a jakmile Alfieho odvedla, slezlajsem z kolotoče. Obloha zatím ještě víc potemněla, zbarvila se do inkoustové modři. Sedlajsem si na lavičku. Nevěděla jsem, kolikje hodin ani jak dlouho jsem venku. Věděla jsem jen to, že se nemůžu vrátit domů, ještě ne. Nedokázala bych se setkat s Benem. Nedokázala bych předstírat, že o Adamovi vůbec nic nevím, jako bych neměla tušení, že jsem měla dítě. Jednu chvíli se mi zachtělo všechno mu říct. O svém deníku, doktoru Nashovi. Úplně všechno. Ale pakjsem tu myšlenku zapudila. Nechtělo se mi domů, ale neměla jsem, kam jinam bych šla.

Vstala jsem a dala se do kroku, právě když obloha zčernala.

V domě byla tma. Nevědělajsem, co čekám, kdyžjsem otvírala přední dveře. Ben si bude dělat starosti; říkal, že se vrátí před pátou. Malovala jsem si ho, jak přechází sem a tam po obývacím pokoji z nějakého důvodu, přestože jsem ho dnes ráno kouřit neviděla, moje představivost tomu výjevu dodala zapálenou cigaretu anebo je možná venku, projíždí ulicemi, hledá mě. Představovala jsem si týmy policie a dobrovolníků tam venku, jak chodí od dveří ke dveřím s kopií mé fotografie, a přepadl mě provinilý pocit. Snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že ačkoliv nemám žádné vzpomínky, nejsem malé dítě, nejsem nezvěstná, ještě ne, přesto jsem vstupovala do domu připravená se omluvit.

„Bene?” zavolalajsem. Neozvala se žádná odpověď, ale vycítila jsem, spíš než zaslechla nějaký pohyb. Prohnutí podlahových prken, kdesi nade mnou, sotva postřehnutelný posun v rovnováze domu. Ještě jednou jsem zavolala, tentokrát hlasitěji. „Bene?”

„Christine?” odpověděl hlas. Zněl slabě, nakřáplé.

„Bene, to jsem já. Jsem tady.”

Objevil se nade mnou, stál na vrcholku schodiště. Vypadal, jako by se právě probudil. Na sobě měl ještě oblečení, které si ráno oblékl do práce, ale teď byla jeho košile pomačkaná, visela ven z kalhot a vlasy mu trčely do všech stran jako zelektrizované, čímž téměř komicky podtrhávaly výraz šoku v jeho obličeji. Hlavou se mi mihla vzpomínka na hodinu fýziky a van der Graafův generátor a zase zmizela.

Začal scházet ze schodů. „Chris, ty jsi doma!“

„Já… potřebovala jsem trochu na vzduch.”

„Díkybohu.” Přistoupil ke mně a vzal mě za ruku. Uchopil ji, jako by mi s ní chtěl potřást anebo se potřeboval ujistit, že je skutečná, ale nepohnul jí. „Díkybohu!”

Díval se na mě, oči doširoka otevřené, zářící. V šeru se leskly, jako kdyby plakal. Tolik mé miluje, pomyslela jsem si. Můj pocit viny se prohloubil.

„Promiň,” řekla jsem. „Nechtěla jsem

Přerušil mě. „Už se tím nebudeme trápit.”

Přitiskl si mou ruku ke rtům. Výraz v jeho obličeji se změnil, najednou se v něm zračila radost, spokojenost. Všechny stopy úzkosti byly ty tam. Políbil mě.

„Ale

„Teď jsi zpátky. To je hlavní.” Rozsvítil světlo a pak si uhladil vlasy, aby jim dodal zdání upravenosti. „To bychom měli,” prohlásil a zastrčil si košili. „Napadlo mě, že by ses došla trochu opláchnout a pak bychom si třeba někam vyšli. Co ty na to?”

„Raději ne,” řeklajsem. „Já

“

„No tak, Christine. Pro jednou. Vidím na tobě, že nějaké to rozptýlení by ti udělalo dobře.“

„Ale, Bene,“ namítla jsem. ,Já se na to necítím.“

„A když tě poprosím?” Opět mě vzal za ruku, něžněji stiskl. „Fakt bych to ocenil.” Uchopil mou druhou ruku a obě je sevřel ve svých dlaních. „Nevím, jestli jsem ti to ráno pověděl. Dneska mám narozeniny.”

Co jsem měla dělat? Nikam se mi nechtělo. Ale jiný program jsem neměla. Slíbila jsem, že udělám, o co mě požádal, opláchnu se a uvidím, jak se pak budu cítit. Šla jsem nahoru. Jeho rozpoložení mě znepokojovalo. Nejdřív vypadal tak ustaraně, ale pak, jakmile jsem se objevila živá a zdravá, se jeho obavy rozplynuly. Skutečně mě tolik miluje? Důvěřuje mi natolik, že ho zajímá akorát to, abych dorazila živá a zdravá domů, ale nestará se o to, kde jsem byla?

Vešlajsem do koupelny. Možnáještě neviděl fotografie roztroušené všude po podlaze a upřímně věří tomu, že jsem se šla projít. Stále mám čas zakrýt své stopy. Schovat svou zlost a svůj žal.

Zamklajsem za sebou dveře. Zatáhlajsem za šňůrku vypínače a rozsvítila. Podlaha byla čistě zametená. A tam, vyrovnané okolo zrcadla, visely fotografie, jako kdyby s nimi nikdy nebylo hnuto, každičká z nich pečlivě opravená.

Řekla jsem Benovi, že budu hotová za půl hodiny. Usadila jsem se v ložnici, a jak nej rychleji jsem to dokázala, jsem tohle sepsala.

Pátek, . listopadu

Nevím, co bylo dál. Co jsem dělala, když mi Ben oznámil, že má narozeniny? Poté co jsem odešla nahoru a objevila fotografie, vrácené na stejná místa, najakých byly předtím, než jsem je strhala? Nemám tušení. Asi jsem se osprchovala a převlékla, možná jsme si někam vyšli, na jídlo, do kina. Nemám podle čeho to poznat. Nic jsem si nezapsala a nic si nepamatuju, třebaže tomu je sotva pár hodin. Pokud se na to nezeptám Bena, je to nadobro ztracené. Mám pocit, že ztrácím rozum.

Když jsem se dneska velice brzy ráno probudila, spal vedle mě. Opět cizí člověk. Ještě byla tma, všude ticho. Ležela jsem ochromená hrůzou, aniž bych věděla, kdo nebo kde jsem. Napadaly mě pouze myšlenky na útěk, na únik, ale nedokázala jsem se ani pohnout. Hlavu jsem měla prázdnou, dutou, jenže pak na povrch vyplula slova. Ben. Manžel. Paměť. Nehoda. Smrt. Syn.

Adam.

Visela přede mnou, zaostřovala se a zase rozostřovala. Neuměla jsem šije pospojovat. Nevěděla jsem, co znamenají. Kroužila mi hlavou, jako ozvěna, nějaká mantra a pak se mi vrátil sen, ten, který mě zřejmě probudil.

Byla jsem v jakémsi pokoji, v posteli. V náručí jsem

držela nějaké tělo, muže. Ležel na mně, byl těžký, záda měl široká. Cítila jsem se zvláštně, podivně, hlavu jsem měla příliš lehkou, tělo mě tížilo, pokoj se pode mnou houpal, a když jsem otevřela oči, strop se zdál rozostřený.

Nevěděla jsem, kdo je ten muž hlavu měl moc blízko mé, takže jsem neviděla jeho obličej -, ale vnímala jsem všechno, dokonce i chloupky na jeho hrudi, které mě škrábaly na nahých prsou. Na jazyku jsem ucítila nějakou chuť, drsnou, sladkou. Líbal mě. Byl příliš hrubý, chtěla jsem ho zastavit, ale nic jsem neřekla. „Miluju tě,“ zamumlal, a jeho slova se ztlumila o mé vlasy, po straně mého krku. Věděla jsem, že chci promluvit ačkoliv jsem netušila, co se chystám říct -, ale nemohla jsem přijít na to, jak to udělat. Zdálo se, že ústa nejsou propojená s mozkem, a tak jsem tam ležela, zatímco on mě líbal a mluvil do mých vlasů. Pamatovala jsem si, že jsem ho chtěla a současně si přála, aby přestal; a vybavila jsem si i potřebu říct mu, když mě začal líbat, že s ním nebudu spát, jenže jeho ruka se přesunula ke křivce mých zad a já ji tam nechala. A potom, když mi vyhrnul blůzku a zasunul pod ni ruku, jsem si znovu pomyslela: Tohle, tohle ti ještě dovolím. Nezastavím tě, teď ještě ne, protože se mi to líbí. Protože mě tvoje ruce hřejí na prsou, protože moje tělo na ně reaguje drobnými záchvěvy radosti. Protože se poprvé cítím jako žena. Ale nebude žádný sex. Dneska ne. Zajdeme jen takhle daleko. Takhle a dál ne. A pak mi sundal blůzku a rozepnul podprsenku, a na mém prsu už nebyla jeho ruka, ale jeho ústa, a přesto jsem si stále ještě myslela, že ho zastavím, za chvilku. Slovo Ne se dokonce začalo utvářet, pojit v mé mysli, jenže než jsem ho vyslovila, zatlačil mě zpátky na postel, stáhl ze mě spodní prádlo a to slovo se proměnilo v něco jiného, ve sténání matně připomínající potěšení.

Ucítila jsem něco mezi svýma nohama. Bylo to tvrdé. „Miluju tě,“ zopakoval a já jsem si uvědomila, že to je

jeho koleno, že se mi jím pokouší rozevřít nohy. Nechtělajsem mu to dovolit, ale zároveň jsem si uvědomovala, že bych vlastně měla, že už jsem to nechala zajít příliš daleko; propásla jsem příležitost něco říct, nějak to zastavit, nenápadně se vytratit. A teď jsem neměla na vybranou. Chtěla jsem to předtím, když si rozepínal kalhoty a neohrabaně si svlékal spodní prádlo, tak bych to měla chtít i teď, kdy ležím pod jeho tělem.

Pokusila jsem se uvolnit. Vzepřel se a zasténal nízko položeným, děsivým zvukem, který se vydral z hloubi jeho hrdla ajájsem spatřilajeho obličej. Nepoznala jsem ho, tedy aspoň v tom snu, ale teď to vím. Byl to Ben. „Miluju tě,“ říkal ajájsem věděla, že bych měla něco odpovědět, vždyť to je můj manžel, i když mi připadá, že jsem se s ním poprvé setkala dnes ráno. Nedokázala jsem ho zastavit. Nevěřila jsem mu, že by toho nechal.

„Bene, já

Umlčil mě vlhkými ústy ajájsem ucítila, jak do mě proráží. Bolest, nebo radost? Nedovedlajsem rozlišit, kde začíná jedno a končí druhé. Chytila jsem se jeho zad, mokrých potem, a pokusila jsem se mu otevřít, snažila jsem se si to, co se dělo, vychutnávat, a pak, když jsem zjistila, že to nejde, to aspoň ignorovat. Říkala jsem si o to, napadalo mě a zároveň Tohle jsem si nezasloužila. Je možné současně něco chtít i nechtít? Aby šla touha ruku v ruce se strachem?

Zavřela jsem oči. Vybavil se mi obličej. Cizí člověk, s tmavými vlasy a plnovousem. S jizvou podél tváře. Byl mi něčím povědomý, ale netušila jsem čím. Jak jsem ho pozorovala, jeho úsměv se vytrácel, a tehdy jsem vykřikla ze sna. V tu chvíli jsem se probudila a zjistila, že ležím klidně, nehybně v posteli s Benem vedle sebe, a nemám tušení, kde to jsem.

Vylezla jsem z postele. Abych si došla na záchod? Abych utekla? Nevědělajsem, kamjdu, co udělám. Kdy

bych měla nějaké tušení o existenci deníku, otevřela bych co nej tišeji šatní skříň a vyndala z ní krabici od bot, ve které byl ukrytý, jenže jsem o něm nevěděla. A tak jsem se vydala dolů. Přední dveře byly zamčené, jejich matným sklem pronikalo světlo měsíce. Uvědomila jsem si, že jsem nahá.

Posadila jsem se na patu schodiště. Slunce vycházelo a hala se přebarvovala z modré do ohnivě oranžové. Nic mi nedávalo smysl a ten sen už vůbec ne. Působil příliš skutečně ajájsem se probudila ve stejné ložnici, o jaké se mi zdálo, vedle muže, kterého jsem tam nečekala.

A teď když jsem si přečetla svůj deník poté, co mi zavolal doktor Nash, na mě útočí neodbytná myšlenka. Mohla to být vzpomínka? Vzpomínka, kterou jsem si uchovala z předchozího večera?

Nevím. Pokud by tomu tak bylo, nejspíš by to znamenalo pokrok. Ale také by to znamenalo, že si Ben vynutil sex, a co je ještě horší, jájsem si přitom představovala nějakého neznámého člověka s plnovousem ajizvou po straně tváře. Připadá mi kruté, abych si ze všech možných vzpomínek vybavila právě tuhle.

Ale možná to nic neznamená. Byl to prostě jen sen. Obyčejná noční můra. Ben mě miluje a ten cizí muž s plnovousem ve skutečnosti neexistuje.

Jenže copak si tím někdy budu moct být jistá?

Později jsem se sešla s Nashem. Čekali jsme, až na semaforu naskočí zelená; Nash ťukal prsty na obroučku volantu, trochu mimo rytmus hudby linoucí se z přehrávače nějakého popu, který jsem nepoznávala a ani se mi nelíbil -, já jsem upřeně hleděla před sebe. Zavolala jsem mu dnes ráno, téměř okamžitě poté, co jsem dočetla deník a zapsala si sen, který mohl být zároveň vzpomínkou. Potřebovala jsem s někým mluvit, skutečnost, že jsem

měla dítě, mi připadala jako drobná, nicméně hrozivá trhlina v mém životě, která by se mohla rozšířit a rozervat ho na kusy a on navrhl, abychom naše sezení v tomhle týdnu přesunuli na dnešek. Požádal mě, ať deník vezmu s sebou. Zatím jsem mu neřekla, co se stalo, chtěla jsem počkat, až budeme v ordinaci, ale najednou jsem nevěděla, jestli to tak dlouho vydržím.

Naskočila zelená. Přestal poklepávat po volantu a auto se škubavě rozjelo. Slyšela jsem se, jak říkám: „Proč mi Ben nepověděl o Adamovi? Nechápu to. Proč?“

Podíval se na mě, ale neodpověděl. Kousek jsme popojeli. Na zadním okně auta před námi stál plastový psík a komicky pohupoval hlavou. Za ním jsem zahlédla blonďaté vlásky nějakého batolete. Vzpomněla jsem si na Alfieho. Potom si Nash odkašlal. „Povězte mi, co se stalo.“ Takže to je pravda. Část mého já doufala, že se zeptá, o čem to mluvím, ale už když jsem vyslovila jméno Adam, uvědomila jsem si, jak je tahle naděje marná, jak je pomýlená. Adam mi připadá naprosto skutečný. Žije ve mně, v mém vědomí, zabírá takový prostor jako nikdo jiný, jako třeba Ben nebo Nash. Ani já sama tam tolik prostoru nemám.

Dostala jsem zlost. On o tom celou tu dobu věděl.

„A vy taky,” vyštěklajsem. „Dal jste mi můj román. Tak proč jste mi neřekl o Adamovi?“

„Christine,” vybídl mě znovu, „povězte mi, co se stalo.” Upřelajsem pohled z předního okna. „Na něco jsem si vzpomněla.” Mrkl po mně. „Opravdu?” Nereagovala jsem. „Christine,” naléhal, „snažím se vám pomoct.”

Takjsem mu to pověděla. „Došlo k tomu před pár dny, poté, co jste mi dal můj román. Dívala jsem se na fotografii, kterou jste k němu přiložil, a najednou jsem si vzpomněla na den, kdy se pořizovala. Netuším proč, prostě se mi vybavil. A vzpomněla jsem si, že jsem tehdy byla těhotná.”

Nic na to neříkal.

„Věděl jste o něm?” zeptala jsem se. „O Adamovi?”

Pomalu se rozpovídal. „Ano. Ano, věděl. Je to ve vaší složce. Bylo mu jen pár let, když jste ztratila paměť.” Odmlčel se. „A navíc jsme o něm už mluvili.”

Cítila jsem, jak se do mě dává zima. Navzdory teplu v autě jsem se rozklepala. Uvědomovala jsem si možnost, dokonce pravděpodobnost toho, že jsem si na Adama vzpomněla dříve, ale teď mnou tahle holá pravda to, že jsem si tím vším už kdysi prošla, a tudíž tím budu procházet nanovo otřásla.

Musel mé ohromení vycítit.

„Před několika týdny,” dal se do vysvětlování, „jste mi řekla, že jste zahlédla venku na ulici nějaké dítě. Malého chlapce. Nejdřív vás zcela ovládl pocit, že ho znáte, že se kdysi dávno ztratil, a teď se vrací domů, k vám domů, a vy jste jeho matka. Pak se vám vrátily vzpomínky. Pověděla jste to Benovi a on vám vyprávěl o Adamovi. Později toho dne jste o tom řekla mně.”

Na nic z toho jsem se nepamatovala. Musela jsem si připomínat, že nemluví o nějaké cizí osobě, ale o mně.

„A pak už jste mi o tom nikdy nevyprávěl?”

Povzdechl si. „Ne

Náhle se mi bez varování vybavilo něco, o čem jsem četla dnes ráno; obrazy, které mi ukazoval, když jsem ležela v tom přístroji.

„Byly tam jeho fotografie!” vykřikla jsem. „Když mi dělali tu rezonanci. Byly tam fotografie…”

„Ano,” potvrdil. „Z vaší složky…”

„Ale vy jste se o něm nezmínil! Proč? Nechápu to.”

„Christine, musíte si uvědomit, že nemůžu začínat každé naše sezení tím, že vám povím všechno, co o vás vím a co vy nevíte. Navíc jsem usoudil, že v tomhle případě by vám to nejspíš moc neprospělo.”

„Neprospělo?”

„Říkal jsem si, že by vás pravděpodobně rozrušilo, kdybyste se dozvěděla, že jste měla dítě a zapomněla jste na něj.“

Zajeli jsme do podzemního parkoviště. Měkké denní světlo se vytratilo, nahradily ho ostré zářivky a pach benzinu a betonu. Přemýšlela jsem o tom, co dalšího mi asi neříká, protože mu to připadá neetické, jaké další časované bomby si nosím v hlavě, spuštěné a tikající, připravené vybuchnout.

„Nemám nějaké jiné začala jsem.

„Ne,“ přerušil mě. „Mělajste pouze Adama. Byl vaše jediné dítě.“

Ten minulý čas. Takže Nash ví, že zemřel. Nechtěla jsem se na to zeptat, ale věděla jsem, že musím.

Přinutila jsem se promluvit. „Víte o tom, že ho zabili?“

Zastavil auto a vypnul motor. Parkoviště bylo nedostatečně osvětlené, ozářené pouze ostrůvky fluorescenčního světla, a tiché. Neslyšela jsem nic než občasné prásknutí dveří, zarachocení výtahu. Na okamžik jsem si pomyslela, že je ještě šance. Třeba se mýlím. Adam žije. Moje mysl si tu naději hýčkala. Adam mi začal připadat skutečný, jakmile jsem si o něm dnes ráno přečetla, kdežto jeho smrt stále ne. Pokoušela jsem se představit si to nebo si vzpomenout, co jsem asi cítila, kdyžjsem se dozvěděla, že ho zabili, ale nešlo to. Nesedělo mi to. Přece bych musela být ochromená žalem. Každý můj den by byl naplněn neutuchající bolestí, touhou; vědomím, že část mě zemřela a že už nikdy nebudu celá. Moje láska k dítěti byjistě byla natolik silná, abych si pamatovala jeho ztrátu. Pokud by byl opravdu mrtvý, můj žal by byl určitě silnější než amnézie.

Uvědomila jsem si, že svému manželovi nevěřím. Nevěřím tomu, že syn zemřel. Na okamžik tenhle pocit štěstí setrvával, balancoval po hraně. Pak doktor promluvil.

„Ano. Vím.“

Vzrušení se rozplynulo, jako by ho někdo odpálil, změnilo se v pravý opak. V něco daleko horšího než zklamání, destruktivnějšího. Nabitého žalem.

,Jak…?“ na víc jsem se nezmohla.

Vyprávěl mi totéž co Ben. Adam v armádě. Mina u krajnice. Poslouchalajsem, pevně odhodlaná nebrečet. Když domluvil, nastala pauza, chvíle ticha, potom mi na ruku položil svou dlaň.

„Christine,“ pronesl něžně. Je mi to moc líto.”

Nevěděla jsem, co říct. Podívala jsem se na něj. Nakláněl se ke mně. Sklopila jsem zrak kjeho ruce, která spočívala na té mojí a byla pokryta sotva znatelnými škrábanci. Představila jsem si ho u něj doma, později. Jak si hraje se štěňátkem anebo možná malým pejskem. Žije normální život.

„Můj manžel mi o Adamovi neříká,“ oznámila jsem mu. „Všechny jeho fotografie schovává zamčené v plechové krabici. Aby mě tím chránil.“ Nash mlčel. „Proč to dělá?“

Vyhlédl z okénka. Všimla jsem si, že na stěně před námi je nasprejované slovo piča. „Můžu vám položit stejnou otázku? Proč to podle vás dělá?“

Zamyslela jsem se. Zvažovala jsem všechny možné důvody. Aby mě mohl ovládat. Mít nade mnou moc. Upírat mi to jediné, s čím jsem si mohla připadat kompletní. Pak jsem si uvědomila, že tomu sama nevěřím. Zůstala mi pouze holá skutečnost. „Asi je to tak pro něj snazší. Nic mi neříkat, pokud si na to nevzpomenu.“

„Proč je to pro něj snazší?”

„Protože mě to pokaždé tolik rozruší? Muselo by být hrozné, tohle dělat; den co den mi vyprávět nejen o tom, že jsem měla syna, ale i o tom, že zemřel. A takovým strašlivým způsobem.”

„Nenapadají vás ještě nějaké jiné důvody?”

Chvíli jsem mlčela, než mi došlo, kam tím míří. „No, pro něj to je asi taky těžké. Byl přece Adamův otec a…“

Pomyslela jsem si, jak se musí vypořádávat se svým vlastním žalem a ještě k tomu s mým.

„Nemáte to jednoduché, Christine,“ řekl Nash. „Ale nesmíte zapomínat, že tohle je obtížné i pro Bena. Určitým způsobem ještě obtížnější. Zřejmě vás má upřímně rád, a přitom —“

„A přitom si ani nepamatuju, že existuje/’

„To je fakt,” přitakal.

„No právě.” Vzdychla jsem. „Kdysi jsem ho určitě milovala. Koneckonců jsem si ho vzala.” Neříkal nic. Myslelajsem na toho cizího člověka, vedle něhož jsem se dnes ráno probudila, na Fotografie z našeho společného života, které jsem viděla, na sen anebo vzpomínku který se mi zdál uprostřed noci. Myslela jsem na Adama a na Alfieho, na to, co jsem udělala nebo měla v úmyslu udělat. Zmocňovala se mě panika. Připadala jsem si jako lapená do pasti, z níž není úniku, myšlenky mi přeskakovaly z jedné věci na druhou, hledaly svobodu, cestu ven.

Ben, napadlo mě. Můžu se opřít o Bena. On je silný.

„Mám v tom všem zmatek,” postěžovala jsem si. „Je toho na mě moc.”

Znovu se obrátil ke mně. „Kéž bych mohl udělat něco, čím bych vám ulehčil.”

Zdálo se, že to myslí vážně, jako by byl opravdu ochoten udělat cokoliv, co by mi pomohlo. V očích měl něhu a jeho ruka lehounce spočívala na mé, a mě tam, v příšeří toho podzemního parkoviště, napadlo, co by se stalo, kdybych se jeho ruky dotkla anebo maličko nahnula hlavu kupředu, nepřestala mu upřeně hledět do očí a přitom pootevřela ústa, jen nepatrně. Také by se předklonil? Pokusil by se mě políbit? Nechala bych ho, kdyby to chtěl udělat?

Anebo bych mu připadala směšná? Pošetilá. Sice jsem si dnes ráno, když jsem se probudila, myslela, že mi je něco přes dvacet, jenže to tak není. Táhne mi na padesát. Jsem dost stará na to, abych mohla být jeho matka. A tak

jsem se na něj jenom dál dívala. Seděl zcela nehybně a vracel mi pohled. Zdál se silný. Dostatečně silný na to, aby mi mohl pomoct. Dostat mě z toho.

Otevřela jsem ústa, aniž bych věděla, co se chystám říct, ale přerušilo mě tlumené zvonění telefonu. Doktor se nepohnul, pouze zvedl ruku ajájsem si uvědomila, že ten telefon musí být můj.

Vytáhla jsem vyzvánějící přístroj z kabelky. Nebyl to ten vyklápěcí, ale ten od manžela. Ben, stálo na displeji.

Když jsem uviděla jeho jméno, napadlo mě, jak jsem k němu byla nespravedlivá. Vždyť i on přišel o dítě. A musel s tím žít každý den, aniž by si o tom mohl se mnou promluvit, aniž by u své manželky mohl hledat oporu.

A to všechno dělal z lásky.

Ajájsem zatím na parkovišti s mužem, o jehož existenci prakticky nemá tušení. Pomyslela jsem na fotografie, které jsem si ráno prohlížela ve výstřižkovém sešitě. Já a Ben, pořád dokola. Usmíváme se. Jsme šťastní. Zamilovaní. Kdybych se teď vrátila domů a podívala se na ně, nejspíš bych na nich viděla jen to, co tam chybí. Adam. Ale jsou to stále tytéž snímky a na nich se na sebe díváme, jako by pro nás nikdo další neexistoval.

Byli jsme zamilovaní, to bylo zřejmé.

„Zavolám mu později,” prohlásilajsem. Strčilajsem telefon zpátky do kabelky. Večer mu o tom povím, slibovala jsem si. O svém deníku. O doktoru Nashovi. O všem.

Nash si odkašlal. „Nepůjdeme do ordinace?” navrhl. „Začneme?”

„Ovšem,” řekla jsem a odvrátila pohled.

Tohle jsem začala psát v autě, když mě doktor Nash vezl domů. Většina zápisků je sotva čitelná, naškrábaná ve spěchu. Nash řídil mlčky, zatímco jsem psala, ale když jsem

se občas zamyslela nad správným slovem nebo vhodnější frází, všimla jsem si, že po mně pokukuje. Říkala jsem si, na co asi myslí než jsme odešli z ordinace, požádal mě, zda bych souhlasila s tím, že můj případ přednese na nějaké konferenci. „V Ženevě,“ poznamenal a přitom nedokázal zakrýt záblesk pýchy. Souhlasila jsem, ačkoliv mě napadalo, jestli mě zanedlouho nepožádá o to, aby si mohl okopírovat můj deník. Kvůli výzkumu.

Když jsme se vrátili k domu, rozloučil se a pak dodal: „Překvapilo mě, že si do sešitu píšete i v autě. Působíte velice… odhodlaně. Zřejmě nechcete, aby vám cokoliv uniklo.”

Já jsem ale věděla, co má ve skutečnosti na mysli. Myslí tím, že to působí posedle. Zoufale. Zoufale si potřebuju zaznamenat každičký detail.

A má pravdu. Jsem odhodlaná. Jakmile jsem vešla do domu, dopsala jsem u jídelního stolu své poznámky a uklidila deník zpátky do úkrytu a teprve pak jsem se pomalu odstrojila. Ben mi v telefonu nechal vzkaz. Co kdybychom si dnes večer někam zašli, stálo tam. Na večeři. Je pátek…

Vysvlékla jsem se z tmavomodrých plátěných kalhot, které jsem ráno našla v šatní skříni. Stáhla jsem si bleděmodrou blůzku, která se k nim podle mého názoru nejlépe hodila. Byla jsem ze všeho zmatená. Během našeho sezení jsem Nashovi půjčila deník zeptal se mě, jestli si ho může přečíst, a já jsem řekla, že ano. Stalo se to předtím, než se zmínil o svém pozvání do Ženevy, a já jsem si teď říkala, jestli mě o něj nepožádal právě proto. „To je úžasné!” zvolal, když ho dočetl. „Vážně skvělé. Vzpomínáte si na hodně věcí, Christine. Spousta vzpomínek se vám vrací. Není důvod, proč by to nemělo pokračovat. Rozhodně by vás to mělo povzbudit…”

Jenže já jsem žádné povzbuzení necítila. Cítila jsem zmatek. Flirtovala jsem s ním? Nebo on se mnou? To on

položil svou ruku na mou, ale já jsem mu to dovolila a nechala ji tam. „Měla byste v psaní pokračovat,“ říkal, když mi deník vracel, a já jsem mu slíbila, že budu.

Když jsem se pak ocitla v ložnici, snažila jsem se přesvědčit se, že jsem nic špatného neudělala. Přesto jsem se cítila provinile. Protože se mi to líbilo. Ta pozornost, pocit vzájemného pouta. Na okamžik, uprostřed toho všeho, co se kolem mě děje, tu byl maličký záblesk radosti. Připadala jsem si atraktivní. Žádoucí.

Popošlajsem k zásuvce se spodním prádlem. Tam jsem našla, zastrčené úplně vzadu, černé hedvábné kalhotky a k tomu vhodnou podprsenku. Oblékla jsem šije prádlo, o němž jsem věděla, že musí být moje, přestože mi nepřipadalo jako moje vlastní a přitom jsem stále myslela na svůj deník ukrytý ve skříni. Co by si Ben pomyslel, kdyby ho našel? Kdyby si přečetl všechno, co jsem zapsala, všechno, co jsem cítila? Pochopil by to?

Stálajsem před zrcadlem. Pochopil, říkala jsem si. Určitě. Prozkoumávala jsem své tělo, očima i rukama. Pátrala jsem po něm, přejížděla prsty po jeho obrysech a křivkách, jako by to bylo něco nového, nějaký dar. Něco, co se musím naučit znát znovu od začátku.

Ačkoliv mi bylo jasné, že se mnou doktor Nash neflirtoval, po ten kratičký okamžik, kdy jsem si to myslela, jsem si nepřipadala stará. Připadala jsem si naživu.

Nevím, jak dlouho jsem tam jen tak stála. Pro mě je čas pružný, téměř bezvýznamný. Celé roky mi proklouzly mezi prsty, aniž by po sobě zanechaly nějakou stopu. Minuty neexistují. Jediné, co mě upozorňuje na uplývání časuje odbíjení hodin dole. Podívala jsem se na své tělo, na tíhu svých hýždí a boků, tmavé chloupky na nohou a v podpaždí. V koupelně jsem našla žiletku, nohy si namydlila a pak si chladným ostřím přejížděla po kůži. Muselajsem to dělat už dříve, pomyslela jsem si, pravděpodobně nesčetněkrát, a přesto mi připadalo zvláštní provádět něco

takového, tak trochu směšné. Nařízla jsem si pokožku na lýtku ucítila jsem nepatrné bolavé bodnutí a vzápětí se vyřinul červený potůček, maličko se zachvěl, než začal stékat tenkým pramínkem po noze. Setřela jsem ho prstem, rozmázla jako sirup, přiložila si ho ke rtům. Chutnal po mýdle a teplém kovu. Nesrážel se. Nechala jsem ho na kůži, teď už hladké, a pak jsem ho otřela navlhčeným kapesníkem.

V ložnici jsem si navlékla punčochy a těsné černé šaty. Z krabičky na toaletce jsem vybrala zlatý náhrdelník a náušnice, co se k němu hodily. Posadila jsem se k toaletce a nanesla si make-up, natočila jsem si a nalakovala vlasy. Na zápěstí a za uši jsem si nastříkala parfém. A celou tu dobu, co jsem tohle dělala, se mi před očima vznášela vzpomínka. Viděla jsem se, jak si natahuju punčochy, zaklapávám úchytky na podvazkovém pásu, zapínám si podprsenku, ale jsem přitom jiná a vjiném pokoji. Místnost je tichá. Hraje v ní hudba, ale tlumeně, a někde daleko slyším hlasy, otvírání a zavírání dveří, sotva znatelný ruch dopravy. Připadám si klidná a spokojená. Otočím se k zrcadlu, zkontroluju svůj obličej ve svitu svíček. Ujde to, pomyslím si. Docela to ujde.

Ta vzpomínka byla téměř na dosah. Pod povrchem se chvěla, a přestože jsem mohla zahlédnout detaily, zachytit obrazy, výjevy, vězela příliš hluboko, než abych mohla sledovat, kam vede. Spatřila jsem láhev šampaňského na nočním stolku. Dvě sklenky. Svázanou kytici na posteli, nějakou kartičku. Bylo zřejmé, že jsem v hotelovém pokoji, sama, a čekám na muže, kterého miluju. Slyším zaklepání, viděla jsem se, jak vstávám, jdu ke dveřím, ale pak to skončilo, jako kdybych sledovala televizi a najednou někdo odpojil anténu. Vzhlédla jsem a dívala jsem se na sebe, byla jsem zase u sebe doma. Přestože žena, kterou jsem teď viděla v zrcadle, pro mě byla cizí a make-up a nalakované vlasy tu cizost, ve srovnání s tím, jak

vypadám obvykle, nejspíš ještě podtrhovaly připadala jsem si připravená. Nedovedla jsem říct na co, ale cítila jsem, že jsem připravená. Sešla jsem do obýváku, abych tam počkala na manžela, muže, za něhož jsem se provdala a kterého jsem kdysi milovala.

Miluju, připomněla jsem si. Muže, kterého miluju.

Zaslechla jsem klíč v zámku, otevírání dveří, otírání bot o rohožku. Zapískání? Anebo to bylo jenom mé vlastní dýchání, těžké a přerušované?

Uslyšelajsem hlas. „Christine? Christine, jak ti dnes je?“

„Dobře. Tady jsem.“

Slyšela jsem, jak si odkašlává, věší bundu na věšák, staví kufřík na zem. „Všechno v pořádku?” houkl nahoru. „Volal jsem ti na mobil. Nechal jsem tam zprávu.”

Zapraskaly schody. Na okamžik jsem si myslela, že jde rovnou nahoru, do koupelny anebo do své pracovny, aniž by si mě všiml, a připadala jsem si hloupě, směšně, že takhle nastrojená čekám na svého manžela, s nímž jsem kdoví kolik let, v oblečení někoho jiného. Zatoužilajsem ze sebe stáhnout tu výstroj, setřít všechen make-up a proměnit se zase v ženu, jakou jsem, ale vtom jsem uslyšela zaúpění, jak si stahoval botu, a pak druhou, a došlo mi, že se jenom posadil na schod, aby se přezul do pantofli. Schod znovu zapraskal a Ben vešel do pokoje.

„Miláčku začal a vzápětí se zarazil. Jeho oči mi přejely po obličeji, dolů po těle a zpátky, kde se setkaly s mýma. Nedokázala jsem z toho poznat, co si myslí.

„Páni,” prohlásil. „Vypadáš zavrtěl hlavou.

„Našla jsem tyhle šaty,” vysvětlila jsem mu. „Napadlo mě, že se trochu hodím do gala. Koneckonců je pátek večer. Víkend.”

„Ano,” řekl, stále ještě ve dveřích. „Ano, ale…”

„Chceš si někam vyjít?”

Vstala jsem a popošla k němu. „Polib mě,” řekla jsem, a ačkolivjsem to tak úplně neplánovala, přišlo mi to jako

správná věc, a proto jsem mu dala ruce kolem krku. Voněl mýdlem a potem a prací. Sladce, jako pastelky. Hlavou mi prolétla vzpomínka jak klečím na podlaze s Adamem a kreslíme si -, ale nesetrvala.

„Polib mě,“ zopakovala jsem. Vzal mě kolem pasu.

Naše rty se setkaly. Nejdřívjen letmo. Políbení na dobrou noc nebo na rozloučenou, polibek na veřejnosti, pusa matce. Nepouštěla jsem ho a on mě políbil ještě jednou. Stejně.

„Polib mě, Bene. Pořádně.“

„Bene,“ zeptala jsem se později, „jsme spolu šťastní?“

Seděli jsme v restauraci, kde jsme, jak mi prozradil, byli už dříve, ačkoliv já jsem o tom samozřejmě neměla tušení. Stěny byly poseté zarámovanými fotografiemi lidí, o nichž jsem usoudila, že to jsou hvězdy šoubyznysu menšího významu, v pozadí stála dokořán otevřená pec, čekající na pizzu. Uždibovala jsem meloun na talíři před sebou. Nevzpomínala jsem si, že bych si ho objednala.

„Chci říct,“ pokračovala jsem, „jsme spolu… kolik?“

„Počkej,“ zaváhal. „Dvacet dva let.“ Znělo to jako neskutečně dlouhá doba. Vzpomněla jsem si na to, co se mi vybavilo, když jsem se odpoledne oblékala. Květiny v hotelovém pokoji. Nemohla jsem tam čekat na nikoho jiného než na něj.

,Jsme šťastní?“

Odložil vidličku a usrkl bílé víno. Dovnitř vešla rodinka a usadila se u stolu vedle nás. Postarší rodiče, dcera něco přes dvacet. Ben promluvil.

„Máme se rádi, pokud se ptáš na tohle. Aspoň já tě mám rád.“

A bylo to; teď byla řada na mně, abych mu řekla, že ho mám taky ráda. Muži tohle vždycky vysloví způsobem, jako by se na to zároveň ptali. Jenže co jsem mu měla odpovědět? Je to cizí člověk. Láska nevznikne

v rozmezí čtyřiadvaceti hodin, i když jsem tomu kdysi možná chtěla věřit.

Já vím, že ty mě už nemiluješ/ prohlásil. Překvapeně jsem se na něj podívala. „Netrap se tím. Chápu, v jaké jsi situaci. V jaké jsme situaci. Ty si na to nepamatuješ, ale kdysi jsme se milovali. Bezvýhradně, naprosto. Jako v knížkách, víš? Romeo ajulie, a podobný hovadiny.” Pokusil se zasmát, ale vyznělo to nepřirozeně. „Miloval jsem tě a ty jsi milovala mě. Byli jsme šťastní, Christine. Moc šťastní.”

„Až do mé nehody.”

Při tom slově sebou škubl. Řekla jsem toho moc? Četla jsem si deník, ale nemohla jsem si vzpomenout, jestli mi zrovna dneska vyprávěl o té srážce s autem. Na druhou stranu nehoda by nejspíš logicky napadla každého v mé situaci. Rozhodla jsem se, že si s tím nebudu dělat starosti.

„Ano,” odpověděl smutně. „Až do té doby jsme byli šťastní.”

„A teď?”

„Teď? Přál bych si, abych některé věci mohl změnit, ale netrápím se, Chris. Miluju tě pořád. Nechtěl bych být s nikým jiným.”

A co já? napadlo mě. Trápím se?

Podívala jsem se na stůl vedle nás. Otec si přidržoval před očima brýle a mžoural na lesklý jídelní lístek, zatímco jeho manželka upravovala dceři klobouk a sundávala jí šátek. Dívka seděla, aniž by jí s tím pomohla, hleděla do prázdna, ústa maličko pootevřená. Pravá ruka sejí pod stolem škubala. Po bradě jí stékal tenký proužek slin. Její otec si všiml, že je pozoruju, a tak jsem odvrátila pohled zpátky ke svému manželovi, příliš rychle, než aby to vypadalo, jako že jsem na ně vůbec nezírala. Jistě jsou na tohle zvyklí na to, že lidé takhle odvrací zrak.

Povzdychla jsem si. „Kéž bych si dokázala vzpomenout na to, co se stalo.”

„Co se stalo?” opáčil. „Nerozumím.”

Myslela jsem na všechny ty ostatní vzpomínky, které se mi vybavily. Byly jen krátké, pomíjivé. Teď už zmizely. Rozplynuly se. Ale jájsem šije zapsala; věděla jsem, že existovaly stále ještě existují, někde. Jenom je nemůžu nalézt.

Byla jsem si jistá, že k nim musí být nějaký klíč; jedna vzpomínka, která odemkne všechny další.

,Jenom mě napadlo, že kdybych si vzpomněla na tu nehodu, třeba bych si dokázala vybavit i jiné věci. Možná ne všechno, ale přinejmenším to hlavní. Například naši svatbu, naše líbánky. Ani na tohle se nepamatuji!.” Napila jsem se vína. Málem jsem vyslovila jméno našeho syna, než jsem si uvědomila, že Ben o deníku neví. „Kdybych si aspoň pamatovala, kdo jsem, když se probudím, už to by bylo něco.“

Ben si propletl prsty a opřel hlavu o ruce sevřené v pěst. „Podle lékařů k tomu nikdy nedojde.“

„Ale oni to přece nemůžou vědět jistě. Co když se mýlí?“

„O tom pochybuju.“

Odložila jsem skleničku. Plete se. Myslí si, že je všechno beznadějné, že je celá moje minulost navždy ztracená. To byla možná ta chvíle, kdy jsem mu měla říct o záblescích paměti, které se stále občas dostavují, o Nashovi. Deníku. O všem.

,Jenže já si tu a tam na něco vzpomenu,“ prohlásila jsem. Vypadal překvapeně. „Myslím, že se mi určité události vybavují, nečekaně.“

„Vážně? Jaké události?“

„No, různé. Někdy to není nic významného. Jenom zvláštní pocit, dojem. Vidina. Tak trochu jako sen, ale připadá mi příliš skutečný, než abych si ho vymyslela.” Neříkal nic. „Určitě to jsou vzpomínky.”

Vyčkávala jsem, předpokládala jsem, že se bude vyptávat, že bude chtít, abych mu řekla o všem, co se mi kdy vybavilo, zeptá se, jak vůbec vím, jaké ty vzpomínky byly.

Ale mlčel. Dál na mě smutně hleděl. Pomyslelajsem si na jednu ze vzpomínek, které jsem si zapsala, tu, v níž mi nabídl víno v kuchyni našeho prvního domova. „V jedné té vidině jsi byl ty. Daleko mladší..

„Co jsem dělal?“

„Nic moc. Prostě jsi stál v kuchyni.” Uvědomila jsem si, že kousek od nás sedí ta dívka, její matka a otec. Přešla jsem v šepot. „Líbal jsi mě.“

Na to se usmál.

„Napadlo mě, že když si dokážu vybavit jednu vzpomínku, tak si možná dokážu vybavit hodně

Natáhl se přes stůl a vzal mě za ruku. „Jenže problém je v tom, že zítra si tu vzpomínku nebudeš pamatovat. To je ta potíž. Nemáš základy, na kterých bys mohla stavět.”

Vzdychlajsem. Měl pravdu; nemůžu si takhle dál zapisovat všechno, co se mi přihodí, po celý zbytek života, rozhodně ne, pokud bych to měla zároveň každý den číst.

Podívala jsem se na rodinu vedle nás. Dívka si neobratně nabírala do úst zeleninovou polévku a promáčela přitom látkový bryndáček, kterýjí matka uvázala kolem krku. Uměla jsem si představitjejich život; narušený, omezený na roli pečovatelů, ze které, jak původně předpokládali, měli být vysvobozeni už před léty.

Jsme na tom stejné, říkala jsem si. Mě taky musí krmit lžící. A pak jsem si uvědomila, že podobně jako oni milují své dítě, Ben miluje mě; nečeká, že mu jeho lásku někdy oplatím.

A přesto jsme možná jiní. Je možné, že my máme ještě naději.

„Chceš, aby se můj stav zlepšil?” zeptala jsem se.

Zatvářil se překvapeně. „Christine. Prosím tě…”

„Třeba kdybych někam zašla? Za nějakým doktorem?”

„To už jsme zkoušeli

„Dobře, ale možná by stálo za to zkusit to znovu. Všech-

no se neustále vyvíjí. Co když vymysleli nějakou novou terapii? Něco, co jsme dosud nevyzkoušeli.“

Stiskl mi ruku. „Christine, nic takového není. Věř mi. Zkusili jsme všechno.“

„Co?“ naléhalajsem. „Co jsme zkusili?”

„Chris, prosím tě. Ne-“

„Co jsme zkusili?” opakovala jsem. „Co?”

„Všechno,” odpověděl. „Všechno. Nemáš tušení, jaké to je.” Bylo na něm vidět, že je mu to nepříjemné. Očima kmital zleva doprava, jako kdyby očekával, že ho někdo praští, nevěděl, z jaké strany ten úder přijde. Mohla jsem to nechat být, ale nenechala.

„Co, Bene?” potřebovala jsem to vědět. „Jaké to je?”

Neodpovídal.

„Řekni mi to!”

Zdvihl hlavu a ztěžka polkl. Vypadal vyděšeně, obličej měl zarudlý, oči doširoka rozevřené. „Byla jsi v kómatu,” začal. „Všichni si mysleli, že umřeš. Ale já ne. Věděl jsem, že jsi silná, že se z toho dostaneš. Věřil jsem, že se z toho dostaneš. A pak jednoho dne zavolali z nemocnice, že ses probrala. Podle nich to byl zázrak, ale já věděl, že ne. Bylas to ty, moje Chris, vracela ses ke mně. Byla jsi omámená. Zmatená. Nechápalajsi, kde jsi, nepamatovala sis nic o té nehodě, ale poznala jsi mě i svou matku, i když jsi vlastně nevěděla, kdo jsme. Řekli nám, ať si s tím neděláme starosti, že krátkodobá ztráta paměti je po tak těžkém úrazu přirozená a že to přejde. Jenže pak Pokrčil rameny a sklopil zrak na ubrousek v rukou. Na chvíli jsem myslela, že odmítne pokračovat.

„Co bylo pak?”

„No, zdálo se, že se to zhoršuje. Jednou jsem přišel a ty jsi neměla tušení, kdo jsem. Hádala jsi, že jsem lékař. A pak jsi zapomněla i na to, kdo jsi ty sama. Nedokázala sis vybavit své jméno, rok svého narození. Vůbec nic. Zjistili taky, že sis přestala tvořit nové vzpomínky. Dělali ti tes

ty, pořizovali speciální záznamy fungování mozku. Všechno možné. Ale nebylo to k ničemu. Říkali, že ta nehoda způsobila ztrátu paměti. Která bude trvalá. Že se to nedá vyléčit, prostě se s tím nedá nic dělat.“

„Nic? Takže nic nedělali?”

„Ne. Prohlásili, že se ti paměť buď vrátí, nebo nevrátí, a že čím déle to potrvá, tím menší bude šance, že by se ti vůbec kdy vrátila. Řekli mi, že jediné, co můžu dělat, je dobře se o tebe starat. A o to se taky snažím.” Vzal mé ruce do svých, hladil mi prsty, přejížděl po tvrdém kroužku snubního prstenu.

Předklonil se tak, že měl hlavu jen pár centimetrů od mé. „Miluju tě,” zašeptal, ale já jsem mu nedokázala odpovědět, a zbytek jídla jsme dojedli téměř mlčky. Cítila jsem, jak ve mně roste odpor. Zlost. Byl si očividně takjistý tím, že mi není pomoci. Byl tak neústupný. Najednou jsem už neměla takovou chuť říct mu o deníku nebo o Nashovi. Chtěla jsem si svá tajemství ještě ponechat. Podle všeho byla to jediné, co jsem mohla považovat skutečně za své.

Dorazili jsme domů. Ben si udělal kávu a já jsem šla do koupelny. Tam jsem si toho co nejvíc zapsala o dnešním dni až doteď, pak jsem si svlékla šaty a setřela make-up. Vzala jsem si župan. Končil další den. Brzy budu spát a můj mozek začne všechno vymazávat. Zítra si tím budu procházet nanovo.

Uvědomila jsem si, že nemám žádné ambice. Nemůžu je mít. Jediné, po čem toužím, je připadat si normální. Žít jako každý jiný, se zkušenostmi vystavěnými ze zážitků, kdy každý den určuje ten další. Chci se vyvíjet, učit se nové věci a poučovat se z nich. Tam v koupelně jsem myslela na své stáří. Pokoušela jsem se představit si, jaké to

bude. Budu se stále probouzet, i v sedmdesáti nebo osmdesáti, s myšlenkou, že jsem na počátku života? Budu se probouzet, aniž bych měla tušení, že mám vetché kosti, neohebné, ztuhlé klouby? Nedovedu si představit, jak to zvládnu, až zjistím, že mám život za sebou, že už uplynul a já nemám nic, co by mi to vynahrazovalo. Žádnou pokladnici vzpomínek, žádné bohatství zkušeností ani načerpanou moudrost, kterou bych mohla dál předávat. Čím jsme, pokud ne nahromaděním vzpomínek? Jak se budu cítit, až se podívám do zrcadla a uvidím tvář své babičky? Nevím, ale nesmím na to teď myslet.

Zaslechla jsem, jak Ben vchází do ložnice. Uvědomila jsem si, že nebudu moct vrátit deník do šatní skříně, a tak jsem ho položila na stoličku vedle vany, pod své odhozené oblečení. Později ho přemístím, říkala jsem si, jakmile Ben usne. Zhaslajsem světlo a odešla do ložnice.

Ben seděl na posteli a díval se na mě. Neřekla jsem nic, ale zalezlajsem si k němu. Všimlajsem si, že je nahý. „Miluju tě, Christine,“ pravil a začal mě líbat, na krk, na tvář, na rty. Jeho dech byl horký a byl cítit česnekem. Nechtěla jsem, aby mě líbal, ale neodstrčila jsem ho. Řekla jsem si o to, pomyslela jsem si. Tím, že jsem si oblékla ty pitomé šaty, nanesla si make-up a parfém, požádala ho, aby mě políbil, než jsme vyrazili.

Otočila jsem se k němu, a ačkoliv se mi do toho nechtělo, polibek jsem mu vrátila. Pokusila jsem se představit si nás dva v domě, který jsme si spolu právě koupili, jak ze sebe cestou do ložnice strháváme oblečení, zatímco se v kuchyni kazí náš oběd. Říkala jsem si, že jsem ho tehdy musela milovat proč bych si ho jinak vzala? -, a tak není důvod, proč bych ho neměla milovat teď. Říkala jsem si, že to, co dělám, je důležité, jako výraz lásky a vděčnosti, a když se jeho ruka přesunula na můj prs, nezastavila jsem ho, ale řekla jsem si, že to je přirozené, normální. Nezastavila jsem ho, ani když mi

vsunul ruku mezi nohy, a až později, mnohem později jsem si uvědomila, že když jsem začala slabě sténat, nebylo to kvůli tomu, co dělá. Nebyla v tom žádná radost, byl v tom strach, kvůli tomu, co jsem spatřila, jakmile jsem zavřela oči.

Jsem v hotelovém pokoji. Stejném jako ten, který jsem zahlédla, když jsem se dnes večer oblékala. Spatřím svíčky, šampaňské, květiny. Slyším klepání na dveře a vidím se, jak odkládám sklenku, ze které piju, a vstávám, abych otevřela. Jsem vzrušená a plná očekávání; vzduch je ztěžklý příslibem sexu a vykoupení. Natáhnu se, vezmu za kliku u dveří, je chladná a tvrdá. Ztěžka oddechuju. Konečně bude všechno, jak má být.

A pak propast. Prázdno v mé paměti. Ty dveře, otvírají se směrem ke mně, ale já nevidím, kdo je za nimi. V posteli s mým manželem mě zatím zničehonic zachvátila panika. „Bene!“ vykřikla jsem, ale on nepřestával, jako by mě vůbec neslyšel. „Bene!“ opakovala jsem. Zavřela jsem oči a pevně jsem se ho chytila. Propadla jsem se zpátky do minulosti.

Je v místnosti. Za mnou. Ten muž, jak se opovažuje? Otočím se, ale nic nevidím. Palčivá bolest. Tlak na hrdle. Nemůžu dýchat. Není to můj manžel, není to Ben, ale přesto jsoujeho ruce na mně, všude, jeho ruce ajeho tělo mě zcela zakrývají. Chci se nadechnout, ale nejde to. Moje tělo se chvěje, rozpadá se, mění se v nicotu, v popel a vzduch. Voda. V plících. Otevírám oči a všechno je karmínové. Umřu v tomhle hotelovém pokoji. Pane Bože, pomyslím si. Tohle jsem nikdy nechtěla. O tohle jsem si neříkala. Někdo mi musí pomoct. Někdo sem musí přijít. Udělala jsem strašlivou chybu, to ano, ale takový trest si nezasloužím. Nezasloužím si zemřít.

Vytrácím se. Chtěla bych vidět Adama. Chtěla bych vidět svého manžela. Ale nejsou tady. Nikdo tu není, jen já a ten muž, tenhle člověk, který mi rukama svírá hrdlo.

Kloužu dál a dál dolů. Mířím k temnotě. Nesmím usnout. Nesmím usnout. Nesmím. Spát. To ne.

Vzpomínka skončila zcela náhle a zanechala po sobě strašlivou, pustou prázdnotu. Zprudka jsem otevřela oči. Byla jsem zpátky u sebe doma, v posteli, s manželem v sobě. „Bene!“ vykřikla jsem, ale příliš pozdě. S tichým, tlumeným skučením vyvrcholil. Chytila jsem se ho, co nejpevněji se ho držela, a po chvíli mě políbil na krk a znovu mi řekl, že mě miluje. Pak překvapeně vyhrkl: „Chris, ty pláčeš…“

Nedokázala jsem vzlyky ovládnout. „Co se děje?“ naléhal. „Ublížil jsem ti nějak?“

Co jsem mu měla říct? Zavrtěla jsem hlavou a přitom jsem se pokoušela zpracovat to, co jsem právě viděla. Hotelový pokoj plný květin. Šampaňské a svíčky. Cizí chlap s rukama kolem mého krku.

Co jsem měla říct? Akorát jsem se ještě víc rozplakala, odstrčila ho a pakjsem čekala. Čekalajsem, až usne, a já se budu moct opatrně vytratit z postele a tohle všechno si zapsat.

Sobota . v noci

Nemůžu spát. Ben je nahoře, zpátky v posteli, a já tohle píšu v kuchyni. Domnívá se, že piju kávu, kterou mi uvařil. Myslí si, že se zanedlouho vrátím do postele.

Vrátím se, to ano, ale napřed musím tohle napsat.

Dům je teď tichý a tmavý, ale ještě před chvílí mi všechno připadalo oživlé. Zesílené. Ukryla jsem deník do skříně a vplížila se zpátky do postele; napřed jsem si však do něj napsala všechno, co jsem viděla, když jsme se milovali. I tak jsem se stále nemohla zbavit neklidu. Poslouchala jsem tikání hodin v přízemí, jejich tiché údery v celou, a Benovo lehounké pochrupování. Cítila jsem tlak povlečené pokrývky na svých prsou, neviděla jsem nic než záři budíku na své straně postele. Převalila jsem se na záda a zavřela oči. Okamžitě se mi vrátila vidina rukou tak pevně sevřených kolem mého hrdla, že nemůžu dýchat. Slyšela jsem pouze ozvěnu svého vlastního hlasu. Umřu.

Myslela jsem na svůj deník. Pomohlo by mi, kdybych si do něj ještě něco zapsala? Kdybych si ho znovu přečetla? Mohla bych ho vůbec vytáhnout z úkrytu, aniž bych probudila Bena?

Ležel vedle mě, v šeru sotva viditelný. Lžeš mi, pomyslela jsem si. Protože mi lhal. Lhal o mém románu, o Adamo

vi. A teď jsem si bylajistá, že lže i o tom, co zpiisobilo, že jsem na tom takhle; takhle lapená do pasti.

Měla jsem chuť jím zatřást, aby se probudil. Mělajsem chuť ječet. Proč? Proč mi říkáš, že mč srazilo auto na zledovatělé silnici? Říkala jsem si, před čím mě může chránit tentokrát. Jak hrozná může být pravda.

A o čem dalším ještě nevím?

Moje myšlenky se přesunuly od deníku k plechové krabici, té, ve které Ben schovává fotky Adama. Třeba jsou v ní i další odpovědi, napadlo mě. Možná tam najdu pravdu.

Odhodlala jsem se vylézt z postele. Poskládala jsem přikrývku tak, abych manžela neprobudila. Vytáhla jsem deník z úkrytu a bosa jsem se proplížila na podestu. Dům teď vypadal jinak; byl ozářený modrým světlem měsíce. Studený a nehybný.

Přitáhlajsem za sebou dveře ložnice, dřevo přitom tiše zaškrábalo o koberec a pak lehounce klaply. Ještě na podestě jsem rychle prolétla, co jsem už měla napsané. Četla jsem si o tom, jak mi Ben říká, že mě srazilo auto. Četla jsem, jak popírá, že jsem napsala román. Četla jsem o našem synovi.

Musela jsem vidět Adamovu fotografii. Ale kde jsem ji měla hledat? „Nechávám je nahoře,“ řekl tehdy. „Kvůli bezpečí.” Tohlejsem věděla. Mělajsem to zapsané. Jenže kde přesně? V pokoji pro hosty? V pracovně? Jak mám hledat něco, o čem si nepamatuju, že bych to předtím někdy viděla?

Uložila jsem deník zpátky tam, kde jsem ho našla, a vydala se do pracovny; i tyhle dveře jsem za sebou potichu zavřela. Oknem svítil měsíc a vrhal na všechno našedlé světlo. Neodvažovala jsem se rozsvítit, nechtěla jsem riskovat, že mě přistihne Ben, jak tady slídím. Zeptal by se, co hledám, a mě nic nenapadalo, žádný důvod, proč bych tu měla být. Vyžadoval by odpovědi na příliš mnoho otázek.

Krabice měla být šedá a kovová, podle toho, co jsem si zapsala. Nejdřív jsem hledala na pracovním stole. Maličký počítač s neuvěřitelně plochou obrazovkou, pera a tužky v hrnku, papíry srovnané do úhledných hromádek, keramické těžítko ve tvaru mořského koníka. Nad stolem visel pracovní kalendář posetý různobarevnými samolepkami, kroužky a hvězdičkami. Pod stolem byla kožená aktovka a odpadkový koš na papíry, obojí prázdné, a vedle nich skříňka na spisy.

Tam jsem se podívala nejdřív. Pomalu, potichounku jsem vytáhla horní zásuvku. Byla plná papírů, sepnutých a označených Domácnost, Práce, Finance. Sáhla jsem dozadu za složky. Za nimi ležela plastová lahvička s léky, ale v té polotmě jsem nedokázala přečíst etiketu. Druhá zásuvka byla plná kancelářských potřeb krabiček, papírových bločků, propisek, laků na opravy chyb ve vytištěném textu a já jsem ji polehounku zavřela, než jsem si přidřepla a otevřela tu spodní.

Byla tam deka, anebo ručník; těžko říct v nedostatečném osvětlení. Nazdvihlajsem růžek a pod ním jsem ucítila chladný kov. Zvedla jsem ho. Pod látkou byla plechová krabice, větší, než jak jsem šiji představovala, tak velká, že zcela vyplňovala zásuvku. Vsunula jsem pod ni ruce a uvědomila jsem si, že je těžší, než jsem předpokládala, a málem jsem ji upustila, když jsem ji vytahovala a pokládala na podlahu.

Krabice teď ležela přede mnou. Na okamžikjsem si nebyla jistá, co udělám; jestli ji vůbec chci otevřít. Jaké další hrůzy může obsahovat? Podobně jako paměť může skrývat pravdy, jaké si vůbec nedokážu představit. Nepředstavitelné sny a nečekané děsy. Bála jsem se. Ale uvědomila jsem si, že pravda je všechno, co mám. Je to moje minulost. To, co ze mě dělá člověka. Bez ní nejsem ničím. Pouhým zvířetem.

Zhluboka jsem se nadechla, zavřela oči a vzala za víko.

Posunulo se o kousek, ale dál to nešlo. Zkusilajsem to znovu, myslela jsem si, že se zaseklo, a pak ještě jednou, než mi to došlo. Je zamčená. Benji zamkl.

Snažila jsem se zachovat klid, ale najednou mě přepadla zlost. Co je to za člověka, který uzamkne takovou krabici vzpomínek? Brání mi v přístupu k tomu, co je moje?

Klíč musí být někde blízko, tím jsem si bylajistá. Podívalajsem se do zásuvky. Rozložilajsem deku a vytřepalaji. Vstala jsem, z hrnku na stole jsem vysypala pera a tužky a podívala jsem se dovnitř. Nic.

Zoufale jsem prohledávala ostatní zásuvky, jak to jen v přítmí bylo možné. Žádný klíč jsem nenašla a napadlo mě, že nakonec může být kdekoliv. Úplně kdekoliv. Klesla jsem na kolena.

Tehdy jsem uslyšela nějaký zvuk. Zapraskání tak tiché, že jsem si pomyslela, že jsem to způsobilajá sama při tom pokleknutí. Jenže pak jsem zaslechla další hluk. Dýchání. Anebo povzdechnutí.

Ozval se hlas. Benův. „Christine?“ říkal, a potom znovu, hlasitěji, „Christine!“

Co teď? Seděla jsem vjeho kanceláři, s kovovou krabicí, na kterou si podle Bena nevzpomínám, na podlaze před sebou. Začala jsem panikařit. Někde se otevřely dveře, světla na podestě se rozsvítila a ozářila štěrbinu kolem dveří od pracovny. Šel sem.

Rychle jsem se dala do pohybu. Krabici jsem uložila zpátky na místo a obětovala jsem ticho za rychlost, zásuvku jsem prostě přibouchla.

„Christine?“ opakoval. To už jsem slyšela chodidla na podestě. „Christine! Tojsemjá, Ben.“ Zastrčilajsem pera a tužky zase do hrnku na stole a pak jsem se sesunula na podlahu. Dveře se pomalu otevíraly.

Netušilajsem, co udělám, dokud jsem to neučinila. Reagovala jsem instinktivně, z nějaké roviny ještě hlubší než emoce.

„Pomoc!“ vykřikla jsem, když se objevil v otevřených dveřích. Jeho silueta se rýsovala na pozadí osvětlené podesty a na okamžik jsem skutečně pocítila hrůzu, kterou jsem hrála. „Pomozte mi někdo!“

Rozsvítil světlo a pomalu se ke mně blížil. „Christine! Co se stalo?“ Pak si ke mně dřepl.

Couvala jsem, uhýbala před ním, až jsem se tlačila na stěnu pod oknem. „Kdo jste?“ vyhrkla jsem. Zčistajasna jsem se rozbrečela, hystericky roztřásla. Drápala jsem po zdi za sebou, chytala se záclony. Ben zůstal na druhé straně místnosti. Natáhl ke mně ruku, jako k nějakému nebezpečnému, divokému zvířeti.

„To jsem já,“ odpověděl. „Tvůj manžel.“

„Můj co?“ řeklajsem a dodala, „co se to se mnou děje?“ „Máš amnézii/ oznámil mi. „Jsme spolu už dlouhá léta.“ A pak, když mi udělal šálek kakaa, který dosud stojí přede mnou, nechala jsem ho, aby mi od začátku vyprávěl všechno to, co jsem už věděla.

Neděle, . listopadu

Tohle se odehrálo v časných hodinách sobotního rána. Teď je neděle. Přibližně poledne. Jeden celý den uplynul bez záznamu. Dvacet čtyři hodin, které jsou ztraceny. Dvacet čtyři hodin, kdy jsem věřila všemu, co mi řekl Ben. Uvěřila jsem mu, že jsem nikdy nenapsala román, neměla žádného syna. Uvěřila jsem, že mě o mou minulost okradla dopravní nehoda.

Zřejmě mi na rozdíl ode dneška nezavolal můj doktor, a tak jsem nenašla tenhle deník. Anebo mi možná zavolal, ale já jsem se rozhodla, že ho nebudu číst. Zamrazilo mě. Co by se stalo, kdyby se on jednoho dne rozhodl, že už mi nezavolá? Nikdy bych deník nenašla, nepřečetla bych si ho, dokonce bych ani netušila, že existuje. Neznala bych svou minulost.

Nedokázala jsem si to představit. Jedním jsem si byla jistá. Můj manžel mi říkájednu verzi toho,jakjsem přišla o paměť, a moje pocity jinou. Ráda bych věděla, jestli jsem se někdy na to, k čemu došlo, zeptala Nashe. A pokud ano, můžu věřit tomu, co mi vykládá on? Jedinou pravdu, kterou mám, je ta v mém deníku.

Zapsaná mnou. Na to nesmím zapomínat. Tojájsemji zapsala.

Zabloudím v myšlenkách k dnešnímu ránu. Probudilo mě slunce, deroucí se záclonami. Před mýma očima se otevřel neznámý, matoucí pohled. Přesto, i když se mi nevracely konkrétní události, měla jsem pocit, že za sebou mám bohatou minulost, ne jen pár kratičkých let. A uvědomovala jsem si, ačkoliv velice neurčitě, že k té minulosti patřilo mé vlastní dítě. V tom zlomku sekundy, než se mi vrátilo plné vědomí, jsem věděla, že jsem matka. Že jsem vychovávala dítě, že moje tělo už nebylo jediné, které jsem musela vyživovat a chránit.

Obrátila jsem se, vědomá si dalšího těla v posteli, paže omotané kolem mého pasu. Nepocítila jsem znepokojení, spíš bezpečí. Spokojenost. Probrala jsem se trochu víc a obrazy a pocity se začaly shlukovat v pravdu a vzpomínky. Nejdřív jsem uviděla svého malého syna a sebe, jak ho volám jménem Adam -, a pak jeho, jak ke mně běží. A potom jsem si vzpomněla na svého manžela. Na jeho jméno. Připadala jsem si hodně zamilovaná. Usmála jsem se.

Pocit klidu a míru netrval dlouho. Pohlédla jsem na muže vedle sebe a jeho obličej nebyl ten, kterýjsem očekávala. Vzápětí jsem si uvědomila, že nepoznávám pokoj, v němž jsem spala, nevzpomínám si, jak jsem se v něm ocitla. A pak, nakonec, mi došlo, že jasně si nepamatuju nic. Ty kratičké, nepropojené úryvky nebyly zlomky mých vzpomínek, ale jejich celkový součet.

Ben mi to všechno samozřejmě vysvětlil. Nebo aspoň něco. A tenhle deník, kterýjsem našla poté, co mi zavolal doktor, mi objasnil to ostatní. Neměla jsem čas si ho přečíst celý zavolala jsem dolů, že mě bolí hlava, a pak jsem naslouchala každičkému hnutí v přízemí; v obavě, že Ben může kdykoliv přijít nahoru s aspirinem a sklenicí vody, jsem přeskakovala celé odstavce. Ale přečetla jsem dost. Z deníku jsem se dozvěděla, kdo jsem, jak jsem se tady ocitla, co mám a o co jsem přišla. Dozvěděla jsem se,

že všechno není ztracené. Že se mi vzpomínky vracejí, i když pomalu. Potvrdil mi to doktor Nash, když jsem se dívala, jak si čte můj deník. Vybavujete si hodně věcí, Christine, řekl tehdy. Není důvod, proč by to nemělo pokračovat. A v deníku jsem si pak přečetla, že ta srážka s autem je lež, že někde hluboko ukryté v mém povědomí jsou vzpomínky na to, co se mi tu noc, kdyjsem ztratila paměť, skutečně přihodilo. Že za tím nebylo auto na zledovatělé silnici, ale šampaňské s květinami a zaklepání na dveře hotelového pokoje.

A teď jsem měla i jméno. Jméno člověka, kterého jsem očekávala vedle sebe, když jsem dnes ráno otevřela oči. A Ben to nebyl.

Měl to být Ed. Probudila jsem se a domnívala se, že ležím vedle někoho, kdo se jmenuje Ed.

V tu chvíli jsem nevěděla, kdo tenhle Ed je. Napadalo mě, že to třeba není nikdo, jen jméno, které jsem si vymyslela, odkudsi vytáhla. Anebo to možná je nějaký dřívější milenec, příběh na jednu noc, na nějž jsem nedokázala tak úplně zapomenout. Ale mezitím jsem si přečetla deník. Dozvěděla jsem se, jak jsem byla napadena v hotelovém pokoji. A tak vím, co je ten Ed zač.

Je to muž, který tehdy večer čekal na druhé straně dveří. Ten, co mě napadl. Muž, který mi ukradl život.

Večer jsem manžela vyzkoušela. Neměla jsem to v úmyslu, nijakjsem to neplánovala, jenže jsem si celý den dělala starosti. Proč mi lhal? Proč? A lže mi takhle každý den? Má pouze jednu verzi minulosti, kterou mi vypráví, nebo jejich víc? Tolik potřebuju, abych mu mohla věřit, říkala jsem si. Nikoho jiného nemám.

Jedli jsme jehněčí; laciný kus, tučný a rozvařený. Stále dokola jsem po talíři přesouvala jedno sousto, máčela ho

v omáčce, nesla k ústům a znovu odkládala. ,Jak se mohlo stát, že jsem na tom takhle? zeptalajsem se. Pokusilajsem se vyvolat vidinu hotelového pokoje, ale unikala mi, přestože se zdála být na dosah. Nakonec jsem tomu byla ráda.

Ben vzhlédl od svého talíře, oči překvapeně vykulené. „Christine, nech

„Prosím,” skočila jsem mu do řeči. „Potřebuju to vědět.”

Odložil vidličku a nůž. „No dobrá.”

„Chci, abys mi řekl všechno,” naléhalajsem. „Všechno.”

Podíval se na mě, oči zúžené do štěrbin. „Určitě to chceš vědět?”

„Ano,” odpověděla jsem. Na okamžik jsem zaváhala, ale pakjsem se rozhodla to vyslovit. „Mohlo by se zdát, že bude lepší mi některé detaily zamlčet. Zvlášť ty, které by mě mohly rozrušit. Ale já si to nemyslím. Myslím si, že bys mi měl říct všechno, abych se sama mohla rozhodnout, jak se mám cítit. Chápeš?”

„Chris,” zeptal se, „jak to myslíš?”

Odvrátila jsem zrak. Upřela jsem pohled na fotografii nás dvou, která stála na příborníku. „Já nevím,” odpověděla jsem. „Uvědomuju si, že jsem na tom vždycky takhle nebyla. Jenže teď jsem. Takže se muselo něco stát. Něco zlého. Prostě ti chci říct, že si to uvědomuju. Uvědomuju si, že to muselo být něco hrozného. Ale i tak chci vědět, co to bylo. Musím vědět, co se mi stalo. Nelži mi, Bene,” dodalajsem. „Prosím tě o to.”

Natáhl se přes stůl a vzal mě za ruku. „Miláčku, něco takového bych ani nedovedl.”

A pak začal mluvit. „Stalo se to v prosinci,” vyprávěl, „vozovky byly zledovatělé…” Ajá jsem poslouchala, s narůstajícím děsem, jak líčí tu dopravní nehodu. Když domluvil, sebral ze stolu nůž a vidličku a pokračoval v jídle.

„Víš to jistě?” zeptalajsem se. „Víš jistě, že to byla dopravní nehoda?”

„Proč by to neměla být nehoda?” povzdychl si.

Zvažovala jsem, kolik mu toho můžu říct. Nechtěla jsem, aby vyšlo najevo, že si své vzpomínky zapisuju, že si vedu deník, ale chtěla jsem být co možná nejupřímnější.

„Měla jsem dneska zvláštní pocit,” řekla jsem. „Skoro jako vzpomínku. Z nějakého důvodu mi připadalo, že určitým způsobem souvisí s tím, proč jsem na tom takhle.”

Jaký pocit?”

Já nevím.”

„Byla to vzpomínka?”

„Víceméně.”

„No a vybavila sis něco konkrétního?”

Myslela jsem na hotelový pokoj, svíčky, květiny. Na dojem, že nejsou od Bena, že na něj v tom pokoji nečekám. Myslela jsem i na ten pocit, že nemůžu dýchat.

„Co máš na mysli?”

„Cokoliv. Typ auta, které tě porazilo. Nebo aspoň jeho barvu. Jestli jsi viděla člověka za volantem.”

Měla jsem chuť na něj zaječet. Proč mě nutíš, abych věřila, že mě srazilo auto? Může to vážně být tím, že je to takhle jednodušší, než vyrukovat s čímkoliv, co se skutečně přihodilo?

Snáze se to poslouchá, říkala jsem si, anebo snáze vypráví?

Zajímalo by mě, co by dělal, kdybych mu na to odpověděla: Tak tohle ne. Dokonce si ani nevzpomínám, že by mé porazilo auto. Pamatuju si, že jsem byla v hotelovém pokoji a čekala tam na někoho jiného než na tebe.

„Ne,” řekla jsem. „Ani ne. Byl to spíš jen takový dojem.”

„Dojem?” opakoval. „Co myslíš tím ,takový dojem?”

Zvýšil hlas, zněl skoro rozzlobeně. Najednou jsem si nebyla jistá, jestli chci v tomhle rozhovoru pokračovat.

„Nic,” odpověděla jsem. „Nic důležitého. Jen zvláštní pocit, jako kdyby se dělo něco opravdu hrozného, a k tomu ta bolest. Ale nepamatuju si žádné podrobnosti.”

Zdálo se, že se mu ulevilo. „Zřejmě to nic neznamená, prohlásil. „To si s tebou jen zahrává tvoje mysl. Pokus se to ignorovat.”

Ignorovat? pomyslela jsem si. Jak mě může žádat o něco takového? Copak se bojí, že si vybavím pravdu?^

Koneckonců to možné je. Dneska mi řekl, že mě porazilo auto. Určitě by ho netěšilo, kdybych ho odhalila jako lháře, ani pro zbytek toho jediného dne, kdy bych si tuhle skutečnost dokázala udržet v paměti. Tím spíš, pokud lže pro moje vlastní dobro. Dovedla jsem si představit, že by víra v dopravní nehodu mohla být pro nás pro oba přijatelnější. Ale jak se takhle mám dobrat toho, co

se doopravdy přihodilo?

A na koho jsem čekala v tom pokoji?

„Dobrá,” pronesla jsem, protože co jiného jsem mu na to mohla říct? „Asi máš pravdu.” Vrátili jsme se k jehněčímu, které mezitím vystydlo. A tehdy mě napadla další myšlenka. Příšerná, krutá. Co když mluví pravdu? A k té srážce s autem skutečně došlo? Co když si moje mysl útok v kote lovém pokoji vybájila? Mohly to všechno být jenom smyš lenky. Moje fantazie, nikoliv paměť. Bylo by možné, že jsem nedokázala přijmout prostý fakt nehody na zledovatělé silnici, a tak jsem si tohle všechno vymyslela?

Pokud je to tak, pak moje paměť nefunguje. Události se mi nevybavují. Můj stav se vůbec nezlepšuje, naopak

ztrácím rozum.

Našla jsem kabelku a obrátila ji dnem vzhůru nad postelí. Vypadaly z ní různé věci. Moje peněženka, květinový diář, rtěnka, pudřenka, nějaké kapesníky. Mobilní telefon, pak ještě jeden. Balíček mátových bonbonů. Pár

drobných mincí. Čtvereček žlutého papíru.

Seděla jsem na posteli a probírala se tou sutí. Nejdřív jsem vylovila maličký diář a pomyslela jsem si, že mám št ěstí, když jsem vzadu objevila černým inkoustem na

škrabané jméno doktora Nashe, ale pakjsem uviděla číslo pod ním a vedle něj v závorkách slovo „Ordinace”. Byla sobota. Nebude tam.

Žlutý papírek podél jednoho okraje lepil, přichytily se na něj prach a chlupy, ale jinak byl prázdný. Užjsem si říkala, co mě to proboha napadlo si myslet, třeba jen na chvíli, že by mi doktor dal svoje osobní číslo, když jsem si vzpomněla, jakjsem četla o tom, že mi ho napsal na přední stránku deníku. Zavolejte mi, kdybyste si připadala zmatená, řekl tehdy.

Našla jsem ho a pakjsem popadla oba telefony. Nemohla jsem si vzpomenout, který z nich mi dal doktor. Rychle jsem zkontrolovala ten větší, a viděla jsem, že každý hovor je od Bena anebo Benovi. Ten druhý ten který se odklápěl byl prakticky nepoužitý. Proč by mi ho Nash dával, říkala jsem si, pokud by to nebylo právě za tímhle účelem? Copak teď nejsem dost zmatená? Otevřela jsem ho a vytočila doktorovo číslo, pakjsem zmáčkla Volat.

Chvilku bylo ticho, potom se ozvalo bzučivé vyzvánění, které přerušil nějaký hlas.

„Haló?” řekl ospale, přestože nebylo nijak pozdě. „Kdo volá?”

„Pane doktore,” zašeptala jsem. Bena jsem slyšela dole u televize, kde jsem ho zanechala u soutěže talentů. Zpěv a smích se mísily s rachotem potlesku.

Nastala pauza. Přivykání situaci.

„No ano. Jak

Pocítilajsem zklamání. Podle hlasu zřejmě nebyl moc rád, že mě slyší.

„Omlouvám se,” vyhrklajsem. „Mělajsem vaše číslo na začátku svého deníku.”

„Ovšem,” řekl. „Ovšem. Jak se máte?” Neodpovídala jsem. „Něco se stalo?”

„Omlouvám se,” zopakovala jsem. Pak už se ze mě slova řinula jedno za druhým. „Musím se s vámi sejít. Teď.

Anebo zítra. Ano. Zítra. Na něco jsem si vzpomněla. Včera večer. Zapsala jsem si to. Na hotelový pokoj. Někdo zaklepal na dveře. Nemohla jsem dýchat. Já… Pane doktore!”

„Christine,” řekl. „Zpomalte trochu. Co se stalo?”

Nadechla jsem se. „Na něco jsem se rozpomněla. Jsem si jistá, že to nějak souvisí s tím, proč si na nic nepamatuju. Jenže mi to nedává smysl. Ben říká, že mě porazilo auto.”

Zaslechla jsem pohyb, jako by měnil pozici, a pak další hlas. Nějaká žena. „Toho si nevšímej,” řekl tiše a pak zamumlal něco nesrozumitelného.

„Pane doktore!” naléhala jsem. „Pane doktore! Porazilo mě auto?”

„Nemůžu teď dost dobře mluvit,” prohlásil a pak jsem

znovu zaslechla ten ženský hlas, najednou hlasitější, rozzlobený. Ucítila jsem, jak se ve mně něco vzmáhá. Zlost nebo panika.

„Prosím,” žadonilajsem. To slovo jsem přímo zasyčela.

Nejdřív bylo ticho a pak znovu zazněl jeho hlas, tentokrát rozhodný. „Je mi to líto,” oznámil mi. „Ale teď zrovna nemám čas. Zapsala jste si to?”

Neodpovídala jsem. Nemá čas. Představila jsem si ho s jeho přítelkyní; zajímalo by mě, z čeho jsem je právě vyrušila. Znovu promluvil. „To, na co jste si vzpomněla máte to zapsané v deníku? Určitě si to zapište.”

„Dobře,” řekla jsem. „Ale

Skočil mi do řeči. „Promluvíme si o tom zítra. Zavolám vám. Na tohle číslo, ano? Slibuju.”

Pocítila jsem úlevu smíšenou s něčím dalším. Něčím nečekaným. Těžko definovatelným. Štěstím? Radostí?

Ne. Bylo v tom víc než to. Nějaká ta úzkost, nějaká tajistota, to všechno smíchané se sotva znatelným vzrušeným očekáváním radosti, která má přijít. Stále ještě to cítím, když si zhruba hodinu poté tohle zapisuju, ale teprve teď

si uvědomuju, co to vlastně je. Něco, co jsem nejspíš nikdy předtím necítila. Očekávání.

Ale očekávání čeho? Že mi řekne to, co potřebuju slyšet, potvrdí, že se mi moje vzpomínky začínají pozvolna vracet, že moje léčba funguje? Anebo je v tom něco víc?

Myslím na to, jak jsem se asi cítila, když se mě dotkl na tom parkovišti, na co jsem myslela, když jsem kvůli tomu ignorovala telefonát svého manžela. Možná je pravda daleko prostší. Těším se na to, že s ním budu mluvit.

„Ano,“ řekla jsem, když mi slíbil, že zavolá. „Ano, zavolejte mi, prosím.“ Ale to se už spojení přerušilo. Vybavila jsem si hlas té ženy a uvědomila si, že spolu právě byli v posteli.

Tu myšlenku jsem zapudila. Kdybych sejí měla dál zabývat, tak bych se dočista zbláznila.

Pondělí, . listopadu

V kavárně bylo rušno. Byla součástí řetězce. Všechno tu bylo zelené nebo hnědé a najedno použití, ačkoliv podle plakátů, rozmístěných kolem na stěnách pokrytých látkou způsobem šetrným k životnímu prostředí. Upíjela jsem kávu z papírového kelímku, hrozivě velkého. Pak se Nash zabořil do křesla naproti.

Bylo to poprvé, kdy jsem měla příležitost si ho pořádně prohlédnout; nebo aspoň dnes to bylo poprvé, což vycházelo nastejno. Zavolal na ten telefon, co se odklápí právě když jsem uklidila zbytky po snídani, a později mě vyzvedl, zhruba hodinu potom, co jsem si přečetla většinu svých zápisků. Zatímco jsme jeli do kavárny, hleděla jsem z okna. Připadala jsem si zmatená. Šíleně zmatená. Když jsem se dnes ráno probudila ačkoliv jsem si nebyla jistá tím, že znám své vlastní jméno -, určitým způsobem jsem si uvědomovala, že jsem dospělá a matka, přestože jsem neměla ani tušení, že jsem ve středních letech a že můj syn zemřel. Můj den byl až dosud příšerně matoucí, jeden šok následoval za druhým zrcadlo v koupelně, výstřižkový sešit, a pak, posléze, tenhle deník a to všechno vyústilo v přesvědčení, že nemůžu věřit svému manželovi. Ztratila jsem chuť příliš detailně zkoumat cokoliv dalšího.

Teď jsem však viděla, že je mladší, než jsem čekala, a přestože jsem psala o tom, že si nemusí dělat starosti se svou váhou, pozorovala jsem, že není tak hubený, jak jsem si myslela. Vzbuzoval dojem pevné skály; zdůrazněný příliš velkým sakem, které mu viselo z ramen a z kterého čas od času vykukovala překvapivě ochlupená předloktí.

Jak se dnes cítíte?“ zeptal se, jakmile se posadil.

Pokrčila jsem rameny. „Nejsem si jistá. Nejspíš zmateně/

Přikývl. „Pokračujte/

Odsunulajsem stranou koláček, který mi Nash přinesl, přestože jsem o něj nežádala. „No, když jsem se probudila, tak nějak jsem věděla, že jsem dospělá. Neuvědomovala jsem si, že jsem vdaná, ale nebyla jsem ani moc překvapená tím, že je někdo se mnou v posteli.”

„To je dobře, ale začal.

Skočila jsem mu do řeči. „Ale včera jsem si zapsala, že jsem se probudila a věděla jsem, že mám manžela…”

„Takže si do toho sešitu pořád píšete?” zeptal se a já jsem přikývla. „Máte ho dneska s sebou?”

Mělajsem. Byl v mé kabelce. Ale byly tam věci, které nebyly určené pro něj, nebyly určené pro nikoho. Osobní věci. Moje minulost. Jediná minulost, jakou jsem měla.

To, co jsem napsala o něm.

„Zapomněla jsem,” zalhala jsem. Nepoznala jsem, jestli je z toho zklamaný.

„Dobrá,” prohlásil. „To nevadí. Chápu, že to pro vás musí být nepříjemné, jeden den si na něco vzpomenete a druhý den jako by se to opět vytratilo. Ale přesto je to pokrok. Celkově si toho pamatujete víc než dřív.”

Ráda bych věděla, jestli stále ještě platí to, co mi jednou řekl. V prvních záznamech deníku jsem psala, jak si vzpomínám na své dětství, své rodiče, večírek, na němž jsem byla s kamarádkou. Že jsem viděla manžela, když jsme byli

mladí a čerstvě zamilovaní; sebe, jak píšu román. Ale od té doby? Poslední dobou jsem vídala pouze syna, o kterého jsem přišla, a útok, po němž jsem na tom takhle. Události, na které by možná bylo lepší zapomenout. „Říkala jste, že si děláte starosti kvůli Benovi? Kvůli

tomu, co vám pověděl o příčině vaší amnézie?”

Polkla jsem. To, co jsem si zapsala včera, mi připadalo vzdálené, odtažité. Téměřjako nějaká beletrie. Dopravní nehoda. Násilí v pokoji nějakého hotelu. Zdálo se mi, že nic z toho se mnou nijak nesouvisí. Přesto mi nezbývalo než uvěřit, že to, co jsem napsala, je pravda. Že mi Ben skutečně lhal o tom, proč jsem dopadla takhle.

„Povídejte,” vyzval mě. Vylíčilajsem mu své zápisky; začala jsem Benovým popisem té nehody a skončila svým rozpomínáním na hotelový pokoj, ale nezmínila jsem se ani o tom, že jsem zrovna byla uprostřed pohlavního styku, když se mi vrátily vzpomínky na to druhé, ani o té romantické složce květinách, svíčkách a šampaňském která v tom byla obsažena.

Zatímco jsem mluvila, pozorovala jsem ho. Občas zamumlal něco povzbudivého, a v jednu chvíli se dokonce poškrábal na bradě a přimhouřil oči, ale vypadal spíš zamyšleně než překvapeně.

„Vy ale tohle už víte, že?” udeřila jsem na něj, když jsem skončila. „Že už to víte z dřívějška?”

Odložil kávu. „Ne tak docela. Vím už nějakou dobu, že vaše problémy nezpůsobila dopravní nehoda, ačkoliv od chvíle, co jsem si onehdy přečetl váš deník, je mi jasné, že vám právě tohle Ben říká. Taky vím, že jste s největší pravděpodobností ten večer, co… jste ztratila paměť, byla v nějakém hotelu. Ale ostatní podrobnosti, o kterých se zmiňujete, jsou pro mě nové. A pokud vím, tohle je poprvé, kdy si skutečně vy sama na něco vzpomínáte. To jsou dobré zprávy, Christine.”

Dobré zprávy? Říkala jsem si, jestli bych podle něj z toho

měla mít radost. „Takže to je pravda? Nebyla to dopravní nehoda?“

Odmlčel se a pak prohlásil. „Ne. Nebyla.“

„Ale proč jste mi neřekl, že mi Ben lže, kdyžjste si přečetl deník? Proč jste mi neřekl pravdu už tehdy?“

„Protože k tomu Ben určitě má nějaký důvod,“ odpověděl. „A nepřipadalo mi správné říkat vám, že lže. Aspoň tehdy.“

„Takže jste mi taky lhal?“

„Ne, jájsem vám nikdy nelhal. Nikdyjsem vám netvrdil, že jste měla dopravní nehodu.“

Myslela jsem na to, co jsem četla dnes ráno. „Ale co tehdy,“ řekla jsem, „ve vaší ordinaci. Mluvili jsme o…“ Zavrtěl hlavou.

„To jsem nemluvil o nehodě,“ vysvětlil mi. „Pověděla jste mi, že vám Ben vyprávěl, co se stalo, a tak jsem si myslel, že znáte pravdu. Nezapomeňte, že tehdy jsem ještě nečetl váš deník. Museli jsme si špatně rozumět…“

Dovedlajsem si představit, jak k tomu došlo. Obajsme obcházeli problém, který jsme nechtěli pojmenovat.

„Co se tedy přihodilo?” zeptala jsem se. „V tom hotelovém pokoji? Co jsem tam dělala?“

„Ani já nevím všechno/ pokrčil rameny.

„Tak mi řekněte to, co víte,” trvala jsem na svém. Má slova zněla rozzlobeně, ale bylo příliš pozdě na to, abych je vzala zpátky. Dívalajsem se, jak si z kalhot otřepává neexistující drobečky.

„Určitě to chcete vědět?” ujistil se. Měla jsem pocit, že mi dává poslední příležitost. Jako by říkal: Ještě z toho můžete vycouvat. Můžete jít dál svým životem a nevědět, co se vám chystám říct.

Jenže právě v tomhle se mýlil. Nemohla jsem. Bez toho, abych znala pravdu, žiju ani ne napůl.

„Chci,” potvrdilajsem.

Mluvil pomalu. Zajíkal se. Začínal věty, které vzápětí

nedokončil. Jeho vyprávění postupovalo po spirále, jako by obkružovalo něco příšerného, něco, co by mělo raději zůstat nevyřčené. Bylo to jako parodie na nezávazné rozhovory, jaké byly podle mého soudu v takovéhle kavárně obvyklé.

„Je to pravda. Byla jste napadena. Bylo to…,“ odmlčel se. „Víte, bylo to hodně ošklivé. Když vás našli, byla jste úplně mimo. Vůbec jste netušila, kde jste. Neměla jste u sebe žádné doklady a nedokázala jste si vzpomenout, kdo jste ani co se stalo. Měla jste poraněnou hlavu. Policie si napřed myslela, že jste se stala obětí loupežného přepadení.“ Následovala další pauza. „Našli vás zabalenou do deky, celou od krve.“

Dala se do mě zima. „Kdo mě našel?“

„To nevím jistě…“

„Ben?“

„Ne, Ben to nebyl. Někdo cizí. Ať už to byl kdokoliv, uklidnil vás. Zavolal sanitku. Samozřejmě vás přijali do nemocnice. Měla jste nějaké vnitřní krvácení a museli vás okamžitě operovat.“

„Ale jak věděli, kdo jsem?“

Vjeden hrůzný okamžik mě napadlo, že třeba mou totožnost nikdy neodhalili. Možná mi všechno, celou mou historii, dokonce i moje jméno, přidělili toho dne, kdy mě našli. Včetně Adama.

Ale Nash pokračoval. „Nebylo to tak těžké. Do hotelu jste se zapsala pod svým vlastním jménem. A Ben se mezitím obrátil na policii a nahlásil vaše zmizení. Ještě předtím, než vás našli.“

Pomyslela jsem na muže, který klepal na dveře toho pokoje, muže, na něhož jsem čekala.

„Ben nevěděl, kde jsem?“

„Ne,“ odpověděl. „Zjevně o tom neměl tušení.“

„Ani s kým jsem tam byla? Kdo mi tohle udělal?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Nikdo nebyl zadržen. Nenašly

se dostatečné stopy, s nimiž by se dalo pracovat, a vyjste policii s pátráním moc nepomohla. Ten, kdo vás napadlje z hotelového pokoje nejspíš odstranil a pak vás tam nechal a utekl. Nikdo neviděl nikoho vcházet ani vycházet. Zřejmě bylo ten večer v tom hotelu hodně rušno v jednom z pokojů se konala nějaká akce, pořád někdo přicházel a odcházel. Pravděpodobně jste nějakou dobu po útoku zůstala v bezvědomí. Když jste sešla dolů a opustila hotel, musela být hluboká noc. Nikdo vás neviděl vycházet.

Povzdychla jsem si. Uvědomila jsem si, že policie ten případ už jistě před léty uzavřela. Pro každého až na mě dokonce i pro Bena to byly staré informace, dávné dějiny. Nikdy se nedozvím, kdo mi tohle udělal a proč. Pokud si na to sama nevzpomenu.

„Co se stalo pak?“ zeptala jsem se. „Poté, co mě hospitalizovali?“

„Operace proběhla úspěšně, ale objevily se vedlejší následky. Zjevně vás nemohli stabilizovat. Hlavním problémem byl krevní tlak.“ Odmlčel se a pak pokračoval. „Na nějaký čas jste upadla do kómatu.“

„Do kómatu?

„Ano. Váš život visel na vlásku, ale měla jste štěstí. Byla jste v dobrých rukou, postupovali rázně. Přišla jste k sobě. Ale tehdy se začalo ukazovat, že jste ztratila paměť. Nejdřív si mysleli, že by to mohlo být přechodné stadium. Důsledek zranění hlavy a přerušeného přísunu kyslíku. Byl to rozumný předpoklad

„Promiňte,” přerušila jsem ho. „Nedostatečný přísun kyslíku?”

Cítila jsem, jak se mi točí hlava. Všechno se zdálo sražené a deformované, jako by se to zmenšovalo, nebo já zvětšovala. Slyšela jsem svůj vlastní hlas: „Nedostatečný přísun kyslíku?”

„Ano. Vaše příznaky nasvědčovaly tomu, že se mozku

po závažnou dobu nedostávalo kyslíku. Odpovídaly otravě oxidem uhelnatým přestože pro to nebyly žádné další důkazy anebo dušení. Na krku jste měla stopy, které tomu odpovídaly. Přesto bylo nejpravděpodobnějším vysvětlením, že jste se topila.“ Čekal, až vstřebám, co mi říká. „Nemáte nějaké vzpomínky na to, že byste se topila?“

Zavřela jsem oči. Neviděla jsem nic než kartičku na polštáři, na níž stála slova Miluju tě. Zavrtěla jsem hlavou.

„Dostala jste se z toho, ale paměť se vám nezlepšovala. Pár týdnů jste zůstala v nemocnici. Nejdřív na jednotce intenzivní péče a pak na běžném oddělení. Ale když se váš stav zlepšil natolik, že s vámi mohli hýbat, přesunuli vás zpátky do Londýna.”

Zpátky do Londýna, ovšem. Našli mě poblíž nějakého hotelu; muselo to být hodně daleko od domova. Zeptala jsem se, kde k tomu došlo.

„V Brightonu,” odpověděl. „Netušíte, proč zrovna tam? Nenapadá vás, proč to byl zrovna Brighton?”

Pokusila jsem se vybavit si nějakou dávnou dovolenou, ale nic se nedostavilo.

„Ne,“ zavrtělajsem hlavou. „Netuším.”

„Možná by vám pomohlo, kdybyste se tam někdy podívala. Pokusila se rozpomenout?”

Cítila jsem, jak se do mě dává zima. Zavrtělajsem hlavou.

Přikývl. „Dobře. Víte, k tomu, abyste tam byla, jste samozřejmě mohla mít spoustu nejrůznějších důvodů.”

To ano, pomyslela jsem si. Ale jenom jeden jediný zahrnoval mihotavé světlo svíček a trsy růží a vylučoval mého manžela.

„Ano,” řekla jsem nahlas. „Ovšem.” Zajímalo by mě, jestli někdo z nás nakonec použije výraz „milostný poměr” a jak si musel připadat Ben, když se dozvěděl, kde jsem byla a proč.

V tu chvíli mi to došlo. To je ten důvod, proč mi Ben

nechce říct pravdu o mé ztrátě paměti. Proč by mi měl připomínat, že jsem, ať už jakkoliv krátce, dávala přednostjinému? Z toho mě zamrazilo. Rozhodlajsem se podvést svého manžela, a teď vidím, jakou cenu jsem za to zaplatila.

„Co se stalo pak?“ vyptávala jsem se. „Vrátila jsem se k Benovi?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Byla jste na tom stále ještě velmi špatně. Musela jste zůstat v nemocnici.”

„Jak dlouho?“

„Nejprve jste byla na běžném oddělení. Několik týdo «

nu.

„A potom?”

„Přesunuli vás.“ Zaváhal. Už jsem myslela, že ho budu muset ponoukat, aby pokračoval, ale on dodal: „Na psychiatrické oddělení.”

Jeho slova mnou otřásla. „Na psychiatrii?” Vybavila jsem si děsivá místa, plná nepříčetných, kvílejících šílenců. Nedokázala jsem si mezi nimi představit sebe.

„Ano.”

„Ale proč? Proč tam?”

Mluvil laskavě, ale z jeho hlasu bylo patrné, že ho to nudí. Najednou jsem si byla jistá, že už jsme si tímhle vším prošli dřív; možná nejednou a pravděpodobně předtím, než jsem si začala vést deník. „Bylo to pro vás bezpečnější. Tou dobou jste se už víceméně uzdravila po fyzické stránce, ale z hlediska paměti jste na tom byla nejhůř. Nevěděla jste, kdo jste ani kde jste. Vykazovala jste příznaky paranoie, tvrdila jste, že se doktoři proti vám spikli. Neustále jste se pokoušela o útěk.” Vyčkával, co já na to, a pak dodal: „Bylajste nezvladatelná a horšilo se to. Přemístili vás nejen pro vaši vlastní bezpečnost, ale i pro bezpečnost druhých.”

„Druhých?”

„Ano, občas jste kolem sebe mlátila.”

Pokusila jsem se představit si, jaké to muselo být. Představovala jsem si někoho, kdo se každý den probouzí, zmatený, aniž by tušil, kdo je a kde je, anebo proč ho umístili do nemocnice. Klade otázky, jenže na ně nedostává odpovědi. Je obklopen lidmi, kteří toho o něm vědí víc než on sám. Muselo to být peklo.

Pak jsem si uvědomila, že mluvíme o mně.

„A pot.om?“

Neodpovídal. Viděla jsem, jak se jeho oči odvracejí, pryč ode mě, směrem ke dveřím, jako by je pozoroval, jako by na něco čekal. Ale nikdo tam nebyl, dveře se neotevíraly; nikdo z nich nevycházel, nikdo nevcházel dovnitř. Napadlo mě, že by nejspíš nejraději utekl.

„Pane doktore,” řeklajsem úpěnlivě. „Co bylo potom?”

„Nějakou dobu jste tam zůstala,” odpověděl. Jeho hlas zatím přešel do šepotu. Tohle mi už kdysi vyprávěl, pomyslela jsem si, ale tentokrát ví, že si to zapíšu a ponesu s sebou déle než jen několik hodin.

Jakou dobu?”

Neříkal nic. Zeptala jsem se znovu. „Jakou dobu?”

Podíval se na mě a v obličeji se mu zračil smutek smíšený se soucitem. „Sedm let.”

Zaplatil, a vyšli jsme z kavárny. Připadala jsem si otupělá. Nevím, co jsem očekávala; co jsem si myslela o tom, kde jsem žila, když jsem na tom byla nejhůř, ale nečekala jsem, že to bude tam. Rozhodně ne uprostřed vší té bolesti.

Zatímco jsme kráčeli, Nash se ke mně obrátil. „Christine,” řekl. „Rád bych vám něco navrhl.” Všimla jsem si, jak zní jeho hlas nenuceně, jako by se mě ptal, jakou příchuť zmrzliny mám nejraději. Tak nenuceně, že to muselo být hrané.

„Pokračujte,” vybídla jsem ho.

„Myslím, že by vám pomohlo, kdybyste se na oddělení,

kam vás přijali, zajela podívat. Vždyťjste tam strávila tolik

v u

času.

Moje reakce byla okamžitá. Automatická. „Ne!“ ^křikla jsem. „Proč bych to dělala?”

„Vybavují se vám vzpomínky. Vzpomeňte si, co následovalo, když jsme se jeli podívat do vašeho bývalého domova.” Přikývla jsem. „Tehdy jste si na něco vzpomněla. Jsem přesvědčený, že by se to mohlo zopakovat. Mohli bychom vyvolat další rozpomínání.”

„Jenže

„Samozřejmě nemusíte. Ale… podívejte, budu k vám upřímný. Už jsem to s nimi domluvil. Rádi vás tam přivítají. Tedy nás. Kdykoliv. Jen bych jim musel zavolat, že jsme na cestě. Šel bych tam s vámi. Když se vás zmocní úzkosti nebo vám to bude nepříjemné, můžeme odjet. Půjde to. Slibuju.”

„Opravdu věříte tomu, že mi to může pomoct?”

Jistě to nevím,” pokrčil rameny. „Ale mohlo by.”

„Kdy? Kdy tam chcete jet?”

Zastavil se. Uvědomilajsem si, že to auto, před kterým stojíme, musí býtjeho.

„Dneska. Říkám si, proč tam nezajet hned teď.” A pak dodal něco zvláštního. „Nezbývá nám moc času.”

Nechtěla jsem. A Nash mě nenutil, abych s tím výletem souhlasila. Ale přestože si nevzpomínám, že bych to udělala vlastně si nevzpomínám téměř na nic -, zřejmě jsem musela říct ano.

Cesta nebyla dlouhá a proběhla v tichu. Nic mě nenapadalo. Nic, co bych řekla ani co bych měla cítit. V hlavě jsem měla pusto, prázdno. Vytáhla jsem si z kabelky deník v tu chvíli mi bylo jedno, že jsem Nashovi tvrdila, že ho s sebou nemám a udělala jsem předchozí zápis. Chtěla

jsem si zaznamenat každičký detail z našeho rozhovoru. Činila jsem tak mlčky, téměř bez přemýšlení, a nemluvili jsme, ani když zaparkoval a vedl mě chodbami, kde to páchlo dezinfekcí, zatuchlou kávou a čerstvým vymalováním. Kolem nás převáželi lidi na kolečkových křeslech, napojené na kapačky. Ze stěn se odlupovaly plakáty. Světla u stropu blikala a bzučela. Dokázalajsem myslet jen na to, že tady jsem strávila sedm let. Připadalo mi to jako noční můra, z níž si na nic nevzpomínám.

Zastavili jsme se před dvojitými dveřmi. Fisherovo oddělení. Nash zmáčkl knoflík interkomu a něco do něj zamumlal. On se mýlí, říkala jsem si, zatímco se před námi rozevíraly dveře. Já jsem ten útok nepřežila. Christine Lucasová, která otevřela dveře toho hotelového pokoje, je mrtvá.

Další dvojité dveře. „Jak to zatím nesete, Christine?“ zeptal se, když se za námi první dveře zavřely a uvěznily nás vevnitř. Mlčela jsem. „Tohle je uzavřené oddělení.“ Najednou se mě zmocnila neochvějná jistota, že dveře za mnou zaklaply nadobro, že odsud už nikdy nevyjdu.

Ztěžka jsem polkla. „Aha,“ řeklajsem. Vnitřní dveře se začaly otevírat. Netušila jsem, co spatřím za nimi, nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem tu už kdysi byla.

Jste připravená?” zeptal se.

Vešli jsme do dlouhé chodby. Po obou stranách ji lemovaly dveře, ajakjsme jí procházeli, vidělajsem, že vedou do pokojů za sklem. V každém stála postel, některé byly ustlané, jiné rozesílané, občas na nich někdo ležel, ale většina byla prázdná. „Zdejší pacienti trpí nejrůznějšími poruchami,” vysvětloval Nash. „Mnozí vykazují schizoafektivní symptomy, ale jsou tu i pacienti s maniodepresivními stavy, panickými ataky a depresí.”

Podívala jsem se skrzjedno sklo. Na posteli seděla dívka, nahá, a upřeně zírala na televizi. Za jiným klečel nějaký muž na patách, pohupoval se a rukama si svíral trup, jako by se chtěl chránit před mrazem.

Jsou zamčení?”

„Ty pacienty zadrželi na základě zákona o duševním zdraví. Taky se tomu říká nedobrovolná hospitalizace. Jsou tu pro svoje vlastní dobro, ale proti své vůli.”

„Vlastní dobro?”

„Ano. Představují nebezpečí buď sami pro sebe, anebo pro jiné. Musí být drženi v izolaci.”

Šli jsme dál. Jedna žena vzhlédla, když jsme míjeli její pokoj, a ačkoliv se naše oči setkaly, ty její byly bez výrazu. Dala si facku, s pohledem stále upřeným na mě, a když jsem sebou trhla, udělala to znovu. Před očima se mi mihla vidina jako dítě jsem na návštěvě v zoo a pozoruju tygřici, jak přechází sem a tam ve své kleci -, ale potlačila jsem ji a pokračovala v chůzi, odhodlaná nedívat se nalevo ani napravo.

„Proč mě sem převezli?” zeptala jsem se.

„Předtím jste byla na běžném oddělení v nemocnici. Měla jste své lůžko jako kdokoliv jiný. Některé víkendy jste trávila doma s Benem. Ale byla jste stále hůře zvladatelná.”

„Hůře zvladatelná?”

„Utíkala jste. Ben začal dům zamykat. Několikrát jste propadla hysterii, byla jste přesvědčená, že vám ublížil, že jste zamčená proti své vůli. Když jste se vrátila zpátky do nemocnice, nějaký čas to s vámi šlo, ale pak se u vás ty neblahé sklony začaly znova projevovat.”

„Takže museli najít způsob, jak mě dostat pod zámek,” poznamenalajsem. Došli jsme ke stanovišti sester. Za stolem seděl muž v uniformě a něco zaznamenával do počítače. Když jsme se k němu přiblížili, vzhlédl a oznámil nám, že doktor tu bude za okamžik. Vyzval nás, abychom se posadili. Prohlédlajsem si jeho obličej křivý nos, nastřelená zlatá náušnice -, doufala jsem, že mi něco bude připadat povědomé. Nic. Tohle oddělení pro mě bylo naprosto neznámé.

„Ano,“ pokračoval Nash. ,Jednou jste byla nezvěstná. Nějakých čtyři pět hodin. Objevila vás policie, kdesi u kanálu. Oblečená jste byla jen v pyžamu a županu. Ben vás musel vyzvednout na stanici. Odmítalajste odejít se zdravotní sestrou. Nešlo to jinak.“

Vyprávěl mi, že Ben nakonec požádal o to, aby mě přeložili. „Byl přesvědčený, že psychiatrické oddělení pro vás není to nejlepší místo. Měl svým způsobem pravdu. Nepředstavovalajste nebezpečí ani pro sebe, ani pro jiné. Možná vám dokonce škodilo, že jste byla obklopena lidmi, kteří na tom byli hůř než vy. Psal stížnosti lékařům, vedení nemocnice, vašemu poslanci. Ale nikde neměli místo.

A pak se otevřelo rezidenční centrum pro pacienty s akutním poraněním mozku. Dělal, co mohl, a když váš případ vyhodnotili, uznali, že jste vhodná adeptka; potíž byla v tom, jak to zaplatit. Ben musel přestat pracovat, aby se o vás mohl starat, a tak si nemohl dovolit táhnout to sám. Ale nevzdával se. Zřejmě vyhrožoval, že váš případ předá tisku. Psal žádosti a odvolání a tak dále, až nakonec souhlasili, že váš pobyt bude platit stát, a to až do doby uzdravení. Přemístili vás tam zhruba před deseti lety.“

Myslela jsem na svého manžela a zkoušela jsem si ho představit, jak píše dopisy, agituje, vyhrožuje. Nesedělo mi to. Člověk, s nímž jsem se dnes ráno setkala, mi připadal pokorný a nesmělý. Ne zrovna slabý, ale smířený s osudem. Nepůsobil jako někdo, kdo rád dělá rozruch.

Nejen moje osobnost se změnila, napadlo mě, v důsledku mého zranění.

„Ten domov byl poměrně malý,“ dodal Nash. Jen pár pokojů v rehabilitačním středisku. Pacientů tam spolu s vámi moc nebylo, to personál byl početnější. Měla jste jakous takous nezávislost. Byla jste v bezpečí. Váš stav se zlepšoval.“

„Ale nebyla jsem s Benem.“

„Ne. Bydlel doma. Musel zase začít pracovat a nemohl zároveň chodit do práce a dohlížet na vás. Rozhodl se

Náhle mi před očima probleskla vzpomínka a vrhla mě zpátky do minulosti. Všechno bylo trochu rozostřené a jako v lehkém oparu, ale obrazy byly tak jasné, že jsem málem odvrátila zrak. Viděla jsem se, jak kráčím stejnými chodbami, vedou mě zpátky do pokoje, o němžjsem matně tušila, že je můj. Na nohou mám papuče, na sobě modrý župan, který se zavazuje na zádech. Vedle mě jde černoška ve stejnokroji ošetřovatelky. „Tudy, zlato,“ říká mi. „Podívej, kdo tě přišel navštívit!“ Pouští mou ruku a navádí mě k posteli. Kolem ní sedí skupinka cizích lidí, dívají se na mě. Vidím muže s tmavými vlasy a ženu v baretu, ale nedokážu rozlišitjejich obličeje. Tohle není můj pokoj, chce se mi říct. Došlo k nějakému omylu. Ale neříkám nic.

Nějaké dítě čtyřnebo pětileté vstane. Předtím sedělo na okraji postele. Jde ke mně, rozbíhá se a volá mami, a já vidím, že mluví na mě, a teprve tehdy si uvědomím, kdo to je. Adam. Dřepnu si a on mi vběhne do náruče a já ho obejmu a políbím na vršek hlavy a pak se postavím. „Kdo jste?“ zeptám se těch lidí kolem mé postele. „Co tady děláte?“

Muž najednou vypadá smutně a žena s baretem vstává a říká: „Chris. Chrissy, to jsem já. Přece víš, kdo jsem?“ A pak kráčí ke mně a já vidím, že také pláče.

„Ne!“ křičím. „Ne! Jděte pryč! Jděte pryč!“ Otočím se, chci vyběhnout z pokoje, aleje tam další žena nějaká žena stojí za mnou a já nevím, kdo to je ani jak se tam dostala, a tak se rozbrečím. Klesám na podlahu, aleje tam to dítě, drží se mých kolen, ajá nevím, co je ten kluk zač, jenže on mi pořád říká mami, opakuje to stále dokola. Mami. Mami. Mami. Ajá nevím, proč to dělá ani kdo to je a proč se mě drží…

Mé paže se dotkla nějaká ruka. Trhla jsem sebou, jako bych dostala žihadlo. Zaslechla jsem hlas. „Christine? Co je vám? Je tu doktorka Wilsonová.“

Otevřela jsem oči, rozhlédla se. Před námi stála žena v bílém plášti. „Pan doktor Nash?“ řekla a potřásla mu rukou. Pak se obrátila ke mně. „Vy budete Christine.“ „Ano,“ odpovědělajsem.

„Ráda vás vidím,“ pravila. „Jsem Hilary Wilsonová.“ Podalajsemjí ruku. Byla o něco starší nežjá, vlasyjí začínaly šedivět a kolem krku se jí na zlatém řetízku houpaly brýle s polookuláry. „Těší mě,“ dodala ajájsem si zničehonic byla jistá, že jsme se už setkaly. Kývla směrem k chodbě. „Můžeme?“

Její kancelář byla prostorná, lemovaná knihami, posetá krabicemi, z kterých se sypaly papíry. Posadila se za stůl a ukázala na dvě židle. Posadili jsme se. Sledovala jsem, jak z hromádky na stole bere složku a otevírá ji. „Tak, drahá Christine, pojďme se na to podívat/ Její obraz přede mnou znehybněl. Já jsem ji znala. Viděla jsem její fotografii, když jsem ležela ve skeneru, a přestože jsem ji tehdy nepoznala, teď ji poznávám. Už jsem tady byla. Mnohokrát. Seděla jsem na stejném místě jako nyní, na téhle židli nebo podobné, a pozorovala, jak si dělá poznámky ve složce a pomrkává za brýlemi, delikátně usazenými na nose.

„Už jsem se s vámi setkala…,” prohlásila jsem. „Pamatuju se na to…” Nash se podíval na mě, potom zpátky na Wilsonovou.

„Ano,” odpověděla. „Ano, setkala. Ačkoliv ne mnohokrát.” Vysvětlila mi, že tu začala pracovat krátce předtím, než jsem odtud odešla, a že zpočátku mě ani neměla na starosti. „Rozhodně je ale velice povzbudivé, že si na mě vzpomínáte,” dodala. „Od té doby, co jste tady pobývala, uplynulo hodně času.” Nash se předklonil a poznamenal,

že by mohlo pomoct, kdybych se porozhlédla po pokoji, v němž jsem bydlela. Kývla hlavou a upřela pohled do složky, po chvíli ale prohlásila, že neví, který to byl. „Je možné, že vás párkrát stěhovali/ řekla nakonec. „Dělá se to často. Nemohli bychom se zeptat vašeho manžela? Podle složky vás se synem navštěvovali téměř každý den.“

Četla jsem o Adamovi dneska ráno a při jeho zmínce jsem pocítila příval štěstí i úlevu, že jsem ho aspoň částečně viděla vyrůstat, ale zavrtěla jsem hlavou. „Ne,“ prohlásila jsem. „Raději bych Benovi nevolala/

Wilsonová mi neodporovala. „Pak za vámi také často chodila jedna vaše přítelkyně, Claire. Co kdybychom brnkli jí?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ztratilyjsme na sebe kontakt/

Povzdychla si. „To je škoda. Ale nevadí. Můžu vám trochu přiblížit, jak se tady tehdy žilo.” Mrkla do poznámek, pak před sebou sepjala ruce. „O vaší léčbě většinou rozhodoval odborník na psychiatrii. Podstoupilajste nějakou hypnózu, ale obávám se, že výsledky byly velice omezené a nebyly trvalé.” Četla dál. „Moc léků jste nebrala. Občas nějaké sedativum, ale to bylo především určené k tomu, abyste lépe spala asi si dokážete představit, že tu může být docela hlučno.”

Znova jsem si vybavila něčí vytí a říkala jsem si, jestli jsem se kdysi takhle projevovala i já. Jak jsem na vás působila?” chtěla jsem vědět. „Byla jsem šťastná?”

Usmála se. „Obecně řečeno ano. Byla jste docela oblíbená. Zřejmě jste se obzvlášť spřátelila s jednou ze sester.”

„Jak se jmenovala?”

Přehlédla své zápisky. „To tu bohužel nestojí. Hodně jste spolu hrály pasiáns.”

„Pasiáns?”

„Karetní hru. Možná by vám ji mohl později vysvětlit doktor Nash?” Vzhlédla. „Podle těchto záznamů jste někdy bývala agresivní. Ale nelekejte se. V podobných pří-

pádech to je poměrně obvyklé. Lidé, kteří utrpěli závažný úraz hlavy, často vykazují násilné sklony, obzvlášť pokud byla poškozena část mozku, která řídí sebeovládání. Pacienti trpící stejným druhem amnézie jako vy mají navíc obvykle tendenci ke konfabulaci. Toje takový termín. Zdá se jim, že věci kolem nich nedávají smysl, a tak je to nutí domýšlet si detaily. O sobě a o lidech, kteří je obklopují, o své minulosti, o tom, co se jim přihodilo. Domníváme se, že je to důsledek jejich potřeby vyplnit mezery v paměti. Svým způsobem je to pochopitelné. Může to ovšem vést i k násilnému chování pacienta trpícího amnézií, když někdo s jeho fantaziemi nesouhlasí. Život se vám musel jevit jako pěkný zmatek. Obzvlášť když k vám přišla nějaká návštěva/

Návštěva. Najednou jsem se vyděsila, že jsem třeba uhodila svého syna.

„Co jsem dělala?”

„Párkrát jste napadla někoho ze zaměstnanců.”

„Ale Adama doufám ne. Myslím svého syna.”

„Ne, aspoň v mých záznamech nic takového nestojí.” Oddychla jsem si, i když se mi moc neulevilo. „Máme tu pár stránek z vašeho tehdejšího deníku,” dodala. „Myslíte, že by vám pomohlo, kdybyste se na ně podívala? Snáze byste tak pochopila své tehdejší rozpoložení.”

Působilo to nebezpečně. Pohlédlajsem na Nashe a ten přikývl. Přesunula ke mně arch modrého papíru a já jsem si ho od ní převzala, ale zpočátku jsem se bála se na něj vůbec podívat.

Když jsem se konečně podívala, viděla jsem, že je pokrytý divokými klikyháky. Nahoře byla písmena dobře vytvarovaná, úhledně se držela vodorovných linek natištěných na stránce, ale dole byla neuspořádaná, několik centimetrů dlouhá a tak obrovská, že se vedle sebe vešlo jen pár slov. Přestože jsem se děsila toho, co se dozvím, začala jsem číst.

. ráno, stálo v prvním zápise. Probudila jsem se. Je tady Ben. Hned pod to jsem připsala: . ráno. Předchozí záznam neplatí. To napsal někdo jiný. A ještě níž bylo: .. Teprve TEĎ jsem vzhůru. Předtím jsem nebyla. Je tu Ben.

Přejížděla jsem pohledem dolů po stránce… Právě jsem se probudila. ÚPLNĚ POPRVÉ, a pak, o několik řádek později: . TEĎ jsem konečně opravdu vzhůru. To všechno předtím byly lži. TEPRVE TEĎ jsem vzhůru.

Vzhlédla jsem. „Skutečně jsem byla taková?”

„Ano. Po nějakou dobu jste zřejmě neustále bojovala s pocitem, že jste se právě probudila z velice dlouhého, nesmírně hlubokého spánku. Podívejte se na tohle.” Wilsonová ukázala na stránku přede mnou a začala z ní předčítat. „Usnula jsem navěky. Bylo to, jako bych byla MRTVÁ. Teprve teď jsem se probudila. Poprvé zase vidím. Asi vás požádali, abyste si zapisovala svoje pocity, protože doufali, že vám to pomůže rozpomenout se na to, co se stalo předtím, ale bohužel jste pouze dospěla k přesvědčení, že všechny předchozí záznamy napsal někdo jiný. Začala jste si myslet, že na vás ostatní zkouší nějaké experimenty a drží vás tu proti vaší vůli.”

Znovu jsem se zahleděla na stránku. Byla celá popsaná téměř shodnými záznamy, jdoucími po sobě v sotva několikaminutových intervalech. Cítila jsem, jak se do mě dává zima.

„To jsem na tom vážně byla tak špatně?” vyhrkla jsem. V hlavě jsem přitom slyšela ozvěnu svých vlastních slov.

„Nějaký čas ano,” odpověděl Nash. „Vaše poznámky svědčí o tom, že jste byla schopna uchovávat si vzpomínky pouze po několik sekund. Někdy minutu nebo dvě. Ta doba se během let postupně prodlužovala.”

Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem tohle psala já. Vypadalo to jako zápisky narušeného člověka. Člověka, jemuž vybouchlo myšlení. Znovu jsem si vybavila ta slova. Bylo to, jako bych byla MRTVÁ.

„Omlouvám se,“ vypravila jsem ze sebe. „Nemůžu Wilsonová si ode mě převzala arch papíru. „Chápu, Christine, že vás to zneklidňuje. Já Vtom se mě zmocnila panika. Vstalajsem, ale místnost se se mnou začala točit. „Chci odejít,“ řekla jsem. „Tohle nejsem já. Nemohla jsem to být já. Já-já bych nikdy nikoho neuhodila. Nikdy. Já jenom

Nash se také vztyčil a potom i Wilsonová. Vykročila kupředu, jenže narazila do stolu a papíry smetla na podlahu. Vyklouzla z nich fotografie. „Panebože vyjekla jsem a ona na ni shlédla, sehnula se a zakryla ji dalším papírem. Ale i tak jsem viděla dost.

„To jsem bylajá?“ Můj hlas se změnil ve vřískot. „Byla jsem to já?“

Fotografie ukazovala hlavu mladé ženy. Vlasy měla stažené dozadu. Na první pohled se zdálo, že má nasazenou halloweenskou masku. Jedno oko bylo otevřené a dívalo se do kamery, druhé zakrývala obrovská fialová modřina a spodní i horní ret byly oteklé, zrůžovělé, pořezané. Napuchlé tváře dodávaly celému obličeji groteskní vzezření. Napadlo mě srovnání s oloupaným ovocem. Anebo švestkou, nahnilou a rozpraskanou.

„Tohle jsem byla já?“ vřískala jsem, přestože jsem navzdory oteklému, znetvořenému obličeji viděla, že ano.

Tehdy se moje mysl rozdělila, rozpůlila na dvě části. Jedna byla klidná, tichá. Vyrovnaná. Sledovala, jak druhá část mého já kolem sebe mlátí a ječí a jak ji Nash s Wilsonovou musí uklidňovat. Vážně by ses měla chovat slušně, jako by říkala ta první. Tohle je tak trapné.

Ale ta druhá část byla silnější. Převzala vedení, stala se mým pravým já. Znovu a znovu jsem vykřikovala, a pak jsem se obrátila a rozběhlajsem se ke dveřím. Nash vyrazil za mnou. Rozrazila jsem je a utíkala jsem, ačkolivjsem vůbec netušila, kam bych měla zamířit. Před očima se mi

mihla představa závory na dveřích. Spuštěného alarmu. Muže, který mě honí. Mého syna, jak brečí. Tohle už jsem kdysi udělala, pomyslela jsem si. Tohle všechno jsem už udělala.

V hlavě jsem měla prázdno.

Zřejmě se jim nakonec nějak podařilo mě utišit a přesvědčit, aby mě Nash mohl odvést. Další, na co si vzpomínám, je jízda autem, jak sedím vedle něj, a on řídí. Obloha se začala zatahovat, ulice vypadaly šedě, jakoby zploštěle. Mluvil na mě, ale nedokázalajsem se soustředit. Jako kdyby moje mysl o něco zakopla, upadla a zůstávala pozadu. Hleděla jsem z okna, pozorovala lidi na nákupech a věnčící psy, lidi s kočárky a děti na koloběžkách a říkalajsem si, jestli jsem tohle tohle hledání pravdyopravdu chtěla. Ovšem, možná se tak zlepší můj stav, ale kolik toho vůbec můžu získat? Stěží bych mohla očekávat, že se jednou probudím a budu vědět všechno, tak jako to vědí normální lidé, budu vědět, co jsem dělala den předtím, jaké plány mám pro den před sebou, jakými oklikami jsem dospěla tam, kde jsem, k osobě, jíž jsem. Doufat můžu jen v to, že jednoho dne při pohledu do zrcadla nepocítím obrovský šok, budu si pamatovat, že jsem si vzala muže jménem Ben a ztratila syna jménem Adam, a nebudu muset vidět výtisk svého románu, abych věděla, že jsem ho napsala.

Ale i to málo se zdá nedosažitelné. Myslela jsem na to, co jsem viděla na Fisherově oddělení. Šílenství a bolest. Roztříštěné mysli. K něčemu takovému mám blíž, říkalajsem si, než k uzdravení. Možná by nakonec bylo lepší, kdybych se naučila se svým stavem žít. Mohla bych říct Nashovi, že se s ním už nechci scházet, a mohla bych spálit svůj deník, pohřbít pravdy, které jsem dosud odhalila, ukrýt je stejně důkladně, jako jsou ukryté ty, které ještě neznám. Prchala bych před svou minulostí, ale neměla bych čeho litovat jen za pár hodin bych nevě

děla ani o tom, že někdy existoval můj deník nebo můj doktor a pak bych mohla žít prostě. Jeden den by následoval za druhým, bez souvislostí. Ano, občas by se vynořila vzpomínka na Adama. Prožila bych si jeden den žalu a bolesti, vzpomínala bych na to, o co jsem přišla, ale netrvalo by to dlouho. Brzy bych usnula a klidně zapomněla. Jak jednoduché by to bylo, napadalo mě. O tolik snazší než tohle.

Myslela jsem na tu fotografii. Její obraz se mi vypálil do paměti. Kdo mi tohle udělal? Proč? Vybavila jsem si vzpomínku na ten hotelový pokoj. Stále byla živá, dřímala pod povrchem, téměř na dosah. Dnes ráno jsem si četla o tom, že jsem s největší pravděpodobností měla milence, ale teď mi bylo jasné, že pokud tomu tak tedy skutečně bylo si na něj nepamatuju.

Nash stále mluvil. Netušila jsem o čem a skočila jsem mu do řeči. „Zlepšuje se můj stav?“ zeptala jsem se.

Po jeden úder srdce jsem se domnívala, že na mou otázku nemá odpověď, ale pak řekl: „Co myslíte?“

Zlepšoval se? Nebyla jsem si jistá. „Nevím. Ano. Možná že ano. Občas si pamatuju události z minulosti. Mám záblesky paměti. Objevují se, když si čtu deník. Působí skutečně. Pamatuju se na Claire. Adama. Svou matku. Ale jsou jako vlákna, která nedokážu udržet. Balónky, co se vznesou k nebi, než je stihnu pochytat. Nevzpomínám si na svou svatbu. Nepamatuju si Adamovy první krůčky, jeho první slovo. Nepamatuju se, jak začal chodit do školy ani že promoval. Vůbec nic. Nevím ani, jestli jsem u toho byla. Třeba Ben usoudil, že nemá smysl mě tam brát.“ Nadechla jsem se. „Dokonce si nepamatuju ani to, jak jsem se dozvěděla, že umřel. Anebo jeho pohřeb.” Rozplakala jsem se. „Mám pocit, že přicházím o rozum. Někdy nemůžu uvěřit tomu, že umřel. Dovedete si to představit? Občas si myslím, že mi Ben v tomhle lže, stejně jako ve všem ostatním.”

„Ve všem ostatním?”

„Ano,“ přitakalajsem. „O mém románu. O tom útoku. Důvodu, proč jsem ztratila paměť. O všem.”

„A proč tohle podle vás dělá?”

Něco mě napadlo. „Protože jsem asi měla nemanželský poměr. Byla jsem mu možná nevěrná.”

„Christine,” namítl. „To není pravděpodobné.”

Neříkalajsem nic. Samozřejmě že měl pravdu. V hloubi duše jsem také nevěřila tomu, že byjeho lži mohly být opravdu odloženou pomstou za něco, k čemu došlo před tolika lety. Skutečné vysvětlení bude zřejmě daleko prostší.

„Náhodou,” pokračoval Nash, „já si myslím, že se váš stav zlepšuje. Vzpomínáte si. Daleko častěji, než když jsme se setkali poprvé. Tyhle útržky paměti jsou určitě znakem pokroku. Znamená to, že

Obrátila jsem se k němu. „Pokrok? Tomuhle říkáte pokrok?” To už jsem málem křičela, zlost ze mě prýštila, jako bych ji dál nedokázala v sobě udržet. „Pokud je to tohle, pak nevím, jestli to chci.” Slzy se mi zatím neovladatelně řinuly z očí. „Nechci to!”

Zavřela jsem oči a poddala se svému žalu. Svým způsobem mi vědomí bezmoci dělalo dobře. Nemuselajsem si připadat zahanbená. Nash ke mně promlouval, nejdřív mi říkal, abych nebyla smutná, že se všechno v dobré obrátí, a pak abych se uklidnila. Ignorovala jsem ho. Nedokázala jsem se uklidnit a ani jsem nechtěla.

Zabrzdil a zastavil, vypnul motor. Otevřela jsem oči. Odbočili jsme z hlavní silnice a před námi byl park. Přes závoj slz jsem zahlédla partu chlapců nejspíš teenagerů -, jak hrají fotbal a dvě hromádky bund jim slouží jako brankové tyče. Dávalo se do deště, přesto pokračovali ve hře.

„Christine,” upřel na mě Nash oči, „mrzí mě to. Možná to dneska byla chyba. Já nevím. Doufal jsem, že tím vyvo

láme další vzpomínky. Mýlil jsem se. Na každý pád jste neměla zahlédnout tu fotografii…“

,Já ani nevím, jestli to bylo tou fotografií,” poznamenala jsem. Zatím jsem přestala vzlykat, ale obličej jsem měla celý zmáčený a cítilajsem, jak mi z nosu začíná unikat obrovský, nekonečný chrchel. „Nemáte kapesník?” požádala jsem. Natáhl se přese mě a začal prohledávat přihrádku na rukavice. „Bylo to tím vším,” pokračovala jsem. „To, jakjsem viděla ty lidi, představovala jsem si, že jsem na tom kdysi byla taky tak. A potom ten deník. Nemůžu uvěřit tomu, že jsem to byla já, že to já jsem něco takového napsala. Nemůžu uvěřit tomu, že jsem byla tolik

nemocná.”

Podal mi kapesník. „Ale už nejste,” poznamenal. Vzala jsem si ho a vysmrkala jsem se.

„Možná je to ještě horší,” řekla jsem tiše. „Psala jsem, že to bylo, jako bych byla mrtvá. Ale tohle? Tohle je horší. Tohle je, jako bych každý den umírala. Stále znovu. Potřebuju, aby se můj stav zlepšil. Nedokážu si představit, že si tímhle budu ještě dlouho procházet. Vím, že dnes večer půjdu spát, a až se zítra probudím, zase nebudu nic vědět, a stejně tak následující den a pak ten další, a takhle to bude pořád. Nedovedu si to představit. Už takhle dál nemůžu. Tohle není život, jen přežívání, přeskakování z jednoho okamžiku na druhý, bez jakékoliv potuchy o minulosti, bez plánů do budoucna. Takhle jsou na tom asi zvířata. Nej horší je, že ani nevím, co vlastně nevím. Tolik věcí mi může ublížit. Věcí, o nichž se mi zatím ani nezdálo.”

Položil ruku na mou. Vrhla jsem se k němu, vědoma si toho, co udělá, co musí udělat, a on to udělal. Rozevřel náruč a objal mě a já jsem mu dovolila mě obejmout. „To bude dobré,” říkal, „to bude dobré.” Vnímala jsem jeho hruď pod svou tváří a nadechlajsem se, nasála jsem do sebe jeho pach; vůni čerstvého prádla a slabounce

i něčeho dalšího. Potu a sexu. Ruku měl na mých zádech a já jsem cítila, jak se ta ruka pohybuje, dotýká se mých vlasů, mé hlavy, zpočátku jen lehce, ale pak pevněji, když jsem se znovu rozvzlykala. „To bude dobré,“ opakoval šeptem a já jsem zavřela oči.

„Kéž bych si aspoň dokázala vzpomenout na to, co se stalo,“ řeklajsem. „Té noci, kdyjsem byla napadena. Mám takový pocit, že kdybych si dokázala vybavit tohle, vzpomněla bych si na všechno.“

Potichu promluvil. „Nic nenasvědčuje tomu, že tohle je ten případ. Není důvod

„Ale já si to myslím,“ prohlásila jsem. „Jako bych to nějak věděla.“

Sevřel mě. Něžně, tak něžně, že jsem to téměř ani necítila. Vnímala jsem jeho tělo, tvrdé proti mému, zhluboka jsem dýchala a přitom jsem myslela na jinou dobu, kdy mě někdo takhle držel v náruči. Další vzpomínku. Oči

mám zavřené úplné stejné, a tělo přimáčknuté k télu někoho jiného, ale tohle je jiné. Nechci, aby mé ten muž držel. Ubližuje mi. Peru se s ním a pokouším se vyprostit, jenže je silnější a táhne mě k sobě. Ty děvko, říká. Couro, a přestože mu chci odporovat, neudělám to. Obličej mám přitisknutý kjeho košili, a stejně jako teď s Nashem, pláču, ječím. Otevřu oči a vidím modrou látku jeho košile, dveře, toaletku s třemi zrcadly a obraz malbu ptáka nad ní. Spatřím jeho paži, silnou, svalnatou, naběhlou žílu po její délce. Pusť mě! říkám a pak se mi točí hlava ajá se propadám, anebo mi podlaha jde vstříc, nedokážu to rozlišit. Popadne mě za vlasy a táhne mě ke dveřím. Zkroutím hlavu, abych zahlédla jeho obličej.

A v tu chvíli mi paměť opět selže. Ačkoliv si vzpomínám, že jsem se dívala na jeho obličej, nedokážu si vybavit, co jsem přitom viděla. Nemá žádné rysy, je prázdný. Jako kdyby se moje mysl s tou prázdnotou nedokázala vypořádat, rekapituluje si obličeje, které znám, probírá absurdní možnosti. Vidím doktora Nashe. Doktorku

Wilsonovou. Recepční na Fisherově oddělení. Svého otce. Bena. Vidím i svůj vlastní obličej, směju se, zatímco zvedám pěst k údem.

Prosím, žadoním, prosím, nedělej to. Ale můj útočník mnoha tváří přesto udeří a já cítím v ústech krev. Táhne mě po podlaze a pak jsem najednou v koupelně, na studené černobílé dlažbě. Na podlaze se sráží pára, místnostje provoněná květy pomeranče a já si vzpomenu, že jsem se těšila na koupel, zkrášlovala jsem se a představovala si, že třeba budu pořád ještě ve vaně, až přijde, a že se ke mně přidá a budeme se milovat, zčeríme vodu s bublinkami, zmáčíme podlahu, promáčíme si oblečení, všechno. Protože konečně, po všech těch měsících pochyb, v tom mám jasno. Miluju ho. Konečně vím, že ho miluju.

Hlava mi udeří o podlahu. Jednou, podruhé, potřetí. Vidím rozmazaně a dvojmo, pak se mi vrátí zrak. V uších mi hučí a on na mě něco křičí, ale nerozumím co. Odráží se to jako ozvěna, jako kdyby tu byli dva muži, oba mě drželi, oba kroutili mou paži, oba mě chytali za vlasy a klečeli mi na zádech. Prosím ho, aby mě pustil, a já jsem tu taky dvakrát. Polykám. Krev.

Hlava mi odletí dozadu. Zmocní se mě panika. Jsem na kolenou. Vidím vodu, bublinky, už vyčpělé. Pokouším se promluvit, ale nejde to. Jeho ruka mi svírá krk a já nemůžu dýchat. Jsem vržena vpřed a dolů, dál dolů, tak rychle, až si myslím, že to nikdy neskončí, a pak mám hlavu ve vodě. Pomerančové květy v hrdle.

Slyším nějaký hlas. „Christine!“ volá na mě. „Christine, stůjte!“ Otevřu oči. Nějakým způsobem jsem se dostala z auta. Utíkala jsem. Přes park, jak nejrychleji jsem dovedla, a za mnou běžel Nash.

Seděli jsme na lavičce. Betonové stojný přeložené dřevěnými příčkami. Jedna chyběla a ostatní se pod naší vahou prohýbaly. Vzadu na krku jsem cítila slunce, na zemi jsem viděla jeho dlouhé stíny. Chlapci se stále ještě věnovali fotbalu, ačkoliv hra už zřejmě končila; ně

kteří se rozcházeli, jiní si povídali, jedna hromádka bund zmizela, a branka tak ztratila druhý konec. Nash se mě zeptal, co se stalo.

„Na něco jsem si vzpomněla.”

„Z té noci, kdy jste byla napadena?”

„Ano,” přitakala jsem.,Jak jste to poznal?”

„Křičela jste. Neustále jste opakovala: ,Nech mě být,‘ pořád dokola.”

„Bylo to, jako bych tam opravdu byla,” řeklajsem. „Omlouvám se.”

„Prosím vás, neomlouvejte se. Máte chuť mi vyprávět o tom, co jste viděla?”

Popravdě ani ne. Jako by mi nějaké prapůvodní instinkty napovídaly, že bude nejlepší ponechat si tu vzpomínku pro sebe. Ale potřebovala jsem jeho pomoc a věděla jsem, že mu můžu důvěřovat. Všechno jsem mu to pověděla.

Když jsem domluvila, chvíli mlčel a pak se zeptal: „To je všechno?”

„Ano,” odpovědělajsem. „Myslím, že ano.”

„Nevzpomínáte si, jak vypadal? Ten, kdo vás napadl?”

„Ne, nedokážu si ho vybavit.”

„Ani jeho jméno?”

„Ne,” zopakovalajsem, „vůbec nic.” Pakjsem zaváhala. „Myslíte, že by mi pomohlo dozvědět se, kdo mi to udělal? Kdybych ho viděla. Vzpomněla si na něj…”

„Nemáte důkazy, Christine. Nic, co by dosvědčilo, že to je pravda.”

„Ale mohlo by mi to pomoct?”

„Zdá se, že je to jedna z vašich nejvíc potlačovaných vzpomínek

„Takže mohlo?”

Chvíli mlčel, než promluvil. „Užjsem to navrhoval dřív, možná bývám prospělo, kdybyste se tam vrátila…”

„Ne,” namítla jsem. „Ani to neříkejte.”

„Jeli bychom tam společně. Nic se vám nestane. Ručím vám za to. Kdybyste se tam znovu ocitla… V Brightonu „Ne.”

„Třeba byste si vzpomněla „Ne! Prosím vás.“

„A možná by vám to pomohlo.“

Sklopila jsem oči na své ruce složené v klíně. „Nedokážu se tam vrátit,“ prohlásila jsem. „Prostě neo v a

muzu.

„Tak dobrá/ povzdychl si. „Promluvíme si o tom později?“

„Ne,” zašeptala jsem. „Nemůžu.“

„Dobrá,“ opakoval. „Jak chcete.“

Usmál se, ale vypadal zklamaně. Pocítila jsem nutkání mu něco dát, přimět ho, aby můj případ nevzdal. „Pane doktore…/ oslovila jsem ho.

„Ano?”

„Onehdy jsem si zapsala jednu věc, co se mi vybavila. Třeba to s tím nějak souvisí. Já nevím.”

„Povídejte.” Naše kolena se setkala. Ani jeden z nás se neodtáhl.

„Když jsem se probudila,” vyprávěla jsem, „tak nějak jsem věděla, že jsem v posteli s jakýmsi mužem. Pamatovala jsem si jeho jméno. Ale Ben to nebyl. Napadlo mě, jestli to nemohlo býtjméno toho muže, s nímžjsem měla nemanželský poměr. Toho, který mě napadl.”

„To je možné,” řekl. „Mohl to být začátek vynořování potlačených vzpomínek. Jaké bylo to jméno?”

Najednoujsem neměla chuť mu to říct, vyslovit to nahlas. Měla jsem pocit, že když to udělám, stane se skutečností, přičaruje mi zpátky mého útočníka. Zavřela jsem oči.

„Ed,” zašeptalajsem. „Myslelajsem si, že se probouzím vedle někoho, kdo se jmenuje Ed.”

Nastalo ticho. Po jediný úder srdce, kterýjako by trval věčnost.

„Christine,” řekl pak. „To je moje jméno. Tá se imenuju Ed. Ed Nash.”

Mé myšlenky se na okamžik rozutíkaly. Nejdřív mě napadlo, že tím násilníkem byl on. „Cože?“ opáčila jsem v náhlém záchvatu hrůzy.

„Takhle se jmenuju. Už jsem vám to řekl. Možnájste si to zapsala. Jmenuju se Edmund. Ed.“

Uvědomila jsem si, že to nemohl být on. Tehdy se sotva narodil.

„Jenže

„Nejspíš to jsou jenom smyšlenky. Jak to vysvětlovala ta doktorka.”

„Ano, ale

„Anebo na vás zaútočil někdo, kdo se jmenuje stejně?”

Zasmál se, jako by situaci zlehčoval, ale tím mi odhalil něco, co mi došlo až později teprve poté, co mě odvezl domů. To ráno jsem se probudila spokojená. Šťastná, že jsem v posteli s někým, kdo se jmenuje Ed. Jenže to nebyla vzpomínka. Byla to jen fantazie. To, že jsem se probudila vedle muže jménem Ed, nebylo něco, co se stávalo v minulosti přestože moje vědomí, má probouzející se mysl netušila, kdo to je -, ale něco, co jsem chtěla do budoucna. Chtěla jsem spát s Nashem.

A pakjsem mu to neuváženě pověděla. Vyprávělajsem mu o tom, jaké pocity jsem k němu zřejmě skrývala. Samozřejmě se zachoval profesionálně. Oba jsme předstírali, že tomu, co se stalo, nepřipisujeme žádný význam, čímž se právě ukázalo, že to svůj význam má. Vrátili jsme se k autu, odvezl mě domů. Nezávazně jsme klábosili. O počasí. Benovi. O čemkoliv se dalo, celé oblasti zkušeností, z nichž jsem byla naprosto vyloučená. Vjednu chvíli prohlásil: „Dnes večer jdeme do divadla,” a já jsem si všimla, jak opatrně použil množné číslo. Netrapte se tím, chtěla jsem říct. Já vím, kde je moje místo. Ale nic jsem neřekla. Nechtěla jsem, aby si myslel, že jsem naštvaná.

Slíbil, že nazítří zavolá. „Pokud jste si jistá, že v tom chcete pokračovat../

Věděla jsem, že teď s tím nemůžu přestat. Leda až poté, co se dozvím pravdu. Sama sobě jsem tohle dlužila, jinak bych žilajen napůl. „Ano, ano, chci,“ ujistilajsem ho. Tak či onak jsem potřebovala, aby mi připomněl, že si mám zapisovat do deníku.

„Dobře. Myslím, že bychom příště mohli odkrýt další neznámé místo ve vaší minulosti. A nebojte se. Vydáme se jinam. Napadlo mě, že bychom si mohli zajet do toho pečovatelského domova, kam jste se přestěhovala po odchodu z Fisherova oddělení. Jmenuje se to Waringův pečovatelský ústav.” Mlčela jsem. „Není to tak daleko od místa, kde bydlíte. Mám tam zavolat?”

Na chvilku jsem se zamyslela, přemýšlela jsem o tom, k čemu by to mohlo být dobré, ale pak jsem si uvědomila, že nemám na vybranou, a řekla si, že cokoliv je lepší než nic.

Nahlas jsem prohlásila: „Proč ne? Zavolejte jim.“

*

Utery, . listopadu

Je dopoledne. Ben navrhl, že bych mohla umýt okna. „Napsal jsem to na tabuli,“ řekl a nasedal do auta. „V kuchyni.”

Podívala jsem se na to. Umýt okna, stojí tam a vedle toho váhavý otazník. Říkala jsem si, jestli si myslel, že na to třeba nebudu mít čas, přemýšlelajsem o tom, co podle něj celé dny dělám. Neví, že poslední dobou trávím celé hodiny Čtením svého deníku, a někdyještě víc hodin psaním do něj. Netuší, že se scházím s Nashem.

Napadlo mě, co jsem asi dělala předtím, dokud moje dny nebyly takhle vyplněné. To jsem opravdu trávila všechen čas sledováním televize, na procházkách anebo při domácích pracích? Trávila jsem hodinu za hodinou usazená v křesle, kde jsem naslouchala tikání hodin a přemýšlela o svém životě?

Umýt okna. Možná jsem některé dny při čtení podobných instrukcí cítila odpor, chápalajsem je jako snahu řídit mi život, ale dnes jsem se na ně dívala se zalíbením, nevidělajsem v nich nic zlověstného, jen snahu nějak mě zaměstnat. Usmála jsem se, avšak vzápětí mě napadlo, jak je život se mnou asi těžký. Musí podnikat složitá opatření, aby si mohl být jistý, že se mi nic nepřihodí, a i tak si nejspíš neustále dělá starosti, že třeba začnu zmatkovat, uteču, anebo se stane něco ještě horšího. Pamatovala jsem si,

jakjsem četla o požáru, který zničil většinu naší minulosti, požáru, o němž mi Ben nikdy neřekl, že bych za něj mohlajá, i když tak to nejspíš bylo. Vidělajsem hořící dveře, kvůli hustému kouři téměř neviditelné, pohovku, která se roztěká, jako kdyby byla z vosku -, a ta vidina se vznášela téměř na dosah, ale odmítala se převtělit ve vzpomínku a zůstávalajen snovým přeludem. A Ben mi to odpustil, pomyslela jsem si, stejně jako mi zřejmě odpustil spoustu dalšího. Vyhlédla jsem z kuchyňského okna a skrze odraz svého vlastního obličeje jsem viděla posekaný trávník s úhlednými okraji, kůlnu, plot. Uvědomila jsem si, že Ben musel o mém milenci vědět přinejmenším potom, co mě našli v Brightonu, pokud ne dřív. Kolik sil ho musela stát péče o mě poté, co jsem ztratila paměť a přitom si musel být vědom toho, že když k tomu došlo, odjela jsem z domova, abych se vyspala s někým jiným. Myslela jsem na to, co jsem viděla, co jsem si zapsala do deníku. Moje mysl byla narušená. Zničená. Přesto stál při mně i v situaci, kdy by mě jiný muž nejspíš odkopl se slovy, že si za všecko můžu sama… Odvrátila jsem pohled od okna a podívala se pod dřez. Čisticí prostředky. Mýdlo. Kartony s práškem, nádobky s leštidlem. Stál tam červený plastový kbelík a já jsem do něj napustila vodu, přidala trochu saponátu a kapku octa .Jakjsem se mu za to odvděčila? říkala jsem si. Popadla jsem houbu a dala se do mytí okna; začala jsem u horního rámu a propracovávala se dolů. Toulalajsem se po Londýně, chodila po doktorech, nechala si udělat magnetickou rezonanci, byla jsem se podívat do našeho starého domu a do ústavu, kde mě po úrazu léčili, a to všechno, aniž bych mu o tom řekla jediné slovo*. A proč? Protože mu nevěřím? Protože se rozhodl, že mě uchrání pravdy, že můj život udělá co nejjednodušším a nejprostším? Sledovala jsem, jak mýdlová voda stéká po okně v pramíncích a vytváří dole loužičky, a pakjsem vzala hadr a okno jsem důkladně vyleštila.

Teď vím, že pravda je ještě mnohem horší. Dneska ráno jsem se probudila s téměř ochromujícím pocitem viny, hlavou mi kroužila slova Měla by ses za sebe stydět. Budeš toho litovat. Napřed jsem se domnívala, že se probouzím vedle muže, který není mým manželem, až později jsem zjistila pravdu. Že jsem ho zradila. Dvakrát. Poprvé před lety, s mužem, který mě následně o všechno připravil, a teď jsem to udělala zas, přinejmenším ve svém srdci. Vypěstovala jsem si směšnou, dětinskou závislost na svém lékaři, který se mi snaží pomoct, pokouší se mě utěšit. Na lékaři, jehož podobu si teď ani nedokážu vybavit, nevzpomínám si, že bych se s ním kdy setkala, ale dobře vím, že je daleko mladší nežjá a má přítelkyni. A nakonec jsem mu to řekla! Sice ne záměrně, ale řekla. Cítím víc než jen vinu. Připadám si hloupě. Nedovedu si vůbec představit, jak jsem mohla dospět do takového stadia. Jsem k politování.

Učinila jsem rozhodnutí. Přestože Ben nesdílí mou víru v to, že léčba bude fungovat, nedokážu uvěřit tomu, že by mi odpíral příležitost se o tom přesvědčit. Kdybych po tom toužila, určitě by mi nebránil. Jsem dospělá osoba a on není žádná zrůda, jistě se mu můžu svěřit s pravdou. Spláchla jsem vodu do dřezu a kbelík jsem znovu napustila. Povím to svému manželovi. Už večer. Až se vrátí domů. Takhle to dál nejde. Pokračovala jsem v mytí oken.

Tohle jsem napsala před hodinou, ale teď už si tím tak jistá nejsem. Myslím na Adama. Přečetla jsem si o fotografiích v plechové krabici, a přesto stále nenacházím žádné jeho snímky vystavené. Ani jediný. Nedokážu uvěřit tomu, že by Ben anebo kdokoliv jiný ztratil syna a pak ze svého domova vymazal všechny stopy po něm. Nepřipadá mi

to správné, nezdá se mi to možné. Můžu věřit člověku, který udělá něco takového? Vzpomněla jsem si, že jsem četla o tom, jak jsme spolu seděli v parku na Parliament Hill a kdy jsem se ho zeptala na rovinu. A on lhal. Listuju zpátky svým deníkem a znovu si to čtu. Neměli jsme zádně děti? zeptala jsem se a on mi odpověděl: Ne, neměli. Mohl to opravdu dělat jen proto, že mě chtěl chránit? Mohlo mu skutečně připadat, že takhle je to nejlepší? Neříkat mi nic jiného než to, co je nezbytně nutné, co je příhodné?

A co také zabere nejméně času. Musí ho to strašně nudit, když mi vypráví stejnou událost stále dokola, každý den. Napadá mě, že důvod, proč krátí vysvětlení a upravuje příběhy, se mnou nakonec nemá nic společného. Třeba je to proto, aby si při jejich neustálém opakování udržel zdravý rozum.

Mám pocit, že z toho zešílím. Všechno mi proplouvá mezi prsty, všechno se mění. Jsem o něčem přesvědčená a vzápětí si myslím pravý opak. Věřím všemu, co mi říká můj manžel, a hned nato nevěřím ničemu. Důvěřuju mu a nedůvěřuju. Nic se nezdá být skutečné, všechno působí jako smyšlenka. Dokonce já sama.

Kéž bych si mohla být jednou věcí jistá. Jedinou věcí, o které se mi nemusí říkat, která se mi nemusí připomínat.

Kéž bych věděla, s kým jsem byla tehdy v Brightonu. Kéž bych věděla, kdo mi tohle udělal.

*

Později. Právě jsem domluvila s Nashem. Podřimovala jsem v obývacím pokoji, a když zabzučel telefon, televize byla zapnutá, její zvuk ztlumený. Na okamžik jsem netušila, kde jsem, jestli spím, nebo bdím. Mělajsem pocit, že

slyším hlasy, stále hlučnější. Uvědomila jsem si, že jeden je můj vlastní a ten druhý zní jako ten Benův. Jenomže říkal Ty zasraná kurvo a horší věci. Ječela jsem, nejdřív rozzlobeně, potom strachy. Slyšela jsem prásknutí nějakých dveří, úder pěsti, třeskot rozbíjeného skla. Tehdy jsem si uvědomila, že to je sen.

Otevřelajsem oči. Na stolku přede mnou stál otřískaný hrnek s vystydlou kávou, vedle něj nervózně bzučel telefon. Ten vyklápěcí. Zvedlajsem ho.

Byl to Nash. Představil se, nicméně mi jeho hlas připadal povědomý. Zeptal se, jestli jsem v pořádku. Řekla jsem, že ano a že jsem četla svůj deník.

„Pak tedy víte, o čem jsme včera mluvili?”

Projel mnou šok. Hrůza. Takže se rozhodl si to vyříkat. Pocítila jsem jiskřičku naděje třeba je na tom ve skutečnosti podobně; cítí stejnou matoucí směs touhy a strachu -, ale vzápětí se rozplynula. „O tom domově, v němž jste pobývala, když jste odjela z nemocnice?” dodal. „Jde o Waringův pečovatelský ústav.”

„Ano,” řekla jsem.

„No ajájsem tam dnes ráno zavolal. Půjde to. Můžeme se tam zajet podívat. Řekli, že v podstatě kdykoliv.” Budoucnost. Už zase mi připadala téměř bezpředmětná. „Příštích několik dní mám poměrně hodně práce,” oznámil mi. „Co kdybychom tam zajeli ve čtvrtek?”

„To zní dobře,” odpověděla jsem. Zdálo se, že na tom, kdy tam pojedeme, nezáleží. Stejně jsem nechovala žádné velké naděje, že by mi to mohlo pomoct.

„Výborně,” prohlásil. „Zavolám vám.”

Už jsem se s ním chtěla rozloučit, když jsem si vzpomněla na to, co jsem napsala předtím, než jsem si zdřímla. Uvědomilajsem si, že můj spánek nemohl být hluboký, protože jinak bych všechno zapomněla.

„Pane doktore, můžu s vámi o něčem mluvit?”

„Ano.”

„O Benovi?“

, Jistě.“

Jak víte Jsem ze spousty věcí zmatená. Dost mi toho zamlčuje. I důležité věci. O Adamovi. Mém románu. A lže mi i jinak. Tvrdí, že můj stav způsobila dopravní nehoda.”

„Dejme tomu,“ řekl a na okamžik se odmlčel, než pokračoval. „Proč to ale podle vás dělá?“ Zdůraznil přitom slůvko vás místo proč.

Na okamžikjsem se zamyslela. „Netuší, že si všechno zapisuju. Netuší, že já vím, že to tak není. Asi je to pro něj

takhle snazší.”

Jen pro něj?”

„Ne. Asi je to tak snazší i pro mě. Nebo si to aspoň myslí. Jenže není. Znamená to totiž, že ani nevím, jestli mu můžu důvěřovat.”

„Christine, všichni neustále obměňujeme fakta, přepisujeme historii, abychom si věci usnadnili, aby nám zapadaly do upřednostňovaných verzí skutečných událostí. Děláme to automaticky. Vymýšlíme si vzpomínky, aniž bychom si uvědomovali, že se obelháváme. Když si často opakujeme, že se něco stalo, nakonec tomu začneme věřit, a pak si na to vlastně můžeme i vzpomenout. Nedělá Ben něco takového?”

„Možná,” přitakala jsem. „Jenže já mám pocit, že mě zneužívá. Zneužívá mé nemoci. Domnívá se, že může pře

pisovat minulost, jak se mu zlíbí, a já na to nikdy nepřijdu, nikdy se nedozvím, že je to jinak. Jenže já to o něm vím. Vím přesně, že tohle dělá. A proto mu nemůžu důvěřovat. Nakonec mě tím od sebe odhání, pane doktore. Všechno tím jenom ničí.”

„Takže co se s tím podle vás dá dělat?”

Odpověď jsem už znala. Četla jsem si, co jsem zapsala dnes ráno, stále znovu. O tom, jak bych mu měla důvěřovat. O tom, že bych mu důvěřovat neměla. Jediné, na co jsem nakonec dokázala myslet, byla slova: Takhle to dál nejde.

„Musím mu říct, že si píšu deník,“ prohlásila jsem. „Musím mu říct, že se s vámi scházím.”

Nějakou chvíli nic neříkal. Nevěděla jsem, co očekávám. Nesouhlas? Pak se konečně ozval. „Možná máte pravdu.”

Zaplavila mě úleva. „Vážně si to myslíte?”

„Ano. Už pár dní si říkám, že by to asi bylo nejlepší. Neměl jsem tušení, že se Benova verze minulosti bude tolik lišit od toho, co si začnete vybavovat. Nenapadlo mě, jak vás to rozruší. Ale zároveň vím, že zatím máme pouze poloviční obraz skutečnosti. Podle toho, co jste říkala, se vám začínají vybavovat další a další potlačené vzpomínky. Kdybyste si s Benem promluvila o minulosti, mohli bychom udělat velký krok vpřed.”

„Myslíte?”

„Ano. Nejspíš byla chyba, že jsme vaše léčení drželi před Benem v tajnosti. Navíc jsem dnes mluvil se zaměstnanci ve Waringově pečovatelském ústavu. Chtěl jsem získat představu o tom, jak to tam chodí. Mluvil jsem se ženou, s níž jste se sblížila. Jednou ze zaměstnankyň. Jmenuje se Nicole. Říkala, že tam teprve nedávno začala znovu pracovat, ale měla velkou radost, když se dozvěděla, že jste se vrátila domů. Tvrdila, že by vás nikdo nemohl milovat víc než Ben. Chodil za vámi v podstatě každý den. Vyprávěla, jak s vámi sedával, ve vašem pokoji nebo na zahradě. A tak moc se snažil působit vesele, navzdory okolnostem. Všichni ho tam dobře znali. Těšili se najeho návštěvy.” Na okamžik se odmlčel. „Co kdybyste Benovi navrhla, aby se tam jel s námi podívat?” Následovala další pauza. „Koneckonců bych se s ním asi měl seznámit.”

„Vy jste se nikdy nesetkali?”

„Ne. Jen jsme spolu krátce mluvili po telefonu, když jsem mu poprvé zavolal kvůli tomu, že bych se s vámi chtěl setkat. Moc dobře to neprobíhalo…”

V tu chvíli mi to došlo. To byl ten důvod, proč navrhl,

abych s sebou vzala Bena. Chce se s ním konečně seznámit. Chce, aby všechno vyšlo navenek, postarat se o to, aby se trapas ze včerejška už nemohl opakovat.

„Dobře,“ souhlasila jsem. „Když myslíte.”

Řekl, že si to myslí. Pak dlouho vyčkával, než znovu promluvil. „Christine. Neříkala jste, že jste si četla deník?”

„Ano,“ přikývla jsem. Zase na něco čekal.

„Dnes ráno jsem vám nevolal. Neřekl jsem vám, kde je.“

Uvědomila jsem si, že to je pravda. Šla jsem do šatní skříně sama od sebe, a přestože jsem nevěděla, co může být uvnitř, sáhla jsem po krabici od bot a otevřela ji prakticky bez přemýšlení. Sama jsem ho našla. Skoro jako bych si pamatovala, že tam bude.

„To je skvělé,” zajásal Nash.

Tohle píšu v posteli. Je pozdě, ale Ben je ve své pracovně, na druhé straně podesty. Slyším ho, jak pracuje, klapání jeho klávesnice, klikání myši. Občas zaslechnu povzdech, zapraskání židle. Představuju si ho, jak mžourá na obrazovku, hluboce se soustředí. Doufám, že uslyším, jak vypíná počítač, až bude připraven jít spát, a než vejde, já budu mít čas ukrýt deník. Navzdory tomu, co jsem si myslela dnes ráno, i tomu, že jsem souhlasila s Nashem, si teď jsem jistá tím, že nechci, aby si manžel přečetl, co jsem psala.

Mluvila jsem s ním u večeře. „Můžu se tě na něco zeptat?” nadhodila jsem, a když vzhlédl, tak jsem pokračovala. „Proč jsme nikdy neměli děti?” Asi jsem ho zkoušela. Přála jsem si, aby mi prozradil pravdu, vyvrátil mé přesvědčení.

„Nikdy se na to nezdála vhodná doba,” odpověděl. „A pak už bylo moc pozdě.”

Odsunulajsem talíř, celá zklamaná. Domů se vrátil pozdě, zavolal na mě, když vcházel dovnitř, a zeptal se, jak se mám. „Kde jsi?“ dodal. Znělo to jako obvinění.

Křikla jsem na něj, že jsem v kuchyni. Připravovala] sem večeři, krájela cibuli k osmažení v olivovém oleji, který se zahříval na varné desce. Zastavil se ve dveřích, jako by váhal, jestli vejít. Vypadal unaveně. Nespokojeně. „Děje se něco?“ zeptala jsem se.

Všiml si nože v mé ruce. „Co to děláš?“

„Vařím večeři,“ odpověděla jsem. Usmála jsem se na něj, ale on mi úsměv nevrátil. „Napadlo mě, že bychom si mohli dát omeletu. V ledničce jsem našla pár vajec a houby. Máme brambory? Nemohlajsem je nikde najít

„Na dnešekjsem plánoval vepřové kotlety,” oznámil mi. „Koupil jsem je včera. Myslel jsem, že si dáme kotlety.”

„Promiň,” řekla jsem. „Já

„Ale tak ne. Bude omeleta, pokud na ni máš chuť.”

Cítila jsem, jak se konverzace zadrhuje, ubírá se směrem, který jsem nechtěla. Upíral pohled na prkýnko, nad nímž se vznášel nůž.

„Nemám,” zasmála jsem se, jenže on se k mému smíchu nepřidal. „To nevadí. Nedošlo mi to. Můžu klidně

„Užjsi nakrájela cibuli,” podotkl. Jeho slova zněla dutě. Jako holé, ničím nepřikrášlené konstatování.

„Já vím, ale… Přesto si ještě můžeme dát ty kotlety.”

Jak chceš,” řekl. Obrátil se a vydal se do jídelny. „Prostřu stůl.” Neodpověděla jsem. Nechápala jsem, co jsem provedla, pokud vůbec něco. Vrátila jsem se k cibuli.

Později jsme seděli naproti sobě. Jedli jsme téměř mlčky. Zeptala jsem se ho, jestli se něco přihodilo, ale on pokrčil rameny a řekl, že ne. „Měl jsem dlouhý den,” bylo jediné, co mi prozradil, a dodal zbytečně, že „v práci”. Konverzace skončila dřív, než mohla doopravdy začít, a tak jsem usoudila, že mu o svém deníku a Nashovi raději

nepovím. Šťourala jsem se v jídle a snažila se nedělat si starosti koneckonců, říkala jsem si, i on má nárok na špatný den -, ale nahlodávala mě úzkost. Cítila jsem, jak mi příležitost promluvit si proklouzává mezi prsty, a nevěděla jsem, jestli se zítra probudím se stejným přesvědčením o tom, že je to ta správná věc. Nakonec jsem to už nemohla vydržet. „Plánovali jsme děti?“ zeptala jsem se.

Vzdychl. „Christine, je to nutné?”

„Promiň,“ řekla jsem. Stále ještě jsem netušila, co se chystám říct, pokud vůbec něco. Asi by bývalo bylo lepší nechat to být. Ale vědělajsem, že to nedokážu. „Já jen že se mi dneska přihodilo něco velice zvláštního/ Snažila jsem se svým slovům dodat lehkovážnost, žoviálnost, které jsem necítila. „Myslím, že jsem si na něco vzpomněla.”

„Na co?”

„Ano. Totiž, nevím…”

„Pokračuj,” vybídl mě a naklonil se, náhle plný zájmu. „Na co sis vzpomněla?”

Upřela jsem oči na stěnu za ním. Visel tam obrázek, fotografie. Okvětní lístky růže, zvětšené, ale černobílé, na nichž stále ještě ulpívaly kapičky rosy. Vypadá lacině, napadlo mě. Hodila se spíš do nějakého obchodního domu.

„Vzpomnělajsem si, že se mi narodilo dítě.”

Opřel se na židli. Vyvalil oči a pak je úplně zavřel. Nadechl se a pomalu, dlouze vydechoval.

„Je to pravda?” naléhala jsem. „Měli jsme miminko?” Jestliže mi teď bude lhát, říkala jsem si, tak nevím, co udělám. Nejspíš se s ním pohádám. Povím mu všechno v jediném, nekontrolovatelném, katastrofickém výlevu. Otevřel oči a upřel je do mých.

„Ano. Je to pravda.”

Vyprávěl mi o Adamovi a ve mně se rozhostila úleva. I když poznamenaná bolestí. Všechny ty roky, navždy ztracené. Okamžiky, na které si vůbec nevzpomínám, které už nikdy nevrátím. Cítila jsem, jak se ve mně probouzí tou

ha, cítila jsem, jak roste a najednou je tak velká, až jsem měla pocit, že mě pohltí. Ben mi vyprávěl o Adamově narození, jeho dětství, jeho životě. Kam chodil do školy, o hře o Zrození Páně, v níž účinkoval, když mu byly tři, o jeho dovednostech na fotbalovém hřišti a běžecké dráze, zklamání nad výsledky zkoušek. Jeho děvčatech. O tom, jakjedna neuváženě ubalená cigareta byla mylně pokládána za joint. Kladla jsem mu otázky a on mi na ně odpovídal; zdálo se, že mu dělá dobře, když může o našem synovi mluvit, jako kdyby vzpomínky dokázaly zahnat špatnou náladu.

Přistihla jsem se, že zavírám oči, zatímco mluví. Hlavou se mi míhaly obrazy obrazy Adama, mě a Bena -, ale nedovedla jsem říct, jestli to jsou vzpomínky, nebo jen představy. Když domluvil, otevřela jsem oči a na okamžik jsem byla šokovaná tím, kdo proti mně sedí, jak zestárl, jak moc se nepodobá mladému otci, jehož jsem si představovala.

„Ale nejsou tu žádné jeho fotografie/* namítla jsem. „Nikde.“

,Já vím,“ přitakal nervózně. „Vždycky tě rozruší.“ „Cože?“

Neodpověděl. Možná neměl sílu povědět mi o Adamově smrti. Působil tak nějak poraženě. Vyčerpaně. Hryzlo mě svědomí kvůli tomu, co mu provádím, co jsem mu prováděla každý den.

,Já to unesu,“ řekla jsem. „Vím, že je mrtvý.**

Vypadal zaskočeně. Nerozhodně. „Ty… to víš?“

„Ano,“ odpověděla jsem. Chystalajsem se mu povědět o svém deníku, vysvětlit mu, že mi všechno tohle řekl už dříve, ale neudělalajsem to. Jeho rozpoložení se zdálo být křehké, ve vzduchu viselo napětí. Mohlo to počkat. „Prostě to tak cítím/* prohlásila jsem.

„To dává smysl. Už jsem ti to říkal.**

To byla samozřejmě pravda. Říkal. Stejně jako mi už dříve vyprávěl o Adamově životě. A přesto jsem si uvědo-

milá, že zatímco mijedno vyprávění připadá skutečné, to druhé nikoliv. Uvědomila jsem si, že nevěřím tomu, že můj syn je mrtvý.

„Pověz mi o tom znovu,“ požádala jsem ho.

Vyprávěl mi o válce, mině u krajnice. Poslouchalajsem co možná nejklidněji. Mluvil o Adamově pohřbu, pověděl mi o salvě nad jeho rakví, zakryté státní vlajkou. Snažila jsem se svou mysl přinutit ke vzpomínkám, i když tak obtížným takhle příšerným. Nic se nedostavilo.

„Chtěla bych tam zajít,“ oznámila jsem mu. „Chtěla bych vidět jeho hrob.“

„Chris,“ namítl. „Nejsem si jistý…“

Došlo mi, že bez vzpomínek budu muset vidět nějaký důkaz toho, že je mrtvý, jinak v sobě navždy ponesu naději, že tomu tak není. „Chci ho vidět,“ naléhala jsem. „Musím.“

Pořád ještě jsem čekala, že to nejspíš odmítne. Možná mi řekne, že to nepovažuje za dobrý nápad, že by mě to mohlo příliš rozrušit. Co bych pak mohla dělat? Jak bych ho k tomu mohla přinutit?

Ale neudělal to. „Zajdeme tam o víkendu,“ řekl. „Slibuju.“

Úleva se smísila s děsem, zůstala jsem jako opařená.

Uklízeli jsme nádobí po večeři. Já jsem stála u dřezu a nádobí, které mi podával, jsem namáčela do horké, saponátové vody; drhla jsem ho, podávala mu ho zpátky k utření a celou tu dobu jsem se snažila vyhnout se pohledu na svůj odraz v okně. Nutila jsem se myslet na Adamův pohřeb, představovala jsem si, jak jednoho zamračeného dne stojím na trávníku vedle mohyly hlíny a dívám se na rakev položenou na márách nad jámou v zemi. Pokoušela jsem se představit si, jak slyším vypálenou salvu, hru osamělé trubky, zatímco my-jeho rodina, jeho přátelé tiše vzlykáme.

Ale nešlo to. Nebylo to tak dávno, a přesto jsem to ve vzpomínce neviděla. Zkusilajsem si představit, jakjsem se musela tehdy cítit. To ráno bych se probudila, aniž bych měla vůbec ponětí o tom, že mám dítě; Ben by mě musel napřed přesvědčit o tom, že jsem měla syna, a pak taky o tom, že odpoledne strávíme na jeho pohřbu. Nepředstavovala jsem si hrůzu, ale otupělost, nedůvěru. Neskutečnost. To, co dokáže pojmout mysl, má své hranice, a s něčím takovým by se jistě žádná mysl nedokázala vyrovnat, natožpak ta moje. Představuju si, jak mi říkají, co si mám obléct, vedou mě z domu do přistaveného auta, usazují na zadním sedadle. Nejspíš jsem si cestou říkala, na čí pohřeb to vlastně jedeme. Nebo mi to připadalo jako můj vlastní funus.

Podívala jsem se na Benův odraz v okně. To on by všechno tohle musel zvládnout, v době, kdy byl jeho vlastní žal nejčerstvější. Možná by bylo laskavější vůči nám všem, kdyby mě na ten pohřeb s sebou nevzal. Se zamrazením mě napadlo, zdali to takhle ve skutečnosti neudělal.

Stále jsem nevěděla, jestli mu mám povědět o doktoru Nashovi. Už zase vypadal unaveně, téměř sklíčeně. Usmál se, jen když jsem zachytila jeho pohled, ajá mu úsměv vrátila. Možná později, říkala jsem si, ačkoliv jsem netušila, kdy by mohla nastat vhodnější doba. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že za jeho špatnou náladu můžu já, způsobila jsem ji něčím, co jsem provedla, nebo naopak neprovedla. Uvědomila jsem si, že mi na tomhle muži opravdu hodně záleží. Nebyla jsem si jistá, jestli ho miluju a ani teď to nevím -, ale to proto, že vlastně ani netuším, co je to láska. I přes nejasné, neposedné vzpomínky na Adama k němu cítím lásku, potřebu chránit ho, touhu dát mu všechno; cítím, že je mou součástí a bez něj nejsem celistvá. Ke své matce ovšem, když se objeví v mých vzpomínkách, pociťuju jinou lásku. Složitější vztah, s námitkami a překážkami. Vztah, kterému zcela

nerozumím. Ale k Benovi? Přitahuje mě. Důvěřuju mu navzdory tomu, že mi lhal, vím, že mu jde pouze o moje dobro -, ale můžu říct, že ho miluju, když si jenom vzdáleně uvědomuju, že ho znám víc než pár hodin?

Nevím. Ale chci, aby byl šťastný, a do jisté míry si myslím, že chci být tím, kdo ho udělá šťastným. Musím se víc snažit, rozhodla jsem se. Převzít kontrolu nad svým životem. Tenhle deník by mohl být nástrojem ke zlepšení života nás obou, nejen toho mého.

Chtěla jsem se ho zeptat, jak to nesl, když se to stalo. Musela jsem ten talíř pustit z ruky dřív, než ho stačil chytit. Zařinčel na podlaze za doprovodu Benova tlumeného Sakra! a roztříštil se na tisíc maličkých kousků. „Promiň/ omluvila jsem se, ale Ben se na mě ani nepodíval. Klesl na podlahu a potichu nadával. „Já to udělám/ nabízela jsem se, jenže on mě ignoroval; začal chňapat po největších úlomcích a sbíral je do pravé ruky.

„Promiň,” opakovala jsem. „Jsem tak nešikovná.”

Nevím, co jsem očekávala. Možná shovívavost, anebo ujištění, že o nic nejde. Ale místo toho Ben vyhrkl: „Kurva!” Upustil zbytky talíře a začal si cucat palec levé ruky. Linoleum potřísnily kapičky krve.

„Bolí to moc?” zeptala jsem se.

Vzhlédl ke mně. „Ani ne. Pořezal jsem se, to je všechno. Zatracený, zkurvený…”

„Ukaž, podívám se na to.”

„Nic to není,” odpověděl. Vstal.

„Ukaž mi to,” řekla jsem znovu. Natáhla jsem se po jeho ruce. „Dojdu pro náplast. Anebo gázu. Máme -?“

„Do prdele,” sykl a prudce mi ruku odstrčil. „Můžeš toho už nechat?”

Byla jsem celá bez sebe. Viděla jsem, že rána je hluboká; po jejím okraji se hromadila krev a stékala mu úzkým čúrkem po zápěstí. Nevědělajsem, co mám dělat, co říct.

Nekřičel na mě, ale ani se nesnažil zakrýt svou rozmrzelost. Stáli jsme proti sobě, v neurčitém stavu, balancovali na hraně hádky a oba čekali, až promluví ten druhý. Ani jeden z nás si nebyl jist tím, co se vlastně přihodilo, jak velký význam tohle má.

Nemohla jsem to dál vydržet. „Omlouvám se,“ řekla jsem, i když se mi to částečně příčilo.

Výraz v obličeji mu zněžněl. „To nic. Já se taky omlouvám.“ Odmlčel se. „Nejspíš jsem přetažený. Byl to hrozně dlouhý den.“

Sáhla jsem po roli papírových utěrek a podala mu ji. „Utři si to.“

Vzal ši ji ode mě. „Děkuju,” řekl a otřel si krev ze zápěstí a z prstů. „Půjdu nahoru. Osprchovat se.“ Sklonil se ke mně a políbil mě. „Nemáš nic prot.i?“

Otočil se a vyšel z místnosti.

Slyšela jsem, jak se zavírají dveře koupelny, z kohoutku začíná téct voda. Vedle mě se k životu probudil bojler. Sesbírala jsem střepy a vhodila je do koše, ale napřed jsem je zabalila do papíru, pak jsem smetla drobnější úlomky a nakonec jsem houbou setřela krev. Když jsem byla hotova, šla jsem do obývacího pokoje.

Vyklápěcí telefon vyzváněl, tlumený mou kabelkou. Vytáhla jsem ho. Nash.

Televize byla dosud zapnutá. Nad sebou jsem slyšela vrzání podlahových prken, jak Ben nahoře chodil z místnosti do místnosti. Nechtěla jsem, aby zaslechl, že mluvím do telefonu, o kterém neví. Zašeptala jsem: „Haló?”

„Christine,” ozvalo se. „Tady Ed Nash. Můžete mluvit?”

Zatímco dopoledne zněl klidně, téměř hloubavě, teď byla v jeho hlase slyšet naléhavost. Dostala jsem strach.

„Ano,” odpověděla jsem ještě tišším hlasem. „Co se děje?”

„Už jste mluvila s Benem?”

„Ano. Tak trochu. Proč? Je něco špatně?“

„Řekla jste mu o deníku? O mně? Pozvala jste ho, aby s námi jel do Waringova ústavu?“

„Ne. Chystala jsem se k tomu. Teď je nahoře. Já co se děje?“

„Omlouvám se. Nejspíš to nic nebude, nedělejte si s tím hlavu. Jenom mi právě zavolal někdo z ústavu. Ta žena, s níž jsem mluvil dnes ráno. Nicole. Chtěl jsem po ní telefonní číslo. Říkala, že volala vaše kamarádka Claire, chtěla s vámi mluvit. Nechala jim svůj telefon/

Ztuhla jsem. Zaslechla jsem spláchnutí a šplouchání vody v umývadle. ,Já to nechápu/ vypravila jsem ze sebe. „Někdy v poslední době?”

„Ne,” řekl. „Bylo to jen pár týdnů poté, co jste se vrátila domů k Benovi. Když jste tam nebyla, vzala si od nich Benovo číslo, ale prý volala později ještě jednou a říkala, že se mu nemůže dovolat. Žádala je, abyjí dali vaši adresu. To samozřejmě nemohli, ovšem nabídlijí, aby tam nechala svoje telefonní číslo, pro případ, že by se Ben ozval. Poté, co jsme spolu ráno mluvili, našla Nicole ve vaší složce poznámku, že má to číslo předat.”

Pořád jsem tomu nerozuměla. „Ale proč mi ho jednoduše neposlali? Anebo Benovi?”

„Nicole tvrdí, že ho poslali. Jenže ani jeden z vás se jim nikdy neozval.” Odmlčel se.

„Ben přebírá veškerou poštu,” řekla jsem. „Ráno ji vyzvedává ze schránky. Tedy aspoň dneska to tak dělal…”

„Dal vám Ben Claiřino číslo?”

„Ne. Určitě ne. Tvrdil mi, že spolu už léta neudržujeme kontakt. Že se odstěhovala krátce po naší svatbě. Na Nový Zéland.”

„Aha,” řekl, ale pak dodal, „Christine, o tomhle jste mi už vyprávěla, ale… to číslo není zahraniční.”

Cítila jsem, jak můj pocit děsu narůstá, i když jsem stále ještě nevěděla proč.

„Takže se přestěhovala zpátky?“

„Nicole říká, že vás Claire po celou dobu ve Waringově pečovatelském ústavu navštěvovala. Chodila za vámi téměř stejně často jako Ben. Nicole nikdy neslyšela nic o tom, že by se odstěhovala. Na Nový Zéland. Kamkoliv.”

Měla jsem najednou pocit, že se všechno kolem mě zrychluje, události se pohybují příliš kvapně, než abych jim stačila. Slyšela jsem Bena v patře. Sprcha už přestala téct, ohřívač vody ztichl. Přece to musí mít nějaké logické vysvětlení, říkalajsem si. Určitě někde je. Připadalo mi, že stačí, když události zpomalím, abych je mohla dohnat, měla čas přijít na to vysvětlení. Přálajsem si, aby Nash přestal mluvit, odvolal to, co vyslovil, ale neudělal to.

„Je tu něco dalšího,” pokračoval. „Je mi to líto, Christine, ale Nicole se mě ptala, jak to zvládáte, a já jsem jí o vás vyprávěl. Byla překvapená, když jsem jí řekl, že jste se vrátila k Benovi. Chtěl jsem vědět, co je jí na tom divného.”

„Pokračujte,” vyjelo ze mě.

„Nerad vám to říkám, Christine, ale dobře mě poslouchejte. Říkala mi, že jste se s Benem rozvedli.”

Místnost se naklonila. Chytila jsem se židle, jako kdyby mě mohla udržet. Nedávalo mi to smysl. V televizi nějaká blondýna vřískala na staršího muže, říkala mu, že ho nenávidí. Mělajsem také chuť ječet.

„Prosím?”

„Tvrdila, že s Benem už nejste. Ben vás opustil. Asi rok nebo dva poté, co jste se přestěhovala do ústavu.”

„Opustil?” opakovala jsem po něm. Připadalo mi, že pokoj přede mnou ustupuje, zmenšuje se, ztrácí se v dálce. „Víte to jistě?”

„Ano. Podle všeho se to stalo. Rozhodně mi to takhle řekla. Prý se domnívá, že by to mohlo nějak souviset právě s Claire. Víc už mi k tomu neprozradila.”

„S Claire?” Nemohla jsem to pochopit.

„S Claire.“ I přes svůj zmatek jsem vycítila, jak je pro něj ten rozhovor obtížný; váhavost v jeho hlase, zatímco zvažoval různé možnosti, rozhodoval se, co je vhodné mi sdělit. „Nevím, proč vám Ben tolik věcí zatajuje,” pokračoval. „Určitě si myslí, že to dělá pro vaše dobro. Ochraňuje vás. Ale tohle… Já nevím. Neříct vám, že Claire bydlí nedaleko… Nezmínit se o rozvodu? To je mi divné. Buď jak buď, nejspíš k tomu má své důvody.” Mlčela jsem. „A tak mě napadá, že byste si asi měla s Claire promluvit. Možná vám na pár věcí odpoví, ne? Třeba by si mohla dokonce promluvit s Benem. Já nevím.” Opět se rozhostilo ticho. „Christine? Máte pero? Chcete to číslo?”

Ztěžkajsem polkla. „Ano. Ano, prosím vás, dejte mi ho.”

Natáhlajsem se po růžku novin na konferenčním stolku a peru, položeném vedle, a zapsala jsem si číslo, které mi nadiktoval. Zaslechla jsem zvuk zástrčky na dveřích od koupelny. Ben vyšel na podestu.

„Christine,” ozval se Nash. „Zavolám vám zítra. Neříkejte nic Benovi. Dokud nepřijdeme na to, v čem to všecko vězí, tak o tom mlčte. Jste pro?”

Slyšela jsem se, jak souhlasím a loučím se. Ještě mi řekl, abych si to nezapomněla zapsat do deníku, než půjdu spát. K číslu jsem připsala Claire, přestože jsem stále ještě nevěděla, co udělám. Růžekjsem odtrhla a zastrčila si ho do kabelky.

Když se Ben vrátil dolů a posadil na druhý konec pohovky, mlčela jsem. Oči jsem upírala na televizi. Běžel v ní dokument o přírodě. Obyvatelích oceánského dna. Dálkově ovládané ponorné plavidlo škubavým pohybem prozkoumávalo podmořský příkop. Dvě svítilny ozařovaly místa, která nikdy předtím světlo nepoznala. Duchové v hlubinách.

Měla jsem chuť se Bena zeptat, jestli se ještě stýkám s Claire, ale nechtěla jsem slyšet další lež. V šeru se vznášela obrovská krakatice, nechávala se unášet lehkým prou

dem. Takového tvora nikdy dřív filmová kamera nezachytila, zněl komentář za doprovodu elektronické hudby.

„Co je?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou, aniž bych odvrátila pohled od obrazovky.

Vstal. „Mám ještě nějakou práci,“ řekl. „Nahoře. Za chvíli jsem v posteli.“

Tehdyjsem se na něj podívala. Nevědělajsem, kdo to je.

„Takjdi,“ odpověděla jsem. „Uvidíme se později.“

Středa, . listopadu

Celé dopoledne jsem si četla deník. Ani tak jsem nepřečetla všechno. Některé stránkyjsem přeskočila, jiné jsem pročítala stále dokola, pokoušelajsem se jim uvěřit. A teď jsem v ložnici a píšu dál.

Telefon na klíně. Proč mi připadá tak těžké vytočit Claiřino číslo? Nervové impulzy, svalové stahy, loje vše, co je k tomu třeba. Nic složitého. Nic obtížného. Přesto mi připadá daleko snazší vzít pero a místo toho o tom psát.

Když jsem dnes ráno vcházela do kuchyně, říkala jsem si, že můj život stojí na tekutém písku. Ze dne na den se přesouvá. To, co jsem si myslela, že znám, je jinak, to, čím si můžu být jistá, fakta o mém životě, o mně, patří do doby před mnoha lety. Všechna ta minulost se mi čte jako beletrie. Doktor Nash, Ben, Adam, teď dokonce Claire. Existují, ale pouze jako stíny ve tmě. Jako cizí lidé křižují mým životem, napojují se na něj, odpojují se. Prchaví, nehmotní, jako duchové.

A nejen oni. Všechno. Celé je to vymyšlené. Vycucané z prstu. Zoufale toužím po pevné půdě, po něčem skutečném, něčem, co nezmizí, až budu spát. Potřebuju ukotvení.

Odklopila jsem víko odpadkového koše. Vycházelo z něj teplo žár rozkladu a tlení a slabě zapáchal. Slad

kým, nechutným pachem hnijících potravin. Zahlédla jsem v něm noviny, částečně vyplněnou křížovku, promáčenou a zbarvenou do hnědá osamělým sáčkem čaje. Zadržela jsem dech a klekla si na podlahu.

Uvnitř novin byly úlomky porcelánu, drobky, jemný bílý prach a pod nimi igelitová taška s pevně zavázanými uchy. Vytáhla jsem ji a pomyslela na špinavé pleny, odhodlaná ji později roztrhat, bude-li to nutné. Pod ní byly bramborové slupky a téměř prázdná plastová láhev, ze které prosakoval kečup. Odhrnula jsem obojí stranou.

Čtyři pět vaječných skořápek a hrst průsvitných cibulových slupek. Zbytky vydlabané červené papriky, velký žampion, napůl shnilý.

Se zadostiučiněním jsem vrátila věci zpátky do koše a zavřela víko. Byla to pravda. Včera večer jsme jedli omeletu. Rozbil se talíř. Podívalajsem se do ledničky. Na polystyrénovém tácku ležely dvě vepřové kotlety. V hale u paty schodiště spočívaly Benovy pantofle. Všechno bylo na svém místě, přesně tak, jak jsem si to včera večer zapsala do deníku. Nevymyslela jsem si to. Celé to byla pravda.

A to také znamená, že to číslo je Claiřino. Opravdu mi volal Nash. Ben ajá jsme rozvedení.

Nejraději bych teď hned zavolala Nashovi. Chtěla bych se ho zeptat, co mám dělat, anebo ho raději požádat, aby to udělal za mě. Jenže jak dlouho můžu být ve svém vlastním životě jenom na návštěvě? Jako nezúčastněný pozorovatel. Potřebuju nad ním převzít kontrolu. Najednou se mi hlavou mihla myšlenka, že třeba už Nashe nikdy neuvidím teď když jsme mu pověděla o svých citech, o svém pobláznění-, ale nenechala jsem ji zakořenit. Tak či onak s Claire si musím promluvit sama.

Ale co jí řeknu? Zdá se, že toho je tolik, o čem bychom mohly mluvit, a zároveň tak málo. Tolik společné minulosti, ale nic, co by mně bylo známo.

Myslela jsem na to, jak mi Nash odůvodnil, proč jsme se s Benem rozešli. Nějak to souvisí s Claire.

Všechno mi najednou dávalo smysl. Před lety, když jsem ho nejvíc potřebovala, ale nejméně mu rozuměla, se Ben se mnou rozvedl. Ale když jsme teď zase spolu, tvrdí mi, že se moje nejlepší kamarádka přestěhovala na druhý konec světa dřív, než k čemukoliv z toho došlo.

To proto se nemůžu odhodlat, abych jí zavolala? Protože se bojím, že toho přede mnou musí skrývat tolik, že si to ani nedokážu představit? To proto Ben zrovna nestojí o to, abych si vybavila další vzpomínky? Co když právě proto tvrdí, že jakékoliv pokusy o léčbu jsou marné, že si nikdy nebudu schopna propojit jednotlivé vzpomínky, abych se dozvěděla, co se stalo?

Nedovedla jsem si představit, že by byl schopen něčeho takového. Tohle by neudělal nikdo. Je to naprosto směšné. Pomyslela jsem na to, co mi Nash vyprávěl o mém chování v nemocnici. Tvrdila jste, že se proti vám doktoři spikli, říkal. Vykazovala jste příznaky paranoie.

Co když právě teď dělám totéž?

Najednou se objevila vzpomínka. Zaútočila s divokou silou, vynořila se z prázdnoty mé minulosti a málem mě povalila, ale pak se stejně rychle vytratila. Claire a já, na jiném večírku. „Ježíšikriste,“ říká. „To je taková otrava! A víš, v čem je chyba? Každej je tak posedlej sexem. A přitom nejde o nicjinýho než o kopulaci zvířat. Aje jedno, jak moc kolem toho chodíme po špičkách a tváříme se, že je tomu jinak. Nic víc na tom není.“

Bylo by možné, že zatímco jsem vězela ve svém vlastním pekle, Claire a Ben hledali jeden u druhého útěchu?

Sklopilajsem zrak. Telefon mi mlčky odpočíval v klíně. Neměla jsem tušení, kam Ben chodí, když každé ráno odchází, nebo kde se možná stavuje cestou domů. Může chodit kamkoliv. A já nemám možnost postupně si bu-

dovát podezření, spojovat si fakta. I kdybych jednoho dne objevila Claire a Bena v posteli, druhý den bych zapomněla, co jsem viděla. Jsem dokonalá osoba k podvádění. Třeba se stále ještě vídají. Možná jsem jim na to už přišla a zapomněla na to.

Myslím si to, a přesto si to zároveň z nějakého důvodu nemyslím. Důvěřuju Benovi, a přitom mu nevěřím. Je docela dobře možné v mysli současně zastávat dva protichůdné názory, oscilovat mezi nimi.

Ale proč mi lže? Prostě si myslí, ze dělá to nejlepší, stále jsem si opakovala. Chrání tě. Zamlčuje před tebou skutečnosti, o nichž bys neměla vědět.

Ovšemže jsem to číslo vytočila. Tomu se nedalo zabránit. Chvíli to vyzvánělo, a pak se ozvalo kliknutí a nějaký hlas. „Ahoj,“ řekl. „Zanechte prosím vzkaz.“

Okamžitě jsem ten hlas poznala. Patřil Claire. O tom nebylo pochyb.

Zanechala jsem vzkaz. Prosím, zavolej mi, řekla jsem. Tady Christine.

Vydala jsem se dolů. Udělala jsem všechno, co jsem mohla.

Čekalajsem. Hodinu, která se nakonec změnila ve dvě. Čas jsem trávila psaním deníku, a když nezavolala, udělala jsem si sendvič a snědla jsem si ho v obývacím pokoji. Právě jsem byla v kuchyni stírala pracovní pult, do dlaně jsem smetla drobky a chystala jsem seje vysypat do dřezu -, když se rozdrnčel zvonek u dveří. Ten zvuk mě polekal. Odložila jsem žínku, usušila si ruce do utěrky zavěšené na rukojeti trouby a šla jsem se podívat, kdo to je.

Skrz matné sklo jsem zahlédla siluetu nějakého muže. Neměl na sobě uniformu, ale něco, co vypadalo jako ob

lek a kravata. Ben? napadlo mě, než jsem si uvědomila, že musí být v práci. Pootevřela jsem dveře.

Byl to Nash. Věděla jsem to částečně proto, že to nemohl být nikdo jiný, ale také proto, že ačkolivjsem si nedokázala vybavit jeho podobu, když jsem o něm četla dnes ráno, a přestože mi můj manžel nepřipadal povědomý ani potom, co mi řekl, kdo je jsem ho poznala. Měl krátké vlasy, rozdělené pěšinkou, kravatu uvolněnou a neupravenou, a pod sakem svetr, který s ním neladil.

Musel si všimnout, jak jsem překvapená. „Dobrý den, Christine.“

„Ano,” odpověděla jsem. „Jsem to já.“ Nechala jsem ve dveřích jen malou štěrbinu.

,Já jsem Ed. Ed Nash. Doktor Nash.”

,Já vím,“ poznamenala jsem. „Já…“

„Přečetla jste si deník?“

„Ano, ale…“

„Není vám něco?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Je mi dobře.”

Ztišil hlas. ,Je Ben doma?”

„Ne. Kdepak, není. To já jen, víte, nečekala jsem vás. Máme domluvenou schůzku?”

Na okamžik se zarazil, byl to jen zlomek sekundy, ale dost na to, aby tím narušil plynulý rytmus slovní výměny. Schůzku jsme domluvenou neměli, to jsem věděla. Anebo jsem si aspoň žádnou schůzku nezapsala.

„Ano,” řekl. „Nezapsala jste si to?”

Nezapsala, ale nic jsem neřekla. Stáli jsme každý na jiné straně prahu v domě, který mi stále ještě nepřipadal jako můj domov, a dívali se na sebe. „Můžu dál?” zeptal se.

Neodpověděla jsem hned. Nebyla jsem si jistá tím, že ho chci pozvat dál. Připadalo mi to poněkud nesprávné. Jako zrada.

Ale čeho? Benovy důvěry? Ani jsem nevěděla, jestli mi

na tom ještě záleží. Po jeho lžích. Lžích, o nichžjsem četla téměř celé dopoledne.

„Ano,“ řekla jsem. Otevřela jsem dveře. Kývl a vešel do domu. Rozhlédl se přitom. Vzala jsem od něj kabát a pověsila ho na věšák vedle pláštěnky, o níž jsem usoudila, že musí být moje. „Tudy,“ vybídla jsem ho a ukázala jsem k obývacímu pokoji, a on vešel dovnitř.

Udělala jsem nám oběma pití, podala jsem mu to jeho a usadila jsem se naproti se svým. Nemluvil a já jsem se pomalu napila. Čekalajsem, až se napije i on. Odložil šálek na konferenční stolek mezi námi.

„Nevzpomínáte si, že jste mě pozvala?” zeptal se.

„Ne,“ řekla jsem. „Kdy?“

Odpověděl mi a mě zamrazilo. „Dnes ráno. Když jsem vám volal kvůli vašemu deníku.”

Vůbec jsem si nepamatovala, že by mi ráno volal, a pořád si na to nevzpomínám, ani teď, když odešel. Myslela jsem na další věci, které jsem si zapsala. Meloun nakrájený na talířku, ale já si nepamatuju, že bych si ho objednala. Sušenka, o niž jsem si nikomu neříkala.

„Nevzpomínám si,” řeklajsem. Začala se mě zmocňovat panika.

V obličeji se mu zračily starosti. „Neusnula jste dneska? Víc než jen lehkým zdřímnutím?”

„Ne,” odpověděla jsem, „ne. Určitě ne. Prostě si nemůžu vzpomenout. Kdy to bylo? Kdy?”

„Christine, uklidněte se. Nejspíš to nic není.”

„Ale co když já nevím

„Christine, no tak. To nic neznamená. Jednoduše jste na to zapomněla, to je všechno. Každý občas na něco zapomene.”

„Ale na celý rozhovor? Muselo to být sotva před pár hodinami!”

„Ano,” souhlasil. Mluvil tiše, pokoušel se mě uklidnit,

ale nepohnul se z místa. Jenže v poslední době toho na vás bylo moc. Vaše paměť byla vždycky vrtkavá. To, že jste na jednu věc zapomněla, ještě neznamená, že se váš stav zhoršuje, že na tom nebudete zase lépe. Není to tak?” Přikývla jsem, zoufale jsem se snažila mu uvěřit. „Pozvala jste mě sem, protože jste chtěla mluvit s Claire, ale nebyla jste si jistá, jestli to dokážete. A chtěla jste, abych si kvůli vám promluvil s Benem.”

„Vážně?”

„Ano. Říkala jste, že to asi sama nezvládnete.”

Dívalajsem se na něj a myslelajsem na všechno, co jsem napsala. Uvědomilajsem si, že mu nevěřím. Určitě jsem deník našla sama. Nepozvala jsem ho dnes sem. Nechtěla jsem, aby mluvil s Benem. Proč bych měla, kdyžjsem se rozhodla, že zatím Benovi nic neřeknu? A proč bych mu říkala, že ho tady potřebuju, aby mi pomohl zavolat Claire, když jsem jí zatím sama zatelefonovala a nechala vzkaz?

Lze. Přemýšlelajsem, jaký může mítjiný důvod k tomu, aby přišel. Co mi třeba nemůže prozradit.

Nemám žádnou paměť, ale nejsem pitomá. „Proč jste tady?” zeptala jsem se. Poposedl na židli. Třeba chtěl akorát vidět zevnitř dům, kde bydlím. Anebo mě možná chtěl ještě jednou vidět, než budu mluvit s Benem. „Máte obavy, že mi Ben nedovolí se s vámi scházet, až mu o nás řeknu?”

Pak mě napadne jiná myšlenka. Třeba žádný výzkum neprovádí. Třeba má docela jiný důvod, proč chce se mnou trávit tolik času. Okamžitě jsem si to vyhnala z mysli.

„Ne, takhle to vůbec není. Přišel jsem, protože jste mě o to požádala. Kromě toho jste se rozhodla, že Benovi o tom, že se scházíme, neřeknete. Přinejmenším do té doby, než si promluvíte s Claire. Pamatujete se na to?”

Zavrtěla jsem hlavou. Nepamatovala jsem se. Neměla jsem tušení, o čem to mluví.

„Claire šoustá s mým manželem,” prohlásila jsem.

Vyděsil se. „Christine, já

„Zachází se mnou, jako bych byla úplně pitomá,“ pokračovala jsem. „Lže mi o všem a o ničem. Ale já nejsem blbá.“

„To bude omyl,” namítl. „Proč by

„Šoustají spolu už léta,” řekla jsem. „Tím se všechno vysvětluje. Proč mi tvrdí, že se odstěhovala? Proč se nestýkáme, ačkoliv by to měla být moje nejlepší kamarádka?”

„Christine, uklidněte se.” Popošel ke mně a přisedl si vedle mě na pohovku. „Ben vás má rád. Já to vím. Mluvil jsem s ním, když jsem se ho pokoušel přesvědčit, aby mi dovolil se s vámi sejít. Je vám zcela oddaný. Naprosto. Řekl mi, že už vás ztratil jednou a nechce vás ztratit podruhé. Že už byl svědkem vašeho utrpení při terapiích a že už dál nesmíte trpět, nepřipustí to. Miluje vás, to je jasné. Snaží se vás chránit, i kdyby vás měl chránit před pravdou.”

Myslelajsem na to, co jsem četla dnes ráno. O rozvodu. „Vždyť mě opustil. Aby mohl být s ní.”

„Christine,” konejšil mě Nash. „Přemýšlejte trochu. Pokud by tomu tak opravdu bylo, proč by vás bral zpátky? Sem. Mohl vás jednoduše nechat ve Waringově ústavu. Ale to neudělal. Stará se o vás. Každý den.”

Připadalo mi, že se hroutím, ztrácím se v sobě. Měla jsem pocit, že jeho slovům rozumím a současně že je nechápu. Cítila jsem teplo, které vydávalo jeho tělo, viděla jsem laskavost v jeho očích. Usmál se, když jsem se na něj podívala. Zdálo se mi, že se zvětšuje, ažjeho tělo bylo jediné, co jsem viděla, jeho dech jediné, co jsem slyšela. Promluvil, ale nevnímala jsem, co říká. Slyšela jsem pouze jediné: Milovat

Neměla jsem v úmyslu udělat to, co jsem udělala. Neplánovala jsem to. Došlo k tomu náhle; můj život se pohnul jako zaseknuté víko, které posléze povolí. Najednou jsem necítila nic než své rty najeho, své paže kolem jeho krku. Vlasy měl vlhké a jájsem nechápala a ani jsem se ne

starala o to proč. Chtěla jsem promluvit, ale neudělala jsem to, protože to bych ho musela přestat líbat, musela bych ukončit okamžik, který měl trvat navěky. Konečně jsem si připadala jako žena, která řídí svůj život. Protože to jsem určitě dělala. Aspoň jsem si nevzpomínala ani jsem si nic takového nezapsala -, že bych kdy líbala kohokolivjiného než svého manžela. Takže to mohlo docela dobře být poprvé.

Nevím, jak dlouho to trvalo. Dokonce ani nevím, jak se to stalo; jak došlo k tomu, že jsem od sezení na pohovce, kde jsem si vedle něj připadala zmenšená, tak nepatrná, až jsem se bála, že se vytratím, přešla k těmhle polibkům. Nevzpomínám si, že bych je nějak přivolávala, čímž nechci říct, že jsem je nechtěla. Nepamatuju si, že bych s tím začala. Pamatuju se pouze na to, že jsem přeskočila z jednoho stadia do druhého a mezi nimi nebylo nic, žádná příležitost k soudné myšlence, vědomému rozhodování.

Neodstrčil mě hrubě. Zachoval se ohleduplně. Aspoň tohle mi dopřál. Neurazil mě rozhořčeným dotazem, co si myslím, že dělám. Prostě nejdřív odtáhl své rty od mých a pak mé ruce ze svých ramen. Pak něžně řekl: „Ne.“

To mě uzemnilo. Co jsem to provedla? Nemělajsem tušení. Měla jsem pouze pocit, jako bych na okamžik byla někde jinde a nějaká nová Christine nastoupila na moje místo, úplně nade mnou převzala moc, a potom se zase vytratila. Nebyla jsem ale otřesená. Dokonce jsem nebyla ani zklamaná. Mělajsem z toho radost. Radost, že se něco přihodilo.

Podíval se na mě. „Omlouvám se,“ řekl a jájsem netušila, co cítí. Zlost? Soucit? Lítost? Cokoliv z toho bylo možné. Možná že výraz, který jsem viděla v jeho obličeji, byl kombinací těch tří. Dosud držel moje ruce, přendal mi je do klína a pak je pustil. „Omlouvám se, Christine.“

Nevěděla jsem, co říct. Co bych měla udělat. Mlčela

jsem, chystala jsem se sama omluvit, ale pak jsem řekla: „Ede, já vás miluju.“

Zavřel oči. „Christine, já

„Prosím vás,“ přerušilajsem ho, „nedělejte to. Neříkejte, že vy to tak necítíte.“ Zamračil se. „Vždyť víte, že mě miluj ete.“

„Christine, já vás prosím, jste… jste…“

„Co?“ zeptala jsem se. „Šílená?“

„Ne. Zmatená. Jste zmatená.”

Rozesmálajsem se. „Zmatená?”

„Ano. Vy mě vůbec nemilujete. Pamatujete si, jak jsme si povídali o konfabulaci? Je poměrně běžná u lidí, kteří

„Ale ovšem,” skočila jsem mu do řeči. „Pamatuju se. U lidí, kteří nemají žádnou paměť. Takže to je podle vás tohle?”

„Je to docela dobře možné.”

V tu chvíli jsem ho nenáviděla. Myslí si, že ví všechno, že mě zná lépe, než se znám já sama. Přitom ve skutečnosti dobře zná jenom můj stav.

„Nejsem pitomá,” prohlásila jsem.

„Já vím. Já vím, že ne, Christine. Nic takového si o vás nemyslím. Akorát si myslím, že

„Vždyť vy mě musíte taky milovat.”

Povzdechl si. Teď už jsem ho přiváděla k zoufalství. Vyčerpávalajeho trpělivost.

„Proč byste za mnou jinak tak často chodil? Vozil mě po Londýně… Děláte snad tohle pro všechny svoje pacienty?”

„Ano,” začal, ale pak dodal: „No, vlastně ani ne. Ne tak docela.”

„Tak proč to děláte pro mě?”

„Chtěl jsem vám pomoct.”

„A to je všechno?”

Odmlčel se a pak pokračoval. „Vlastně ne. Taky píšu tu práci. Vědeckou práci

„Zkoumáte mě?”

„Víceméně/ odpověděl. Snažila jsem se vypudit jeho slova z mysli.

„Ale neřekljste mi, že jsme se s Benem rozvedli/ namítlajsem. „Proč? Proč jste mi to neřekl?”

,Já nevím! Není žádné proč. Nebylo to ve vaší složce a Ben mi o tom taky nic neřekl. Nevěděl jsem to!“ Mlčela jsem. Pohnul se, jako by mě chtěl opět vzít za ruce, pak se ale zarazil a místo toho se poškrábal na čele. „Řekl bych vám to. Kdybych o tom věděl.”

„Skutečně? Tak jako jste mi pověděl o Adamovi?”

Zatvářil se ublíženě. „Christine, no tak.“

„Proč jste ho přede mnou zatajil?” pokračovala jsem. „Nejste o nic lepší než Ben!”

„Panebože, Christine,” ulevil si. „Tímhle vším jsme si už prošli. Dělal jsem to, co jsem považoval za nejlepší. Ben vám o Adamovi neřekl, takže jsem vám o něm nemohl říct ani já. Nebylo by to správné. Bylo by to neetické.”

Rozesmálajsem se. Prázdným chrčivým smíchem. „Neetické? A co je etického na tom, že jste ho přede mnou utajil?”

„Bylo na Benovi, aby rozhodl, jestli se máte o Adamovi dozvědět. Ne na mně. Já jsem se ale odhodlal vám navrhnout, abyste si vedla deník. A mohla si tak zaznamenat, co se dozvíte. Myslel jsem si, že vám to jenom prospěje.”

„A co to napadení? Klidně jste mě nechal, abych si myslela, že jsem byla účastnicí dopravní nehody!”

„Christine, to ne. Nenechal. Tohle vám tvrdil Ben. Já jsem neměl tušení o tom, že vám tohle říká. Jak jsem to mohl vědět?”

Myslelajsem na to, co jsem viděla. Koupel provoněnou pomerančem a ruce kolem mého hrdla. Na pocit, že nemůžu dýchat. Na muže, jehož obličej zůstává záhadou. Rozplakala jsem se. „Tak proč jste mi to nakonec řekl?“

I když se mě přestal dotýkat, mluvil laskavým hlasem.

Jájsem vám nic neřekl. Neřekl jsem vám, že jste byla napadena. Vy sama jste si na to vzpomněla.” Měl samozřejmě pravdu. Dostala jsem zlost. „Christine, já

Jděte pryč,” vyzvala jsem ho. „Prosím vás.” To už jsem opravdu brečela, jenže kupodivu jsem si připadala zvláštně živá. Netušila jsem, co se před chvílí přihodilo, sotva jsem si pamatovala, o čem jsme právě mluvili, ale jako by někdo ze mě sňal strašlivé břemeno, jako by se nějaká přehrada ve mně konečně prolomila.

„Prosím vás,” opakovalajsem. „Prosím vás,jděte.” Čekalajsem, že se bude se mnou přít. Že bude žadonit, aby mohl zůstat. Skoro jsem si přála, aby to udělal. Ale neudělal to. „Pokud to vážně chcete…”

„Chci,” zašeptala jsem. Obrátila jsem se k oknu, odhodlaná se na něj znovu nepodívat. Aspoň dneska, což pro mě znamenalo, že zítra to možná bude jinak, jako bych ho v životě neviděla. Šel ke dveřím.

„Zavolám vám,” řekl ještě. „Zítra. Kvůli léčbě. Já „Už jděte,” přerušilajsem ho. „Prosím.”

Nic dalšího neřekl. Slyšela jsem, jak se za ním zavírají dveře.

Nějakou chvíli jsem tam dál seděla. Pár minut? Hodin? Nemám tušení. Srdce mi bušilo jako o závod. Připadala jsem si prázdná a osamělá. Nakonec jsem šla nahoru. V koupelně jsem se dívala na fotografie mého manžela. Bena. Co jsem to udělala? Teď už nemám nic. Nikoho, komu bych mohla věřit. Nikoho, na koho bych se mohla obrátit. Myšlenky se mi nezvladatelně rozbíhaly. Neustále jsem musela myslet na to, co mi řekl Nash. Má vás rád. Snaží se vás chránit.

Chránit mě, ale před čím? Před pravdou. Jájsem byla toho názoru, že pravdaje daleko důležitější než cokolivjiného. Možná jsem se mýlila.

Přešla jsem do pracovny. Lhal mi o tolika věcech, že

z jeho vyprávění nezbylo nic, čemu bych mohla věřit. Vůbec nic.

Věděla jsem, co musím udělat. Musím se to dozvědět. Dozvědět se, jestli mu můžu důvěřovat aspoň v téhle jediné věci.

Krabice byla tam, kde jsem napsala, že by měla být, zamčená,jakjsem předpokládala. Nenechalajsem se tím vyvést z míry.

Začala jsem se rozhlížet. Byla jsem odhodlaná nepřestat, dokud nenajdu klíč. Nejdřívjsem prohledala pracovnu. Ostatní zásuvky, stůl. Postupovala jsem metodicky. Všechno jsem zase vracela tam, kde jsem to našla, a když jsem skončila, šla jsem do ložnice. Prohledávala jsem zásuvky, pátralajsem pod jeho spodním prádlem, úhledně vyžehlenými kapesníky, tílky a tričky. Nebylo tam nic a nic jsem nenašla ani v zásuvkách, kde mám své věci.

Další zásuvky byly v nočních stolcích. Měla jsem v plánu prohledat oba a začala jsem na straně postele, kde nespím. Otevřela jsem vrchní zásuvku a ponořila se do ní pera, hodinky, které stály, lesklý balíček léků, jaké jsem nepoznávala a pak jsem vytáhla tu spodní.

Nejdřívjsem si myslela, že je prázdná. Opatrně jsem ji zasunula, ale jakjsem ji zavírala, zaslechla jsem sotva znatelné zachrastění, zaškrábání kovu o dřevo. Znovu jsem ji otevřela, to už mi prudce bušilo srdce.

Klíč.

Seděla jsem na podlaze s odemčenou krabicí. Byla plná fotografií. Adama a mě. Některé mi připadaly povědomé nejspíš to byly ty, které mi ukázal už dřív -, ale mnohé ne. Našla jsem Adamův rodný list, dopis Ježíškovi, kde si přál dárky pod stromeček. Plné hrsti snímků z doby, kdy byl miminko leze, zubí se na kameru, saje z mého prsu, spí, zabalený do zelené přikrývky-, a z doby, kdy vyrůstal. Fotka, na níž je oblečený za kovboje, školní fotografie, tří

kolka. Byly tam všechny, přesně tak, jakjsem je popsala ve svém deníku.

Vytáhla jsem je a rozprostřela po podlaze, každou z nich jsem si přitom prohlédla. Byly tam také snímky Bena a mě; jeden, na kterém jsme před budovou parlamentu a oba se usmíváme, ale stojíme divně, jako by si žádný z nás nebyl vědom existence toho druhého; další z naší svatby, oficiální fotka. Stojíme před kostelem pod zataženou oblohou. Vypadáme až směšně šťastně a dokonce ještě šťastněji působíme na dalším snímku, který byl zřejmě pořízen později, během našich líbánek. Jsme v restauraci, usmíváme se, skláníme se nad nedojedeným jídlem, naše obličeje jsou prozářené láskou a sluncem.

Zírala jsem na tu fotografii. Pomalu mě zaplavovala úleva. Dívala jsem se na tu čerstvě vdanou ženu s pohledem upřeným do budoucnosti, kterou nemůže a ani nechce předvídat, a myslela jsem na to, kolik toho s ní mám společného. Přestože to všechno je pouze fýzická podobnost. Buňky a vláknina. DNA. Náš chemický otisk. Ale nic dalšího. Je pro mě cizí. Nic mě s ní nepojí, žádný způsob, jak najít cestu zpátky k ní.

Přesto je mnou ajájsemjí, a vidělajsem, že je zamilovaná. Do Bena. Do muže, za kterého jsem se právě provdala. Do muže, vedle něhož se já dosud každý den probouzím. Neporušil slib, který mi dal toho dne v kostelíku v Manchesteru. Nevykašlal se na mě. Hleděla jsem na tu fotografii a opět se ve mně probouzela láska.

Nicméně jsem ji odložila a pokračovala jsem v pátrání. Věděla jsem, co chci najít, i když jsem se současně bála, že to najdu. Tu jedinou věc, která by dokázala, že můj manžel nelhal, a která by mi ho vrátila, ačkoliv by mi současně upřela mého syna. Byla tam. Na dně krabice, v obálce. Složený ofocený článek z novin. Věděla jsem, co je uvnitř, ještě dřív, než jsem to otevřela, ale přesto jsem to četla

“

celá rozechvělá. Tělo britského vojáka, který zemřel při doprovodu vojsk v afghánské provincii Helmand, bylo ministerstvem vnitra identifikováno. Adamu Wheelerovi, stálo tam, bylo devatenáct let. Narozen v Londýně… K tomu byla připnutá fotografie. Květin, uspořádaných na hrobě. Pod tím byl popisek: Adam Wheeler. -.

V tu chvíli mě zasáhl žal takovou silou jako asi nikdy předtím. Papír jsem upustila a zkroutila se bolestí, tak intenzivní, že jsem nemohla ani plakat, a vydávala jsem zvuky připomínající vytí, jako zraněné zvíře, hladovějící, modlící se, aby přišel konec. Zavřela jsem oči, a tehdy jsem to uviděla. Kratičký záblesk. Obraz, vznášející se přede mnou, roztřesený. Medaile, kterou mi předávají v sametové krabičce. Rakve, vlajky. Odvrátila jsem zrak a modlila se, aby se ten obraz už nikdy nevrátil. Některé vzpomínky je lepší nemít. Některé události by měly zůstat navěky zapomenuté.

Začalajsem papíry zase uklízet. Mělajsem mu věřit, říkala jsem si. Celou tu dobu jsem mu měla věřit, že přede mnou zatajuje věci jen proto, že jsou příliš bolestivé na to, abych jim mohla čelit každý den nanovo. Nedělal nic jiného, než že se mě pokoušel tohohle ušetřit. Té kruté pravdy. Uložila jsem zpátky fotografie, papíry, všechno tak, jak jsem to našla. Pocítila jsem uspokojení. Zastrčila jsem klíč zpátky do zásuvky, krabici zpátky do skříňky na spisy. Teď se do ní můžu podívat, kdykoliv budu chtít, pomyslelajsem si. Tak často, jak budu chtít.

Zbývalo učinitjediné. Potřebovala]sem zjistit, proč mě Ben opustil. A potřebovalajsem vědět, co jsem před lety dělala v Brightonu. Musela jsem se dozvědět, kdo mi ukradl můj život. Musela jsem to zkusit ještě jednou.

Podruhé toho dne jsem vytočila Claiřino číslo.

Zapraskala statická elektřina. Následovalo ticho. Pak zdvojené vyzvánění. Nezvedne to, říkala jsem si. Konec

konců neodpověděla na můj vzkaz. Má asi co skrývat; určitě přede mnou něco tají…

Skoro jsem byla ráda, že to nikdo nezvedá. Vlastně jsem s ní ani mluvit nechtěla. Nedovedla jsem si představit, že by mi její hlas přinesl něco jiného než novou bolest. Připravilajsem se tedy na další suchou výzvu, abych zanechala vzkaz.

Ale ozvalo se kliknutí a někdo řekl „haló“.

Byla to Claire. To jsem věděla okamžitě. Její hlas mi připadal stejně povědomýjako můj vlastní. „Haló?“ opakovala.

Nepromluvila jsem. Před očima se mi míhaly obrazy, jeden za druhým. Viděla jsem její obličej, její nakrátko ostříhané vlasy. Na hlavě má baret a směje se. Viděla jsem ji na svatbě nejspíš na mé vlastní, ačkolivjsem si tím nebyla jistá oblečenou ve smaragdově zelené róbě, jak rozlévá šampaňské. Viděla jsem ji, jak drží dítě, nese ho a předává mi ho se slovy Čas na večeři! Viděla jsem ji, jak sedí na kraji nějaké postele, mluví na postavu, která na ní

leží, a uvědomila jsem si, že ta postava jsem já.

„Claire,“ řekla jsem.

„Haló? Kdo je to?“

Pokoušela jsem se soustředit myšlenky, připomínala jsem si, že jsme kdysi byly nejlepší kamarádky, ať už se v následujících letech přihodilo cokoliv. Vynořila se mi představa, jak sedí na mé posteli, svírá láhev vodky, chichotá se a prohlašuje, že muži jsou akorát tak k smíchu.

„Claire,“ opakovalajsem, „to jsem já, Christine.“

Ticho. Čas se táhl, až se zdálo, že nemá konce. Nejdřív jsem si myslela, že už nepromluví, že zapomněla, kdo jsem, anebo se mnou nechce mluvit. Zavřela jsem oči.

„Chrissy!“ zvolala. Vybuchla bomba. Zaslechlajsem,jak polyká, jako by zrovna něco jedla. „Chrissy! Panebože. Chrissy, zlato, jsi to vážně ty?“

Otevřela jsem oči. Slza se vydala na pomalou cestu po neznámých rysech mého obličeje.

„Ano, to jsem já Chrissy.“

„Kurva,“ prohlásila a pak ještě jednou. „Kurva fix!“ Hlas měla tichý. „Rogere! Rogi! To je Chrissy! Na telefonu! Najednou nahlas pronesla: Jak se máš? Kde jsi?“ a pak zase: „Rogere!“

„No, jsem doma,“ odpověděla jsem.

„Doma?“

„Ano.“

„S Benem?“

Najednou jsem měla potřebu nějak se obhajovat. „Samosebou že s Benem. Dostalajsi můj vzkaz?“

Slyšela jsem, jak se nadechuje. Je překvapená? Anebo kouří? Jo!“ odpověděla. „Zavolala bych ti, ale tohle je pevná linka a ty jsi nenechala žádné číslo.“ Zaváhala a mě na okamžik napadalo, jestli nemá nějaké další důvody, proč nezavolala. „Stejně jsem ráda, že tě slyším. Jak se máš?“ Nevěděla jsem, jak na to odpovědět, a když jsem nic neříkala, Claire se zeptala: „Kde bydlíš?“

„Já vlastně nevím,“ odpověděla jsem. Pocítila jsem příval radosti; její otázka zřejmě znamenala, že se s Benem nevídá, ale vzápětí následovalo uvědomění, že se mě možná takhle ptá právě proto, abych neuhodla pravdu. Tolik jsem jí chtěla věřit že mě Ben neopustil kvůli ní; že by v ní našel náhradu za to, co já mu dát nemohla protože by to znamenalo, že svému manželovi konečně můžu plně důvěřovat.

„Dobrá,“ prohlásila. „Takjak to jde? Jak se vůbec máš?“

„No, víš,“ odpověděla jsem. „Nedokážu si vzpomenout na jedinou zasranou věc.“

Obě jsme se rozesmály. Bylo to příjemné, moct se něčemu jen tak chechtat, ale netrvalo to dlouho a rozhostilo se ticho.

Jak tě tak slyším, zdá se mi, že už je to s tebou na dobrý cestě.“ Řekla jsem jí, že zase píšu. „Opravdu? Páni. To je skvělý. Na čem pracuješ? Na románu?”

„Ne,“ odpověděla jsem. „To těžko. Jak bych mohla psát román, když si nepamatuju, co bylo včera?“ Nastalo ticho. „Píšu jenom o tom, co se stalo.“

„Aha,“ hlesla a zase se odmlčela. Napadalo mě, že možná tak docela nepochopila, vjaké jsem situaci, a dělal mi starosti tón jejího hlasu. Zněl tak nějak chladně. Ráda bych věděla, jaké to mezi námi bylo, když jsme se viděly naposledy. „A co se stalo?“ zeptala se po chvíli.

Co jsem na to měla říct? Nejradši bych jí ukázala svůj deník, aby si to všechno přečetla sama, ale to jsem samozřejmě nemohla. Přinejmenším ne teď. Zůstalo toho tolik nevyřčeného, tolik jsem se toho chtěla dozvědět. Můj celý život.

„Já nevím,“ řeklajsem. „To je těžké…“

Muselo to znít smutně, protože se zeptala: „Chrissy, co se děje?“

„Nic, všechno v pohodě. Jen že…“ Slova se vytratila.

„Chrissy!“

„Já vážně nevím, co chceš slyšet.“ Myslela jsem na Nashe, na to, co jsem mu řekla. Mohla jsem si být jistá tím, že nebude mluvit s Benem? Jenom si připadám zmatená. Myslím, že jsem právě provedla něco hloupého/

„Ale to přece nemůže být pravda/ Opět se rozhostilo ticho chladné uvažování? a pak řekla: „Poslyš, mohla bych mluvit s Benem?”

„Není tady,” odpovědělajsem. Ulevilo se mi, že se konverzace zřejmě stočila k něčemu konkrétnímu, věcnému. „Je v práci.”

„Aha,” řekla Claire. Následovalo další ticho. Najednou mi tenhle hovor připadal absurdní.

„Musím tě vidět,” oznámila jsem jí.

„,Musím?” podivila se. „Ne ,chci?”

„To ne,” začala jsem. „To víš, že chci…”

„Uklidni se, Christine,” přerušila mě. „Dělám si legraci. Já tě taky chci vidět. Strašně moc.”

Ulevilo se mi. Představovala jsem si, že naše konverzace bude třeba pokulhávat, až se vytratí úplně, skončí zdvořilým na shledanou a neurčitým příslibem, že si někdy zase znovu popovídáme, a další spojení s mou minulostí se navždy uzavře.

„Děkuju ti,“ řeklajsem. „Děkuju.”

„Chrissy, tolik jsi mi chyběla. Každý den. Den co den jsem čekala, až ten zatracený telefon zazvoní, a doufala jsem, že to budeš ty, a přitom jsem tomu ani na okamžik nevěřila.” Odmlčela se. „Jak… jak jsi na tom teď s pamětí? Kolik toho víš?”

„Nemám tušení,” odpověděla jsem. „Snad je to lepší než dřív. Ale pořád si toho ještě moc nepamatuju.” Myslela jsem na to všechno, co jsem si zapsala, na každý obraz sebe a Claire. „Vzpomínám si na večírek. Jak jsme ze střechy koukaly na ohňostroj. Na tebe, jak maluješ. Jak já studuju. Ale v podstatě na nic dalšího.”

„No jo!” zvolala. „Ta úžasná noc! Panebože, je to tak dávno! Ani nevíš, co všechno ti budu muset vyprávět. Milion věcí.”

Napadlo mě, co by to asi mohlo být, ale nezeptalajsem se. Můžu přece počkat, říkalajsem si. Musím se dozvědět dulezitejsi věci.

„Odstěhovala ses někdy?” zeptalajsem se. „Do ciziny?” Rozesmála se. ,Jo. Asi na půl roku. Potkala jsem jednoho chlápka, to už je strašně dávno. Byla to katastrofa.” „Kam?” vyptávala jsem se. „Kam jsi odjela?”

„Do Barcelony,” odpověděla. „Proč?”

„Aha, to nic.”

Připadala jsem si v defenzivě, trapně, že neznám podrobnosti ze života své kamarádky. „To mi jen někdo něco vyprávěl. Prýjsi byla na Novém Zélandě. Musel to být omyl.” „Na Novém Zélandě?” opakovala po mně se smíchem. „Tak to ne. Tam jsem teda rozhodně nebyla. Nikdy v životě.”

Takže o tomhle mi Ben také lhal. Pořád jsem ještě nevěděla proč, nenapadal mě žádný důvod, proč by měl mít potřebu Claire z mého života jednou provždy odstranit. Bylo to prostě jako všechno ostatní, o čem mi lhal, anebo se rozhodl mi o tom neříct? Že by kvůli mému vlastnímu dobru?

Vědělajsem, že si o tom musíme promluvit, že je to nevyhnutelné. Dlužil mi pár odpovědí. A on mi je bude muset dát, až mu prozradím všechno, co vím ajakjsem se to dozvěděla.

Ještě chvíli jsme si povídaly, rozhovor plynul mezi dlouhými mezerami a uspěchaným vyprávěním. Claire mi pověděla, že se vdala, pak rozvedla a teď žije s Rogerem. ,Je akademik/ řekla mi, „v oboru psychologie. Ten mizera chce, abych si ho vzala, cožjá hned tak neudělám. Ale miluju ho.“

Bylo příjemné s ní mluvit, poslouchatjejí hlas. Působil uvolněně, byl mi důvěrně známý. Skoro jako bych se vracela domů. Nevyžadovala po mně moc, zřejmě chápala, že jí nemám co dát. Nakonec se zarazila a já jsem usoudila, že se asi rozloučí. Uvědomilajsem si, že se ani jedna z nás nezmínila o Adamovi.

„Tak,“ řekla místo toho. „Pověz mi něco o Benovi. Jak dlouhojste, no…“

„Zase spolu?“ zeptalajsem se. ,Já nevím. Dokonce jsem ani netušila, že jsme se rozešli.“

„Pokoušela jsem se mu volat,“ řekla. Najednou jsem byla celá napjatá, ačkolivjsem nevěděla proč.

„Kdy?”

„Dneska odpoledne. Potom co jsi zavolala. Napadlo mě, že ti nejspíš dal moje číslo. Nebral to, ale koneckoncůjsem mělajenom jeho starý telefon do práce. Řekli mi, že už tam nedělá/

Cítila jsem, jak se mě zmocňuje hrůza. Rozhlédla jsem se po ložnici, cizí a neznámé. Byla jsem si jistá, že lže.

„Mluvíš s ním často?“

„Ne, aspoň ne v poslední době.“ Do hlasu sejí vkradl nový tón. Důvěrný. Nelíbil se mi. „Přinejmenším posledních pár let.” Zaváhala. „Dělala jsem si o tebe strašný starosti.”

Dostalajsem strach. Strach, že Claire prozradí Benovi, že jsemjí zavolala, než budu mít příležitost si s ním promluvit.

„Prosím tě, nevolej mu,“ požádala jsem ji. „Prosím tě, neříkej mu, že jsi se mnou mluvila.”

„Chrissy!” vyhrkla. „Ale proč?”

„Prostě si to nepřeju.”

Ztěžka si povzdechla, a když znovu promluvila, zněla podrážděně. „Hele, co se to proboha děje?”

„Nedovedu to vysvětlit.”

„Tak to zkus.”

Nedokázala jsem se přimět k hovoru o Adamovi, ale povědělajsem jí o Nashovi a o vzpomínce na hotelový pokoj, i o tom, jak Ben trvá na tom, že jsem měla dopravní nehodu. „Nejspíš mi neříká pravdu proto, že mě podle něj rozruší,” řekla jsem. Neodpovídala. „Claire?” vyhrkla jsem. „Co jsem mohla dělat v Brightonu?”

Rozhostilo se mezi námi ticho. „Chrissy,” začala, „po-

»

kud to vážně chceš vědět, řeknu ti to. Anebo aspoň to, co vím. Ale ne po telefonu. Až se sejdeme. Slibuju.”

Pravda. Vznáší se přede mnou, blyštivá, tak blízko, že se po ní skoro můžu natáhnout a vzít šiji.

„Kdy můžeš přijít?” zeptala jsem se. „Dneska? Dnes večer?”

„K tobě radši ne,” namítla. „Pokud ti to nevadí.”

„A proč ne?”

„Prostě si myslím… no… že bude lepší, když se sejdeme někde jinde. Můžu tě pozvat na kafe?”

Její hlas zněl vesele, ale působil nucené. Falešně. Napadlo mě, že má z něčeho strach. Přesto jsem souhlasila. „Tak dobře.”

„Alexandra Palace?“ navrhla. „Vyhovuje ti to? Z Crouch End se tam snadno dostaneš.”

„Dobře.”

„Skvělé. Tak v pátek? Sejdeme se tam vjedenáct? Hodí se ti to?”

Odpověděla jsem, že ano. Bude muset. „Zvládnu to,” prohlásila jsem. Řekla mi, jakými autobusy mám jet, a já jsem si zapsalajejich čísla na kousek papíru. Pak jsme si ještě pár minut povídaly, než jsme se rozloučily a já jsem si vzala svůj deník a začala psát.

„Bene?” oslovila jsem ho, když přišel domů. Seděl v křesle v obývacím pokoji a četl si noviny. Vypadal unaveně, jako kdyby se špatně vyspal. „Důvěřuješ mi?” zeptala jsem se.

Vzhlédl. Jeho oči se probudily k životu, zažehlé láskou, ale zároveň i něčím jiným. Něčím, co téměř připomínalo strach. Asi nebylo divu; taková otázka se obvykle klade před doznáním, že podobná důvěra nebyla oprávněná. Shrnul si vlasy z čela.

„Ovšemže ano, miláčku,” prohlásil. Popošel ke mně, usadil se na opěrce křesla a vzal mi mou ruku do svých. „Samozřejmě.”

Najednou jsem si nebyla jistá, jestli chci pokračovat. „Mluvíš někdy s Claire?”

Podíval se mi do očí. „Claire?” opakoval. „Ty šiji pamatuješ?”

Zapomněla jsem, že až donedávna vlastně až do té vzpomínky na ohňostrojovou party Claire pro mě vůbec neexistovala. „Matně,” řekla jsem.

Odvrátil zrak a upřel ho na hodiny na krbové římse.

„Ne,” odpověděl. „Myslím, že se odstěhovala. Před mnoha lety.”

Trhlajsem sebou, jako by mnou projela bolest. „Víš to jis

tě?“ Nemohla jsem uvěřit tomu, že mi pořád lže. Jako by jeho lhaní v tomhle případě bylo horší než lži o všem ostatním. Přece by mělo být jednoduché být aspoň v téhle věci upřímný? Skutečnost, že Claire odsud bydlí nedaleko, by mi sotva způsobila nějakou bolest, mohla by naopak pokud bych se s ní vídala prospět mé paměti. Tak proč ta neupřímnost? Do hlavy se mi vloudila temná myšlenka stejné pochmurné podezření -, ale zaplašila jsem ji.

„Víš to jistě? Kam odjela?” Pověz mi to, říkala jsem si v duchu. Ještě není pozdě.

„Už si to nepamatuju,“ odpověděl. „Nejspíš na Nový Zéland. Anebo do Austrálie.”

Cítilajsem, jak se moje naděje vytrácí, ale byla jsem pevně odhodlaná. „Určitě?” Vsadila jsem všechno na jedinou kartu. „Matně si vybavuj u, jak mi kdysi říkala, že uvažuje o přestěhování na nějakou dobu do Barcelony. Muselo to být před spoustou let.” Mlčel. „Vážně to nemohla být Barcelona?”

„Ty sis na to vzpomněla?” zeptal se konečně. „Kdy?”

„Nevím,” řekla jsem. „Prostě mám takový pocit.”

Stiskl mi ruku. Jako projev útěchy. „To je nejspíš jen tvoje fantazie.”

„Působí ale velice skutečně,” namítla jsem. „Určitě to nebyla Barcelona?”

Vzdychl. „Ne. Barcelona ne. Byla to rozhodně Austrálie. Asi Adelaide. Jistě to nevím. Už je to dávno.” Zavrtěl hlavou. „Claire,” usmál se „nevzpomněl jsem si na ni celou věčnost. Spoustu dlouhých let.”

Zavřela jsem oči. Když jsem je otevřela, doširoka se usmíval. Tvářil se skoro jako hlupák. K politování. Měla jsem chuť ho praštit. „Bene,” pronesla jsem téměř šeptem, „já jsem s ní mluvila.”

Netušila jsem, jak na to zareaguje. Nejdřív neudělal nic, jako kdybych vůbec nepromluvila, ale pak mu v očích vzplál oheň.

„Kdy?” zeptal se. Hlas měl tvrdý jako sklo.

Mohla jsem mu říct pravdu, anebo jsem se mohla přiznat k tomu, že si zapisuju události svých dnů. „Dneska odpoledne,“ řekla jsem. „Zavolala mi.”

„Ona ti zavolala?” podivil se. Jak? Jak ti mohla zavolat?”

Rozhodla jsem se lhát. „Tvrdila, žes jí dal moje číslo.“

„Jaké číslo? To je nesmysl! Jak bych to mohl udělat? Určitě to byla ona?“

„Říkala, že jste si občas telefonovali. Až donedávna/

Pustil mou ruku a nechal mi ji ztěžka dopadnout do klína. Vstal a obrátil se ke mně čelem. „Cože říkala?”

„Pověděla mi, že jste spolu vy dva udržovali kontakt. Až do doby před několika lety.”

Naklonil se ke mně. Cítila jsem z jeho dechu kávu. „To ti ta ženská jen tak zničehonic zavolala? Jseš si vůbec jistá, že to byla ona?”

Obrátila jsem oči v sloup. „Ale Bene! Kdo jiný by to mohl být?” Usmála jsem se. Nedoufala jsem, že tenhle rozhovor bude snadný, ale nelíbilo se mi, jak zjevně nabírá na závažnosti.

Pokrčil rameny. „Nemáš o ničem tušení. Nejrůznější lidé se už k tobě pokoušeli dostat. Od tisku. Novináři. Lidé, kteří se o tobě dočetli, o tom, co se ti přihodilo, a chtěli slyšet tvou verzi příběhu, anebo prostě chtěli jen šmírovat, jak špatně na tom doopravdy jsi, anebo jak

aby tě přiměli promluvit. A pak ti doktoři. Šarlatáni, co

si myslí, že ti pomůžou. Homeopatie. Alternativní me—

dicína. Dokonce i nějaké čáry.”

„Ale Bene, byly jsme spoustu let nejlepší kamarádky.

Poznala jsem její hlas.” Rysy v obličeji se mu propadly,

jako by přiznával porážku. „Takže jsi s ní vážně mluvila…”

Všimla jsem si, že svírá a rozevírá pravou ruku, stahuje ji

v pěst, uvolňuje.

„Bene…”

Vzhlédl. Obličej měl zarudlý, oči vlhké. „Tak dobře,“ prohlásil. „Dobře. Mluvil jsem s Claire. Požádala mě, abych s ní zůstal ve styku, dával jí vědět, jak se ti daří. Mluvíme spolu každých pár měsíců, ale jen stručně.”

„Proč jsi mi o tom nepověděl?” Neříkal nic. „Bene, proč?” Další ticho. „To ses prostě rozhodl, že bude snazší ji přede mnou zatajit? Předstírat, že se odstěhovala? Je to tak? Tak jako jsi předstíral, že jsem nikdy nenapsala žádný román?”

„Chris zablekotal. „Román?”

„To není fér, Bene,” prohlásila jsem. „Nemáš právo si tyhle věci nechávat pro sebe. Lhát mi jen proto, že je to pro tebe takhle snazší. Nemáš na to právo.”

Vstal. „Pro mě snazší?” rozhorlil se. „Pro mě snazší? Myslíš si, že ti říkám, že Claire žije v cizině, protože je to tak pro mě snazší? Mýlíš se, Christine. Mýlíš se. Nic z toho pro mě není snadné. Vůbec nic. Neříkám ti, že jsi napsala román, protože mě ničí, když si vzpomenu, jak moc jsi chtěla napsat další, nebo když vidím, jak tě trápí, když ti dojde, že už žádný nenapíšeš. Řekl jsem ti, že Claire žije v cizině, protože jsem nedokázal snášet, jak tě trápilo, že tě nechala v tom ústavu. Nechala tě tam hnít, vykašlala se na tebe jako všichni ostatní.” Cekal, co já na to. „Tohle ti

neřekla, co?” dodal, když jsem mlčela, a já jsem si pomyslela Ne, neřekla, a navíc jsem si dneska v deníku četla o tom, jak mě tam chodila po celou dobu navštěvovat.

Zopakoval to. „Tohle ti neřekla? Jak tě přestala navštěvovat, když zjistila, že patnáct minut potom, co odejde, zapomeneš, že vůbec kdy existovala? Ovšem, možná zavolala o Vánocích, aby se zeptala, jak se ti daří, ale to já jsem stál při tobě, Chris. To já jsem tě každičký den navštěvoval. To já jsem byl poblíž, čekal jsem, modlil jsem se, abys na tom byla tak dobře, že bych si pro tebe mohl přijet a odvézt tě sem, kde bys mohla se mnou v bezpečí bydlet. Já jsem ti nelhal proto, že by to pro mě

bylo jednodušší. Ať tě něco takového ani nenapadne! Nikdy!“

Vzpomněla jsem si, jak jsem četla o tom, co mi řekl Nash. Podívala jsem se mu do očí. Až na to, že právě tohle jsi nedělal, pomyslela jsem si. Nestál jsi při mně.

„Claire říkala, že ses se mnou rozvedl.“

Ztuhl, pak ustoupil o krok, jako kdyby dostal ránu pěstí. Ústa se mu samovolně otevřela, pak zase zavřela. Působilo to téměř komicky. Konečně z něj vypadlo jediné slovo. „Kurva.“

Obličej se mu zkřivil vztekem. Pomyslela jsem si, že mě uhodí, a vzápětí jsem si uvědomila, zeje mi to jedno.

„Rozvedl ses se mnou? Je to pravda?“

„Miláčku

Vstala jsem. „Odpověz mi,“ řekla jsem „Odpověz!” Stálijsme proti sobě. Nemělajsem tušení, co udělá, nevěděla jsem, co by měl udělat. Věděla jsem pouze, že potřebuju, aby byl ke mně upřímný. Aby mi už neříkal žádné další lži. „Chci jenom pravdu.”

Udělal krok vpřed a padl přede mnou na kolena, chytil mě za ruce. „Miláčku

„Rozvedl ses se mnou? Je to pravda, Bene? Řekni mi to!” křicelajsem na něj. Dal se do pláče. „Bene, řekla mi taky o Adamovi. Vyprávěla mi, že jsme měli syna. Vím, že je mrtvý.”

„Mrzí mě to,” vzlykal. „Tolik mě to mrzí. Myslel jsem si, že to takhle bude lepší.” A pak mi mezi krotkými vzlyky slíbil, že mi všechno poví.

Sluneční světlo zatím zcela pohaslo, soumrak vystřídala noc. Ben rozsvítil lampu a my jsme seděli v její růžové záři, naproti sobě, každý na jiné straně jídelního stolu. Mezi námi ležela hromádka fotografií, těch, které jsem si předtím prohlížela. Předstíralajsem překvapení, zatímco mi je jednu po druhé podával a vysvětloval mi,

za jakých okolností vznikly. Zdržel se u snímku z naší svatby vyprávěl mi, jak úžasný to byl den, jak výjimečný; poukazoval na to, jak nádherně jsem vypadala ale pak zesmutněl. „Nikdyjsem tě nepřestal milovat, Christine,” prohlásil. „Musíš mi to věřit. To ta tvoje nemoc. Přesunuli tě na nové místo a, víš… já… už jsem to nedokázal dál snášet. Šel bych za tebou kamkoliv. Udělal bych cokoliv, abych tě dostal zpátky. Cokoliv. Jenže oni… nedovolili mi… nemohl jsem se s tebou vídat… říkali, že to tak bude lepší…“

„Kdo?“ vyzvídala jsem. „Kdo to říkal? Lékaři?“

Chvíli nic neříkal, pak vzhlédl. Oči měl zarudlé pláčem.

„Ano,” odpověděl. „Ano, doktoři. Říkali, že to tak bude lepší. Že to jejediné řešení..Setřel si slzu. „Udělal jsem, co mi řekli. Lituju toho. Měl jsem se za tebe rvát. Byl jsem slaboch, a taky hlupák.” Jeho hlas přešel do šepotu. „Přestal jsem tě navštěvovat, to ano,” pokračoval, „ale jenom kvůli tvému vlastnímu dobru. Přestože mě samotného to málem zabilo, udělal jsem to kvůli tobě, Christine. Musíš mi věřit. Kvůli tobě a našemu synovi. Ale nikdyjsem se s tebou nerozvedl. Doopravdy to nebylo. Tady uvnitř ne.“ Natáhl se ke mně, vzal mě za ruku a přitiskl šiji na košili. „Tadyjsme pořád byli svoji. Pořádjsme byli spolu.” Ucítila jsem zahřátou bavlnu, provlhlou potem. Splašený tlukot jeho srdce. Lásku.

Bylajsem tak hloupá, říkalajsem si. Uvěřilajsem tomu, že to všechno dělal, aby mi ublížil, a přitom, jak mi říká, to ve skutečnosti dělal z lásky. Neměla bych ho odsuzovat. Měla bych se raději snažit ho pochopit.

„Odpouštím ti,” prohlásila jsem.

Čtvrtek, . listopadu

Když jsem se dneska probudila, otevřela jsem oči a uviděla nějakého muže, jak sedí na židli v pokoji, v němž jsem se ocitla. Seděl naprosto bez hnutí. Pozoroval mě. Čekal.

Nezpanikařila jsem. Nevěděla jsem, kdo to je, přesto jsem nezpanikařila. Nějaká část mého já si uvědomovala, že je to takhle správně. Že má právo tam být.

„Kdo jste?” zeptala jsem se. Jak jsem se sem dostala?” Všechno mi pověděl. Necítila jsem strach ani pochybnosti. Chápala jsem to. Odešla jsem do koupelny a přistoupila jsem ke svému odrazu, jako by to byl nějaký dávno zapomenutý příbuzný nebo duch mé matky. Obezřetně. Zvědavě. Oblékalajsem se a přitom jsem si zvykala na nové rozměry a nečekané projevy svého těla, a když jsem pak jedla snídani, měla jsem nejasný pocit, že u stolu kdysi byla tři místa. Políbila jsem svého manžela na rozloučenou a nepřišlo mi to nepatřičné, a potom, aniž bych věděla proč, jsem otevřela krabici od bot v šatní skříni a našla tenhle deník. Okamžitě mi bylo jasné, co toje. Právě tohle jsem hledala.

Pravda o mé situaci je užjen kousek pod povrchem. Je možné, že se jednoho dne probudím a buduji znát. Události mi začnou dávat smysl. Přesto vím, že nikdy nebudu

normální. Moje minulost není celistvá. Celé roky zmizely beze stopy. Jistá fakta o mé osobě a o mé minulosti mi nikdo nezprostředkuje. Ani Nash který mě zná pouze z toho, co jsem mu sama vyprávěla, co četl v mém deníku anebo objevil v mojí složce -, a dokonce ani Ben. To, co se přihodilo ještě předtím, než jsem se s ním seznámila. To, co se stalo potom, ale co jsem se rozhodla zamlčet. Tajemství.

Přesto je tu někdo, kdo by to mohl vědět. Jediný člověk, který by mi mohl odhalit zbylou pravdu. S kým jsem se scházela v Brightonu. Skutečný důvod, proč se moje nejlepší kamarádka vytratila z mého života.

Četla jsem si svůj deník, a tak vím, že zítra se sejdu s Claire.

Pátek, . listopadu

Tohle píšu doma. V domě, který konečně vnímám jako svůj, jako místo, kam patřím. Pročetla jsem si deník skrz naskrz a sešla jsem se s Claire, a obojí společně mi objasnilo všechno, co jsem potřebovala vědět. Claire mě ujistila, ze je opět součástí mého života a že už mě znovu neopustí. Přede mnou leží roztřepená obálka s mým jménem na přední straně. Artefakt. Takový, s jakým jsem kompletní. Moje minulost mi konečně dává smysl.

Zanedlouho bude doma můj manžel, a já se těším, až ho uvidím. Miluju ho. Teď už to vím.

Zapíšu si tenhle příběh a pak to společnými silami všechno napravíme.

Když jsem vystupovala z autobusu, bylo jasno. Sluneční světlo tlumil lehce namodralý chlad zimy, půda byla ztuhlá. Claire mi řekla, že bude čekat na vršku kopce, u hlavního schodiště do paláce, a tak jsem poskládala papír, na který jsem si zapsala instrukce, a začala jsem stoupat do mírného svahu po cestě vinoucí se parkem. Trvalo mi to déle, než jsem čekala, a když jsem se blížila k vrcholku, musela jsem odpočívat; nebyla jsem zvyklá na to, že tělo má své hranice. Kdysi jsem určitě bývala ve formě, pomyslela jsem si. Nebo aspoň v lepší formě, než jsem teď. Napadlo mě, jestli bych neměla začít cvičit.

Park přešel v rozlehlou posekanou travnatou plochu, protkanou asfaltem a posetou odpadkovými koši. Byla tu spousta maminek se sportovními kočárky. Uvědomila jsem si, že jsem nervózní. Netušilajsem, co můžu očekávat. Jak bych také mohla? V představách, které se mi vybavily, Claire hodně nosila černou. Džíny, trička. Viděla jsem ji v těžkých botách a trenčkotu. Anebo nosila dlouhé batikované sukně, ušité z látek, které by se nejspíš daly popsat jako vzdušné. Nevěřila jsem, že by jakákoliv z těchhle vidin odpovídala tomu, jak asi vypadá dnes rozhodně ne vzhledem k tomu, kolik nám teď je -, ale přitom jsem neměla tušení, co je mohlo nahradit.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo ještě brzy. Aniž bych o tom přemýšlela, připomněla jsem si, že Claire vždycky chodí pozdě, a okamžitě mě napadlo, jak tohle vím, jaké zbytky mé paměti mě na to upozornily. Tolikje toho hned pod povrchem, říkalajsem si. Tolik vzpomínek tam sebou mrská jako stříbrné střevle v mělkém potoce. Rozhodla jsem se, že počkám na jedné z laviček.

Na trávě se líně protahovaly dlouhé stíny. Za stromy se rozprostíraly řady domů, namačkaných klaustrofobicky blízko u sebe. S překvapením jsem si uvědomila, že právě v jednom z těch domů, které odsud vidím, teď bydlím; byl stěží rozeznatelný od ostatních.

Představila jsem si, jak si zapaluju cigaretu a dychtivě natahuju vzduch do plic, a pokusila jsem se odolat pokušení. Pociťovala jsem až směšnou nervozitu, ale bez důvo. du. Claire je moje kamarádka. Moje nejlepší kamarádka. Není proč si dělat starosti. Nic mi nehrozí.

Z lavičky se odlupoval lak a já jsem ho odtrhla a odhalila tak navlhlé dřevo pod ním. Někdo přede mnou použil stejnou techniku k vyznačení dvojice iniciál kousek od místa, kde jsem seděla, potom je obkroužil srdcem

a doplnil datum. Zavřela jsem oči. Zvyknu si vůbec někdy na ten šok, kdykoliv spatřím důkaz toho, v jakém roce žiju? Zhluboka jsem se nadechla: vlhká tráva, pach hotdogů a benzinu.

Na obličej mi padl stín a já jsem otevřela oči. Nade mnou stála žena. Vysoká, se záplavou ohnivých vlasů, na sobě měla kalhoty a bundu z beránčí kůže. Za ruku se jí držel malý chlapec, v podpaží svíral fotbalový míč. „Promiňte/ řekla jsem a posunula se na lavičce, abych těm dvěma vedle sebe udělala místo, ale žena se usmála.

„Chrissy!” zvolala. Ten hlas patřil Claire. O tom nebylo nejmenších pochyb. „Chrissy, zlato! To jsem já.”

Přejelajsem pohledem od dítěte kjejímu obličeji. Tam, kde kdysi byl hladký, teď byly vrásky, oči měla zapadlejší, na což jsem si nepamatovala, ale byla to ona. O tom nebylo pochyb. „Co já si o tebe nadělala starostí, to bys nevěřila.” Postrčila dítě mým směrem. „Tohle je Toby.”

Chlapec se na mě podíval. „No tak,” pobídla ho Claire. „Řekni ahoj.” Na okamžik jsem si myslela, že to říká mně, ale pak udělal krok vpřed. Usmála jsem se. Napadlo mě se zeptat: A není to Adam?, ačkoliv jsem věděla, že to není možné.

„Ahoj,” řekla jsem. Toby zašoupal nohama a zamumlal něco, čemu jsem nerozuměla, pak se otočil ke Claire a zeptal se: „Můžu si teď jít hrát?”

„Ale zůstaň poblíž, ať na tebe uvidím.” Pohladila ho po vlasech a on se rozběhl do parku.

Vstala jsem a obrátila jsem se k ní. Nebyla jsem si jistá, jestli bych se taky raději neměla otočit a utéct, tak velká byla propast mezi námi, ale pak mě chytila za ruce. „Chrissy, zlato,” řekla a na rukou jí zachřestily plastové náramky. „Chybělajsi mi. Do prdele, strašně moc jsi mi chyběla.” Tíha, která mě tlačila k zemi, udělala salto, vylétla do vzduchu a zmizela a já jsem jí se vzlykem padla do náruče.

Na kratičký okamžik jsem měla pocit, že o ní vím naprosto všechno, a o sobě také. Jako kdyby tu prázdnotu, nicotu, která obývala centrum mé duše, prosvítilo světlo jasnější než slunce. Mihla se přede mnou minulost moje minulost -, ale příliš rychle na to, abych ji dokázala doopravdy zachytit. „Pamatuju si tě,“ řeklajsem. „Pamatuju,” ale pak to někam zmizelo a nad minulostí se opět zavřela voda.

Seděly jsme na lavičce a dlouho mlčky pozorovaly Tobyho, jak hraje s partou kluků fotbal. Měla jsem radost, že mám spojení se svou neznámou minulostí, přesto mezi námi byly rozpaky, kterých jsem se nemohla zbavit. Neustále se mi do mysli vkrádala věta: Nějak to souvisí s Claire.

Jak se máš?“ řekla jsem nakonec a ona se rozesmála.

„Ani se neptej,“ prohlásila. Otevřela kabelku a vytáhla cigaretový tabák. „Pořád ještě nekouříš?” zeptala se a nabídla mi, ale já jsem zavrtěla hlavou a znovu jsem si uvědomila, že je dalším z lidí, co o mně ví daleko víc než já sama.

„Co se děje?“ zeptala jsem se. Začala si ubalovat cigaretu a kývla přitom směrem ke svému synovi. „No, víš, Toby má ADHD. Celou noc byl vzhůru, tudíž já taky.”

„ADHD?” zopakovala jsem po ní.

Zasmála se. „Promiň, je to zřejmě poměrně nový termín. Hyperaktivita s poruchou pozornosti. Musím mu dávat ten zatracenej ritalin, přestože se mi to příčí. Jinak to nejde. Vyzkoušeli jsme prakticky všecko, bez něj je nezvladatelný. Děs.”

Podívala jsem se za ním, jak v dálce pobíhá. Další vadný mozek ve zdravém těle.

„Alejinakje zdravej, ne?”

Jo,” vzdychla. Balancovala s cigaretovým papírkem na koleni a sypala tabák podél jeho skladu. Jenom je občas

vyčerpávající. Jako kdyby to příšerný období dvou let nikdy neskončilo.“

Usmálajsem se. Vědělajsem, co tím myslí, ačkoliv pouze teoreticky. Nemělajsem se čeho zachytit; nemělajsem žádnou vzpomínku na to, jaký byl Adam v Tobyho věku ani když byl mladší.

„Toby je ještě tak malej,“ poznamenala jsem. Rozesmála se. „Chceš říct, že jsem stará matka!“ Olízla papírek. „No jo, mělajsem ho pozdě. Bylajsem si poměrně jistá, že už k tomu nedojde, takjsme si nedávali moc pozor…“

„Myslíš tím začala jsem opatrně.

Zase se zasmála. „Nenazvala bych to nedopatřením, ale řekněme, že to byl tak trochu šok.“ Vložila si cigaretu do úst. „Pamatuješ se na Adama?“

Pohlédla jsem na ni. Hlavu měla odvrácenou, zakrývala si zapalovač před větrem, a tak jsem neviděla její výraz ani jsem netušila, jestli to je záměrně úhybný manévr.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Před několika týdny jsem si vzpomněla, že jsem měla syna, a od té doby, co jsem si to zapsala, mám pocit, že si tohle vědomí nosím s sebou jako těžký balvan na hrudi. Ale ne, vůbec si na něj nepamatuju.“

Vyfoukla obláček modře zbarveného kouře směrem k nebi. „Škoda,“ podotkla. „To je mi líto. Ale Ben ti přece ukazuje ty fotky, ne? Nepomáhá to?“

Zvažovala jsem, kolik bych jí toho měla říct. Zřejmě spolu jsou ve styku, kdysi se přátelili. Musela jsem být opatrná, přesto jsem cítila rostoucí potřebu mluvit a stejně tak slyšet pravdu.

„Ano, ukazuje mi fotografie. Ale nejsou vystavené po domě. Říká, že mě moc rozrušují. Schovává je přede mnou.” Málem jsem řekla zamyká.

Vypadala překvapeně. „Schovává? Vážně?“

„Ano,“ přitakala jsem. „Myslí si, že by mě moc rozrušilo, kdybych narazila na snímek s Adamem.“

Claire přikývla. „Protože bys ho nepoznala? Nevěděla bys, kdo to je?“

„Asi.”

„Možná má pravdu,” řekla. Pak, po chvilce váhání, dodala: „Když Adam odešel…“

Odešel, pomyslela jsem si. Řekla to, jako by si prostě jen na pár hodin odskočil, vzal svou dívku do kina nebo se vydal do obchodu koupit si nové boty. Já jsem tomu ale rozuměla. Pochopila jsem tu nevyslovenou dohodu, že nebudeme mluvit o Adamově smrti. Zatím ještě ne. Pochopila jsem, že i Claire se mě snaží chránit.

Neřekla jsem na to nic. Místo toho jsem se pokoušela představit si, jaké to asi bylo, když jsem vídala své dítě každý den, v době, kdy slova každý den měla dosud nějaký význam; předtím než se každý den začal oddělovat od toho předchozího. Zkoušela jsem si představit, jak se ráno co ráno probouzím a vím, kdo je, jsem schopna dělat si plány, těšit se na Vánoce, na jeho narozeniny.

To je směšné, napadlo mě, vždyť ani nevím, kdy má narozeniny.

„Nechtěla bys ho vidět -?“

Srdce mi poskočilo v hrudi. „Ty máš jeho fotografie?” vyhrkla jsem. „Nemohla bych

Vypadala zaskočeně. „No ovšem! Spousty! Doma.”

„Chtěla bych jednu,” řekla jsem.

„Jistě,” odpověděla, „ale

„Prosím tě. Tolik by to pro mě znamenalo.”

Položila svou ruku na mou. „To víš, že jo. Příště nějakou přinesu, ale

Přerušil ji vzdálený výkřik. Podívala jsem se přes park. Toby k nám utíkal s pláčem, zatímco za ním pokračovala hra.

„Sakra,” zamumlala Claire a vstala. „Toby! Toby! Co se stalo?” Nezastavil se. „Do prdele,” ulevila si. „Jenom ho dojdu uklidnit.”

Odešla za synkem, dřepla si k němu a ptala se, co se stalo. Podívala jsem se na zem. Betonová cesta byla pokrytá mechem a sem tam z betonu čouhalo stéblo trávy, probojovávalo si cestu za světlem. Měla jsem radost. Nejenže mi Claire dá fotografii Adama, ale řekla, že to udělá, až se sejdeme příště. Budeme se dál vídat. Pak jsem si uvědomila, že mi to pokaždé bude připadat jako poprvé. Taková ironie; mám tendenci zapomínat, že nemám paměť.

Také mi došlo, že něco ve způsobu, jakým mluvila o Benovi určitá melancholie -, mě utvrdilo v přesvědčení, že spolu nikdy nic neměli.

Vrátila se.

„Už je to dobrý,“ prohlásila. Zahodila cigaretu a rozmáčkla ji podpatkem. „Malé nedorozumění ohledně toho, komu patří míč. Neprojdeme se?” Kývla jsem a ona se obrátila k Tobymu. „Tak co, dáme si zmrzlinu?”

Řekl, že ano, a tak jsme vykročili směrem k zámečku. Toby se držel Claire za ruku. Jsou si tak podobní, pomyslela jsem si, v očích jim svítí stejné plamínky.

„Chodím sem ráda,” řekla Claire. „Kvůli inspiraci. Co tomu říkáš?”

Pohlédla jsem na šeď lemovanou zelení. „Ale ujde to. Pořád ještě maluješ?”

„Takhle bych to nenazvala,” odpověděla. „Fušuju. Stal se ze mě fušér. Zdi u nás doma jsou do posledního místečka zakryté mými obrazy, ale nikdo jiný je nechce. Bohužel.”

Usmálajsem se. Nezmínila jsem se o svém románu, ačkolivjsem měla chuť se zeptat, jestli ho četla a co si o něm myslí. „Co tedy děláš?”

„Většinu času se starám o Tobyho. Učí se doma.”

„Aha.”

„Nebyl to náš nápad,” pokračovala. „V žádné škole ho nechtěli přijmout. Říkali, že by vyrušoval ostatní. Nezvládli by ho.”

Podívala jsem se na kluka. Vypadal naprosto klidně, držel se své matky za ruku. Zeptal se, jestli dostane tu zmrzlinu, a Claire mu řekla, že za chvilku. Nedovedla jsem si představit, že by s ním mohly být potíže.

Jaký byl Adam?“ zeptala jsem se.

Jako dítě? Byl to hodný kluk. Velice zdvořilý. Slušně vychovaný.“

„Bylajsem dobrá matka? Byl šťastný?“

„Ale Chrissy,“ prohlásila, „to víš, že jo. Mohlas ho Samou láskou sníst. Ty si na to nepamatuješ, viď? Poměrně dlouho jste se snažili. Měla jsi samovolný potrat, docela pozdě, a potom mimoděložní těhotenství. Už jsi nejspíš ani nedoufala, že bys mohla znovu přijít do jiného stavu, ale pak se povedl Adámek. Byla jsi šťastná jak blecha, i Ben. A těhotenství sis vychutnávala. Já jsem ho nesnášela. Nafouklá jako balon, ty příšerné nevolnosti. Hrůza. Ale u tebe to bylo jiný. Ty sis užívala každou vteřinu. Celou dobu, cos ho v sobě nosila, jsi zářila jako sluníčko. Když jsi někam vešla, jako by rozsvítili.”

Zavřela jsem oči, přestože jsme šli, a pokusila jsem se napřed si vzpomenout na to, jakjsem byla těhotná, a pak si to aspoň představit. Nedokázalajsemjedno ani druhé. Podívala jsem se na Claire.

„A potom?”

„Potom? Potom jsi porodila. Bylo to úžasné. Ben byl samozřejmě při tom. Já jsem tam dorazila, jak nejdřív jsem mohla.” Zastavila se a obrátila se ke mně. „A bylajsi skvělá matka, Chrissy, na mou duši. Adam byl šťastný, opečovávaný a milovaný klučina. Žádné dítě by si nemohlo přát víc.”

Zkoušela jsem si vybavit mateřství, dětství svého syna. Nic.

„A Ben?”

Odmlčela se a pak pokračovala. „Ben byl báječný otec. Od začátku. Toho kluka miloval. Večer co večer pospíchal

domů z práce, aby už byl u něj. Když Adam řekl první slovo, táta o tom každému telefonoval a všude to vytruboval. A taky když Adam začal lézt a udělal první krůčky. Jakmile se naučil chodit, bral ho do parku a už mu cpal míč. A o Vánocích? Tolik hraček! To byla myslím jediná věc, kvůli které jste se kdy hádali že Ben Adamovi kupuje tolik hraček. Bála ses, aby ho nerozmazlil.“

Pocítilajsem lítostivé bodnutí, potřebu omluvit se za to, že jsem se kdysi pokoušela svému synovi něco odepřít.

„Teď bych mu dopřála cokoliv,“ povzdechla jsem si. „Kdybych tak mohla.“

Smutně se na mě podívala. „Já to chápu. Ale může tě těšit vědomí, že mu nikdy nic nechybělo.”

Pokračovali jsme v chůzi. Na cestě parkovala dodávka prodávající zmrzlinu a my k ní zamířili. Toby zatahal mámu za ruku. Sklonila se a dala mu z peněženky bankovku, než ho nechala běžet. „Vyber si jednu příchuť!” volala za ním. Jen jednu! A počkej si na drobné!”

Dívala jsem se, jak uhání k dodávce. „Claire,” zeptala jsem se, „kolik bylo Adamovi, když jsem ztratila paměť?”

Usmála se. „Musely mu být tak tři. Možná necelé čtyři roky.”

Cítila jsem, že teď vstupuju na neznámé území. Vydávám se do nebezpečí. Ale muselajsem tam vkročit. Abych našla pravdu. „Lékař mi řekl, že mě přepadli.” Mlčela. „V Brightonu. Proč jsem tam byla?”

Pozorovala jsem Claire, zkoumala její obličej. Zdálo se, že činí nějaké rozhodnutí, zvažuje možnosti, rozhoduje se, co udělá. „Nevím to jistě,” odpověděla. „Nikdo to neví.”

Odmlčela se a obě jsme chvíli pozorovaly Tobyho. Už měl svou zmrzlinu a teď si ji vybaloval, ve tváři se mu uhnízdil výraz soustředěného odhodlání. Mezi námi se rozhostilo ticho. Jestliže něco neřeknu, napadlo mě, potrvá navždycky.

„Měla jsem s někým poměr, viď?”

Claire na to nijak nereagovala. Ani prudkým nadechnutím, ani odmítavým zalapáním po dechu. Upřeně se na mě zahleděla. Klidně. „Ano, tys Bena podváděla.”

V jejím hlase se neprojevily žádné emoce. Říkala jsem si, co si o mně asi myslí. Anebo myslela.

„Řekni mi o tom,” vyzvala jsem ji.

„Tak dobrá,” souhlasila. „Ale pojď si na to sednout. Nutně potřebuju kafe.“

Vydaly jsme se k hlavní budově.

Byla to samoobslužná kavárna. S ocelovými židlemi, obyčejnými stolky. Rozmístěné palmy tomu místu měly dodat určitou atmosféru, což ovšem kazily poryvy studeného větru, kdykoliv někdo otevřel dveře. Usadily jsme se naproti sobě u stolku zmáčeného rozlitou kávou a zahřívaly si ruce o šálky.

„Ne že by se o tom mluvilo snadno.rozhovořila se Claire pomalu, jako by hledala cestu obtížným terénem. „Nejspíš to začalo krátce potom, co se narodil Adam. Když zevšednělo počáteční vzrušení, nastalo období, kdy to bylo hodně náročné.” Odmlčela se, pak pokračovala: „Je to tak těžké, co? Chápat něco, když jsme v samotném středu událostí. Až teprve zpětně Udíme věci takové, jaké jsou doopravdy.” Přikývla jsem, přestože jsem to nechápala. Zpětný pohled mi byl odepřen. „Pořád jsi brečela. Dělala sis starosti, že si se svým miminkem nevytváříš dostatečné pouto. Takové ty obvyklé problémy. Ben ijájsme dělali, co jsme mohli, a dokonce i tvoje matka, když byla nablízku, ale nebylo to snadné. A i když jsi měla za sebou to nejhorší, pořád to pro tebe bylo těžké. Nemohla ses vrátit ke své práci. Volávala jsi mi, uprostřed dne, celá rozrušená. Říkala jsi, že máš pocit, že jsi selhala. Nějako matka vidělajsi, jak Adam prospívá-, ale jako spisovatelka. Bylajsi přesvědčená, že už nikdy nedokážeš nic napsat. Když jsem za tebou přišla, vypadala jsi hrozně. Brečela jsi, mamě ses

pokoušela pracovat/ Říkala jsem si, co bude následovata jak hrozné to bude když dodala: „Taky ses hádala s Benem. Vadilo ti, že mu život připadá tak jednoduchý. Nabídl se, že zaplatí chůvu, ale, no…“

„Co?“

„Prohlásila jsi, že to je pro něj typické. Řešit problémy penězi. Měla jsi svým způsobem pravdu, jenže… Asi to nebylo úplně spravedlivé/

Asi ne, pomyslela jsem si. Zarazilo mě, že jsme tehdy zřejmě měli dost peněz víc, než kolik jsme měli, když jsem ztratila paměť, víc, než kolik nejspíš máme teď. Moje nemoc musela odčerpat majlant.

Pokusila jsem se představit si, jak se hádám s Benem, starám se o miminko, snažím se psát. Představovala jsem si láhve mléka a Adama u svého prsu. Špinavé plenky. Rána, kdy nakrmit sebe a dítě byly jediné rozumné ambice, a odpoledne, kdy jsem byla tak vyčerpaná, že jsem toužila akorát po spánku spánku, na který jsem si musela ještě pár hodin počkat a myšlenka na psaní mi byla naprosto vzdálená. Dokázala jsem si to všechno představit a cítila jsem plíživou, rostoucí nelibost.

Ale nic víc než představy jsem neměla. Nevzpomínala jsem si na nic. Připadalo mi, jako by Claiřino vyprávění se mnou nemělo nic společného.

„A tak jsem si někoho našla?“

Vzhlédla. „Já tehdy měla fůru času. Malovala jsem. Nabídla jsem se, že ti pohlídám Adama, dvě odpoledne v týdnu, abys mohla psát. Trvala jsem na tom.“ Vzala mě za ruku. „Byla to moje vina, Chrissy. Dokonce jsem ti navrhla, aby sis zašla na kafe.“

„Na kafe?“

„Připadalo mi to jako dobrý nápad, dostat tě z domu. Abys získala prostor sama pro sebe. Pár hodin týdně, pryč od všeho. Po několika týdnech se zdálo, že to zabírá. Vypadalajsi spokojenější sama se sebou, říkala jsi, že

ti práce jde. Začala jsi chodit na kafe skoro každý den; když jsem nemohla hlídat, brala jsi Adama s sebou. Ale pakjsem si všimla, že se taky začínáš jinak oblékat. Klasický případ, ačkoliv tehdy jsem si hned neuvědomila, o co jde. Myslelajsem, že to je prostě tím, že se cítíš lépe. Získáváš sebedůvěru. Jenže pak mi Ben jednou večer zavolal. Nejspíš něco vypil. Říkal, že se hádáte, víc než kdykoliv předtím, a že neví, co má dělat. Taky jsi s ním odmítala spát. Přesvědčovalajsem ho, že to bude nejspíš kvůli miminku, že si asi dělá zbytečné starosti. Ale

Skočilajsem jí do řeči: „Jájsem se s někým stýkala?”

„Zeptala jsem se tě na to. Nejdřív jsi to popřela, jenže pakjsem ti řekla, že nejsem pitomá a Ben taky ne. Pohádaly jsme se, ale nakonec jsi mi pověděla pravdu.”

Pravdu. Ani úchvatnou, ani vzrušující. Prostě holá fakta. Proměnila jsem se v živoucí klišé; odhodlaná šoustat s chlapem, s nímž jsem se seznámila v kavárně, zatímco moje nejlepší kamarádka mi hlídá dítě a můj manžel vydělává peníze, aby zaplatil za šaty a spodní prádlo, které si oblékám kvůli někomu jinému. Představila jsem si ty utajené telefonáty, zrušené schůzky, pokud se vynořilo něco nečekaného, a ve dnech, kdy se nám podařilo se sejít, ubohá odpoledne strávená v posteli s mužem, který mi v tu chvíli připadal lepší než Ben. Byl snad zajímavější? Přitažlivější? Zručnější milenec? Bohatší? Byl to ten, na kterého jsem čekala v tom hotelovém pokoji, ten, který mě nakonec napadl, způsobil, že nemám žádnou minulost ani budoucnost?

Zavřela jsem oči. Myslí mi probleskla vzpomínka. Ruce mě drží za vlasy, svírají mi hrdlo. Hlavu mám pod vodou. Lapám po vzduchu, brečím. Vzpomněla jsem si, na co jsem v tu chvíli myslela. Chtěla bych vidět svého syna. Naposledy. Chtěla bych vidět svého manžela. Tohle jsem mu neměla udělat. Neměla jsem ho zrazovat s tímhle parchantem. Už nikdy mu nebudu moct říct, jak moc mě to mrzí. Nikdy.

Otevřela jsem oči. Claire mi stiskla ruku. „Co je s tebou?”

„Pokračuj,” vybídla jsem ji.

„Nevím, jestli

„Prosím tě,“ vyhrkla jsem, „pověz mi to. Kdo to byl?“

Povzdychla si. „Řekla jsi mi, že ses seznámila s někým, kdo pravidelně chodí do samoobslužné kavárny. Tvrdila jsi, ze je milý. Přitažlivý. Pokoušela ses o to, ale nedokázala jsi s tím skoncovat.”

Jak se jmenoval?” zeptala jsem se. „Kdo to byl?”

„To nevím.”

„Musíš to přece vědět!” vyhrklajsem. „Aspoň jehojméno! Kdo mi tohle udělal?”

Podívala se mi do očí. „Chrissy,” promluvila klidným hlasem, „ty jsi mi jeho jméno neprozradila. Řekla jsi mi akorát to, že ses s ním seznámila v té kavárně. Zřejmě jsi nechtěla, abych znala všechny podrobnosti. Kromě toho nejnutnějšího.”

Cítilajsem, jak mi další střípek naděje prokluzuje mezi prsty, odnáší ho proud času. Nikdy se nedozvím, kdo mi tohle způsobil.

„Co bylo dál?”

„Řekla jsem ti, že podle mého názoru děláš hlouposti. Že máš myslet na Adama i na Bena. Byla jsem přesvědčená, že bys to měla ukončit. Přestat se s ním vídat.”

„Ale já jsem tě neposlechla.”

„Ne, nejdřív ne. Vjely jsme si do vlasů. Vyčetla jsem ti, že mě stavíš do hrozné situace. Ben byl taky můj kamarád. Tys po mně vyžadovala, abych lhalajemu i tobě.”

„Co se stalo pak? Jak dlouho to pokračovalo?”

Na chvíli se odmlčela, než pokračovala. „Já nevím. Jednoho dne muselo to být sotva pár týdnů poté jsi mi oznámila, že to skončilo. Řekla jsi tomu muži, že to nefunguje a že to byl omyl. Tvrdilajsi mi, jak tě mrzí, že ses chovala jako hlupák. Jako blázen.”

„A říkala jsem pravdu?”

„Jistě to nevím. Ale myslím, že jo. My dvě jsme si nelhaly. Jednoduše jsme to nedělaly.’ Foukla do kávy. „Pár týdnů nato tě našli v Brightonu,” dodala. „Nemám tušení, co se dělo mezitím.”

Možná to vyvolala právě ta slova Nemám tušení, co se dělo mezitím-, uvědomění, že se nejspíš nikdy nedozvím, proč došlo k tomu útoku, prostě jsem najednou ze sebe vydala podivný zvuk. Pokusila jsem se ho potlačit, ale marně. Bylo to něco mezi zalapáním po dechu a zavytím; zvířecí výkřik bolesti. Toby vzhlédl od své omalovánky. Všichni v kavárně se podívali mým směrem, na tu šílenou ženskou bez paměti. Claire mě popadla za paži.

„Chrissy!” vykřikla. „Co je ti?”

To už jsem vzlykala, hrudník se mi ztěžka zdvíhal, jak jsem se pokoušela se nadechnout. Oplakávala jsem všechny ty roky, které jsem ztratila, i ty, které budu dál ztrácet mezi současným okamžikem a dnem své smrti. Naříkala jsem proto, že ačkoliv to pro ni muselo být tak těžké vyprávět mi o mém poměru, mém manželství a mém synovi, bude to muset zítra udělat znovu. Především jsem ale plakala proto, že jsem si tohle všechno způsobila sama.

„Je mi to líto,” opakovala jsem. „Je mi to tak líto.”

Claire vstala a obešla stůl. Dřepla si vedle mě, vzala mě kolem ramen a já jsem si o ni opřela hlavu. „No tak, no tak,” tišila mě, zatímco jsem brečela. „Už je to dobré, Chrissy, zlato. Teď jsem s tebou. Jsem tady.”

Vyšli jsme z kavárny. Jako by se Toby nechtěl nechat zahanbit, začal po mém výbuchu divočet omalovánku shodil na podlahu spolu s plastovým kelímkem džusu. Claire to uklidila a pak prohlásila: „Potřebujeme na vzduch. Půjdeme?”

Usadilyjsme se najednu z laviček, odkud byl výhled na

park. Tisklyjsme se k sobě koleny a Claire držela mé ruce ve svých, hladila je, jako kdybych je měla studené.

„Mělajsem nadechlajsem se. „Mělajsem hodně známostí?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, vůbec. To víš, že na univerzitě jsme si užívaly. Ale o nic víc než ostatní. A jakmile ses seznámila s Benem, skončila jsi s tím. Byla jsi mu naprosto

v- * Í;

věrna.

Přemýšlela jsem o tom, co mohlo být na tom muži z kavárny tak zvláštního. Podle Claire jsem o něm řekla, že je milý. Přitažlivý. A to bylo všechno? To byl můj manžel přece taky.

Copak jsem vážně byla tak povrchní? pomyslelajsem si. Proč jsem se nedokázala spokojit s tím, co jsem měla?

„Věděl o mém poměru Ben?“

„Nejdřív ne. Dozvěděl se o tom, až když tě našli. Byl to pro něj hrozný šok. Pro nás pro všechny. Nejdřív to vypadalo, že to nejspíš ani nepřežiješ. Později se mě Ben zeptal, jestli netuším, proč jsi byla v Brightonu. Pověděla jsem mu to. Musela jsem. Už předtím jsem policii vyprávěla všechno, co jsem věděla. Nezbývalo mi nic jiného než říct to i jemu.“

Zaplavil mě nový pocit viny, když jsem si představila svého manžela, otce mého syna, jak se pokouší přijít na to, proč se jeho manželka, která má teď na kahánku, nacházela tolik kilometrů od domova. Jak jsem mu mohla něco takového udělat?

„On ti ale odpustil,” pokračovala Claire. „Nikdy vůči tobě necítil zášť. Šlo mu jen o to, aby se tvůj stav zlepšil. Byl ochotný za to dát všechno. Úplně všechno. Na ničem jiném mu nezáleželo.”

Pocítila jsem příval lásky ke svému manželovi. Opravdové. Nevymícené. Přes to všechno si mě vzal k sobě. Pečoval o mě.

„Promluvíš si s ním?” zeptala jsem se.

Usmála se. „To víš, že ano! Ale o čem?“

„Neříká mi pravdu/ prohlásila jsem. „Aspoň někdy. Snaží se mě ochraňovat. Sděluje mi jen to, o čem si myslí, že se s tím dokážu vyrovnat, to, co podle něj chci slyšet.”

„Tohle by přece Ben nedělal,” podivila se. „On tě miluje. Vždycky tě miloval.”

„Jenže to dělá,” namítla jsem. „Netuší, že já to vím. Neví o tom, že si všechno zapisuju. Neříká mi o Adamovi, pokud si na něj sama nevzpomenu a nezeptám se. Neříká mi, že mě opustil. Tvrdí, že žiješ na druhém konci světa. Je přesvědčený, že bych to nezvládla. Zlomil nade mnou hůl, Claire. Ať už byl dřív jakýkoliv, teď nade mnou zlomil hůl. Nechce, abych chodila k doktorům, protože usoudil, že se můj stav už nikdy nezlepší. Jenže já se s jedním scházím, Claire. S nějakým doktorem Nashem. Tajně. Benovi o tom nemůžu říct.”

Claire protáhla obličej. Vypadala rozčarovaně. Nejspíš ze mě. „To se mi nelíbí,” prohlásila. „Měla bys mu o tom říct. Přece tě miluje. Věří ti.”

„Nejde to. Teprve před nedávném připustil, že s tebou stále ještě udržuje kontakt. Předtím mi tvrdil, že s tebou nemluvil celé roky.”

Výraz nesouhlasu zmizel. Poprvé jsem ji viděla překvapenou. „Chrissy!”

„Máš pravdu,” pokračovala jsem. Já vím, že mě miluje. Ale potřebuju, aby byl ke mně upřímný. Ve všem. Neznám svou minulost. A jedině on mi může pomoct. Potřebuju, aby mi pomáhal.”

„Tak si s ním prostě promluv. Měla bys mu věřit.”

,Ale jak bych mohla?” namítlajsem. „Když mi lhal v tolika věcech… Jak mu mám potom věřit?”

Sevřela mé ruce ve svých. „Chrissy, Ben tě miluje a ty to dobře víš. Miluje tě víc než svůj život. Vždycky tomu tak bylo.”

Jenže vyhrkla jsem, ale ona mě přerušila.

„Musíš mu důvěřovat. Dej na mě. Všechno se to vyřeší, ale musíš mu říct pravdu. Povědět mu o tom doktorovi.

tom, co si zapisuješ. To je jediné řešení.”

Hluboko uvnitř jsem si uvědomovala, že to, co říká, je správné, přesto jsem pořád nebyla přesvědčená, že bych Benovi měla říct o svém deníku.

„Co když si ale bude chtít přečíst, co jsem napsala?”

Přimhouřila oči. „Přece tam není nic, co by neměl vidět, ne?” Neodpovědělajsem. „Chrissy, je tam něco takového?”

Odvrátila jsem pohled. Chvíli jsme mlčely a pak otevřela kabelku.

„Chrissy,” oznámila mi, „něco pro tebe mám. Dal mi to Ben, když došel k závěru, že tě musí opustit.” Vytáhla obálku a podala mi ji. Byla zmačkaná, ale dosud zalepená. „Řekl mi, že tam všechno vysvětluje.” Vytřeštila jsem oči. Na přední straně bylo velkými písmeny napsané mé jméno. „Požádal mě, abych ti to dala, kdybys na tom někdy byla tak dobře, že si to budeš moct přečíst.” Hleděla jsem se na ni a přitom mnou cloumaly nejrůznější emoce. Vzrušení i strach. „Myslím, že je na čase, aby sis to přečetla,” dodala.

Vzala jsem si od ní obálku a zastrčila ši ji do kabelky.

kdyžjsem nevěděla proč, nechtělajsem dopis číst hned, tady před Claire. Nejspíš jsem se bála, že by jeho obsah dokázala vyčíst z výrazu mého obličeje, a už by tak nepatřiljenom mně.

„Děkuju,” řeklajsem.

Claire zvážněla a pohled upřela na své ruce. „Chrissy, Ben má důvod, proč ti tvrdí, že jsem se odstěhovala.” Měla jsem pocit, že se můj svět začíná obracet, ačkoliv jsem ještě netušila, jakým směrem. „Musím ti něco říct. O tom, proč jsme se spolu přestali stýkat.”

V tu chvíli mi to bylo jasné. Byla jsem si toho vědoma,

aniž by mi cokoliv řekla. Toho chybějícího kousku skládačky, důvodu, proč Ben odešel, proč moje nejlepší kamarádka zmizela z mého života a můj manžel mi lhal o tom, jak k tomu došlo. Měla jsem pravdu. Celou dobu jsem to tušila.

„Takže je to pravda,“ vydechla jsem. „Bože můj, vážně je to pravda. Ty se scházíš s Benem. Šoustáš s mým manželem/

Zděšeně vzhlédla. „Ne!“ prohlásila. „To ne!“

Přepadla mě jistota. Mčlajsem chuť zařvat Lhářko!, ale neudělala jsem to. Právě jsem sejí chystala zeptat, co mi tedy chtěla říct, když si něco setřela z oka. Slzu? Možná.

„Teď už ne,“ zašeptala a znovu sklopila pohled k rukám v klíně. „Už je to dávno/

Ze všech emocí, jaké jsem v tu chvíli očekávala, by tou poslední byla úleva. A přesto tomu tak bylo: cítila jsem, jak se mi ulevilo. Proto, že ke mně byla upřímná? Proto, že jsem konečně měla pro všechno vysvětlení, takové, jakému jsem mohla věřit? Nebyla jsem si jistá. Ale zlost, kterou bych asi měla pociťovat, se nedostavila, ani bolest. Možná jsem dokonce měla radost z nepatrného ostnu žárlivosti, jasného důkazu, že svého manžela miluju. Možná se mi prostě jen ulevilo, že Ben mi byl také nevěrný, takže jsme si nakonec rovni. Prostě jsme si kvit.

„Pověz mi o tom,” vybídlajsem ji tiše.

Nezvedla oči. „Vždycky jsme si byli blízcí,” řekla tiše. „Myslím tím my tři. Ty. Já. Ben. Ale mezi mnou a jím předtím nic nebylo. To mi musíš věřit. Absolutně nikdy.” Vyzvala jsem ji, ať pokračuje. „Po té tvé nehodě jsem se snažila pomáhat, jak to jen šlo. Jistě si dokážeš představit, jak moc to pro Bena bylo těžké. Už jenom z ryze praktického hlediska, kdyby nic jiného. Musel se starat o Adama… Dělalajsem, co jsem mohla. Hodně časujsme trávili

společně. Ale nespali jsme spolu. Tenkrátještě ne, Chrissy, přísahám.“

„Tak kdy?“ naléhala jsem. „Kdy k tomu došlo?”

„Těsně předtím, než tě přesunuli do Waringova ústavu/ odpověděla. „Tehdyjsi na tom byla nejhůř. Adam začal zlobit. Nebylo to snadné.” Podívala se stranou. „Ben se dal na pití. Ne moc, ale dost. Přestával to zvládat. Jednou večer se vrátil z návštěvy u tebe. Uložila jsem Adama. Ben seděl v obývacím pokoji a brečel. Já už nemůžu, opakoval pořád dokola. ,Už nemůžu dál. Miluju ji, ale tohle mě zabíjí.”

Na kopci se zvedl vítr. Studený. Pronikavý. Přitáhlajsem si kabát blíž k tělu. „Přisedlajsem si k němu. A…” Dovedla jsem si to velice dobře představit. Ruku kolem ramen, pak objetí. Ústa, která se navzájem hledají přes slzy, okamžik, kdy vina a přesvědčení, že to nesmí zajít dál, ustupuje touze ajistotě, že už to nejde zastavit.

A co pak? Šoustání. Na pohovce? Nebo na podlaze? To už jsem vědět nechtěla.

A?”

Á

„Mrzí mě to,” řekla. „Nechtěla jsem, aby k něčemu takovému došlo. Ale stalo se to a… bylo mi z toho hrozně. Nám oběma.”

Jak dlouho?” „Co?”

Jak dlouho to pokračovalo?”

Zaváhala, pak odpověděla. „Nevím. Dlouho ne. Pár týdnů. Spali jsme spolu… spali jsme spolu jenom párkrát. Nepřipadalo nám to správné. Oba jsme se potom cítili

v/v v cc

pnserne.

„Co se stalo?” chtěla jsem vědět. „Kdo to ukončil?”

Pokrčila rameny, potom zašeptala: „My oba. Promluvili jsme si o tom. Nemohli jsme v tom pokračovat. A pak jsem se rozhodla kvůli tobě i Benovi -, že se budu držet stranou. Nejspíš v tom byl ten pocit viny.”

Napadla mě strašlivá myšlenka.

„To tehdy se Ben odhodlal mě opustit?”

„Kdepak, Chrissy,” odvětila honem. „Tohle si nesmíš myslet. On se taky cítil hrozně. Ale když odešel, kvůli mně to nebylo.”

Ne, pomyslela jsem si. Možná ne přímo. Ale třeba jsi mu připomněla, o co všechno přichází.

Podívalajsem se na ni. Pořád ještě jsem neměla zlost. Nešlo to. Asi bych se cítila jinak, kdyby mi řekla, že spolu dosud spí. To, co mi vyprávěla, působilo, jako by to patřilo do nějaké jiné doby. Prehistorie. Málem jsem ani nevěřila, že to má vůbec se mnou něco společného.

Claire vzhlédla. „Zpočátku jsem zůstávala ve styku s Adamem, ale pak mu Ben nejspíš o tom, co se stalo, pověděl. Prohlásil, že už mě nechce vidět. Žádal mě, abych se držela stranou od něj i od tebe. Ale to jsem nedokázala, Chrissy. Prostě to nešlo. Ben mi dal ten dopis a požádal mě, abych na tebe dohlížela. A tak jsem tě dál navštěvovala. Ve Waringově ústavu. Nejdřív každých pár týdnů, pak vždy po několika měsících. Tebe to rozrušovalo. Hrozně tě to vyvádělo z míry. Vím, že to ode mě bylo sobecké, ale nemohla jsem tě tam jen tak nechat samotnou. Pořád jsem za tebou chodila, jenom abych se ujistila, že ti nic neschází.”

„A říkala jsi Benovi, jak jsem na tom?”

„Ne. Už jsme se nestýkali.”

„To proto jsi mě v poslední době nenavštívila? Myslím doma. Protože se nechceš setkat s Benem?”

„To ne. Když jsem tě před několika měsíci přijela navštívit, řekli mi, že jsi odjela. Že ses vrátila k Benovi. Věděla jsem, že se Ben přestěhoval. Požádala jsem je, aby mi dali tvou novou adresu, ale odmítli. Tvrdili, že to je proti předpisům. Navrhli mi, že ti dají moje telefonní číslo, a slíbili, že když ti napíšu, předají ti moje dopisy.”

„A napsala jsi mi?”

„Adresovala jsem ten dopis Benovi. Napsala jsem mu, že se omlouvám, že lituju toho, co se stalo. Prosila jsem ho, aby mi dovolil se s tebou vidět.“

„On to odmítl?

„Ne, odepsala jsi mi ty, Chrissy. Stálo tam, že jsi na tom daleko lépe. Že jsi šťastná s Benem.” Zabloudila zrakem přes park. „Psala jsi, že už mě nechceš vidět. Že se ti občas paměť vrátí, a v takových chvílích si uvědomuješ, jak jsem tě zradila.” Z očí si utřela slzu. „Psala jsi, abych se k tobě víckrát nepřiblížila. Že bylo lepší, dokud jsi o mně nevěděla, a že mám zapomenout i já na tebe.”

Cítila jsem, jak se do mě dává zima. Říkala jsem si, jak moc jsem musela být rozzlobená, abych napsala takový dopis, ale zároveň mě napadalo, že jsem se možná vlastně ani nezlobila. Claire pro mě prakticky neexistovala, přátelstva mezi námi bylo zapomenuto.

„Promiň mi to,” vyhrkla jsem. Nedovedla jsem si představit, jak bych si mohla vzpomenout na její zradu. S tím dopisem mi musel pomoct Ben.

Usmála se. „Neomlouvej se. Měla jsi pravdu. Přesto jsem pořád doufala, že změníš názor. Chtěla jsem tě vidět. Chtělajsem ti říct do očí pravdu.” Mlčela jsem. „Moc mě to mrzí,” dodala potom. „Můžeš mi to někdy odpustit?”

Vzala jsem ji za ruku. Jak bych se na ni mohla zlobit? Anebo na Bena? Můj stav byl pro nás všechny neskutečným břemenem.

„Ano,” odpověděla jsem. „Ano, odpouštím ti.”

Brzy potom jsme se vydali zpátky. Na úpatí kopce se ke mně obrátila.

„Uvidíme se zase?” zeptala se.

Usmála jsem se. „To doufám!”

Bylo vidět, že sejí ulevilo. „Chybělajsi mi, Chrissy. Nemáš tušení, jak moc.”

To byla pravda. Neměla jsem tušení. Ale s ní a s tímhle deníkem mám naději, že si znovu vybuduju život, jaký

bude stát za to žít. Myslela jsem na dopis ve své kabelce. Vzkaz z minulosti. Poslední díl skládačky. Odpověď, kterou jsem potřebovala.

„Zavolám ti,“ řekla. „Začátkem příštího týdne. Jsi pro?“ „Tak jo,“ souhlasila jsem. Objala mě a můj hlas ztlumily vlny jejích vlasů. Měla jsem přitom pocit, že tohle je moje jediná spřízněná duše, jediný člověk, na kterého se můžu spolehnout, kromě Bena. Jako by byla moje sestra. Pevně jsem ji stiskla. „Děkuju, žes mi pověděla pravdu,” řekla jsem. „Děkuju ti. Za všechno. Jsi moje nejlepší kamarádka.” Kdyžjsme se loučily, obě jsme brečelyjako želvy.

Jakmile jsem byla doma, sedla jsem si a pustila se do čtení Benova dopisu. Bylajsem nervózní najdu v něm to, co jsem potřebovala vědět? Pochopím konečně, proč mě Ben opustil? Ale zároveň jsem cítila vzrušení. Doufala jsem, že ano. Že prostřednictvím toho dopisu a pomocí Bena a Claire budu mít konečně všechno, co jsem chtěla.

Moje nejdražší Christine, stálo tam. Tohle je ta nej těžší věc, jakou jsem kdy musel udělat. Hned na začátku jsem napsal takové klišé, ale ty víš, že já nejsem žádný spisovatelv tomhle směru jsi vždycky vynikala ty -, a tak se omlouvám, ale pokusím se to napsat co nejlépe.

Jestliže tohle ěteš, už víš, že jsem se odhodlal tě opustit. Je pro mě neskutečně těžké o tom psát, nedokážu na to ani pomyslet, ale musím. Tolik jsem se snažil vyřešit to jinak, ale nejde to. Věř mi.

Musíš mi věřit, že tě miluju. Vždycky jsem tě miloval a vždycky tě budu milovat. Je mi jedno, co se stalo nebo proč se to stalo. Tohle není pomsta ani nic podobného. Nepotkal jsem nikoho jiného.

Když jsi byla v kómatu, uvědomil jsem si, jak moc jsi mojí součástí kdykoliv jsem se na tebe podívcd, měl jsem. pocit, jako bych umíral i já. Uvědomil jsem si, že nezáleží na tom, co jsi tu noc

dělala v Brightonu anebo s kým ses scházela. Jenom jsem si přál, aby ses mi vrátila.

A pak ses vrátila a já jsem byl tak šťastný. Nedovedeš si představit, jak jsem byl šťastný, když mi řekli, že jsi mimo nebezpečí a že nezemřeš. Ze mě neopustíš. Tedy nás. Adam byl ještě malý, ale myslím, že to chápal.

Když jsme zjistili, že si vůbec nevzpomínáš na to, co se stalo, říkal jsem si, že to je dobře. Dovedeš si to představit? Teď se za to stydím, ale tehdy mi připadalo, že to tak bude lepší. Jenže pak jsme si uvědomili, že zapomínáš i jiné věci. Postupovalo to pomalu. Napřed to byla jména lidí na postelích vedle tebe, jména doktorů a sestřiček, kteří o tebe pečovali. A zhoršovalo se to. Zapo?nněla jsi, proč jsi v nemocnici, proč se nemůžeš vrátit se mnou domů. Utvrdila ses v přesvědčení, že na tobě doktoři provádějí experimenty. Když jsem tě vzal na víkend domů, nepoznala jsi naši ulici ani náš dům. Přišla tě navštívit tvoje neteř a ty jsi neměla tušení, kdo to je. Odvezli jsme tě zpátky do nemocnice a ty jsi nevěděla, kam to jedeme.

Tehdy to asi začalo být těžké. Tolik jsi milovala Adama. Vyzařovalo ti to z očí, kdykoliv jsme přijeli, a on k tobě vždycky běžel a ty jsi ho sevřela do náruče a zdvihla, okamžitější věděla, kdo to je. Jenže pak mrzí mě to, Chris, ale musím tohle napsatsis vzala do hlavy, že ti Adama odebrali, když byl miminko. Pokaždé když jsi ho viděla, sis myslela, že to je poprvé od té doby, co mu bylo pár měsíců. Žádal jsem ho, aby ti řekl, kdy tě viděl naposledy, a on říkal „včera, mami“ anebo „minulý týden”, ale ty jsi mu nevěřila. „Co jste mu to namluvili?“ptávala ses. Začala jsi mě obviňovat, že tě lam nechávám pod zámkem. Domnívala ses, že Adama vychovává jiná žena jako své vlastní dítě, zatímco ty jsi v nemocnici.

Jednoho dne jsem přijel a ty jsi mě nepoznala. Propadla jsi hysterii. Když jsem se nedíval, chytila jsi Adama a utíkala jsi s ním ke dveřím, asi abys ho zachránila, ale on začal ječet. Nechápal, proč to děláš. Odvezl jsem ho domů a pokoušel se mu to vysvětlit, jenže on tomu nerozuměl. Z,ačal se tě bát.

Takhle to nějakou dobu pokračovalo, ale bylo to čím dál horší. Jednou jsem zavolal do nemocnice a zeptal se jich, jak jsi na tom, když tam já nejsem, když tam není Adam. „Řekněte mi, jak to s ní vypadá právě teď,“ požádal jsem je. Řekli mi, že jsi klidná. Spokojená. Že sedíš v kresle vedle své postele. „Co dělá?“ zeptal jsem se. Odpověděli mi, že si povídáš s jednou z dalších pacientek, svou kamarádkou. Občas spolu hrajete karty.

„Hrají karty?“ divil jsem se. Nemohl jsem tomu uvěřit. Řekli mi, že jsi v kartách dobrá. Že ti musí každý den znovu vysvětlil pravidla, ale pak prý dokážeš porazit prakticky kohokoliv.

„Je spokojená?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděli mi. „Ano, po celou dobu je spokojená.“

„Vzpomíná si na mě?“ vyzvídal jsem dál. „Nebo na Adama?“

„Pokud tu nejste, tak ne,“ řekli mi.

Asi jsem věděl, že tě jednoho dne budu muset opustit. Našel jsem ti prostředí, kde můžeš být, jak dlouho bude třeba. Místo, kde budeš šťastná. Protože beze mne a bez Adama budeš šťastná. Nebudeš o nás vědět, a tak ti nebudeme chybět.

Moc Tě miluju, Chrissy. Musíš mi to věřit. Miluju tě tak, že se to nedá vyjádřit. Ale musím našemu synovi dopřát život, jaký si zaslouží. Zanedlouho bude dost starý na to, aby začal chápat, co se děje. Nebudu mu lhát, Chris. Vysvětlím mu, k jakému jsem dospěl rozhodnutí. Řeknu mu, že i když by tě určitě moc rád viděl, příliš by ho to rozrušilo. Možná mě za to bude nenávidět. Vinit mě z toho. Doufám, že ne. Ale chci, aby byl šťastný. A chci, abys i ty byla šťastná. Přestože se tak můžeš cítit jenom beze mne.

Teď už jsi nějakou dobu ve Waringově ústavu. Přestala jsi propadat panickým stavům. Prospívá ti pravidelný režim. To je dobře. A proto nastal čas, abych odešel.

Tenhle dopis předám Cleme. Požádám ji, aby ho schovala, a dala ti ho, až na tom budeš tak dobře, že si ho budeš moct přečíst a že ho pochopíš. Nemůžu si ho nechat u sebe, jen bych nad ním truchlil

a nedokázal bych odolal pokušení předat ti ho další týden anebo další měsíc, nebo aspoň za rok. Příliš brzy.

Přesto pořád doufám, že jednou budeme zase spolu. Až se uzdravíš. My tři. Jako rodina. Musím věřit tomu, že je to možné. Musím, jinak bych umřel žalem.

Nevzdávám se tě, Claire. Nikdy se tě nevzdám. Příliš tě miluju.

Věř mi, tohle je správné rozhodnutí, jediné, jaké můžu udělat.

Nechovej ke mně nenávist. Miluju tě.

Ben

X

Teď si ho znovu pročítám a skládám papír. Je na omak čerstvý, jako kdyby byl dopis napsán včera, ale obálka, do které ho zasunuju, je měkká, okraje má roztřepené a ulpívá na ní sladká vůně, jako nějaký parfém. Nosila ho Claire u sebe, zastrčený v růžku kabelky? Anebo, což je pravděpodobnější, ho přechovávala v zásuvce u sebe doma, někde, kde ho neměla na očích, ale přesto na něj nikdy docela nezapomněla? Celé roky tam čekal, až přijde jeho čas. Roky, které jsem já prožívala, aniž bych věděla, kdo je můj manžel, a dokonce kdo jsem já sama. Roky, během nichž jsem nemohla překročit tu propast mezi námi, protože jsem ani netušila, že taková propast existuje.

Obálku vkládám mezi stránky svého deníku. Zatímco tohle píšu, pláču, ale nepřipadám si zoufalá. Konečně jsem všechno pochopila. Proč mě opustil, proč mi lhal.

Protože on mi lhal. Neřekl mi o románu, kterýjsem napsala, abych se nemučila tím, že už nenapíšu žádný další. Říkal mi, že se moje nejlepší kamarádka odstěhovala, aby

mě chránil před tvrdou skutečností, že mě spolu zradili. Protože nevěřil, že je oba příliš miluju, než abych jim nedokázala odpustit. Tvrdil mi, že mě porazilo auto, že jsem měla nehodu, abych se nemusela vyrovnávat s faktem, že jsem byla napadena a že to, co se mi stalo, je důsledkem záměrného činu vyvolaného zuřivou nenávistí. Říkal mi, že jsme neměli žádné děti, nejen proto, aby mě uchránil před vědomím, že můj jediný syn zemřel, ale i proto, abych se nemusela po každičký den svého života trápit žalem. A také mi zatajil, že po dlouhých letech, kdy se snažil najít způsob, jak by naše rodina mohla být spolu, musel čelit skutečnosti, že to není možné, vzít našeho syna a odejít, aby mohli vést normální život.

Když ten dopis psal, musel si myslet, že naše odloučení je navždy, ale zároveň nepochybně doufal, že tomu tak není, protože proč by ho jinak napsal? Na co asi myslel, když se usadil u sebe doma, u nás doma, jak tomu kdysi muselo být, vytáhl pero a pokusil se vysvětlit nějaké ženě, která tomu podle jeho nejlepšího vědomí nejspíš nikdy nebude rozumět, proč nevidí jinou možnosti nežji opustit? Já nejsem žádný spisovatel, napsal, a přesto mi jeho slova připadala nádherná. Procítěná. Četla se, jako kdyby byla o někom jiném, a přesto, někde hluboko v sobě, pod kůží i v kostech, v buňkách i v krvi, jsem věděla, že tomu tak není. Psal o mně a pro mě. Pro Christine Lucasovou. Svou zlomenou ženu.

Ale nebylo to navždy. To, v co doufal, se naplnilo. Buď se můj stav navzdory očekávání zlepšil, anebo mu odloučení ode mne připadalo těžší, než předpokládal, a tak se pro mě vrátil.

Všechno se mi teď zdá jiné. Místnost, ve které se právě nacházím, mi nepřipadá o nic méně cizí než dnes ráno, kdy jsem se probudila a doklopýtala do ní, zatímco jsem hledala kuchyni, protože jsem se zoufale potřebovala napít, zoufale jsem potřebovala přijít na to, co se přihodilo

včera večer. Nicméně se už nejeví prostoupená bolestí a smutkem. Už se nezdá být symbolem života, o jakém si nedovedu představit, že bych ho vedla. Tikání hodin u mého ramene už jen neodměřuje čas. Promlouvá ke mně. Uvolni se, říká mi. Uvolni se a ber život tak, jak přichází.

Mýlila jsem se. Udělalajsem chybu. A opakovala jsem ji zas a znovu, kdo ví kolikrát? Můj manžel je můj strážce, to ano, ale milující strážce. A já si teď uvědomuju, že ho taky miluju. Vždycky jsem ho milovala, a pokud se budu muset každý den učit ho opět milovat, tak ať tomu takje. Budu to dělat ráda.

Ben bude doma za chvíli jako bych už cítila, jak se blíží -, a až se vrátí, všechno mu povím. Povím mu, že jsem se sešla s Claire -as doktorem Nashem i doktorem Paxtonem a že jsem četla tenhle dopis. Řeknu mu, že chápu, proč tehdy učinil to, co učinil, proč mě opustil, a že mu odpouštím. Řeknu mu, že vím o tom útoku, ale že se už nepotřebuju dozvědět, co se stalo, už mi nezáleží na tom, kdo mi tohle způsobil.

Také mu povím, že vím o Adamovi. Vím, co se mu přihodilo, a ačkoliv představa, že tomu budu muset každý den čelit, mě naplňuje mrazivou hrůzou, budu to muset podstupovat. Je nutné, aby v tomhle domě, stejně tak jako i v mém srdci, zůstala památka na našeho syna, bez ohledu na to, kolik bolesti mi to způsobí.

A povím mu o svém deníku, o tom, že jsem konečně schopna své existenci dodat děj, dodat jí život, a pokud mě o to požádá, ukážu mu ho. A potom ho můžu užívat dál k vyprávění svého příběhu, své autobiografie. Ktomu, abych se vytvořila z ničeho.

„Už žádná další tajemství,“ řeknu svému manželovi. „Vůbec žádná. Miluju tě, Bene, a vždycky tě budu milovat. Kdysi jsme si navzájem ublížili. Ale prosím tě, odpusť mi. Lituj u toho, že jsem tě před tolika lety opustila, abych mo

hla být s někým jiným, a mrzí mě, že se nikdy nedozvíme, s kým jsem se měla v tom hotelovém pokoji sejít ani co mě tam potkalo. Ale prosím tě, věř mi, že jsem odhodlaná ti to teď všechno vynahradit.”

A pak, až mezi námi nebude stát nic než láska, můžeme začít k sobě hledat cestu.

Zavolala jsem Nashovi. „Ráda bych se s vámi ještě jednou sešla,” řekla jsem mu. „Chtěla bych, abyste si přečetl deník.” Zdálo se, že je překvapený, ale souhlasil. „Kdy?” zeptal se.

„Příští týden,” navrhlajsem. „Přijeďte si pro něj příští týden.”

Řekl, že si ho vyzvedne v úterý.

TŘETÍ ČÁST

Dnes

Obrátím list, ale nic dalšího tu není. Tady vyprávění končí. Četla jsem ho celé hodiny.

Třesu se, stěží popadám dech. Mám pocit, jako bych si v těch minulých hodinách prožila celý svůj život, ale zároveň jako bych se změnila. Nejsem stejná osoba jako ta, která se dnes ráno sešla s doktorem, usadila se a pustila se do čtení deníku. Teď mám minulost. Smysl sebe samé. Vím, co mám a o co jsem přišla. Přistihlajsem se, že brečím.

Zavřu deník. Vší silou se snažím se uklidnit a přítomnost se začíná znovu vyjevovat. Šero místnosti, v níž sedím. Údery sbíječky, které sem dosud doléhají zvenčí. Prázdný šálek od kávy u mých nohou.

Podívám se na hodiny vedle svého ramene a škubnu sebou. Teprve teď si uvědomuju, že to jsou stejné hodiny jako ty, o kterých jsem četla v deníku, že jsem v tom samém obývacím pokoji. Teprve teď mi skutečně dochází, že příběh, který jsem četla, je můj.

Odnesu si deník a hrnek do kuchyně. Tam je na zdi ta samá setřená tabule, kterou jsem viděla dnes ráno, stejný seznam úkolů napsaný úhlednými velkými písmeny, stejná poznámka dopsaná mnou: Zabalit si na večer tašku?

Upřeně zkoumám tabuli. Něco mě na ní zaráží, ale nemůžu přijít na to, co to je.

Myslím na Bena. Jak to pro něj muselo být těžké. Nikdy

nevědět, s kým se probudí. Netušit, kolik si toho budu pamatovat, jak moc lásky mu budu schopna dát.

Ale teď? Teď už to chápu. Vím toho dost na to, abychom mohli znovu začít žít. Zajímalo by mě, jestli jsem s ním nakonec vedla ten rozhovor, jak jsem plánovala. Nejspíš ano, byla jsem si přece tolik jistá tím, že to je ta správná věc, ale nic jsem si o tom nenapsala. Vlastně jsem nic nenapsala celý týden. Možná jsem dala svůj deník Nashovi dřív, než se mi naskytla příležitost k psaní. Anebo jsem měla pocit, že už není nutné si všechno zapisovat do sešitu, když teď s Benem před sebou nemáme žádná tajemství.

Nalistuju si začátek deníku. Je to tam, stejným modrým inkoustem. Ta dvě slova, naškrábaná na stránce pod mým jménem. Nevěř Benovi.

Popadnu pero a přeškrtnu je. Vrátím se do obývacího pokoje a pohled mi padne na výstřižkový sešit položený na stole. Pořád tam nejsou žádné fotografie Adama. Zase se mi o něm dnes ráno nezmínil. Ani mi neukázal, co je v plechové krabici.

Vzpomenu si na svůj román Pro ranní ptáčataa pak se podívám na deník ve svých rukou. Nečekaně mě přepadne hrůzná představa: Co když jsem si to všechno vymyslela?

Strčím si deník do kabelky a vyjdu z obývacího pokoje. Věšák na kabáty je na svém místě, u paty schodiště, vedle páru pantofli. Kdybych šla nahoru, objevila bych pracovnu a skříňku na spisy? Našla bych ve spodní zásuvce plechovou krabici, zabalenou do deky? Byl by klíč v dolní zásuvce u postele?

A pokud ano, našla bych tam svého syna?

Musím se to dozvědět. Beru schody po dvou.

Pracovna je menší, než jsem si představovala, a dokonce ještě uklizenější, nežjsem očekávala, ale ta skříňka tam je, kovově šedá.

Ve spodní zásuvce je dečka, pod ní krabice. Popadnu ji,

připravenaji zdvihnout. Připadám si hloupě,jsem sijistá, že bude buď zamčená, anebo prázdná.

Ani to, ani ono. Uvnitř najdu svůj román. Není to výtisk, který mi dal Nash na přední straně obálky není kroužek od kafe a stránky vypadají nově. Musí to být výtisk, který si celou dobu schovával Ben. Čekal na den, kdy toho budu vědět dost na to, aby mi ho vrátil. Zajímalo by mě, kam se poděl výtisk od Nashe.

Vytáhnu román a pod ním je jediná fotografie, mě a Bena, jak se smějeme do aparátu, přestože oba vypadáme smutně. Působí jako z nedávné doby, svůj obličej poznávám ze zrcadla a Ben vypadá stejně, jako když dnes ráno odcházel. V pozadí je nějaký dům, štěrkový příjezd, květináče s ohnivě červenými muškáty. Na druhou stranu někdo připsal Waňngův pečovatelský ústav. Musela být ze dne, kdy pro mě přijel. Kdy jsem se měla vrátit domů.

Jenže to je všechno. Žádné další fotografie tu nejsou. Žádné snímky Adama. Ani ty, které jsem našla dříve a popsala ve svém deníku.

Určitě je pro to nějaké vysvětlení, říkám si. Musí být. Probírám se papíry, narovnanými na stole: časopisy, katalogy inzerující počítačový software, školní rozvrh, na němž jsou některé hodiny označené žlutě. Je tam zalepená obálka z náhlého popudu ji zvednu ale žádné fotografie Adama.

Vydám se dolů a udělám si čaj. Sáček přeliju vroucí vodou. Nenech ho dlouho louhovat, nemačkej sáček lžičkou, nebo z něj vytlačíš moc tříslovin a čaj bude hořký. Jak to, že si pamatuju tohle, a nevzpomínám si na to, že jsem porodila dítě? Zvoní telefon, kdesi v obývacím pokoji. Vylovím ho z kabelky není to ten odklápěcí, ale ten od mého manžela a zmáčknu příjem. Ben.

„Ahoj, Christine. Tak jak se daří? Jsi doma?“

„Ano,“ odpovím. ,Ano, je mi fajn.“

„Bylajsi dnes venku?“ zeptá se. Jeho hlas mi připadá zná-

mý, i když poněkud chladný. V myšlenkách se vracím k okamžiku, kdy jsme spolu naposledy mluvili. Nevzpomínám si, že by se zmínil o mé schůzce s Nashem. Třeba o ní opravdu neví, napadá mě. Anebo mě možná zkouší, čeká, jestli mu o ní sama povím. Myslím na poznámku připsanou u termínu naší schůzky. Neříkej to Benovi. Určitě jsem ji napsala v době, kdy jsem ještě nevěděla, že mu můžu důvěřovat.

A teď mu chci důvěřovat. Už žádné další lži.

„Ano,“ odpovím. „Bylajsem u doktora.“ Mlčí. „Bene?** „Promiň, ovšem,“ prohlásí. „Slyšel jsem tě.“ Všimnu si, že v jeho hlase není znát překvapení. Takže o tom věděl, věděl, že se scházím s Nashem. „Jsem v hustém provozu/* vysvětlí mi. ,Je to trochu náročné. Poslyš, chtěl jsem se jen ujistit, že jsi nezapomněla, že jedeme pryč…**

„Nezapomněla,** oznámím mu a pak dodám, „těším se!“ A uvědomím si, že to je pravda. Udělá nám dobře, když na čas vypadneme, říkám si. Mohl by to být náš nový začátek.

„Za chvilku budu doma,** řekne. „Můžeš zatím zabalit? Aspoň se o to pokus. Pomůžu ti, jakmile se vrátím, ale rád bych vyrazil brzy.**

„Pokusím se,“ odpovím.

„V pokoji pro hosty jsou dvě tašky. V šatní skříni. Vezmi ty.“

„Dobře.“

„Miluju tě,“ dodá a pak, jen o chvilku později, než bych měla, o vteřinu, během které on zavěsil, mu povím, že ho také miluju.

Vydám se do koupelny. Jsem žena, říkám si. Dospělá žena. Mám manžela. Manžela, kterého miluju. V myšlenkách se vracím k tomu, co jsem četla. O sexu. O tom, jak se mnou šoustal. Nenapsala jsem, že by se mi to líbilo.

Dokážu si sex vychutnat? Uvědomuju si, že nevím ani tohle. Spláchnu záchod a vysvléknu se z kalhot, punčocháčů, kalhotek. Posadím se na okraj vany. Mé tělo mi připadá cizí. Tak neznámé. Jak mě může těšit dávat ho někomu jinému, když ho sama nepoznávám?

Zamknu dveře koupelny a pak roztáhnu nohy. Nejdřív jen maličko, potom o trochu víc. Vyhrnu si blůzku a podívám se dolů. Vidím strie, kterých jsem si všimla toho dne, kdy jsem si vzpomněla na Adama, překvapivé houští pubického ochlupení. Zajímalo by mě, jestli jsem si ho někdy holila, jestli jsem s tím přestala, protože se takhle líbí mému manželovi. Možná že na takových věcech už nezáleží. Teď už ne.

Sevřu dlaň a přiložím šiji na Venušin pahorek. Prsty mi spočinou na stydkých pyscích, maličko je rozevřou. Přejedu po vrcholku něčeho, co asi bude klitoris, a zatlačím, jemně přitom pohnu prsty a pocítím slaboučké brnění. Příslib rozkoše, spíš než rozkoš samotnou.

Chtěla bych vědět, co přijde později.

Tašky jsou v pokoji pro hosty, jak to řekl Ben. Obě jsou pevné, masivní, jedna o něco větší než druhá. Odtáhnu je do ložnice, v níž jsem se dnes ráno probudila, a položím je na postel. Vysunu horní zásuvku a spatřím svoje spodní prádlo, vedle něj Benovo.

Vyberu pro nás oba oblečení, ponožky pro něj, punčocháče pro mě. Vzpomenu si na to, jakjsem četla o noci, kdyjsme spolu souložili, a uvědomím si, že někde musím mít také punčochy a podvazkové pásy. Napadne mě, že by bylo fajn je teď najít, vzít šije s sebou. Mohlo by to být skvělé pro nás pro oba.

Přesunu se k šatní skříni. Vytáhnu šaty a sukni. Nějaké kalhoty, jedny džíny. Všimnu si krabice od bot na podlaze té, ve které jsem musela ukrývat svůj deník -, teď prázdné. Zajímalo by mě, jaký tvoříme pár, když jsme na

dovolené. Jestli trávíme večery v restauracích, nebo posedáváme v útulných hospůdkách a odpočíváme v žáru skutečného ohně. Ráda bych věděla, jestli chodíme na procházky, prozkoumáváme město a jeho okolí, anebo se vozíme taxíkem na pečlivě vybrané akce. Pořád ještě tu jsou věci, které neznám. Ale mám zbytek života na to, abych je poznala. Abych šije vychutnala.

Vybírám pro nás pro oba nějaké oblečení, víceméně náhodně, skládám ho a ukládám do tašek. Přitom sebou najednou škubnu, pocítím příval energie a zavřu oči. Mám vidinu, výraznou, i když mi uniká. Nejdřív není moc zřetelná, jako by se nezaostřená vznášela mimo dosah, a já se snažím otevřít svou mysl, poskytnout jí prostor.

Vidím se, jak stojím před nějakým zavazadlem; měkkým kufrem z ošoupané kůže. Jsem nadšená. Znovu si připadám mladá, jako kdybych byla dítě, které se chystá na prázdniny, anebo teenager připravující se na rande a přemýšlející o tom, jak to bude probíhat; jestli mě pozve k sobě domů, jestli se budeme milovat. Pociťuju tu novost, to očekávání, vnímám jeho chuť. Převaluju šiji najazyku, vychutnávám, protože vím, že nevydrží. Otvírám své zásuvky jednu po druhé, vybírám blůzy, punčochy, spodní prádlo. Je to vzrušující. Sexy. Spodní prádlo, jaké se nosí pouze v očekávání toho, že bude svlečeno. K plochým botám, které mám na sobě, přihodím pár střevíců na podpatku, vyndám je, pak je tam zase vrátím. Nejsou podle mého gusta, ale dnes večer jde o fantazii, převleky, o to, být někým jiným, než kým jsme ve skutečnosti. Teprve pak se začnu zabývat praktickými věcmi. Popadnu prošívanou toaletní tašku z jasně červené kůže, dám do ní parfém, sprchový gel, zubní pastu. Dnes večer chci vypadat nádherně, pro muže, kterého miluju, pro muže, jehož jsem málem ztratila. Přidám sůl do koupele. Z pomerančových květů. Najednou si uvědomím, že to je ten večer, kdyjsem se chystala do Brightonu.

Vzpomínka se vytratí. Otevřu od. Tehdyjsem nemohla vědět, že si balím kvůli muži, který mě připraví o všechno. Pokračuju v balení pro muže, kterého dosud mám.

Slyším venku zastavovat auto. Motor utichne. Dveře se otevřou a zase zavřou. Zachrastí klíč v zámku. Ben. Je tady.

Připadám si nervózní. Vyděšená. Nejsem stejná osoba jako ta, od které dnes ráno odešel. Dozvěděla jsem se svůj příběh. Objevila jsem sama sebe. Co si pomyslí, až mě spatří? Co řekne?

Musím se ho zeptat, jestli ví o mém deníku. Jestli ho četl. Co si o něm myslí.

Zavolá na mě, jakmile za sebou zavře dveře. „Christine! Chris! Jsem doma.“ Hlas ale nemá veselý; zní vyčerpaně. Odpovím mu, křiknu na něj, že jsem v ložnici.

Nejspodnější schod zavrže pod jeho vahou a já slyším supění, jak si stahuje nejprve jednu botu, pak druhou. Teď si obuje pantofle a pak se vydá za mnou. Pocítím příval radosti z toho, že znám jeho rituály můj deník mě do nich zasvětil, přestože to nedokázala moje paměť -, ale jak vystupuje po schodech, začíná převažovat jiná emoce, strach. Myslím na to, co jsem si napsala na začátek deníku. Nevěř Benovi.

Otevře dveře ložnice. „Miláčku!” Dosud jsem se nepohnula. Pořád ještě sedím na okraji postele, před sebou otevřené tašky. Zůstane stát ve dveřích, dokud nevstanu a nerozevřu paže, pak ke mně popojde a políbí mě.

Jaký jsi měl den?” zeptám se.

Sundá si kravatu. „Víš co,” prohlásí, „nemluvme o tom. Teď máme dovolenou!”

Začne si rozepínat košili. Potlačuju nutkání odvrátit zrak, připomínám si, že to je můj manžel, že ho přece miluju.

„Zabalilajsem,” oznámím mu. „Doufám, že dobře. Nevěděla jsem, co si chceš vzít s sebou.”

Stáhne si kalhoty, a než šije pověsí do skříně, pečlivě na nich uhladí puky. „Určitě jší zabalila všechno, co je potřeba.“

„Akorát jsem si nebyla jistá tím, kam vůbec jedeme. Takže jsem netušila, co mám vlastně balit.“

Otočí se a já mám najednou pocit, jako bych v jeho očích zahlédla rozmrzelost. „Zkontroluji! to, než tašky naložíme do auta. To bude dobré. Děkuju, že jsi s tím začala.” Sedí na židli u toaletního stolku a natahuje si vybledlé modré džíny. Všimnu si dokonale nažehlených puků na jejich přední straně a moje dvacetileté já musí odolávat pokušení se mu smát.

„Bene?” oslovím ho. „Ty víš, kde jsem dneska byla?”

Podívá se na mě. „Ano,“ přitaká, „vím.“

„Víš o doktoru Nashovi?“

Odvrátí pohled. „Jistě. Pověděla jsi mi to.“ Vidím ho, jak se odráží v zrcadlech uspořádaných kolem toaletky. Tři verze muže, za něhož jsem se provdala. Muže, kterého miluju. „Všechno/ dodá. „Celé jsi mi to vyprávěla. Vím všechno/

„Nevadí ti to? Že se s ním scházím?”

Neohlédne se. „Byl bych raději, kdybys mi o tom řekla hned. Ale ne. Nevadí mi to.“

„A o mém deníku? Víš taky o mém deníku?”

„Ano. Řekla jsi mi o něm. Tvrdilajsi, že ti pomáhá.”

Něco mě napadne. „Četl jsi ho?”

„Ne,” prohlásí. „Říkala jsi, že je to osobní. Nikdy bych si neprohlížel tvoje osobní věci.”

„Ale víš o Adamovi? Víš, že já o něm vím?“

Všimnu si, jak sebou trhl, jako kdybych po něm těmi slovy divoce mrštila. Překvapuje mě to. Očekávalajsem, že bude mít radost. Bude rád, že už mi nemusí stále dokola vyprávět o jeho smrti.

Podívá se na mě.

„Ano,” odpoví.

„Nejsou tu žádné fotografie,“ prohlásím. Zeptá se, jak to myslím. ,Je tady spousta všelijakých fotografií, ale on na žádné z nich není.“

Vstane a přejde k místu, kde sedím, potom si přisedne na postel vedle mě. Vezme mě za ruku. Přála bych si, aby se ke mně přestal chovat, jako bych byla slabá a křehká. Jako kdyby mě vzpomínka mohla porazit.

„Chtěl jsem tě překvapit/ řekne. Sáhne pod postel a vytáhne odtud fotografické album. „Dal jsem je sem.“

Podá mi album. Je těžké, tmavé, svázané v něčem, co má připomínat černou kůži, ale moc se jí nepodobá. Otevřu ho a uvnitř je hromádka fotografií.

„Chtěl jsem je tam jaksepatří poskládat/ dodá. „Dát ti to jako dárek dnes večer, ale zatím jsem neměl čas. Pro-

• v u

mm.

Prohlížím si fotografie. Nejsou nijak uspořádané. Jsou tam snímky Adama, když byl miminko, malý chlapec. Musí to být ty z plechové krabice. Jeden vyčnívá. Je na něm mladý muž, sedí vedle nějaké ženy. „To je jeho přítelkyně?“ zeptám se.

Jedna z nich,” odpoví Ben. „Ta, s kterou chodil nejdéle/

Je hezká, s blonďatými, krátce zastřiženými vlasy. Připomíná mi Claire. Na tom záběru Adam hledí přímo do aparátu, směje se, a ona je částečně natočená k němu, v obličeji má výraz, v němž se mísí veselí s nesouhlasem. Vzbuzují dojem spiklenectví, jako by plánovali nějaký žert s kýmsi, kdo stojí za objektivem. Jsou šťastní. To vědomí mě potěší. Jak se jmenovala?”

„Helen. Jmenuje se Helen.”

Škubnu sebou, když si uvědomím, že o ní přemýšlím v minulém čase, jako by také byla mrtvá. Vnucuje se mi myšlenka, co kdyby ve skutečnosti umřela ona, ale potlačím ji dřív, než se zformuje a získá zřetelné obrysy.

„Byli ještě spolu, když zemřel?”

„Ano,“ potvrdí. „Uvažovali o zasnoubení/’

Vypadá tak mladě, tak hladově; její oči jsou plné příslibů, toho, co pro ni osud uchystal. Dosud netuší, jak neskutečné bolesti bude muset čelit.

„Chtěla bych se s ní seznámit,” řeknu. Ben mi snímek s povzdechem vezme z ruky.

„Nestýkáme se,” prohlásí.

„Proč ne?” zeptám se. Užjsem si v duchu plánovala, jak bychom mohly býtjedna druhé oporou. Něco by nás spojovalo; pochopení, láska, jaké se nic nevyrovná, a i když by nebyla vzájemná, patřila by aspoň někomu, koho jsme obě ztratily.

„Začaly nějaké spory,” odpoví. „Nedorozumění.”

Podívám se na něj. Vidím, že o tom nechce mluvit. Jako by se muž, jenž mi napsal ten dopis, muž, který ve mně měl důvěru a kterému na mně záleželo a který mě nakonec miloval tolik, že mě opustil, i tolik, že se pro mě zase vrátil, vytratil.

„Co tím míníš, Bene?”

„Začaly spory,” zopakuje.

„Předtím, než Adam umřel, nebo potom?”

„Předtím i potom.”

Iluze vzájemné opory se vytrácí, vytěsňuje ji nepříjemný pocit. Co když jsem se hádala i s Adamem? Jistě by se postavil za svou přítelkyni, proti své matce?

„Byli jsme si s Adamem blízcí?” zeptám se.

Jistě,” přitaká Ben. „Do té doby, než jsi musela do nemocnice. Než jsi ztratila paměť. I potom jste si samozřejmě byli blízcí. Tak blízcí, jak to jen bylo možné.”

Jeho slova mě zasáhnou jako rána do žaludku. Uvědomím si, že Adam byl batole, když přišel o svou matku kvůli její amnézii. Ovšemže jsem jeho přítelkyni nikdy nepoznala; pokaždé když jsem ho viděla, to muselo být jako poprvé.

Zavřu album.

„Můžeme si ho vzít s sebou?“ zeptám se. „Ráda bych se do něj později znovu podívala.”

Dáme si čaj, Ben připravil šálky v kuchyni, zatímco já jsem dokončila balení na cestu, a pak nasedneme do auta. Ověřím si, že mám svou kabelku a v ní pořád svůj deník. Ben přidal pár věcí do tašky, kterou jsem mu zabalila, a přinesl ještě jednu další koženou aktovku, s níž dnes ráno odcházel a pohorky zezadu ze skříně. Stála jsem u dveří, když skládal věci do kufru, a pak jsem čekala, až zkontroluje, jestli jsou dveře zamčené, okna zavřená. Teď se ho ptám, jak dlouho cesta potrvá.

Pokrčí rameny. „To záleží na dopravě,” řekne. Jakmile se dostaneme z Londýna, už to nebude daleko.”

Neochota odpovědět, převlečená za odpověď. Zajímalo by mě, jestli byl vždycky takový. Napadá mě, jestli ho ty roky, kdy mi stále dokola vyprávěl stejné věci, nevyčerpaly, neznudily ho natolik, že se už nedokáže přimět k tomu, aby mi něco pověděl.

Je opatrný řidič, to vidím. Jede zvolna, často se dívá do zpětného zrcátka, zpomaluje při pouhém náznaku hrozícího nebezpečí.

Ráda bych věděla, jestli Adam řídil. Domnívám se, že musel, pokud byl v armádě, ale řídil také, když dostal opušťák? Vyzvedával mě, svou invalidní matku, a bral mě na výlety, do míst, o nichž se domníval, že by se mi tam mohlo líbit? Anebo usoudil, že to nemá smysl, že jakékoliv potěšení, které bych z nich snad v tu chvíli mohla mít, by se vytratilo přes noc, jako sníh, který roztaje na teplé střeše?

Jedeme po dálnici, míříme ven z města. Začalo pršet; obrovské kapky se rozstřikují o přední sklo, na okamžik si uchovají tvar, než začnou kvapem sklouzávat po skle. V dálce zapadá slunce, klesá pod mraky, zalévá beton

a sklo měkkým oranžovým svitem. Je to překrásné i strašidelné, a já přitom propadám zoufalství. Tolik bych chtěla na svého syna myslet jinak než abstraktně, jenže bez konkrétních vzpomínek na něj to není možné. Stále se vracím kjediné pravdě; nepamatuju si ho, a to je skoro totéž, jako kdyby nikdy neexistoval.

Zavřu oči. Vrátím se v myšlenkách k tomu, co jsem si o našem synovi četla dnes odpoledne, a najednou přede mnou exploduje vidina Adama, když byl batole, jak po cestě tlačí modrou tříkolku. Ale přestože mě uchvacuje, vím, že není skutečná. Uvědomuju si, že si nevybavuju něco, co se přihodilo, ale představu, kterou jsem si v mysli utvořila dnes odpoledne, zatímco jsem to četla, a i ta byla jen vyvoláním starší vzpomínky. Vzpomínání na vzpomínky, jaké u většiny lidí zahrnuje několik let, desetiletí, v mém případě však jenom pár hodin.

Protože si nemůžu vybavit svého syna, udělám druhou nejlepší věc, to jediné, co mi pomůže utišit mou rozháranou mysl. Nemyslím na nic. Vůbec na nic.

Cítím pach benzinu, silný a nasládlý. Bolest na krku. Otevřu oči. V bezprostřední blízkosti vidím mokré přední sklo, zamlžené mým dechem, a za ním jsou vzdálená světla, rozmazaná a rozostřená. Uvědomím si, že jsem si zdřímla. Opírám se o okno, krk mám zkroucený. Auto je tiché, motor vypnutý. Ohlédnu se přes rameno.

Ben tuje, sedí vedle mě. Je vzhůru a hledí před sebe, z okna. Nehýbá se, jako by si ani nevšiml, že jsem se probudila, prostě dál zírá, s prázdným výrazem, ve tmě nečitelným. Otočím se, chci zjistit, na co se dívá.

Za předním oknem zmáčeným deštěm je kapota auta a před ní dřevěný plot, matně osvětlený září pouličních lamp za námi. Za plotem není nic vidět, akorát temnota, obrovská a tajemná, a uprostřed ní visí měsíc, v úplňku, nízko nad zemí.

„Mám rád moře,” poznamená, aniž by se na mě podíval, ajá si uvědomím, že jsme zaparkovali na vrcholku útesu, dojeli jsme až k samému pobřeží.

„Ty ne?“ Obrátí se ke mně. V očích má neskutečný smutek. „Ty přece máš moře taky ráda, viď že jo, Chris?“

„Ano, ano, mám.“ Říká to, jako by si tím nebyl jisty, jako kdybychom nikdy předtím u moře nebyli, jako bychom spolu nejezdili na dovolené. Začíná se mě zmocňovat hrůza, ale bráním se tomu. Snažím se zůstat ukotvená v přítomnosti, se svým manželem. Pokouším se vybavit si všechno, co jsem se dnes dozvěděla ze svého deníku. „Vždyť to víš, miláčku.”

Vzdychne. „Vím. Vždycky jsi měla moře ráda, jenom si tím už nejsem jistý. Měníš se. Za ty roky ses změnila. Od té doby, co se to přihodilo. Někdy nevím, kdo jsi. Pokaždé když se probudím, netuším, jak na tom budeš.”

Mlčím. Nenapadá mě nic, co bych na to řekla. Oba víme, jak nesmyslné by bylo, kdybych se pokoušela hájit, chtěla mu tvrdit, že se mýlí. Oba víme, že já jsem tím posledním, kdo by poznal, jak moc se den ze dne měním.

„Promiň,” řeknu.

Pohlédne na mě. „Ale ne, nemusíš se omlouvat. Vím, že to není tvoje chyba. Nic z toho není tvoje chyba. Nejspíš jsem nespravedlivý. Myslím jen na sebe.”

Podívá se zase na moře. V dálce je osamělé světlo. Nějaká loďka, na vlnách. Bludička v moři černé melasy. Ben promluví. „Bude to mezi námi dobré, viď, Chris?”

„Jistě,” odpovím. „Jistěže bude. Tohle je pro nás nový začátek. Teď mám svůj deník a Nash mi pomůže. Můj stav se zlepšuje, Bene, vím, že ano. Třeba zase začnu psát. Není důvod, proč bych nemohla. Měla bych se z toho vylízat. A navíc jsem teď v kontaktu s Claire, i ta mi může pomoct.” Něco mě napadne. „Mohli bychom se všichni dát dohromady, nemyslíš? Jako za starých časů? Jako na univerzitě? My tři. A asi i její manžel tedy

aspoň myslím, že říkala, že má manžela. Mohli bychom se všichni scházet, něco podnikat. Bylo by to moc fajn.“ Moje myšlenky se stočí ke lžím, o nichž jsem četla, ke všem důvodům, proč jsem mu nedokázala věřit, ale zaženu je. Připomenu si, že tohle všechno se už vyřešilo. Teď je řada na mně, abych byla silná. Rozhodná. „Pokud si slíbíme, že k sobě budeme vždycky upřímní,“ dodám, „tak se to nemůže pokazit.“

Obrátí se zpátky ke mně. „Miluješ mě, že ano?“ „Samozřejmě. Samozřejmě že tě miluju.“

„A odpustilajsi mi? To, že jsem od tebe odešel? Nechtěl jsem to udělat. Neměl jsem na vybranou. Mrzí mě to.“ Vezmu ho za ruku. Připadá mi současně horká i studená, trochu vlhká. Pokusím seji sevřít do svých rukou a on mi ani nevychází vstříc, ani se tomu nebrání, jeho ruka leží bez života na jeho koleni. Stisknu ji, a zřejmě si teprve v tu chvíli všimne, že ho držím.

„Bene. Já to chápu. Odpustila jsem ti.“ Podívám se mu do očí. Zdají se také prázdné a bez života, jako kdyby už viděly tolik hrůz, že se s žádnou další nedokážou vypořádat.

„Miluju tě, Bene,“ řeknu.

Jeho hlas přejde v šepot. „Polib mě.“

Udělám, co si přeje, a když se odtáhnu, zašeptá: Ještě. Ještě jednou mě polib.“

Políbím ho podruhé. Ale přestože mě o to žádá, nedokážu ho políbit potřetí. A tak spolu hledíme na moře, na to, jak se ve vodě odráží měsíční světlo, na kapky deště na předním skle, v nichž se zrcadlí žlutá záře světel projíždějících aut. Jsme tam sami dva a držíme se za ruce. Spolu.

Připadá mi, že takhle sedíme celé hodiny. Ben sedí vedle mě s pohledem upřeným na moře. Prozkoumává jeho hladinu, jako by tam něco hledal, nějakou odpověď

v temnotě, a nemluví. Zajímalo by mě, proč nás sem přivezl, co by si tu přál najít.

„Opravdu máme výročí?” zeptám se. Neodpovídá. Zdá se, že mě neslyšel, a tak svou otázku zopakuju.

„Ano,“ odvětí tiše.

„Výročí naší svatby?“

„Ne,“ řekne. „Výročí toho večera, kdyjsme se seznámili.”

Chtěla bych se ho zeptat, jestli budeme oslavovat, a říct mu, že tohle mi jako oslava nepřipadá, ale zdá se mi to kruté.

Ruch na silnici za námi utichl, měsíc vystoupal vysoko na oblohu. Začínám mít strach, že zůstaneme venku celou noc, budeme se dívat na moře a kolem nás bude padat déšť. Napodobím zívnutí.

„Jsem ospalá,” prohlásím. „Mohli bychom jet do hotelu?”

Podívá se na hodinky. „Ano,” řekne. „Samozřejmě. Promiň. Jedeme.” Nastartuje auto. „Hned tam budeme.”

Uleví se mi. Toužím po spánku a zároveň se ho bojím.

Pobřežní silnice se zvedá a klesá, jak obkružujeme okraje vesnice. Začínají se přibližovat světla jiného, většího města, postupně se přes vlhké sklo zaostřují. Provoz na silnici houstne, vynořuje se přístav s kotvícími loďkami a obchody a nočními kluby, a pak už jsme přímo ve městě. Zdá se, že po naší pravé straně jsou samé hotely; bílé cedule houpající se ve větru ohlašují volné ubytovací kapacity. Na ulicích je rušno; buď není tak pozdě, jak jsem si myslela, nebo tohle město patří k těm, co žijí ve dne i v noci.

Pohlédnu na moře. Do vody vybíhá molo, zaplavené světlem a zakončené zábavním parkem. Zahlédnu pavilon zastřešený kopulí, horskou dráhu, tobogan. Málem slyším výskot a výkřiky lidí, kteří se točí nad mořem černým jako uhel.

Hruď mi začíná svírat úzkost, pro niž nemám vysvětlení.

„Kde to jsme?” zeptám se. Nad vstupem na molo jsou nějaká slova, zvýrazněná jasnými bílými světýlky, ale přes přední sklo zmáčené deštěm je nedokážu přečíst.

„Už jsme tady,” oznámí Ben, zahne do postranní ulice a zastaví před domem s terasami. Na plátěné stříšce nad vchodem je nápis. Penzion Rialto, stojí tam.

Ke vchodu vedou schůdky, zdobný plot budovu odděluje od silnice. Vedle dveří stojí malý, natlučený květináč, v němž nejspíš kdysi byl keřík, ale teď je prázdný. Zachvátí mě intenzivní děs.

„Byli jsme tu někdy předtím?” zeptám se. Zavrtí hlavou. „Určitě ne? Připadá mi to povědomé.”

„Určitě ne. Kdysi jsme možná byli ubytovaní někde poblíž. Nejspíš si vzpomínáš na to.”

Pokouším se uvolnit. Vystoupíme z auta. Kousek od penzionu je bar, jeho velkými okny vidím dav popíjejících hostů, taneční parket, který pulzuje v pozadí. Dunění hudbyje tlumeno sklem. „Zapíšeme se a já se pak vrátím pro zavazadla.”

Přitáhnu si kabát těsněji k tělu. Vítr je teď studený a hustě prší. Vyběhnu po schůdkách a otevřu přední dveře. Najejich skle je přilepené oznámení. Obsazeno. Projdu jimi do vestibulu.

„Máš tu rezervaci?” zeptám se, když se ke mně připojí Ben. Stojíme v hale. O něco dál jsou otevřené dveře a zpoza nich vychází zvuk televize, puštěné naplno, jako by se pokoušela přehlušit hudbu ve vedlejší místnosti. NermJ í tu recepci, pouze zvonek na malém stolku a vedle něj cedulku s pobídkou, abychom zazvonili, když budeme něco potřebovat.

„Ano, jistě,” řekne Ben. „Nedělej si starosti.” Zacinká zvonkem.

Chvíli se nic neděje a pak vyjde odněkud ze zadní části domu mladý muž. Je vysoký a neohrabaný, a já si všim

nu, že košili, kteráje mu příliš velká, si ani nenamáhal zastrčit do kalhot. Přivítá se s námi, jako by nás očekával, i když ne zrovna vřele, a já čekám, zatímco s Benem vyplňují formulář.

Hotel očividně pamatuje lepší časy. Koberec je místy prošlapaný a výmalba je kolem dveřních rámů ošoupaná a špinavá. Na protější straně haly jsou další dveře označené Jídelna, a vzadu vidím několik dalších dveří, vedoucích nejspíš do kuchyně a soukromých pokojů kohosi, kdo to tady řídí.

„Můžu vás teď zavést do vašeho pokoje?” zeptá se vysoký muž, když s Benem skončí. Uvědomím si, že mluví na mě; Ben jde pro zavazadla. „Ano,“ řeknu. „Děkiiju.”

Podá mi klíč a vydáme se nahoru po schodech. V prvním patře je několik pokojů, ale míjíme je a kráčíme po dalším schodišti. Zdá se, jako by se dům s postupující výškou srážel; stropy jsou nižší, stěny blíž u sebe. Mineme další pokoj a pak se ocitnu u paty posledního schodiště, které musí vést do nej vyššího patra domu.

„Váš pokoj je až nahoře,” oznámí. Jiný tam není.”

Poděkuju mu a on se otočí a vydá se zpátky dolů. Já stoupám k našemu pokoji.

Otevřu dveře. Místnost je tmavá a větší, než jsem čekala, takhle vysoko v domě. Naproti vidím okno a ve slabém, našedlém světle, které jím prosakuje, rozpoznám obrysy toaletky, postele, stolu a jednoho křesla. Hluk z klubu vedle sem dunivě doléhá, zbavený zřetelnosti a redukovaný na tupé skřípění basů.

Stojím bez hnutí. Opět mě zachvacuje děs. Stejný děs, jaký jsem prožívala venku před penzionem, ale z nějakého důvodu ještě horší. Dá se do mě zima. Něco je strašně špatně, jenže nedokážu říct co. Zhluboka dýchám, ale

nemůžu dostat do plic dost vzduchu. Mám pocit, že se topím.

Zavřu oči, jako kdybych doufala, že až je zase otevřu, pokoj bude vypadat jinak, ale zůstává stejný. Ochromuje mě naprostá hrůza z toho, co se stane, až rozsvítím světlo, jako by taková jednoduchá činnost mohla znamenat katastrofu, konec všeho.

Co by se stalo, kdybych odešla z toho pokoje zahaleného temnotou a vydala se raději zpátky dolů? Mohla bych klidně projít kolem vysokého muže, dál chodbou, kolem Bena, když by to bylo nutné, a ven z hotelu.

To by si ale určitě pomysleli, že jsem se zbláznila. Našli by mě a přivedli zpátky. A co bych jim pak řekla? Že žena, která si nic nepamatuje, má nepříjemný pocit, neblahé tušení? Přišla bych jim k smíchu.

Jsem tu se svým manželem. Přijela jsem sem, abych se s ním usmířila. S Benem jsem v bezpečí.

A tak rozsvítím.

Na okamžik jsem oslepena, než si mé oči přivyknou, a pak spatřím pokoj. Není na něm nic pozoruhodného. Nic, čeho bych se měla bát. Koberec je blátivě šedý, závěsy i tapetu zdobí květinový vzor, ačkoliv spolu neladí. Toaletka je otlučená, se třemi zrcadly, a nad ní visí vybledlá malba nějakého ptáka; křeslo je proutěné a zakryté polštářem s dalším květinovým vzorem, postel halí oranžový přehoz s kosočtverci.

Dovedu si představit, jak by tím pokojem mohl být zklamaný někdo, kdo si ho objednal na dovolenou, ale přestože ho Ben zamluvil na tu naši, nejsem zrovna zklamaná. Jsem totiž vyděšená, prožívám okamžiky čiré hrůzy.

Zavřu za sebou dveře a pokouším se uklidnit. Chovám se hloupě. Paranoidně. Musím se něčím zaměstnat. Něco dělat.

V místnosti je chladno, závěsy se pohybují v mírném

průvanu. Okno je otevřené a já k němu přistoupím, abych ho zavřela. Než to udělám, vyhlédnu ven. Jsme hodně vysoko; pouliční lampy jsou hluboko pod námi, na nich tiše posedávají racci. Rozhlédnu se po vršcích střech, vidím chladný měsíc zavěšený na obloze a v dálce moře. Je odsud vidět i molo, horská dráha, záblesky světel.

A pakje uvidím. Ta slova, nad vstupem na molo.

Brightonské molo.

Navzdory chladu, a přestože se zároveň třesu, cítím, jak mi po čele stékají kapičky potu. Teď to dává smysl. Ben mě vzal sem, do Brightonu, na místo mého neštěstí. Ale proč? Myslí si, že si spíš vzpomenu na to, co se stalo, když se ocitnu ve městě, v němž byl můj život rozerván? Domnívá se, že si vzpomenu, kdo mi tohle udělal?

Vybavím si, jak jsem četla o tom, že Nash kdysi navrhl, abych sem zajela, a já jsem to odmítla.

Na schodišti se ozývají kroky, hlasy. Ten dlouhán sem asi přivádí Bena, do našeho pokoje. Nejspíš společně nesou naše zavazadla, vynášejí je po schodech a po úzké podestě. Za chvilku tady bude.

Co mu mám říct? Že se mýlí a že mi nepomůže, když budu tady? Že se chci vrátit domů?

Jdu zpátky ke dveřím. Pomůžu mu nanosit tašky dovnitř a pakje vybalím, potom půjdeme spát a zítra -

Vtom mi to dojde. Zítra opět nebudu nic vědět. Tak proto má Ben zřejmě s sebou tu aktovku. Jsou v ní fotografie. Sešit s nalepenými výstřižky. Bude to všechno potřebovat, aby mi zase znovu vysvětlil, kdo je a kde jsme.

Napadne mě, jestli jsem si přivezla svůj deník, a pak si vzpomenu, že jsem ho balila, dávala jsem si ho do kabelky. Snažím se zachovat klid. Dnes večer si ho zastrčím pod polštář a zítra ho tam najdu a přečtu si ho. Všechno bude fajn.

Zaslechnu Bena na podestě. Mluví s dlouhánem, do

mlouvají snídani. „Nejspíš posnídáme v pokoji,“ slyším ho říkat. Za oknem zakřičí racek a já se polekám.

Dojdu ke dveřím a vtom to spatřím. Vpravo ode mne. Je tam koupelna, dveře do ní jsou otevřené. Vana, záchod, umývadlo. Ale teprve podlaha mě upoutá, naplní děsem. Jsou na ní dlaždičky s neobvyklým vzorem; černá a bílá se střídají po bláznivých úhlopříčkách.

Padá mi čelist. Cítím, jak mě prostupuje mrazivý chlad. Slyším svůj vyknk.

V tu chvíli to vím. Ten vzorek znám.

Nepoznávám pouze Brighton.

Tady jsem už kdysi byla. V tomhle pokoji.

Dveře se otevřou. Neřeknu nic, když Ben vejde dovnitř, ale myšlenky se mi honí hlavou. Je tohle skutečně ten pokoj, v kterém jsem byla napadena? Proč mě neupozornil na to, že sem jedeme? Jak je možné, že mi napřed ani nechce o tom útoku povědět, a pak mě vezme do pokoje, ve kterém k němu došlo?

Vidím, že dlouhán stojí hned za dveřmi, a mám chuť na něj zavolat, požádat ho, aby zůstal, ale obrátí se k odchodu a Ben dveře zavře. Teď jsme tu jen sami dva.

Podívá se na mě. Jakje ti, lásko?“ zeptá se. Kývnu a řeknu, že dobře, ale připadá mi, jako by to slovo ze mě někdo páčil. Cítím, jak se mi žaludek svírá zlobou.

Vezme mě za paži, stiskne ji poněkud příliš pevně; o něco víc, a něco bych řekla, o něco míň, a nejspíš bych to nevnímala. „Určitě?“

„Amo,“ odpovím. Proč tohle dělá? Musí vědět, kde jsme a co to pro mne znamená. Musel to celou dobu plánovat. „Ano, je mi fajn. Jsem jenom trochu unavená.“

A pak mi to dojde. Nash. Jistě v tom má prsty on. Proč by se jinak Ben po všech těch letech, kdy mohl, a přesto to neuděl rozhodl mě sem právě teď zavézt?

Určitě spolu mluvili. Možná mu Ben zavolal poté, co

jsem mu pověděla o našich schůzkách. Nejspíš někdy během minulého týdne týdne, o němž nic nevím to společně naplánovali.

„Co kdyby sis na chvilku lehla?“ navrhne mi Ben.

Slyším svůj hlas, jak mu odpovídá. „Asi to udělám.” Otočím se k posteli. Anebo byli v kontaktu po celou dobu? Třeba mi Nash lhal. Představím si, ho, jak vytáčí Benovo číslo, sotva se rozloučil se mnou, sděluje mu, jaké jsem učinila nebo naopak neučinila pokroky.

„Hodná holka,” prohlásí Ben. „Mám chuť na šampaňské. Možná pro něj dojdu. Myslím, že někde poblížje nějaký obchod.“ Usměje se. „Pak se k tobě přidám.”

Otočím se k němu a on mě políbí. Teď, tady, se jeho polibek prodlužuje. Otírá své rty o moje, klade mi ruku do vlasů, hladí mě po zádech. Přemáhám nutkání se odtáhnout. Jeho ruka se posouvá níž, dolů po mých zádech, a usadí se na mých hýždích. Ztěžka polknu.

Nemůžu věřit vůbec nikomu. Ani svému manželovi. Ani muži, který tvrdil, že se mi snaží pomoct. Spikli se, všechno směřovali k tomuhle dni, ke dni, kdy, jak usoudili, bych zřejmě měla čelit hrůzám své minulosti.

Jak se odvazují? Jak se mohli opovážit?

„Dobře,” řeknu. Maličko uhnu hlavou a jemně ho odstrčím, aby mě pustil.

Obrátí se a vychází z pokoje. „Radši zamknu,” oznámí mi, než za sebou zavře. „Člověk nemůže být nikdy dost opatrný…” Slyším, jak se ve dveřích zvenku otáčí klíč, a začínám panikařit. Jde opravdu koupit šampaňské? Anebo má schůzku s Nashem? Nemůžu uvěřit tomu, že mě vzal do tohohle pokoje, aniž by mě na to upozornil; další lež, která se přidává k těm ostatním. Poslouchám, jak schází ze schodů.

Sedím na okraji postele a lomím rukama. Nedokážu zklidnit svou rozbouřenou mysl, nedovedu se zaměřit na jednu samostatnou myšlenku. Místo toho se mé myšlen—

l

ky pohybují jako splašené, jako by měly v mysli zbavené paměti příliš mnoho volného prostoru k růstu a pohybu, mohly se volně střetávat s jinými za ohňostroje jisker a pak se zase vracet na svá místa.

Vstanu. Jsem vzteky bez sebe. Nedokážu si představit, jak se vrací zpátky, nalévá nám šampaňské, leze ke mně do postele. A už vůbec si nedokážu představit, jak snesu jeho kůži na své, jeho ruce na svém těle, jak mě osahávají, mačkají, povzbuzují, abych se mu oddala. Jak bych mohla, když nemám, co bych mu dala?

Udělala bych cokoliv, říkám si. Cokoliv, ale tohle ne.

Nemůžu tady zůstat, na tomhle místě, kde se zničil můj život a kde jsem o všechno přišla. Pokouším se přijít na to, kolik času mi zbývá. Deset minut? Pět? Popojdu k Benově tašce a otevřu ji. Nevím proč, nepřemýšlím o tom, proč ani jak, myslím jen na to, že musím něco udělat, dokud je Ben pryč, než se vrátí a věci se zase změní. Možná doufám, že najdu klíče od auta, vypáčím zámek a sejdu dolů, deštivou ulicí proběhnu do auta. Přestože si nejsem jistá ani tím, jestli umím řídit, nejspíš jsem odhodlaná to zkusit, dostat se do něj a odjet někam daleko.

Anebo mám v úmyslu najít fotografie Adama; vím, že tam jsou. Vyndám jednu jedinou a pak vyběhnu z pokoje a dám se na útěk. Budu utíkat a utíkat, a pak, až už nebudu moct, zavolám Claire nebo prostě komukoliv a řeknu, že to nedokážu dál snášet, a požádám o pomoc.

Zabořím ruce hluboko do tašky. Ucítím nějaký kov a plast. Něco měkkého. A potom obálku. Vytáhnu ji, protože si myslím, že by mohla ukrývat fotografie, a uvědomím si, že to je ta, kterou jsem našla doma v pracovně. Musela jsem ji strčit Benovi do tašky, když jsem balila, zřejmě jsem mu chtěla připomenout, že ji dosud neotevřel. Otočím ji a vidím, že na přední straně je napsáno slovo Důvěrné. Bez přemýšlení ji roztrhnu a vyjmu její obsah.

Papíry. Stránky a další stránky. Poznávám je. Ty světle

modré linky, červené okraje. Jsou stejné jako stránky v mém deníku, sešitu, do kterého si zapisuju.

A pak spatřím svoje vlastní písmo a začne mi to docházet.

Nečetla jsem celý svůj příběh. Je toho víc. O mnoho stran víc.

Najdu svůj deník v kabelce. Předtím jsem si toho nevšimla, ale za poslední popsanou stranou chybí celý štos. Strany byly čistě vyjmuté, vyříznuté skalpelem nebo břitvou, těsně u hřbetu.

Vyříznuté Benem.

Sednu si na podlahu, stránky si rozprostřu před sebou. Tohle je ten chybějící týden mého života. Čtu zbytek svého příběhu.

První záznam je datovaný. Pátek, . listopadu, stojí tam. Ten den, kdy jsem se setkala s Claire. Musela jsem to napsatještě večer, poté, co jsem mluvila s Benem. Možná nakonec došlo k tomu rozhovoru, jak jsem předpokládala.

Sedím tady, začíná to, na podlaze koupelny, v domě, ve kterém jsem se zřejmě celá léta každé ráno probouzela. Před sebou mám tenhle deník, v ruce pero. Pisu, protože to je jediné, co asi můžu dělat.

Kolem mě se povalují zmačkané kapesníky, mokré od slz, a od krve. Když přivřu oči, vidím rudě. Krev mi kape do očí tak rychle, že ji nestačím utírat.

Když se podívám do zrcadla, vidím, že mám rozseknutou kůži nad okem a laky roztržený ret. Když polknu, cítím kovovou pachuť krve.

Chtěla bych spát. Najít nějaké bezpečné místo, kdekoliv, zavřít oči a odpočívat, jako zvíře.

Právě to totiž jsem. Zvíře. Žiju z okamžiku na okamžik, ze dne na den, a pokouším se dodat smysl životu, v němž jsem se ocitla.

Srdce mi uhání jako splašené. Znovu si ten odstavec pročítám, oči mi neustále ulpívají na slově krev. Co se stalo?

Začnu číst rychleji, moje mysl klopýtá o slova, přeskakuje z řádku na řádek. Nevím, kdy se Ben vrátí, a nemůžu riskovat, že mi ty stránky sebere, než šije přečtu. Teď mám možná jedinou příležitost.

Usoudila jsem, že bude nejlepší si s ním promluvit po večeři. Jedli jsme v obývacím pokoji párky s bramborovou kaší a talíře nám balancovaly na kolenou-, a když jsme oba dojedli, požádala jsem ho, jestli by mohl vypnout televizi. Vypadal neochotné. „Potřebuju si s tebou promluvit,“ vysvětlila jsem mu.

Místnost byla najednou příliš tichá, vyplněná jen tikáním hodin a vzdáleným ruchem města. A mým hlasem, který zněl hluše a prázdně.

„Miláčku,“ řekl Ben a odložil talíř na konferenční stolek mezi námi. Na kraji talíře ležel nedojedený kousek masa, v řídké štávěplaval hrášek. „Děje se něco?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „ Všechno je fajn.“ Nevěděla jsem, jak mám pokračovat. Hleděl na mě, oči doširoka otevřené, a cekal. „Máš mě pořád rád, viď?“ zeptala jsem se. Skoro mi to připadalo, jako kdybych shromažďovala důkazy, pojišťovala se pro případ jakéhokoliv pozdějšího nesouhlasu.

„Ano,“prohlásil. „Samozřejmě. O čem se mnou chceš mluvit? Co se děje?“

„ Bene,“ řekla jsem, „já tě mám taky ráda. A chápu, jaké máš důvody pro to, co děláš, ale vím, že mi lžeš.“

Téměř okamžitě poté, co jsem tu větu dokončila, jsem litovala, že jsem ji začala. Viděla jsem, jak sebou trhl. Podíval se na mě, rozevřel rty, jako by se chystal promluvit, v očích měl ublížený výraz.

„ Co tím myslíš?“ zeptal se. „Miláčku“

Teď už jsem musela pokračovat. Z řeky, přes kterou jsem se začala brodit, nebylo cesty zpátky.

„ Vím, že to děláš, abys mě chránil; to, že přede mnou některé věci zatajuješ, ale já takhle dál nemůžu. Potřebuju je znát.“

((

„Co tím myslíš?“ opakoval. „Já ti nelžu.

Najednou jsem dostala zlost. „Bene, vím o Adamovi.“

Výraz v jeho obličeji se změnil, viděla jsem, jak ztěžka polyká

a zrak odvrací do rohu místnosti. Něco si smetl z rukávu svetru.

„Cmer

„ O Adamovi,“ řekla jsem. „ Vím, že jsme měli syna.“

Tak trochu jsem očekávala, že se mě zeptá, jak jsem se o něm dozvěděla, ale pak jsem si uvědomila, že podobný rozhovor není nijak

výjimečný. Už jsme se k tomu dostali dřív, v ten den, kdy jsem vidě-

la svůj román, i v jiné dny, kdy jsem si na Adama také vzpomněla.

Viděla jsem, že se chystá promluvit, ale nechtěla jsem slyšet žádné další lži.

„ Vím, že zemřel v Afghánistánu,“ dodala jsem.

Ústa se mu zavřela, pak zase otevřela, působilo to téměř komicky.

„ Jak to víš?“

„ Tys mi to vyprávěl,“ odpověděla jsem. „Před několika týdny.

Jedl jsi oplatku a já jsem byla v koupelně. Sešla jsem dolů a řekla jsem

ti, že jsem si vzpomněla na syna, dokonce jsem si vybavila i jeho jmé-

no, a pak jsme se tu spolu usadili a ty jsi mi pověděl o tom, jak ho

zabili. Ukázal jsi mi nějakéfotografie, přinesl jsi je seshora. Snímky

mě a jeho, a dopisy, které napsal. Třeba ten se seznamem dárků pod

stromeček…“ Znovu mě přemohl žal. Přestala jsem mluvit.

Ben na mě zíral. „Ty si to pamatuješ? Jak to-“

„ Všechno si zapisuju. Pár posledních týdnů. Všechno, na co si

dokážu vzpomenout.“

„Kam?“ zeptal se. Začal zvyšovat hlas, jako by byl rozčilený, ač-

koliv jsem nechápala, co ho mohlo naštvat. „Kam si to zapisuješ?Já

tomu nerozumím, Christine. Kam si to všechno zapisuješ?“

„Do zápisníku.“

„Do zápisníku…“ Vyslovil to tak, že to znělo jako naprostá ba—

nalita, jako kdybych ho používala k sepisování nákupních seznamů

a zaznamenávání telefonních čísel.

„Do deníku.“

Posunul se v křesle, jako by se chystal vstát. „Píšeš si deník? Jak

dlouho?“

„Nevím to přesně. Pár týdnů?“

„ Můžu se podívat?“

Pocítila jsem vzdor a zlost. Byla jsem odhodlaná mu ho neukázat. „Ne, ještě ne.“

„Kde je? Ukaž mi ho!“

„Bene, jsou to důvěrné zápisky.“

Vmetl mi ta slova do obličeje. „Důvěrné? Co myslíš tím důvěrné?“ „Myslím tím, že je to soukromé. Neměla bych z toho dobrý pocit, kdybys ho četl.“

„Proč ne?“podivil se. „Psala jsi tam o mně?“

„ Ovšemže psala.“

„A co? Co jsi o mně napsala?“

Jak jsem na něco takového měla odpovědět? Myslela jsem na to, kolikrát jsem ho zradila. Na to, co jsem řekla Nashovi a jak jsem si na něj myslela. Kolikrát jsem svému manželovi nevěřila, z čeho všeho jsem ho podezírala. Myslela jsem i na to, jak jsem mu lhala, na dny, kdy jsem se scházela s Nashem jak jsem se viděla s Claire—, aniž bych mu cokoliv řekla.

„Hodně věcí, Bene. Napsala jsem hodně věcí.“

„Ale proč? Proč si ty věci zapisuješ?“

Nemohla jsem uvěřil tomu, že se mě takhle ptá. „Potřebuju dát svému životu nějaký smysl,“ řekla jsem. „Chci být schopná spojit si jeden den s druhým, jako to dokážeš ty. Jako to dokáže kdokoliv jiný.“

„Ale proč? Copak nejsi šťastná? Copak mě už nemiluješ? Nechceš být Lady se mnou?“

Ta otázka mě zaskočila. Proč by měl mít pocit, že když se pokouším dát dohromady svůj rozbitý život, znamená to, že ho chci nějakým způsobem změnit?

Já nevím,“ odpověděla jsem. „ Co je štěstí? Možná jsem šťastná, když se probouzím, ačkoliv mám-li to posuzovat podle dnešního rána, jsem hlavně zmatená. A rozhodně nejsem šťastná, když se dívám do zrcadla a vidím, že jsem o dvacet let starší, než jsem předpokládala, že mám šedivé vlasy a vrásky kolem očí. Nejsem šťastná, když si uvědomím, že všechny ty roky jsou ztracené, že jsem o něpři-

šla. Nejspíš většinou nejsem moc šťastná. Ale to není tvoje chyba. Jsem ráda, že tě mám. Miluju tě. Potřebuju.“

Přešel ke mně a posadil se vedle. Hlas mu zněžněl. „Promiň,“ řekl. „Rozčiluje mě, že je všechno takhle zničené kvůli jedné dopravní nehodě.“

Ucítila jsem, jak se ve mně opět vzmáhá zlost, ale potlačila jsem ji v sobě. Neměla jsem právo se na něj zlobit; netušil, co všechno vím, a co ne.

„Bene,“prohlásila jsem, „já vím, co se stalo. Vím, že to nebyla dopravní nehoda. Já vím, že šlo o napadení.“

Nehýbal se. Díval se na mě, oči měl bez výrazu. Napřed jsem si myslela, že mě neslyšel, ale pak řekl: „O čem to mluvíš?“

Zvýšila jsem hlas. „Bene!“ zařvala jsem. „Nech toho!“ Nemohla jsem si pomoct. Právě jsem mu prozradila, že si vedu deník, řekla jsem mu, že se pokouším poskládat kousky svého života, a on na to takhle, pořád je připravený mi lhát, i když je očividné, že znám pravdu. „Přestaň mi už do prdele lhát! Já dobře vím, že jsem neměla žádnou nehodu. Vím, co se mi stalo. Nemá absolutně žádný smysl předstírat, že tomu bylo jinak. Popírání nás nedovede nikam. Musíš mi přestat lhát!“

Vstal. Vypadal obrovský, jak se nade mnou tyčil, zastíral mi výhled.

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se. „Kdo to byl? Ta coura Claire? Pouštěla si na špacír tu svou nevymáchanou hubu a vykládala ti lži. Strkala nos do něčeho, do čeho jí nic není!“

„Bene“ vyhrkla jsem.

„Vždycky mě nenáviděla. Udělala by cokoliv, aby tě proti mně poštvala. Cokoliv! Lže ti, miláčku. Ona ti lže!“

„To nebyla Claire,“ řekla jsem a sklopila jsem hlavu. „Byl to někdo jiný.“

„Kdo?uzařval. „Kdo to byl?“

„ Chodím k jednomu lékaři,“ zašeptala jsem. „Povídáme si. On mi to řekl.“

Strnul v nehybném postoji až na palec pravé ruky, který přejížděl v pomalých kruzích po zápěstí jeho levačky. Vnímala jsem teplo jeho

těla, slyšela pozvolné proudění jeho dechu, zadržování, uvolňování. Když promluvil, hlas měl tak tichý, že jsem se musela namáhat, abych rozlišila jednotlivá slova.

„Co tím myslíš, že chodíš k lékaři?“

„Jmenuje se Nash. Zřejmě mě kontaktoval před několika týdny.“ Už když jsem to říkala, měla jsem pocit, jako bych nevyprávěla, svůj vlastní příběh, ale příběh někoho jiného.

„Co ti řékir

Pokusila jsem se rozpomenout. Zapsala jsem si něco o našem prvním rozhovoru?

„Já nevím,“ odpověděla jsem. „Asi jsem si to nenapsala.“

„A to on tě pobídl, aby sis všechno zapisovala?“

„Ano.“

„Proč?“

„ Chci se uzdravit, Bene.“

„A pomáhá to? Co děláte? Cpe do tebe prášky?“

„Ne. Dělali jsme nějaké testy a cvičení. Byla jsem na magnetické rezonanci“

Jeho palec se přestal pohybovat. Ben se ke mně otočil čelem.

„Na rezonanci?“ Opět zvýšil hlas.

„Ano. Na magnetické rezonanci. Říkal, že by mi to mohlo pomoct. Když jsem onemocněla, tyhle věci ještě neexistovaly. Anebo nebyly tak pokročilé, jako jsou dnes“

„Kde? Kde ti prováděli ty testy? Řekni mi to!“

Začala jsem se topit ve zmatku. „ V jeho ordinaci,“ odpověděla jsem. „V Londýně. Ten magnetický přístroj byl taky tam někde. Asi. Nepamatuju si přesně kde.“

„A jak ses tam dostávala? Jak se někdo jako ty dostal do ordinace doktora?“Jeho hlas zněl dutě, ale naléhavě. „Jak?“

Pokusila jsem se pomluvit klidně. „Vyzvedával mě tady,“ řekla jsem. „A odvážel mě“

V obličeji mu problesklo zklamání, potom zlost. Nechtěla jsem, aby náš rozhovor probíhal takhle, nepředpokládala jsem, že bude tak obtížný.

Musela jsem se pokusit mu to vysvětlit. „Bene-“

To, co následovalo, jsem vůbec nečekala. Benovi se z hloubi hrdla vydralo temné zaúpění. Rychle sílilo, až ho nedokázal déle zadržovat a vydal ze sebe příšerný skřek, jako když nehty přejíždějí po skle.

„Bene!“ zvolala jsem. „ Co se děje?“

Otočil se a zavrávoral, odvrátil ode mne obličej. Začala jsem si dělat starosti, že dostává nějaký záchvat. Vstala jsem a napřáhla ruku, aby sejí mohl zachytit. „Bene!“ opakovala jsem, ale on mě ignoroval a pokoušel se sám najít ztracenou rovnováhu. Když se obrátil zpátky ke mně, obličej měl zarudlý, oči doširoka vyvalené. Viděla jsem, jak mu z koutků úst vytékají sliny. Jeho rysy byly tak znetvořené, že to vypadalo, jako by si nasadil nějakou groteskní masku.

„ Ty pitomá, zasraná děvko,“ pronesl a přitom se ke mně přibližoval. Trhla jsem sebou. Jeho obličej byl jen pár centimetrů od mého.

„Jak dlouho se tohle děje?”

/

‘ «

a

„Odpověz mi! Odpověz mi! Jak je to dlouho?“

„Nic se neděje!“ prohlásila jsem. Bobtnal ve mně strach a narů-

stal. Zvolna se převalil, když dosáhl vrcholu, a pak se zase zanořil.

„Vůbec nic!” opakovala jsem. Z jeho dechu jsem cítila jídlo. Maso

a cibuli. Sliny mu stříkaly na mou tvář, na rty. Ucítila jsem chuť

jeho horké, vlhké zlosti.

„Neříkej, že s ním nespíš. Nelži mi.“

Zadní částí nohou jsem narazila do pohovky a pokusila jsem se přesunout podél ní, abych se dostala pryč od něj, ale on mě popadl za ramena a zatřásl mnou. „Jsi pořád stejná!” prohlásil. „Pitomá, prolhaná děvka. Nechápu, jak jsem si mohl myslet, že se mnou to bude jinak. A co ty jsi zatím dělala? Potají jsi mizela, jakmile jsem odešel do práce? Anebo jsi ho měla tady? Nebo jste to snad dělali v autě, zaparkovaném někde v křoví?”

Cítila jsem, jak jeho ruce zpevňují sevření, prs ty a nehty se mi zarývají do kůže, i přes bavlnu mé halenky.

„To bolí!” vykřikla jsem, protože jsem doufala, že ho to zaskočí a zbaví jeho zuřivosti. „Bene! Nech toho!”

Přestal se třást a na zlomek sekundy uvolnil sevření. Připadalo mi neskutečné, že by tenhle muž, který mi svíral ramena, v obličeji směs

zuřivosti a nenávisti, mohl být stejný člověk jako ten, kdo mi napsal dopis, který mi předala Claire. Jak jsme mohli dosáhnout takové úrovně vzájemné nedůvěry? Kolik nedorozumění bylo třeba, aby nás dovedla odtamtud sem?

„Já s ním nespím,“ prohlásila jsem. „Pomáhá mi. Pomáhá mi, abych se uzdravila a mohla zase vést normální život. Tady, s tebou. Copak ty to tak nechceš?“

Oči se mu rozběhly po místnosti. „Bene,“oslovila jsem ho. „Mluv se mnou!“ Ztuhl. „Copak ty nechceš, abych se uzdravila? Copak tohle není to, co sis vždycky přál, v co jsi stále doufal?“ Začal vrtět hlavou, pohupoval jí ze strany na stranu. „Já vím, že ano,“ naléhala jsem. „ Vím, že sis tohle celou dobu přál.“Po tvářích se mi řinuly horké slzy, ale mluvila jsem přes ně, hlas se mi přitom lámal vzlyky. Pořád mě svíral, i když teď už jemněji, a já jsem položila svou ruku na jeho.

„Sešla jsem se s Claire,“ oznámila jsem mu. „Dala mi tvůj dopis. Četla jsem ho, Bene. Po všech těch dlouhých letech jsem si ho přečetla/’

V tomhle místě je na stránce skvrna. Inkoust, smíšený s vodou v čmouhu, která připomíná hvězdu. Musela jsem brečet, když jsem to psala. Čtu dál.

Nevím, co jsem čekala. Možná jsem si myslela, že mi padne do náruče, bude vzlykat úlevou a takhle tam budeme stát, beze slova držet jeden druhého, dokud se neuklidníme, dokud k sobě zase nenajdeme cestu. A potom si sedneme a o všem si promluvíme. Možná zajdu nahoru a ukážu mu dopis, který mi dala Claire, společně si ho přečteme a zahájíme pozvolný proces přestavby našich životů, založené na pravdě.

Místo toho přišel okamžik, kdy se zdálo, že se nic nepohybuje a všechno utichlo. Neslyšela jsem žádné dýchání ani hluk dopravy z ulice. Dokonce ani tikání hodin. Jako by se život zastavil, prodléval na hraně, než se převalí na jednu, nebo na druhou stranu.

A pak bylo po všem. Ben se ode mne odtáhl. Myslela jsem, že se

mě chystá políbit, ale místo toho jsem koutkem oka zahlédla skvrnu a ucítila jsem, jak mi hlava odlétla stranou. V čelisti mi tepala bolest. Viděla jsem, jak se na mé řítí pohovka, a cítila, jak se zadní části mé hlavy dotklo něco tvrdého a ostrého. Vykřikla jsem. Přišla další rána a pak další. Zavřela jsem oči, v očekávání té příštíale nic nepřicházelo. Místo toho jsem slyšela vzdalující se kroky a prásknutí dveří.

Otevřela jsem oči a nadechla se. Přede mnou se rozprostíral koberec, teď svislý. Vedle mé hlavy ležel rozbitý talíř a šťáva z něj vytékala na podlahu, prosakovala do koberce. Zelený hrášek a kus nedojedeného párku byly zašlapané do jeho vláken. Přední dveře se otevřely dokořán, pak se zabouchly. Slyšela jsem kroky na cestě. Ben odešel.

Vydechla jsem. Zavřela jsem oči. Nesmím usnout, říkala jsem si. Nesmím.

Znovu jsem oči otevřela. V dálce jsem viděla tmavé víry a cítila jsem pach masa. Polkla jsem a ucítila jsem krev.

Co jsem to udělala? Co jsem udělala?

Ujistila jsem se, ze odešel, pak jsem se vydala nahoru a vyhledala deník. Krev z mého roztrženého rtu ukapávala na koberec. Nevím, co se stalo. Nevím, kde je můj manžel ani jestli se vrátí, anebo jestli vůbec chci, aby se vrátil.

Jenže já potřebuju, aby se vrátil. Bez něj nedokážu žít.

Jsem vyděšená. Musím vidět Claire.

Přestanu číst a ruka mi vystřelí na čelo. Je dosud citlivé. Ta modřina, kterou jsem spatřila dnes ráno, ta, kterou jsem zakryla make-upem. To mě uhodil Ben. Znovu se podívám na datum. Pátek, . listopadu. Bylo to před týdnem. Celý týden jsem věřila tomu, že všechno spěje k dobrému konci.

Vstanu a podívám se do zrcadla. Pořád tam ještě je.

Světle modrá zhmožděnina. Důkaz toho, že to, co jsem napsala, je pravda. Napadá mě, jaké jsem si asi vykládala lži, abych si vysvětlila svoje zranění, anebo jaké lži byly vykládány mně.

Ale teď už znám pravdu. Dívám se na stránky v mé ruce a najednou mi to dojde. Chtěl, abych je našla. Dobře ví, ze i když šije dneska přečtu, do zítřka na ně zapomenu.

Vtom ho uslyším na schodech, a jako by to bylo poprvé, kdy si plně uvědomím, že jsem tady, v tomhle hotelovém pokoji. S Benem. S mužem, který mě uhodil. Slyším klíč v zámku.

Musím se dozvědět, co bylo dál, a tak vstanu, stránky zastrčím pod polštář a natáhnu se na postel. Když vejde do pokoje, mám zavřené oči.

,Jak je, miláčku?” zeptá se. ,Jsi vzhůru?” Otevřu oči. Stojí ve dveřích a drží nějakou láhev. „Sehnal jsem jenom obyčejný sekt,“ řekne. „Může být?“ Postaví láhev na toaletku a políbí mě. „Asi si dám sprchu/ zašeptá. Odejde do koupelny a pustí kohoutky.

Jakmile za sebou zavře dveře, vytáhnu stránky. Nemám moc času určitě mu to nezabere víc než pět minut -, a proto musím číst co nejrychleji. Moje oči přelétají po listech, téměř nevnímají jednotlivá slova, ale i tak vidí dost.

To bylo před několika hodinami. Seděla jsem v setmělé hale prázdného domu, v jedné ruce útržek papíru, v druhé telefon. Na papíře byl inkoust. Rozmazané číslo. Nikdo to nezvedal, ozývalo se jen nekonečné vyzvánění. Říkám si, jestli vypnula záznamník, anebo je páska plná. Zkouším to znovu. A znovu. Tohle jsem už kdysi zažila. Můj čas se odvíjí v kruzích. Claire tu není, aby mi pomohla.

Prohledala jsem kabelku a našla telefon, který mi věnoval Nash. Je pozdě, pomyslela jsem si. Nebude v práci. Bude se svou přítelkyní,

bude dělat něco, co ti dva po večerech asi dělají. Co dělají normální lidé. O čem já nic nevím.

Jeho číslo domů bylo napsané na začátku mého deníku. Vyzvánělo a vyzvánělo, pak bylo ticho. Neozval se žádný nahraný hlas, který by mi oznámil, zeje to omyl, žádná výzva, abych zanechala vzkaz. Zkusila jsem to nanovo. Totéž. Ale jiné číslo jsem neměla.

Chvíli jsem tam jen tak seděla. Zoufale. S pohledem upřeným na přední dveře jsem doufala, že uvidím Benův stín, jak se vynořuje za matným sklem a strká klíč do zámku, a zároveň jsem se toho bála.

Nakonec jsem už nedokázala dál čekat. Šla jsem nahoru a svlékla jsem se a pak jsem si zalezla do postele a tohle sepsala. Dům je stále tichý. Za chvilku zavřu tenhle sešit a schovám ho, zhasnu světla a půjdu spát.

A pak na všechno zapomenu a kromě deníku nebudu mít už nic.

Další stranu odkrývám s obavami, bojím se, že ji najdu prázdnou, ale není tomu tak.

Pondělí, . listopadu, stojí na začátku. Uhodil mě v pátek. Uběhly dva dny, kdy jsem nic nenapsala. To jsem celou tu dobu věřila tomu, že je všechno v pořádku!

Obličej mám zhmožděný a bolavý. Přece jsem musela vidět, že něco není, jak má být.

Dneska mi řekl, že jsem upadla. Největší knižní klišé a já jsem mu ho uvěřila. Proč by také ne! Musel mi vysvětlit i to, kdo jsem a kdo jen on a jak je možné, že se probouzím v cizím domě o celá desetiletí starší, než bych měla být, tak proč bych měla zpochybňovat jeho odůvodnění mé modřiny kolem oka a rozseknutého rtu !

A tak jsem se propracovávala svým dnem. Políbila jsem ho, když odcházel do práce. Uklidila jsem nádobí po snídani. Napustila jsem si vanu.

A pak jsem přišla sem, našla tenhle deník a dozvěděla se pravdu.

Něco mi tu chybí. Uvědomuju si, že jsem se nezmínila o doktorovi. Vykašlal se na mě? Našlajsem deník bezjeho pomoci?

Nebo jsem ho přestala ukrývat? Čtu dál.

Později jsem zavolala Claire. Telefon, který mi dal Ben, nefungoval nejspíš má slabou baterii, pomyslela jsem si-, a tak jsem použila ten, který mi daroval Nash. Nikdo ho nezvedal. Usadila jsem se v obývacím pokoji, ale nedokázala jsem se uvolnit. Brala jsem do ruky časopisy a znovu je odkládala. Zapnula jsem televizi a půl hodiny jsem zírala na obrazovku, aniž bych si uvědomovala, co se tam děje. Podívala jsem se na deník, ale nedokázala jsem se soustředit, nemohla jsem psát. Ještě jednou jsem zkusila její číslo, několikrát za sebou, a pokaždé jsem slyšela stejnou zprávu, která mě vyzývala, abych zanechala vzkaz. Až teprve někdy po poledni to zvedla.

„Chrissy,“ řekla. „Jak se máš?“ V pozadí jsem slyšela Tobyho při nějaké hře.

„Dobře,“ odpověděla jsem, ačkoliv to nebyla pravda.

„ Chystala jsem se ti zavolat,“ dodala, „cítím se hrozně, a to je teprve pondělí.“

Pondělí. Dny pro mě nic neznamenaly; jeden každý se rozplynul, nebylo čím ho odlišit od toho předchozího.

„Musím s tebou mluvit. Mohla bys přijít?“

„K toběV‘ vyhrkla překvapeně.

„Ano,“ přitakala jsem. „Prosím. Musím s tebou mluvit.“

„Děje se něco, Chrissy? Četla jsi ten dopis?“

Zhluboka jsem se nadechla a můj hlas přešel do šepotu. „Ben mě uhodil.“ Slyšela jsem, jak zalapala po dechu.

„Cožer

„ Tehdy večer. Mám modřiny. Tvrdí mi, že jsem upadla, ale já jsem si napsala, jak mě uhodil.“

„ Chrissy, nepřichází v úvahu, že by tě Ben vůbec kdy udeřil. On prostě na něco lakového nemá povahu.“

Přepadly mě pochyby. Bylo by možné, že jsem si to celé vymyslela?

„Ale tohle jsem si zapsala do deníku,“ řekla jsem.

Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Aleproč by tě mlátil?‘

Ukryla jsem svůj obličej do dlaní a ucítila oteklou kůži kolem očí. Dostala jsem vztek. Bylo jasné, že mi nevěří.

Vrátila jsem se ve vzpomínkách k tomu, co jsem napsala. „Řekla jsem mu, že si vedu deník. Pověděla jsem mu o tom, že se scházím s tebou a doktorem. Řekla jsem, že vím o Adamovi. A taky to, žes mi dala ten dopis, který napsal, a že jsem ho četla. A pak mě uhodil.“

„Prostě tě jen tak uhodilV‘

Myslela jsem na všechny ty nadávky, které na mě křičel, z čeho všeho mě obviňoval. „Řekl mi, že jsem děvka.“ Cítila jsem, jak se mi hrudník zdvihá vzlyky. „ On vyčetl mi, že spím s Nashem. Řekla jsem mu, že to není pravda, apak-“

„Pakr

„Pak mě praštil.“

Po chvíli ticha se Claire zeptala: „A praštil tě někdy předtím?“

Neměla jsem jak to zjistit. Co když ano? Bylo možné, že náš vztah byl vždycky bouřlivý. Myslí mi probleskla vidina Claire a mě, jak pochodujeme a držíme doma vyrobené plakáty Ženská práva. Ne domácímu násilí. Najednou jsem si vzpomněla, jak jsem se vždycky dívala svrchu na ženy, které se nechávají mlátit od svých manželů a nic proti tomu neudělají. Jsou slabé, říkala jsem si. Slabé a hloupé.

Bylo možné, že jsem padla do stejné pasti jako ony?

„ To nevím,“ řekla jsem.

„Je těžké představit si, že by Ben někomu ublížil, ale zřejmě to není nemožné. Kristepane, vždyť i já jsem si vedle něj kolikrát připadala špatná! Vzpomínáš?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Nevzpomínám. Nevzpomínám si na nic.“

„Sakra,“ ulevila si. „Promiň, zapomněla jsem. Jen si to prostě nedokážu představit. To on mě přesvědčoval, že ryby mají stejná práva na život jako zvířata, co mají nohy. Nezabil by ani pavouka!“

Náhlý poryv větru v místnosti rozvlní závěsy. V dálce slyším vlak. Výkřiky z mola. Dole na ulici někdo zařve „do pr-

dele!“ a pak zaslechnu řinkot rozbíjeného skla. Nechce se mi číst dál, ale vím, že musím.

Projel mnou chlad. „Benje vegetarián?“

„Vegan,“ odpověděla se smíchem. „Neříkej mi, že to nevíš.“

Myslela jsem na tu noc, kdy mě udeřil. Kus masa, napsala jsem. V řídké šťávě plaval hrášek.

Popošla jsem k oknu. „Benjí maso…,“ řeklajsem pomalu. „Není vegetarián… aspoň teď ne. Třeba se změnil.“

Následovalo další dlouhé ticho.

„ Claire? Claire, jsi tam?“

„Jo,“ řekla konečně. Tentokrát rozčileně. „Jdu mu zavolat. Tohle se musí vyřešit. Kde je?“

Odpovím bez přemýšlení: „Asi ve škole. Říkal, že se nevrátí před pátou.“

„Ve škole?“ podivila se. „Myslíš na univerzitě? On teď přednaši?

Začal se ve mně probouzet strach. „Ne,“ odpověděla jsem. „ Učí někde poblíž. Nevzpomínám si, jak se to tam jmenuje.“

„Co tam dělá?“

„ Učí. Myslím, že chemii.“ Cítila jsem se provinile kvůli tomu, že nevím, jaké má můj manžel zaměstnání, nedokážu si vzpomenout, jak si vydělává peníze, které nás v tomhle domě udržují naživu. „Nepamatuju se.“

Vzhlédla jsem a v okně před seboujsem zachytila odraz svého oteklého obličeje. Pocit viny se vytratil jako pára nad hrncem.

„ V jaké škole?“ zeptala se.

„Nemám tušení,“ prohlásila jsem. „Nejspíš mi to neřekl.“

„Cože? Nikdy?“

„Dneska ráno prostě ne,“ vyhrkla jsem vztekle. „ Což je pro mě prakticky totéž jako nikdy.“

„Promiň, Chrissy. Nechtěla jsem tě naštvat. To já jen žeZřejmě se rozhodla jinak, protože větu nedokončila. „Mohla bys mi zjistit jméno té školy?“

Vzpomněla jsem si na pracovnu v patře. „Asi ano. Proč?“

„ Chtěla bych zavolat Benovi a požádat ho, aby byl doma, až se u vás odpoledne stavím. Nerada bych tam jela zbytečné.“

Všimla jsem si, jak se snaží, aby to znělo vesele, ale nijak jsem to nekomentovala. Připadala jsem si bezradná, neschopná posoudit, co by bylo nejlepší, co bych měla udělat, a tak jsem se rozhodla nechat to na kamarádce. „Podívám se po něm,“ slíbila jsem.

Šla jsem nahoru. Pracovna byla uklizená, na stole ležely srovnané hromádky papírů. Po chvilce jsem našla nějaký arch s hlavičkou, dopis o schůzce rodičů, která se už konala.

„Je to Škola svaté Anny,“ řekla jsem. „ Chceš telefonní číslo?“ Prohlásila, že to si už zjistí sama.

„Zavolám tam.“

Znovu mě zachvátila panika. „Co mu řekneš?“

„ Urovnám to,“ odpověděla. „ Věř mi, Chrissy. Nějaké vysvětlení to mít musí.“

„Jak myslíš,“ přitakala jsem a ukončila hovor. Musela jsem si sednout, nohy se pode mnou podlamovaly. Co když bylo moje první tušení správné? Co když spolu Claire a Ben stále ještě udržují poměr? Možná mu zrovna teď volá a varuje ho. Mám podezření, říká mu třeba. Buď opatrný.

Vzpomněla jsem si, co jsem předtím četla ve svém deníku. Jak mi Nash řekl, že jsem před časem vykazovala příznaky paranoie. Tvrdila jste, že se doktoři proti vám spikli. Měla jste tendence konfabulovat. Vymýšlet si.

Co když se mi to zase děje? Co když jsem si tohle všechno vymyslela? Všechno v mém deníku můžou být jen výplody fantazie. Paranoie.

Myslela jsem na to, co mi řekl Nash v té nemocnici a co Ben naznačil ve svém dopise. Občas se u vás projevovaly sklony k násilí. Napadlo mě, že jsem tu rvačku v pátek večer mohla vyvolat sama. Co když jsem zaútočila na Benci? Třeba mi ránu vrátil, a já jsem pak nahoře v koupelně popadla pero a vysvětlila si to po svém.

Co když tenhle deník zaznamenává akorát to, že se můj stav zase zhoršuje? Že mi brzy nezbude nic jiného než se vrátit do Waringova ústavu?

Dala se do mě zima, najednou jsem byla přesvědčená, že tohle je důvod, proč mě tam Nash chtěl zavézt. Aby mě připravil na návrat. Ale mohla jsem leda čekat, až mi Claire zavolá.

Další mezera. Tak tohle se právě teď děje? pomyslím si. Pokouší se mě Ben dostat zpátky do Waringova ústavu? Dívám se na dveře koupelny. Nedovolím mu to.

Je tam už jen poslední záznam, napsaný téhož dne. Pondělí, . listopadu. K tomu jsem připsala čas…

Claire mi zavolala ani ne za půl hodiny. A moje mysl teď kmitá. Pohupuje se od jedné myšlenky k druhé, tam a zpátky. Vím, co mám dělat. Nevím, co mám dělat. Vím, co mám dělat. Ale ještě je tu ta třetí. Otřesu se, když si uvědomím pravdu: Jsem v nebezpečí.

Nalistuju si začátek sešitu, abych tam napsala Nevěř Benovi, ale zjistím, že ta slova tam už jsou.

Nevzpomínám si, že bych je psala. Ale já si přece nevzpomínám na nic.

Mezera, pak to pokračuje.

V telefonu zněla váhavě.

„ Chrissy,“ řekla, „ dobře mě poslouchej.“

Tón jejího hlasu mě vylekal. Posadila jsem se. „Co?“

„Zavolala jsem Benovi. Do školy.“

Přemohl mě pocit, že se účastním plavby, která se vymkla z rukou, že jsem se ocitla v nezkrotných vodách. „Co říkal?“

„Nemluvila jsem s ním. Chtěla jsem se jenom ujistit, že tam skutečně pracuje.“

„Proč?“ podivila jsem se. „To mu nevěříš?“

„Lhal o tolika jiných věcech.“

Musela jsem s ní souhlasit. „Ale proč sis myslela, že by mi tvrdil, že někde pracuje, když by to nebyla pravda?“ zeptala jsem se.

„Prostějsem byla překvapená, že dělá ve škole. Víš, že studoval architekturu? Když jsem s ním mluvila naposledy, plánoval, že si za

loží své vlastní studio. Jednoduše mi připadalo trochu divné, ze by učil ve škole.“

„Co ti řekli?“

„Řekli mi, že ho teď nemůžou vyrušovat. Že má zrovna hodinu.“ Pocítila jsem úlevu. Aspoň v tomhle mi nelhal.

„Zřejmézménil názor,“ napadlo mé. „Ohlednésvé kariéry.“ „Chrissy, tvářila jsem se, že mu chci poslal nějaké dokumenty. Dopis. Chtěla jsem po nich, aby mi sdělili, jak ho mám oslovit.“

„No a?“ zeptala jsem se.

„Není učitel chemie. Ani přírodních věd. Ani ničeho jiného. Řekli mi, že je laboratorní asistent.“

Cítila jsem, jak jsem sebou škubla, možná jsem zalapala po dechu; nevzpomínám si.

„ Víš to jistě?“ naléhala jsem. Moje mysl se usilovně snažila přijít na nějaký důvod pro tuhle novou lež. Je možné, že se za to styděl? Dělá si starosti, co si pomyslím o lom, že se z úspěšného architekta stal laboratorní asistent na místní škole? Copak mě vážně považuje za tak povrchní, že bych ho mvhla milovat víc, anebo míň, podle toho, čím se živí?

Najednou mi všechno dávalo smysl.

„Ach Bože,“ vyhrkla jsem. „ To je moje vina!“

„Ne! Není to tvoje vina!“

„Je!“ řekla jsem. „Je to tím vypětím z pečování o mě. Tím, jak se mi musí den co den věnovat. Nejspíš se z toho složil. Možná ani on sám už neví, co je pravda a co není.“ Rozbrečela jsem se. „Musí to být nesnesitelné,“ dodala jsem. „Navíc se každý den musí vypořádávat se svým vlastním žalem.“

Telefon ztichl a pak se Claire zeptala: „Žalem?Jakým žalem?“ „Kvůli Adamovi,“ vypravila jsem ze sebe. Při vyslovení jeho jména jsem ucítila bolest.

„ Co je s Adamem?“

Došlo mi to. Nečekaně. Zprudka. Panebože, pomyslela jsem si. Ona o tom neví. Ben jí to neřekl.

„Zemřel,“ odpověděla jsem.

Zalapala po dechu. „Zemřel? Kdy? Jak?“

„Přesně to nevím,“ zaváhala jsem. „Ben myslím říkal, ze se to stalo loni. Zabili ho ve válce.“

„ Ve válce? V jaké válce?“

„ V Afghánistánu.“

A tehdy to řekla. „Chrissy, co by dělal v Afghánistánu?“ Hlas měla divný. Zněl téměř vesele.

„Byl v armádě,“ odvětila jsem, ale už když jsem to vyslovovala, začínala jsem o tom, co říkám, pochybovat. Jako bych se konečně dopátrala něčeho, co jsem celou dobu tušila.

Zaslechla jsem, jak si Claire odfrkla, zřejměji to přišlo k smíchu. „Chrissy,“ vyhrkla, „Chrissy, zlato, Adam v žádné armádě nesloužil. Ani v Afghánistánu. Bydlí v Birminghamu s holkou jménem Helen. Dělá do počítačů. Neodpustil mi, ale já mu stejně občas volám. Nejspíš by byl radši, kdybych mu nevolala, ale jsem přece jeho kmotra, vzpomínáš?“ Chvíli jsem přemýšlela nad tím, proč používá přítomný čas, a právě když mi to došlo, ona to sama řekla.

„Telefonovala jsem mu poté, co jsme se minulý týden sešly,“prohlásila. To už se málem smála nahlas. „Nebyl doma, ale mluvila jsem s Helen. Slíbila, že mu vyřídí, aby mi zavolal. Adam je živ a zdráv.“

Přestávám číst. Motá se mi hlava. Připadám si prázdná. Mám pocit, že padám, nebo se naopak vznáším. Můžu tomu skutečně věřit? Chci tomu uvěřit? Opřu se o toaletku a pokračuju ve čtení, jen matně si přitom uvědomuju, že už neslyším téct sprchu.

Nejspíš jsem se zapotácela, protože jsem se zachytila křesla. „ On žije?“ Zdvihl se mi žaludek, pamatuju se, jak mi zvratky stoupaly do hrdla, a musela jsem ztěžka polknout. „Opravdu žije?“

„Ano!“ odpověděla. „Ano!“

„Alenamítla jsem, „ale já jsem viděla výstřižek. Z novin. Stálo tam, že ho zabili.“

„ Ten určitě nebyl pravý, Chrissy,“prohlásila. „Nemohl být. Adam je živý.“

Chtěla jsem promluvit, ale v tu chvíli mě přepadly všechny možné emoce, zabalené jedna do druhé. Blaho. Pamatuju si blaho. Čirá radost pramenící z vědomí, zeje Adam naživu, se mi sladce rozplývala na jazyku, ale do ní pronikala hořká, trpká příchuť strachu. Myslela jsem na svoje modřiny, na sílu, s jakou mě Ben musel udeřil, aby mi je přivodil. Možná tohle zneužívání není jenom fyzické, třeba některé dny nachází potěšení v tom, že mi vypráví, jak můj syn zemřel, aby se mohl kochat bolestí, jakou mi ta myšlenka způsobuje. Bylo by vůbec možné, že by mi v jiných dnech, kdy jsem si vzpomněla na své těhotenství, na porod, jednoduše oznámil, že se Adam odstěhoval, že pracuje v zahraničí, anebo bydlí na druhém konci města?

Pokud by tomu tak bylo, proč bych si ale nezapsala tyhle alternativní pravdy, kterými mě krmil?

V hlavě se mi vynořovaly představy; Adama, jak asi vypadá nyní, zlomky výjevů, o něž jsem nejspíš přišla, ale žádná z nich nesetrvala. Každý obraz se mi mihl před očima a vzápětí se vytratil. Jediná myšlenka, kterou jsem si dokázala udržet, byla, že je naživu. Naživu. Můj syn je naživu. Můžu se s ním setkat.

„Kde je?“ vyhrkla jsem. „Kde je? Chci ho vidět!”

„Chrissy,“ mírnila mě Claire, „uklidni se.“

„Ale “

„Chrissy!“přerušila mě. „Jedu k tobě. Zůstaň doma.“

„ Claire! Prozraď mi, kde je!”

„ Vážně si o tebe dělám starosti, Chrissy. Prosím tě”

„Jenže“

„Chrissy, uklidni se!” okřikla mě a v tu chvíli mlžným závojem mého zmatku pronikla jedna osamělá myšlenka: Jsem hysterická. Nadechla jsem se a pokusila se zklidnit, zatímco Claire pokračovala.

„Adam žije v Birminghamu,” oznámila mi.

„Ale přece musí vědět, kde teď jsem,“ vyhrkla jsem. „ Tak proč mě nepřijede navštívit?”

„ Chrissy“ začala.

„Proč? Proč mě nenavštěvuje? Nevychází s Benem? To proto se drží stranou?”

„Chrissy,“pronesla něžně. „Birminghamje daleko. Vede rušný život…“

„ Chceš tím říct“

„Možná se do Londýna tak často nedostane.“

„Ale-”

„Chrissy, ty si myslíš, že tě Adam nenavštěvuje. Ale já tomu nemůžu uvěřit. Iřeba přijede, kdykoliv může.“

Zmlkla jsem. Nedávalo mi to smysl. A přece měla pravdu. Vedu si deník jenom pár týdnů. Předtím se mohlo stát cokoliv.

„Potřebuju ho vidět,“prohlásila jsem. „Chci ho vidět. Myslíš, že by se to dalo zařídit?“

„Nevidím důvod, proč ne. Ale pokud ti Ben opravdu tvrdí, že umřel, měli bychom si nejdřív promluvit s ním.“

Jistě, pomyslela jsem si. Jenže co na to řekne? Myslí se, že pořád jeste venm jeho lžím.

„Bude tu za chvilku,“ řekla jsem. „Opravdu pňjedeš? Pomůžeš mi tohle vyřešit?“

„ Ovšem,“ odpověděla. „ Ovšemže ano. Nevím, co se děje, ale promluvíme si s Benem, slibuji. Jedu za tebou.“

„Tedi Teď hned?“

„Ano. Dělám si starosti, Chrissy. Něco je zase špatně.“

Tón jejího hlasu ve mně vzbuzoval obavy, ale zároveň jsem cítila úlevu a vzrušení z představy, že se brzy budu moct setkat se svým synem. Chtěla jsem ho okamžitě vidět, aspoň jeho fotografii. Vzpomněla jsem si, že jich máme jen pár, a ty, které máme, jsou zamčené. Najednou mě něco napadlo.

„Claire,“ vyhrkla jsem. „Hořelo u nás?“

„Cože?Jestli hořelo?“ptala se nevěřícně.

„Ano. Máme málo fotografií Adama. A téměř žádné z naší svatby. Ben mi řekl, že jsme o ostatní přišli při požáru.“

„ Tak požár.podivila se.

„Ben mi tvrdil, že v jednom z našich dřívějších domů hořelo. Že jsme přišli o spoustu věcí.“

„Kdy?“

„Netuším. Před lety.“

„A ty nemáš žádné snímky Adama?”

Cítila jsem, jak začínám být podrážděná. „Párjich máme. Ale ne moc. A na většině z nich je miminko. Batole. A nemám žádné fotografie z dovolených, dokonce ani z našich líbánek. Nebo z Vánoc. Nic takového.“

„Chriss!“ vyhrkla. Hlas měla tichý, odměřený. Napadlo mě, že v něm něco rozeznávám, něco jako strach. „Popiš mi Bena.“ „Cože?”

„Popiš mi ho. Jak vypadá Ben?“

„A co ten požár?“ namítla jsem. „Pověz mi o něm.“

„Žádnýpožár nebyl, ” oznámila mi

„Ale já jsem si napsala, že si na něj vzpomínám,“ namítla jsem. „Napekáč, na hranolky. Pak zazvonil telefon…“

„Musela sis to jenom představovat,“ prohlásila.

r v K

„Jenže -

Když promluvila, z jejího hlasu jsem vycítila úzkost. „ Chrissy! Žádný požár nebyl. Určitě ne před lety. Ben by mi o tom řekl. A teď mi Bena popiš. Jak vypadá?Je vysoký?“

„Moc ne.“

„Má černě vlasy?“

V hlavě jsem měla prázdno. „Ano. Ne. Já nevím. Začíná šedivět. Má trochu panděro, myslím. Anebo možná ne.“ Vstala jsem. „Musím se podívat na jeho fotografii.“

Šla jsem nahoru. Byly tam, přilepené kolem zrcadla. Já a můj manžel. Šťastní. Spolu.

„ Vlasy má lakové dohněda,“ řekla jsem. Zaslechla jsem, jak venku před domem zastavuje auto.

„Víš to jistě?”

„Ano.“ Motor ztichl, ozvalo se prásknutí dveří, potom hlasité pípnutí. Ztišila jsem hlas. „Myslím, že právě dorazil.“

„Sakra,” ulevila si Claire. „Honem, má jizvu?”

„Jizvu?” nechápala jsem. „Kde?”

„Na obličeji, Chňssy. Přes tvář. Utrpěl úraz, když šplhal po horách.” Zkoumala jsem Jotografii, vybrala jsem si k tomu tu, na níž sedíme v županech u snídaně. On se spokojeně usmívá, ale až na ná

znak strniště jsou jeho tváře bez kazu. Strach mě doháněl, chystal se udeřit vší silou.

Slyšela jsem, jak se otvírají dveře. Nějaký hlas. „ Christine! Miláčku! Jsem doma!“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Nemá.“

Zaslechla jsem nějaký zvuk. Něco mezi povzdechnutím a zalapáním po dechu.

„ Ten muž, se kterým bydlíš,“ řekla Claire, „je někdo cizí. Nevím kdo. Ale rozhodně to není Ben.“

Přepadne mě děs. Slyším spláchnutí, ale musím číst dáí.

Nevím, co se dělo potom. Nedokážu si to srovnat v hlavě. Claire začala mluvit, skoro křičela. „Do prdele,“ opakovala pořád dokola. V hlavě mi v panice vířily myšlenky. Slyšela jsem, jak se dveře zabuchují, klapnutí zámku.

„Jsem v koupelně,“ křikla jsem na muže, o němž jsem se až dosud domnívala, že je můj manžel. Můj hlas zněl nakřáplé. Zoufale. „Za chvilku jsem dole.“

„ Přijedu za tebou,“ navrhla Claire. „Dostanu tě odtamtud.“ „Děje se něcoV zavolal muž, který nebyl Ben. Zaslechla jsem jeho kroky na schodech a uvědomila jsem si, že jsem nezamkla dveře od koupelny. Ztišila jsem hlas.

„Je tady,“ zašeptala jsem. „Přijeď zítra. Až bude v práci. Sbalím si věci a pak ti zavolám.“

„Sakra,“ ulevila si. „No tak dobrá. Ale napiš si tohle do deníku. Zapiš si to, hned jak budeš moct. Nezapomeň.“

Pomyslela jsem na svůj deník, ukrytý ve skříni. Musím zůstat v klidu, říkala jsem si. Musím předstíral, že se nic nestalo, přinejmenším do té doby, než budu mít příležitost si napsat o nebezpečí, jaké mi hrozí.

„Pomoz mi,“ špitla jsem ještě. „Pomoz mi.“

Ukončila jsem hovor ve chvíli, kdy otevřel dveře koupelny.

Tady to končí. Jako šílená listuju ostatními stránkami, ale jsou prázdné, poznamenané pouze světle modrými řádky. Jako by čekaly na konec mého vyprávění. Ale žádný není. Ben deník našel, listy z něj odstranil a Claire pro mě nepřijela. Když se Nash pro deník zastavil muselo to být v úterý -Ještě jsem netušila, že je všechno úplně jinak.

Najednou to celé vidím, dochází mi, co mě tolik zaráželo na tabuli v kuchyni. To písmo. Úhledná, rovnoměrná velká písmena se tolik lišila od naškrábaného dopisu, který mi dala Claire. Někde hluboko uvnitř jsem věděla, že to nepsal tentýž člověk.

Vzhlédnu. Ben, totiž ten muž, který předstírá, že je Ben, vyšel z koupelny. Stojí ve dveřích, oblečený stejně jako předtím, a dívá se na mě. Nevím, jak dlouho tam je a pozoruje mě při čtení. V očích nemá nic než jakousi pustou prázdnotu, jako by ho to, co vidí, ani nezajímalo, jako by se ho to netýkalo.

Slyším se, jak lapám po dechu. Upouštím papíry. Protože nejsou svázané, rozpadnou se na podlaze do vějíře.

„Ty!“ vyjeknu. „Kdo jsi?“ Neříká nic. Pohled má upřený na papíry přede mnou. „Odpověz mi!“ naléhám. Z hlasu mi zaznívá rozhodnost, jakou ale ve skutečnosti nepociťuju.

Mysl mi běží na plné obrátky, jak se pokouším přijít na to, kdo by to mohl být. Třeba někdo z domova. Nějaký pacient? Nic mi nedává smysl. Pak se mi v hlavě začne formovatjiná myšlenka, ale okamžitě se ve mně vzedme vlna paniky a ta myšlenka se zase vytratí.

Vtom se na mě podívá. Jsem Ben,“ prohlásí. Mluví pomalu, jako by se mi pokoušel objasnit něco, co je přece očividné. „Ben. Tvůj manžel.“

Couvám od něj dál a přitom se horečnatě rozpomínám na to, co jsem právě četla, co vím.

„Ne,“ namítnu, a pak znovu, hlasitěji, „ne!“

Vykročí. „Ale jsem, Christine. Víš dobře, že jsem.“

Zmocní se mě strach. Čirý děs. Vymrští mě, přidrží mě na nohou a pak mě srazí zpátky na kolena. Vtom se mi vybaví Claiřina slova. To není Ben. A stane se něco zvláštního. Uvědomím si, že si nevzpomínám na to, jak jsem četla, že mi ta slova říká, pamatuju si přímo tu situaci. Pamatuju si paniku v jejím hlase, to, jak říká doprdele, než mi oznámí, co si právě uvědomila, a jak opakuje slova: To není Ben.

Rozpomínám se.

„Nejsi,“ prohlásím. „Ty nejsi Ben. Claire mi to řekla. Kdo jsi?”

„Copak si nevzpomínáš na naše fotografie, Christine? Ty kolem koupelnového zrcadla. Podívej, přivezl jsem je, abych ti je mohl ukázat.“

Udělá krok směrem ke mně a sáhne pro tašku na podlaze vedle postele. Vytáhne z ní pár zkroucených fotografií. „Podívej se,“ vybídne mě, a když zavrtím hlavou, vezme první, pohlédne na ni a pak mi ji přidrží před očima.

„To jsme my,” prohlásí. „Vidíš? Já a ty.“ Na tom záběru sedíme v loďce někde na řece. Za námi je tmavá, bahnitá voda a v pozadí rozostřené rákosí. Oba vypadáme mladě, pokožku máme napnutou tam, kde je dnes povislá, naše oči nejsou lemované vráskami, ale doširoka otevřené štěstím. „Copak to nevidíš?” říká. Jen se podívej. Já a ty. Před léty. Jsme spolu už spoustu let, Chris. Spoustu dlouhých let.“

Soustředím se na snímek. Vybaví se mi vidina nás dvou za slunného odpoledne. Kdesi jsme si pronajali loďku. Netuším, kde to bylo.

Zvedne další snímek. Tadyjsme mnohem starší. Vypadá jako z nedávné doby. Stojíme před kostelem. Je zataženo a on má na sobě oblek a potřásá si rukou s nějakým mužem, rovněž v obleku. Já mám na hlavě klobouk, který mi zřejmě činí potíže; přidržuju si ho, jako by hrozilo, že mi ho vítr odfoukne. Na fotografa se nedívám.

„Tohle bylo jen před pár týdny,“ vysvětlí mi. „Jedni naši známí nás pozvali na svatbu své dcery. Pamatuješ si na to?“ „Ne,“ prohlásím rozzlobeně. „Ne, nepamatuju!“

„Byl to překrásný den,“ dodá a snímek obrátí, aby se na něj mohl také podívat. „Překrásný Vybavím si, jak jsem četla o tom, co mi řekla Claire, když jsem jí pověděla, že jsem našla novinový výstřižek s Adamovým úmrtním oznámením. Určitě nebyl pravý.

„Ukaž mi nějakou fotku Adama,“ vybídnu ho. „No tak! Aspoň jediný snímek, na kterém je Adam.“

„Adam je mrtvý,“ prohlásí. „Padl v boji. Statečně. Zemřel jako hrdina

„Přesto bys měl mítjeho fotku! Tak mi ji ukaž!“ řvu na něj.

Vytáhne snímek Adama s Helen. Ten, který jsem už viděla. Cloumá mnou zlost. „Ukaž mi jediný snímek, na němž je Adam s tebou. Jeden jediný. Přece nějaký musíš mít, pokud jsi jeho otec.“

Probírá se fotografiemi ve svých rukou a už si začínám myslet, že vytáhne snímek jich dvou, ale neudělá to. Svěsí ruce podél těla. „Nemám ho s sebou,“ řekne. „Musel zůstat doma.”

„Anebo nejsi jeho otec?“ zeptám se. „Každý táta přece nějakou takovou fotku se svým klukem má, ne?“

Přivře oči, zřejmě vzteky, ale já se nedokážu zastavit. „A jaký otec by tvrdil své manželce, že jejich syn zemřel, když to není pravda? Přiznej to! Ty nejsi Adamův otec! Je to Ben!“ Ještě jsem to jméno ani nedořekla a vybavil se mi obraz. Muže s úzkými brýlemi v tmavých rámečcích a s černými vlasy. Bena. Znovu vyslovím jeho jméno, jako bych si tím ten obraz bezpečně ukládala do paměti. „Ben.“

Na muže stojícího přede mnou to jméno zapůsobí. Něco říká, ale příliš potichu, než abych mu rozuměla, a tak ho požádám, ať to zopakuje. „Nepotřebuješ Adama,“ řekne.

„Cože?“ vyhrknu a on promluví s větší jistotou a pohledem upřeným do mých očí.

„Nepotřebuješ Adama. Teď máš mě. Jsme spolu. Adama nepotřebuješ. Ani Bena.”

Při těch slovech cítím, jak mě veškerá síla, kterou jsem v sobě měla, opouští, zatímco on se očividně vzpamatovává. Usměje se.

„Netrap se tím,” prohlásí zvesela. „Co na tom záleží? Já tě miluju. Přece to jediné je důležité. Já miluju tebe a ty miluješ mě.“

Dřepne si a natáhne ke mně ruce. Usmívá se, jako bych byla zvíře, které se pokouší vylákat z nory, do níž se ukrylo.

„Pojď sem,” pobídne mě. „Pojď ke mně.“

Dál před ním couvám, sunu se vkleče na patách po podlaze. Narazím na něco pevného a ucítím za sebou horký, vlhký radiátor. Uvědomím si, že jsem pod oknem, na konci pokoje. Pomalu se ke mně blíží.

„Kdo jsi?” ptám se znovu a snažím se, aby můj hlas zněl klidně. „Co chceš?“

Přestal se pohybovat. Dřepí přede mnou. Kdyby natáhl ruku, mohl by se dotknout mého chodidla nebo kolene. Pokud bude dál postupovat, mohla bych ho kopnout, bude-li to nutné, ačkoliv si nejsem jistá, jestli bych na něj dosáhla, a navíc jsem bosa.

„Co chci? Nechci nic. Jenom abychom byli šťastní, Chris. Tak jako kdysi. Pamatuješ?”

Zase to slovo. Pamatuješ. Na okamžik mě napadne, že je to sarkasmus.

„Nevím, kdo jsi,” vyhrknu, na pokraji hysterie. „Jak bych si tě mohla pamatovat? Nikdy dřív jsem se s tebou nesetkala!”

V tu chvíli se jeho úsměv vytratí. Obličej se mu zkroutí bolestí. Nastane mrtvý okamžik, v němž jako by ho síly opouštěly a mně se vracely, a na zlomek sekundy mezi námi byly rovnoměrně rozdělené.

Pak znovu ožije. „Ale ty mě miluješ/ prohlásí. „Četl jsem to ve tvém deníku. Psala jsi tam, že mě miluješ. Že chceš, abychom byli spolu. Jak to, že si to nepamatuješ?”

„Můj deník!” vyhrknu. Uvědomovala jsem si, že o něm musel vědět jak by jinak mohl odstranit ty nejdůležitější stránky? ale teprve teď mi dochází, že ho musel číst nějakou dobu, přinejmenším od toho večera před týdnem, kdy jsem mu o něm poprvé pověděla. „Jak dlouho si v něm čteš?”

Zdá se, že mě vůbec neposlouchá. Zvyšuje hlas, jako v oslavě vítězství. „Řekni mi, že mě nemiluješ,” pobízí mě.

Mlčím. „Vidíš? Nemůžeš to říct, co? Nemůžeš to říct. Protože mě miluješ. Vždyckyjsi mě milovala, Chris. Vždycky.”

Zhoupne se do sedu, a tak tam spolu sedíme na podlaze, naproti sobě. „Vzpomínám si, jak jsme se spolu seznámili,” pokračuje. Myslím na to, co mi vyprávěl o rozlité kávě v univerzitní knihovně -, a přemýšlím, s čím asi vyrukuje nyní.

„Na něčem jsi pracovala. Chodívali jsme každý den do samoobslužné kavárny. Ty sis pokaždé sedla k oknu, na stejné místo. Občas jsi s sebou měla dítě, ale většinou jsi byla sama. Před tebou ležel zápisník, a buď sis něco psala, nebo ses jen tak dívala z okna. Říkal jsem si, jakjsi krásná. Každý den jsem tě míjel, když jsem odcházel na autobus, a začínal jsem se těšit na cestu domů, protože tě budu moct zahlédnout. Měl jsem ve zvyku pokoušet se uhodnout, co asi budeš mít na sobě, jestli budeš mít vlasy stažené dozadu, nebo rozpuštěné, jestli si dáš zákusek, dort, anebo sendvič. Někdyjsi měla před sebou obrovský koláč, jindyjen pár drobků na talíři, nebo taky vůbec nic,

pouze čaj.”

Zasměje se a smutně zavrtí hlavou ajá si vzpomenu na to, jak mi Claire vyprávěla o té kavárně, a uvědomím si, že mi říká pravdu. „Procházel jsem kolem tebe každý den ve stejnou dobu,” dodá, „a ať jsem se snažil sebevíc, nemo

hl jsem přijít na to, podle čeho se rozhoduješ, kdy si tu svačinu dát. Nejdřív mě napadlo, že to třeba závisí na dnu v týdnu, ale nevysledoval jsem v tom žádný vzorec, a tak jsem si myslel, že by to mohlo souviset s datem. Ale ani to zřejmě nevycházelo. Tak jsem začal pátrat nad tím, v kolik hodin si vlastně svačinu kupuješ. Říkal jsem si, že by to mohlo souviset s tím, v jakou dobu vejdeš do kavárny, a tak jsem začal odcházet z práce dřív a pospíchal jsem, abych tě třeba zahlédl přicházet. A pak, jednoho dne, jsi tam nebyla. Čekal jsem, dokudjsem tě neviděl přicházet ulicí. Tlačila jsi před sebou kočárek, a když ses dostala ke dveřím kavárny, zdálo se, že máš potíže projít s ním dovnitř. Vypadala jsi tak bezmocně, zaklíněná ve dveřích, že jsem bez přemýšlení přeběhl silnici a přidržel ti dveře. A ty ses usmála a řekla jsi: ,Moc vám děkuju. Byla jsi překrásná, Christine. Měl jsem chuť tě políbit, hned tam na místě, ale to jsem nemohl, a protože jsem nechtěl, aby sis myslela, že jsem přeběhl silnici jen proto, abych ti pomohl, vešel jsem taky do kavárny a postavil jsem se za tebe do fronty. Zatímco jsme čekali, promluvilajsi na mě. ,Dneskaje tu plno, že?‘ prohlásilajsi ajájsem odpověděl ,Ano‘, ačkoliv na tu denní dobu tam nijak zvlášť plno nebylo. Prostě jsem chtěl pokračovat v načatém rozhovoru. Objednal jsem si pití a dal jsem si stejný dort, jako jsi měla ty, a napadalo mě, že bych še tě mohl zeptat, jestli bych si k tobě směl přisednout, ale než mi udělali čaj, zapovídala ses s někým jiným, myslím, že s jedním z těch lidí, co vedli tu kavárnu, a tak jsem se usadil v rohu.

Pak už jsem do kavárny chodil skoro každý den. Vždycky je snazší něco udělat, když se to dělá podruhé. Někdyjsem čekával, až přijdeš, anebo jsem se přesvědčoval, že tam už jsi, ale jindyjsem prostě šel dovnitř a hotovo. A ty sis mě všimla. Vím to. Začala ses se mnou zdravit nebo jsi komentovala počasí. A pakjsem se jednou zdržel,

a když jsem dorazil a šel kolem s čajem a ovocným koláčem, ty jsi dokonce prohlásila: ,Dneska máte zpoždění! A protože jsi viděla, že žádný stůl není volný, navrhla jsi mi: ,Nechcete si sednout sem?‘ Ukázala jsi na židli u tvého stolu. Toho dne tam nebylo to dítě, a tak jsem se zeptal: ,Určitě vám to nevadí? Nebudu vás rušit? Pak jsem měl hrozný pocit z toho, co jsem řekl, a bál jsem se, že mi odpovíš, že ano, že když o tom tak přemýšlíš, uvědomuješ si, že by tě to rušilo. Ale tys to neudělala, místo toho jsi řekla: ,Ne, vůbec ne! Mám-li být upřímná, dneska mi to nijak zvlášť nejde. Budu vděčná za trochu rozptýlení. A tak jsem věděl, že chceš, abych s tebou mluvil, a ne si tam jen tak potichu vypil čaj a snědl koláč. Pamatuješ?”

Zavrtím hlavou. Rozhodla jsem se, že ho nechám mluvit. Chci se dozvědět všechno, co se mi chystá říct.

„A tak jsme tam seděli a povídali si. Tys mi řekla, že jsi spisovatelka. Vyprávěla jsi mi, že ti vydali knihu, ale že se teď trápíš nad druhou. Zeptal jsem se tě, o čem bude, ale tys mi to nechtěla prozradit. ,Bude to beletrie, řekla jsi mi a pak jsi dodala ,doufejme a najednou jsi vypadala moc smutně, a tak jsem se nabídl, že ti koupím ještě jednu kávu. Prohlásila jsi, že by to bylo milé, ale že ty u sebe nemáš žádné peníze, abys mohla koupit kávu na oplátku mně.,Neberu si s sebou peněženku, vysvětlilajsi mi.,Vezmu si pokaždé jen pár drobných najeden nápoj a jeden zákusek. Abych nebyla v pokušení se přežírat! Napadlo mě, jak je zvláštní, že říkáš něco takového. Rozhodnější nevypadala jako někdo, kdo si musí dělat starosti s tím, kolik toho sní. Pořád jsi byla tak štíhlá. Nicméně jsem byl rád, protože to znamenalo, že tě baví si se mnou povídat a že mi budeš dlužit pití, takže se budeme muset znovu setkat. Ajá řekl, že na tom nesejde a že mi nic nedlužíš, a přinesl jsem ještě dvě kafe. Potom jsme se už scházeli docela pravidelně.”

Začínám to celé vidět před sebou. Přestože nemám pa

měť, kupodivu vím, jak tyhle věci fungují. Náhodné setkání, jeden druhému zaplatí pití. Půvab rozhovoru s cizím člověkem, kterému se můžete svěřovat, který vás nesoudí a je nestranný, protože nezná souvislosti. To, že se stane vaším důvěrníkem, postupně vede… k čemu?

Viděla jsem fotografie nás dvou, pořízené před lety. Vypadáme na nich šťastně. Je očividné, kam tyhle důvěrnosti dovedly nás. I on byl hezký. Jako filmová hvězda

tedy zrovna ne, ale vypadal lépe než většina mužů; je snadné představit si, co mě na něm přitahovalo. V určitém bodě jsem musela začít dychtivě vzhlížet ke dveřím, zatímco jsem tam seděla a pokoušela se pracovat, a předtím jsem asi začala pečlivěji vážit, co si vezmu na sebe, až půjdu do kavárny, a jestli nemám přidat kapku parfému. A pak jednoho dne zřejmě někdo z nás navrhl, že se půjdeme projít nebo si zajdeme do baru, možná dokonce na nějaký film, a naše kamarádství se překulilo přes onu pomyslnou hranu, proměnilo se v něco jiného, neskonale nebezpečnějšího.

Zavřu oči a zkusím si to představit, a přitom se začínám rozpomínat. My dva, v posteli, nazí. Sperma mi zasychá na břiše, ve vlasech, a když se k němu obrátím, rozesměje se a znovu mě políbí. „Mikeu!“ říkám mu. „Nech toho! Budeš už muset jít. Ben se dnes vrátí později a já musím vyzvednout Adama. Přestaň!” Ale on mě neposlechne. Místo toho se ke mně nakloní, obličej s knírkem přitiskne na můj, a zase se líbáme, zapomínáme na všechno, na manžela, na dítě. Najednou si zhnuseně uvědomím, že vzpomínka na tenhle den se mi vybavila už dříve. Tenkrát, když jsem stála v kuchyni domu, v němž jsem kdysi bydlela se svým manželem, jsem si nevzpomněla na svého manžela, ale na svého milence. Muže, s nímž jsem spala, zatímco můj manžel byl v práci. To proto musel tehdy odejít. Nejen kvůli tomu, aby mu neujel vlak, ale i proto, že muž, za něhož jsem byla provdaná, se měl vrátit domů.

Otevřu oči. Jsem zpátky v hotelovém pokoji a on pořád sedí přede mnou.

„Mike,“ řeknu. „Jmenuješ se Mike.“

„Ty si to pamatuješ!“ zvolá. Vypadá potěšeně. „Chris, ty si to pamatuj eš!“

Kypí ve mně nenávist. „Pamatuju si tvoje jméno,“ prohlásím. „Nic dalšího. Jenom tvoje jméno.“

„Nepamatuješ si, jak moc jsme se milovali?”

„Ne,“ odpovím. „Nevěřím tomu, že jsem tě někdy opravdu milovala, protože to bych si určitě pamatovala víc.“

Říkám to, abych ho ranila, ale jeho reakce mě zaskočí. „A Bena si snad pamatuješ, co? Ne? Tak tos ho asi nemilovala. A Adama taky ne.“

Jsi úchyl,“ vyhrknu. Jak se, do prdele, opovažuješ říct něco takovýho? Ovšemže jsem ho milovala! Byl to můj syn!”

Je. Je to tvůj syn. Ale kdyby sem teď vešel, nepoznala bys ho. Nebo snad ano? Myslíš, že tohle je láska? A kde vůbec je? A kde je ten tvůj Ben? Vykašlali se na tebe, Christine. Oba dva. Já jsem jediný, kdo tě nikdy nepřestal milovat. Ani tehdy, když jsi mě opustila.”

V tu chvíli mi to konečně všechno dojde. Jak jinak by mohl vědět o tomhle pokoji, znát toho tolik z mé minulosti?

„Panebože,” vydechnu. „To jsi byl ty! To ty jsi mi tohle udělal! Tys mě napadl!”

Vtom se pohne blíž ke mně. Omotá kolem mě své paže, jako by mě objímal, a začne mi hladit vlasy. „Chrissy,” mumlá, „neříkej to. Nemysli na to. Jenom tě to rozV ^ Li

rusí.

Pokusím se ho od sebe odstrčit, ale má sílu. Sevře mě pevněji.

„Pusť mě!” žadoním. „Prosím tě, nech mě jít!” Moje slova se ztrácejí v záhybech jeho košile.

„Lásko moje,“ říká. Zvolna mnou pohupuje, jako kdyby konejšil miminko. „Lásko moje. Můj sladký miláčku. Neměla jsi mě nikdy opustit. Cožpak to nevidíš? Nic z toho by se nestalo, kdybys mě neopustila.”

Opět se mi vrací paměť. Sedíme v autě, pozdě večer. Já brečím a on zírá z okna, bez jediného slova. „Řekni něco, Mikeu,” naléhám na něj. „ Cokoliv.”

„To nemůžeš myslet vážně, ” říká. „Nemůžeš. ” „Je mi to líto. Ale miluju Bena. Máme nějaké problémy, ale já ho miluju. On je tím, s kým chci být. Promiň.“

Vědomě se snažím podat to co nejjednodušeji, tak, aby to pochopil. Postupně jsem si uvědomila, během těch několika měsíců s Mikem, že takhle je to lepší. Komplikovanost ho mate. Má rád pořádek. Rutinu. Věci zkombinované v přesných poměrech s předvídatelným výsledkem. Nehledě k tomu, že nemám chuť šťourat se v detailech.

„Je to proto, že jsem přišel k vám domů, vidi Omlouvám se, Chris. Už to víckrát neudělám. Slibuju. Jenom jsem tě chtěl vidět a chtěl jsem vysvětlit tvému manželovi

Skočím mu do řeči. „Ben. Můžeš mu už začít říkat takhle. Jmenuje se Ben.”

„Benovi.” Vysloví to, jako by to slovo obezřetně ochutnával a zjišťoval, že je odporné. „ Chtěl jsem mu to vysvětlit. Chtěl jsem

mu říct pravdu.”

„Jakou pravdu?”

„Že už ho nemiluješ. Že teď miluješ mě. Že chceš být se mnou. To bylo všechno, co jsem mu chtěl říct.“

Povzdechnu si. „ Copak nechápeš, že i kdyby to byla pravda což není-, tak něco takového bych mu měla oznámit já, a ne ty? Neměls právo se jen tak zničehonic zjevit u nás doma.”

Zatímco mluvím, myslím na to, jaké jsem měla štěstí, že mi to prošlo. Ben byl zrovna ve sprše, Adam si hrál v jídelně a mně se podařilo Mikea vystrnadit, aniž by si někdo z těch dvou vůbec všiml toho, že přišel. Ten večer jsem se rozhodla, že s ním končím.

“

„ Už musím jít,“ prohlásím. Otevřu dveře jeho auta, vystoupím. „Promiň.“

Nakloní se, aby na mé viděl. Pomyslím si, jak moc se mi líbí, a kdyby to nebyl takový poděs, moje manželství by se ocitlo ve vážných potížích. „ Uvidíme seještě?“ zeptá se.

„Ne,“ odpovím. „Je po všem.“

A přesto jsme dospěli sem, po tolika letech. Opět mě drží, a mně pomalu dochází, že ať jsem se ho předtím bála sebevíc, nebálajsem se dost. Začnu ječet.

„Miláčku,” říká mi. „Utiš se.“ Položí mi ruku přes ústa a já zaječím hlasitěji. „Uklidni se! Někdo tě uslyší!” Hlava mi odletí dozadu, střetne se s radiátorem za mnou. Hudba z klubu vedle sem doléhá v nezměněném rytmu pokud něco, tak je teď hlasitější. Neuslyší mě, pomyslím si. Nikdo mě tady neuslyší. Zaječím ještě jednou.

„Přestaň!” houkne na mě. Asi mě udeřil nebo se mnou zatřásl. Začínám panikařit. „Nech toho!” Moje hlava opět narazí do horkého kovu a já ochromeně zmlknu. Začnu vzlykat.

„Nech mě jít,” žadoním, doprošuju se ho. „Prosím Maličko uvolní sevření, ale ne natolik, abych se z něj mohla vykroutit. „Jak jsi mě našel? Po všech těch letech? Jak jsi mě našel?”

„Našel?” zopakuje po mně. „Jájsem tě nikdy neztratil.” V hlavě mi hučí, ničemu nerozumím. „Sledoval jsem tě. Pořád. Dohlížel jsem na tebe.”

„Navštěvoval jsi mě? Na těch místech? V nemocnici, ve Waringově ústavu?” ptám se. „Ale

Vzdychne. Jenom někdy. Nechtěli mě k tobě pustit. Ale občas jsem jim řekl, že jdu za někým jiným, nebo že tam jsem na brigádě. Abych tě mohl aspoň zahlédnout a přesvědčit se, že jsi v pořádku. Na tom posledním místě to bylo snazší. S volnějším režimem…”

Dá se do mě chlad. „Tyjsi mě pozoroval?”

„Musel jsem vědět, že jsi v pořádku, Chris. Musel jsem tě chránit/

„Tak proto jsi pro mě přišel? Proto? Nestačilo to, co jsi mi provedl v tomhle pokoji?”

„Když jsem se dozvěděl, že tě ten parchant opustil, nemohl jsem tě tam jen tak nechat. Věděljsem, že bys chtěla být se mnou. Věděl jsem, že to tak pro tebe bude nejlepší. Nějakou dobu jsem musel čekat, dokud jsem si nebyl jistý tím, že už tam není nikdo, kdo by se mě pokusil zastavit; ale kdo jiný by se o tebe postaral?”

„A to tě jednoduše nechali se mnou odejít?” žasnu. „Přece by mě nenechali odejít s cizím člověkem!”

Říkám si, jaké lži jim asi musel namluvit, aby mu dovolili mě odvézt, ale pak si vzpomenu, jakjsem četla o tom, co mi Nash vyprávěl o ženě z Waringova ústavu. Mela takovou radost, když se dozvěděla, že jste se vrátila zpátky k fíenovi. Vybaví se mi představa, vzpomínka. Mike mě drží za ruku, zatímco podepisuje formulář. Žena v recepci se na mě usmívá. „Budete nám chybět, Christine,” říká. „Ale doma vám bude dobře.” Podívá se na Mikea. „S manželem.”

Sleduju její pohled. Muže, který mi svírá ruku, sice nepoznávám, ale najednou vím, že jsem se za něj asi provdala. Musí to být on. Řekli mi to.

„Proboha,” vyhrknu. Jak dlouho jsi předstíral, že jsi Ben?”

Zatváří se překvapeně. „Předstíral?”

„Ano,” potvrdím. „Předstírals, že jsi můj manžel.”

Vypadá zmateně. Napadá mě, jestli nezapomněl, že není Ben. Pak smutně protáhne obličej.

„Myslíš, že jsem to tak chtěl? Musel jsem. Jinak to nešlo.”

Uvolní paže, trošku, a stane se něco zvláštního. Mysl mi přestane vířit, a přestože jsem dál vyděšená, prostoupí mě podivný pocit absolutního klidu. Zčistajasna se vynoří myšlenka. Porazím ho. Dostanu se odsud. Musím.

„Mikeu?“ oslovím ho. „Teď už to chápu. Muselo to být těžké.”

Podívá se na mě. „Vážně to chápeš?”

„Ano, jistě. Jsem ti vděčná, že ses pro mě vrátil. Žes mi dal domov. Že ses o mě staral.”

„Opravdu?”

„Ano. Jenom si pomysli, kde bych byla, kdybys to neudělal. Bylo by to nesnesitelné.” Cítím, jak povoluje. Tlak na mých pažích a ramenech se zmenšuje a začíná ho doprovázet jemné, nicméně rozhodné hlazení, které mi připadá téměř stejně odporné, ale vím, že by spíš mohlo vést k mému úniku. Protože únik je jediné, na co teď dokážu myslet.. Musím pryč. Jak hloupé to ode mne bylo, říkám si nyní, sedět tady na podlaze, zatímco on byl v koupelně, a číst si ukradené listy z mého deníku. Proč jsem je nepopadla a neutekla s nimi? Pak jsem si vzpomněla, že dokud jsem deník nedočetla do konce, netušila jsem, v jak velkém jsem nebezpečí. Ten hlásek se mi stále dokola vrací. Dostanu se odsud. Mám syna a nepamatuju si, jestli jsem se s ním setkala. Dostanu se odsud.

„Co kdybys mě pustil, a pak si můžeme promluvit o tom, co budeme dělat?”

„Ale co Claire?” namítne. „Ví, že nejsem Ben. Řekla jsi jí to.”

„Nebude si to pamatovat,” prohlásím zoufale.

Zasměje se, dutým, přidušeným smíchem. „Vždycky ses ke mně chovala, jako bych byl úplný pitomec. Ale to ses pletla. Já vím, co se stane! Tys jí to řekla. Všechno jsi zkazila!”

„Ne,” beru zpátečku. „Mohla bych jí zavolat. Říct jí, že jsem zazmatkovala. Že jsem zapomněla, kdo jsi. Mohla bych jí říct, že jsem si myslela, že nejsi Ben, ale mýlila jsem se.”

Na okamžik doufám, že mu to bude připadat možné, ale pak hlesne: „Neuvěří ti.”

„Uvěří,“ prohlásím, ačkoliv dobře vím, že ne. „Slibuju.“ „Pročjsijí musela volat?“ Jeho obličej je najednou brunátný zlostí, ruce mě pevněji sevřou. „Proč? Proč, Chris? Do té chvíle jsme se měli báječně Začne se mnou zase

třást. „Proč?“ křičí. „Proč?“

„Bene, to bolí.“

Tehdy mě uhodí. Zaslechnu plesknutí ruky o obličej ještě dřív, než ucítím bolest na kůži. Hlava mi odletí dozadu, moje spodní čelist křupne a bolestivě se připojí k té druhé.

„Už mi takhle, kurva, nikdy neříkej!“ vychrlí ze sebe. „Mikeu,“ řeknu honem, jako bych tím mohla tu chybu vymazat. „Mikeu Ignoruje mě.

„Už toho mám po krk, hrát si na Bena,“ prohlásí. „Odteďka mi budeš říkat Mikeu. Jsem Mike. Právě proto jsme přijeli zase sem. Abychom tohle všechno mohli nechat za sebou. Napsalas, že kdyby sis dokázala vybavit, co se stalo před všemi těmi roky, vrátila by se ti paměť. No, tak teď jsme tady. Já jsem to zařídil, Chris. Tak vzpomínej!” Nemůžu tomu uvěřit. „Ty chceš, abych měla paměť?” „Ano! Samozřejmě že to chci! Miluju tě, Christine. A chci, aby sis pamatovala, jak moc ty miluješ mě. Chci, abychom byli zase spolu. Pořádně. Tak, jak by to mělo být.” Odmlčí se, hlas mu přejde v šepot. „Nechci už být Ben.”

„Ale

Podívá se na mě. „Až se zítra vrátíme domů, budeš mi říkat Mikeu.” Znovu se mnou zatřese, obličej má přitom jen pár centimetrů od mého. „Jasný?” Cítím kyselost jeho dechu a pak nějaký další pach. Napadne mě, jestli pil. „Bude nám zase dobře, viď, Christine? Posuneme se dál.” „Dál?” opakuju po něm. Hlava mi třeští a něco mi vytéká z nosu. Krev, pomyslím si, ačkoliv si tím nejsem jistá. Klid se vytrácí. Zvyšuju hlas, křičím, jak nejhlasitěji dove

du. „Chceš, abych se vrátila zpátky domů? Posunula dál? Copak jsi, do prdele, úplně ztratil rozum?“ Napřáhne ruku, aby mi ji přimáčkl na ústa, a já si uvědomím, že mám volnou levou paži. Udeřím ho, zasáhnu ho do strany obličeje, i když ne tvrdě. Přesto ho to zaskočí. Přepadne dozadu a přitom pustí mou druhou paži.

Vyškrábu se na nohy. „Ty děvko,“ zařve, ale já ho překročím a letím ke dveřím.

Udělám tři kroky, než mě popadne za kotník. Zřítím se na podlahu. Pod toaletkou je zastrčená stolička a já hlavou udeřím o její okraj, když padám. Mám štěstí; stolička je polstrovaná, a tak můj dopad sice ztlumí, ale ošklivému pádu se stejně nevyhnu. Zády a krkem mi vystřelí bolest a já se leknu, že jsem si něco zlomila. Začnu se plazit ke dveřím, ale pořád mě drží za kotník. Se supěním si mě k sobě přitáhne a pakje najednou na mně celou svou vahou, drtí mě, se rty jen centimetry od mého ucha.

„Mikeu,“ vzlykám. „Mikeu

Přede mnou je fotografie Adama a Helen, leží na podlaze, tam, kde ji upustil. Uprostřed toho všeho mě napadne, jak k ní přišel, a pak mi to dojde. Adam mi ji poslal do Waringova ústavu a Mike ji sebral, spolu se všemi dalšími fotografiemi, když pro mě přijel.

„Ty hloupá, pitomá děvko,“ prská mi do ucha. Jednu ruku má kolem mého hrdla, do druhé sevřel hrst mých vlasů. Odtahuje mi hlavu, trhá krkem. „Proč jsi musela něco takového udělat?“

„Omlouvám se,“ vzlykám. Nemůžu se pohnout. Jednu ruku mám uchycenou pod tělem, druhou v sevření mezi zády a jeho nohou.

„Kam sis myslela, že půjdeš, co?“ pokračuje. Teď už vrčí, stalo se z něj zvíře. Prýští z něj něco jako nenávist.

„Omlouvám se,“ opakiiju, protože mě nenapadá nic jiného, co bych mohla říct. „Omlouvám se.“ Vzpomínám si na dny, kdy tahle slova pokaždé zabrala, pokaždé stačila,

byla tím, co bylo třeba, abych se dostala z jakýchkoliv potíží, ve kterých jsem se ocitla.

„Přestaň se, kurva, omlouvat,” zařve. Hlava mi škubne dozadu a pak vyletí vpřed. Moje čelo, nos, ústa, to vše se střetne s kobercem. Ozve se nějaký zvuk, odporné křupnutí a ucítím starý pach cigaret. Vykřiknu. V ústech mám krev. Kousla jsem se do jazyka. „Kam sis myslela, že utečeš? Neumíš řídit. Nikoho neznáš. Po většinu času ani nevíš, kdo jsi. Nemáš kam jít, nemáš vůbec nic. Jsi ubožačka.”

Rozbrečím se, protože má pravdu. Jsem ubožák. Claire pro mě nepřijela, nemám žádné přátele. Jsem úplně sama, absolutně závislá na muži, který mi tohle udělal, a zítra ráno, pokud přežiju, si nebudu pamatovat ani tohle.

Pokud přežiju. Ta slova ve mně rezonují, zatímco si uvědomuju, čeho je tenhle člověk schopen a že tentokrát se z toho pokoje nemusím dostat živá. Přepadne mě děs, ale pak se zase ozve ten slabý hlásek. Jestli si myslí, že tady zhebnu, tak to se plete. Na to mám dost času a tu radost mu neudělám. Prohnu bolavá záda a podaří se mi vysvobodit paži. Vymrštím ji kupředu a popadnu nohu stoličky. Je těžká, a moje tělo je ve špatném úhlu, ale podaří se mi se zkroutit a zdvihnout ji nad svou hlavu do míst, kde si představuji!, že bude Mikeova hlava. Do něčeho udeří s uspokojivým zapraštěním a v uchu uslyším zalapání po dechli. Pustí mé vlasy.

Rozhlédnu se kolem sebe. Převalil se dozadu s rukou přitisknutou na čele. Mezi prsty mu začíná stékat krev. Nechápavě se na mě podívá.

Později si budu říkat, že jsem ho měla praštit ještě jednou. Stoličkou, anebo holýma rukama. Čímkoliv. Měla jsem se ujistit, že se už jen tak nehne, a prchat ze schodů, co to dá, nebo aspoň otevřít dveře a ječet o pomoc.

Ale neudělám to. S námahou se vztyčím a pak tam zů

stanu stát, dívám se na něj na podlaze před sebou. Ať teď udělám cokoliv, myslím si, stejně vyhrál. Vždycky vy hraje. Připravil mě o všechno, dokonce i o schopnost pamatovat si, co přesně mi způsobil. Otočím se a vykročím ke dveřím.

Se supěním se na mě vrhne. Celé jeho tělo se střetne s mým. Společně narazíme do toaletky, potácíme se ke dveřím. ,,Christine!“ říká. „Chris! Neopouštěj mě!“

Natáhnu se. Kdyby se mi aspoň podařilo otevřít dveře, jistě by nás někdo, navzdory hluku odvedle, uslyšel a přišel by sem.

Je zavěšený kolem mého pasu. Jako v nějaké grotesce se pomalinku suneme kupředu, já ho táhnu za sebou, jsme jedna dvouhlavá příšera. „Chris! Miluju tě!“ Kvílí. A tohle, spolu s nepatřičností jeho slov, mě popožene. Už jsem skoro tam. Za chvilku dosáhnu na dveře.

A pak se to stane. Vzpomenu si na tu noc, před tolika lety. Jsem v tomhle pokoji a stojím na stejném místě. Sahám po klice týchž dveří. Jsem až bláznivě šťastná. Zdi ladí s měkkým, oranžovým světlem zapálených svíček, které byly rozeseté všude po pokoji, když jsem přijela, vzduch je prosycený sladkou vůní růží a gerber z kytice, která ležela na posteli. „Budu nahoře kolem sedmé, moje milovaná,“ stálo na cedulce, která k ní byla připnutá, a ačkoliv jsem si na okamžik pomyslela, co Ben dělá dole, byla jsem ráda, že mám pár minut pro sebe, než přijde. Získala jsem tak příležitost uspořádat si myšlenky, zamyslet se nad tím, jak málo chybělo k tomu, abych ho ztratila, jaká to byla úleva, když jsem skončila poměr s Mikem, jak šťastná můžu být, že Ben a já se teď vydáváme novou cestou. Jak jsem si mohla myslet, že bych chtěla být s Mikem? Mike by nikdy neudělal to co Ben; nepřipravil by mi jako překvapení noc v hotelu na pobřeží, aby mi dokázal, jak moc mě miluje a že tohle se, navzdory našim nedávným rozporům, nikdy nezmění. Poznala jsem, že Mike byl na

něco takového příliš zahleděný do sebe. Pro něj bylo všechno prověrkou; city se měřily, porovnávaly se s tím, co dostával, a výsledek ho pak většinou zklamal.

Dotýkám se kliky na dveřích, otáčím ji, přitahuju k sobě. Ben odvezl Adama kjeho prarodičům. Máme celý víkend před sebou, s ničím si nemusíme dělat starosti. Jen my dva.

„Miláčku,“ chci říct, ale to slovo mi uvízne v hrdle. Nestojí tam Ben, ale Mike. Protlačí se kolem mě, vejde do místnosti, a přestože se ho zeptám, co to proboha dělá jakým právem mě sem vylákal, do toho pokoje, co tím chce podle svého názoru získat -, myslím si Ty zatracený parchante. Jak se odvazuješ vydávat se za mého manžela? To ti nezbyla žádná hrdost?

Myslím na Bena a Adama, doma. Teď už si nejspíš Ben dělá starosti, kde můžu být. Možná bude zanedlouho volat na policii. Jak hloupé to ode mne bylo, nastoupit do vlaku a odjet sem, aniž bych o tom komukoliv řekla. Jak naivní jsem byla, když jsem uvěřila, že natištěný vzkaz, ačkoliv postříkaný mým oblíbeným parfémem, pochází od mého manžela.

Mike promluví. „Přijela bys, kdybys věděla, že se tu máš setkat se mnou?“

Zasměju se. „Ovšemže ne. Skončilo to. Už jsem ti to přece řekla.“

Dívám se na květiny, láhev šampaňského, kterou pořád ještě drží v ruce. Všechno nese nádech romantiky, svádění. „Panebože!“ vykřiknu. „To sis vážně myslel, že mě sem můžeš jednoduše nalákat, dát mi kytky a láhev šampaňského, a bude to? Že ti jen tak padnu do náruče a všechno zase bude jako dřív? Jsi blázen, Mikeu. Blázen. Odcházím. Vracím se k manželovi a synovi.“

Nechci si pamatovat nic dalšího. Tehdy mě nejspíš poprvé uhodil, ale nevím, co se stalo potom, co mě dovedlo z téhle místnosti do nemocnice. A teď jsem tu zase,

v tomhle pokoji. Kruh se uzavřel, akorát že pro mě jsou jeho dny ztracené. Jako bych odsud nikdy neodešla.

Nemůžu dosáhnout na dveře. Sápe se na nohy. Začínám křičet. „Pomoc! Pomoc!“

„Ticho!“ přeruší mě. „Drž hubu!“

Křičím hlasitěji a on mě otočí a zároveň zatlačí dozadu. Řítím se, a strop ajeho obličej přede mnou kloužou dolů, jako když padá opona. Moje hlava narazí na něco tvrdého, nepoddajného. Uvědomím si, že mě dotlačil do koupelny. Zkroutím hlavu na stranu a vidím, jak se přede mnou rozprostírá podlaha s dlaždičkami, zahlédnu spodek mísy, okraj vany. Na podlaze je mýdlo, zvlhlé a rozmáčené. „Mikeu!“ prosím. „Nech toho…,“ ale klečí nade mnou ajeho ruce mi svírají hrdlo.

„Drž hubu!“ opakuje stále dokola, přestože já už nic neříkám, jenom brečím. Lapám po dechu, oči a ústa mám vlhká, od krve, od slz a bůhví od čeho ještě.

„Mikeu syknu. Nemůžu dýchat. Jeho ruce jsou kolem mého krku a já nemůžu dýchat. Najednou se mi vrací paměť. Vzpomínám si, jak mi držel hlavu pod vodou. Vzpomínám si, jak jsem se probudila na bílé posteli, na sobě jsem měla nemocniční župan, a vedle mě seděl Ben, ten skutečný Ben, ten, kterého jsem si vzala. Vzpomínám si, jak mi nějaká policistka klade otázky, na které neumím odpovědět. Muž v bledě modrém pyžamu sedí na okraji postele a oba se smějeme, když mi vypráví, že ho každý den zdravím, jako kdybych ho nikdy předtím neviděla. Malý chlapec s blonďatými vlásky a vypadlým zubem mi říká mami. Výjevy se střídají jeden za druhým. Zaplavují mě. Neodbytně. Zatřepu hlavou, abych ši ji pročistila, ale Mike mě sevře pevněji. Jeho hlava je nad tou mojí, oči má divoké a vůbec nemrkají, zatímco mi tiskne krk, a já si vzpomenu, že tohle jsem už jednou zažila, v tomhle pokoji. Zavřu oči. „Jak se opovažuješ?*’ říká, a já nepoznám, který z těch dvou Mikeů to mluví; ten tady,

teď, anebo ten, co existuje pouze v mé paměti. Jak se opovažuješ,“ opakuje. Jak se opovažuješ brát mi moje dítě?“

A tehdy si vzpomenu. Když jsem byla před všemi těmi lety napadena, čekalajsem dítě. Ne Mikeovo, ale Benovo. Dítě, které se mělo stát naším novým společným začátkem.

Ani jeden z nás nepřežil.

Musela jsem ztratit vědomí. Když jsem opět přišla k sobě, zjistila jsem, že sedím v křesle. Nemůžu hýbat rukama a v ústech mám chlupy. Otevřu oči. V pokoji je šero, prozařuje ho jenom svit měsíce proudící dovnitř roztaženými závěsy a odražené světlo pouličních lamp. Mike sedí naproti mně, na okraji postele. Něco drží v ruce.

Pokusím se promluvit, ale nejde to. Uvědomím si, že mám něco srolovaného v ústech. Nejspíš ponožku, která nejde vyplivnout. Všimnu si, že zápěstí mám svázaná k sobě a stejně tak kotníky.

Tak tohle si celou dobu přál, pomyslím si. Mít mě mlčenlivou a nehybnou. Zavrtím sebou a on si všimne, že jsem se probudila. Vzhlédne, v obličeji masku smutku a bolesti, a upřeně se mi zahledí do očí. Jediné, co cítím, je nenávist.

Jsi vzhůru.“ Napadne mě, jesdi zamýšlel říct něco dalšího, jestlije schopen říctještě něco jiného. „Takhle jsem to nechtěl. Myslel jsem, že sem přijedeme a tobě to pomůže se rozpomenout. Rozpomenout se na to, jaké to mezi námi bývalo. A pak bychom si mohli popovídat a já bych ti vysvětlil, co se tu tehdy stalo, před tolika lety. Nechtěl jsem, aby k tomu došlo, Chriss. Prostě se někdy přestanu ovládat. Nemůžu si pomoct. Je mi to líto. Nikdy jsem ti nechtěl ublížit, nikdy. Všechno jsem zničil.“

Sklopí pohled do klína. Tolik jsem toho kdysi toužila poznat, ale teď jsem vyčerpaná a je moc pozdě. Mám pocit, že kdybych teď zavřela oči, propadla bych se do zapomnění a všechno by zmizelo.

Přesto nechci dnes v noci spát. A kdybych musela, pak se nechci zítra ráno probudit.

„To když jsi mi řekla, že čekáš dítě.“ Nezvedá hlavu. Mluví potichu do látky svého oblečení a já musím napínat uši, abych slyšela, co říká. „Nikdy mě nenapadlo, že bych mohl mít dítě. Nikdy. Všichni říkali zaváhá, jako by si

to rozmyslel a usoudil, že některé věci je lepší nechat nevyřčené. „Říkala jsi, že není moje. Ale já jsem věděl, že je. A nedokázal jsem se vyrovnat s představou, že mě přesto opouštíš, že mě připravíš o moje dítě, že ho už třeba nikdy neuvidím. Nedokázal jsem to, Chris.“

Pořád ještě nevím, co po mně chce.

„Myslíš, že toho nelituju? Toho, co jsem udělal? Každý den. Vidím, jak jsi dezorientovaná a ztracená a nešťastná. Někdy jen tak ležím, v posteli. Slyším, jak se probouzíš. A pak se na mě podíváš, a já vím, že nevíš, kdo jsem, a cítím tvoje zklamání a stud. Proudí to z tebe jako ve vlnách. Tolik to bolí. Vědomí, že bys se mnou teď nikdy nespala, pokud bys měla na vybranou. A pak vstaneš z postele a jdeš do koupelny a já vím, že se za pár minut vrátíš zpátky, hrozně zmatená a zoufalá, celá utrápená/

Odmlčí se. „A teď vím, že i tohle brzo skončí. Četl jsem deník. Ten doktor si to už jistě dal dohromady. Anebo zanedlouho dá. A Claire taky. Vím, že po mně půjdou. A že se pokusí mi te vzít. Jenže Ben tě nechce. Já ano. Chci se o tebe starat. Prosím, Chris. Prosím tě, vzpomeň si, jak moc jsi mě milovala. Pakjim můžeš říct, že chceš zůstat se mnou.” Ukáže na pár posledních stránek mého deníku, roztroušených po podlaze. „Můžeš jim říct, žes mi odpustila. Tohle. A potom můžeme být spolu.”

Zavrtím hlavou. Nemůžu uvěřit tomu, že chce, abych si vzpomněla. Chce, abych věděla, co mi udělal.

Usměje se. „Víš, někdy si říkám, že by bylo lepší, kdybys tehdy umřela. Lepší pro nás oba.“ Podívá se z okna. „Já bych se k tobě přidal, Chris. Pokud by sis to přála.” Znovu sklopí zrak. „Bylo by to docela snadné. Ty bys odešla první. A já bych ti slíbil, že tě budu následovat. Věříš mi, viď?“

Vyčkávavě se na mě zahledí. „Nelíbilo by se ti to?“ zeptá se. „Bylo by to bezbolestné.”

Zavrtím hlavou, pokusím se promluvit, ale nejde to. Oči mě pálí a nemůžu pořádně dýchat.

„Ne?“ vypadá zklamaně. „Hm. Zřejmě je jakýkoliv život lepší než žádný. No dobrá. Asi máš pravdu.” Začnu brečet. Zakroutí hlavou. „Chris. Všechno bude zase dobré. Vidíš? V tomhle sešitě je ten problém.” V ruce drží deník. „Byli jsme šťastní, dokud jsi nezačala psát tohle. Nebo aspoň tak šťastní, jak to bylo možné. Což znamená dost, ne? Měli bychom se toho prostě zbavit, a pak bys jim třeba mohla říct, že jsi byla zmatená, a mohli bychom se vrátit k tomu, jak to bylo předtím. Přinejmenším na nějakou dobu.”

Vstane a vysune plechový odpadkový koš zpod toaletky, vyndá z něj sáček a odhodí ho. „Pak už to bude snadné,” prohlásí. Položí koš na zem mezi své nohy. „Snadné.” Můj deník hodí do koše, sesbírá pár posledních stránek, které byly dosud roztroušené po podlaze, a přidá je tam. „Musíme se toho zbavit,” říká. „Všeho. Jednou a provždy.”

Z kapsy vytáhne krabici zápalek, jednou škrtne a z koše vybere nějakou stránku.

Pozoruju ho s hrůzou. „Ne!” pokouším se říct, ale vyjde ze mne jen potlačené zaúpění. On se na mě nedívá, soustředěně podpaluje stránku a pak ji pouští do koše.

„Ne!” opakuju, ale tentokrátje to jen tichý výkřik v mé hlavě. Sleduju, jak se moje minulost začíná proměňovat

v popel, moje vzpomínky se redukují na uhlík. Můj deník, dopis od Bena, všechno. Bez svého deníku nejsem nic, pomyslím si. Nic. A on vyhrál.

Svůj další krok neplánuju. Je instinktivní. Vrhnu se tělem na koš. Protože mám svázané ruce, nemám, čím bych zmírnila svůj pád, narážím do něj nešikovně, a když se stáčím, slyším, jak něco praská. Paží mi vystřelí bolest, až mám pocit, že omdlím, ale nestane se tak. Koš se překotí a hořící papíry se rozsypou po podlaze.

Mike vykřikne zavřískne a vrhne se na kolena, plácá do země, pokouší se plameny uhasit. Vidím, že se jeden hořící kousek dostal pod postel, aniž by si ho Mike všiml. Plameny začínají olizovat okraj přehozu, ale já na něj nedosáhnu a nemůžu ani křičet, a tak tamjenom ležím a pozoruju, jak přehoz začíná hořet. Stoupá z něho kouř a já zavřu oči. Celá místnost shoří, myslím si, a Mike uhoří a já uhořím a nikdo se nikdy nedozví, co se tu stalo, stejně jako se nikdy nikdo nedozví, co se tu přihodilo před tolika lety; minulost lehne popelem a nahradí ji domněnky.

Vykašlávám suché vzedmutí žaludku, zadržené ponožkou srolovanou v mých ústech. Začínám se dusit. Myslím na svého syna. Teď už ho nikdy neuvidím, ale aspoň umřu s vědomím, že jsem ho měla a že je naživu a šťastný. Tomu jsem ráda. Myslím na Bena. Na muže, kterého jsem si vzala, a pak jsem na něj zapomněla. Chtěla bych ho vidět. Chtěla bych mu říct, že teď, když je konec, si na něj vzpomínám. Vzpomínám si, jak jsem se s ním seznámila na té střešní party a jak mě požádal o ruku na kopci nad městem, a vzpomínám si, že jsem se za něj provdala v kostele v Manchesteru, a když nás fotografovali, pršelo.

A ovšem, pamatuju si, že jsem ho milovala. Vím, že ho miluju a vždycky ho budu milovat.

Obklopuje mě temnota. Nemůžu dýchat. Slyším hukot plamenů a cítím jejich žár na rtech a na víčkách.

Vědělajsem, že to se mnou nedopadne šťastně. Ale tak to prostě chodí.

Tak je to správně.

Ležím. Usnula jsem, ale ne nadlouho. Pamatuju si, kdo jsem i kde jsem byla. Slyším hluk, ruch dopravy, sirénu, která neklesá ani nestoupá, ale prodlévá na stejném tónu. Něco mám přes ústa pomyslím na srolovanou ponožku -, ale zjišťuju, že můžu dýchat. Jsem příliš vyděšená, než abych otevřela oči. Nemám tušení, co uvidím.

Ale musím. Nemám na vybranou, musím čelit skutečnosti, ať se jakkoliv proměnila.

Světlo je ostré. Na nízkém stropě spatřím zářivku a vodorovně s ní vedou dvě kovové tyče. Po obou stranách jsou blízko stěny, leskne se na nich kov a plexisklo. Vidím zásuvky a police, na nichž jsou naskládané lahvičky a balíčky a nějaké blikající přístroje. Všechno se pohybuje, sotva patrně vibruje, včetně, jak si uvědomím, lůžka, na kterém ležím.

Odněkud zezadu se vynoří mužská tvář, nad mou hlavou. Muž má oblečenou zelenou košili. Nepoznávám ho.

„Probrala se,“ oznámí a pak se objeví další obličeje. Rychle je prozkoumám. Mike mezi nimi není, a mně se maličko uleví.

„Christine,“ uslyším hlas. „Ghrissy, to jsem já.“ Patří ženě, a tenhle hlas poznávám. Jedeme do nemocnice. Máš zlomenou klíční kost, ale to se zahojí. Všechno už bude dobré. Umřel. Mike je mrtvý. Už ti nemůže ublížit.”

Pak uvidím osobu, která na mě mluví. Usmívá se a drží mě za ruku. Je to Claire. Stejná Claire jako ta, s níž jsem

se onehdy sešla, ne mladá Claire, jakou bych mohla očekávat hned po probuzení, a všimnu si náušnic, které měla na sobě i tenkrát, když jsem ji viděla naposledy.

„Claire…,“ vydechnu, ale přeruší mě.

„Nemluv. Snaž se odpočívat/ Stiskne mi ruku. A pak se nakloní a pohladí mě po vlasech, a něco mi zašeptá do ucha, ale neslyším co. Znělo to jako Promiň mi to.

„Pamatuju si,“ oznámím jí. „Já už si pamatuju.”

Usměje se a pak ustoupí stranou a najejím místě se objeví mladý muž. Má úzký obličej a brýle se silnými rámečky. Na okamžik si myslím, že to je Ben, než mi dojde, že Ben by musel být v mém věku.

„Mami?” řekne. „Mami?”

Vypadá stejně jako na fotografii s Helen a já si uvědomím, že na něj si také vzpomínám.

„Adame!” vyhrknu. Slova se mi zadrhnou v hrdle, když mě obejme.

„Mami,” opakuje. „Jede sem táta. Bude tu za chvíli.”

Přitáhnu si ho k sobě, vdechuju vůni svého chlapce a jsem šťastná.

Už to nedokážu dál odkládat. Je na čase. Potřebuju se vyspat. Mám soukromý pokoj, a tak nemusím dodržovat přísný stereotyp nemocnice, ale jsem vyčerpaná, oči se mi samy zavírají. Je na čase.

Mluvilajsem s Benem. S mužem, za kterého jsem se skutečně provdala. Připadá mi, jako bychom si spolu povídali celé hodiny, ačkoliv to sotva mohlo být víc než pár minut. Řekl mi, že přiletěl, jakmile ho kontaktovala policie.

„Policie?”

,Ano,” odpověděl. „Když zjistili, že nežiješ s líni, s kým Ir z Waringova ústavu údajně propustili, vyhledali me Nelil šímjak. Nejspíš měli mou starou adresu a lni vy< liu< h

•W)

„A kde jsi tedy byl?“

Postrčil si brýle na nose. „Odjeljsem na pár měsíců do Itálie,“ vysvětlil mi. „Pracoval jsem tam.“ Odmlčel se. „Myslel jsem, že jsi v bezpečí.“ Vzal mě za ruku. „Tolik mě to mrzí…“

„Nemohl jsi to vědět,” namítla jsem.

Odvrátil zrak. „Opustil jsem tě, Chrissy.“

,Já vím. Vím všechno. Claire mi to vyprávěla. A četla jsem tvůj dopis.“

„Myslel jsem si, že to tak bude nejlepší,“ pokračoval, „vážně jsem tomu věřil. Doufal jsem, že to pomůže. Tobě. Adamovi. Pokoušel jsem se žít jinak. Opravdu.” Zaváhal. „Myslel jsem, že to dokážu, jedině když se s tebou rozvedu. Měl jsem pocit, že mě to osvobodí. Adam to nechápal, přestože jsem mu vysvětloval, že ty o tom nebudeš vědět, ani si nevzpomeneš, že jsi za mě někdy byla provdaná.”

„Pomohlo ti to?” zeptalajsem se. „Pomohlo ti to žít jinak?”

„Nebudu ti lhát, Chrissy. Měl jsem jiné ženy. Ne moc, ale pár jich bylo. Byla to dlouhá doba, spousta let. Zprvu nešlo o nic vážného, ale pak jsem před pár lety někoho potkal. Nastěhoval jsem se k ní. Jenže

Jenže?”

„No, skončilo to. Vyčetla mi, že ji dost nemiluju. Že jsem nikdy nepřestal milovat tebe…”

„A měla pravdu?”

Neodpovídal, a tak, protože jsem se odpovědi bála, prohlásila jsem: „A co bude teď? Zítra? Odvezeš mě zpátky do ústavu?”

Podíval se na mě.

„Ne,” odpověděl. „Měla pravdu. Nikdy jsem tě nepřestal milovat. A už tě tam znovu nenechám. Chtěl bych, aby ses zítra vrátila domů.”

Teď ho pozoruju. Sedí vedle mě v křesle, a přestože už pochrupuje a hlavu má nakloněnou v podivném úhlu, pořád mě ještě drží za ruku. Rozeznám jeho brýle, jizvu vedoucí po straně jeho obličeje. Syn odešel z pokoje, aby zavolal své přítelkyni a popřál dobrou noc své ještě nenarozené dceři, a moje nejlepší kamarádka kouří venku na parkovišti. Přinejmenším jsem obklopena lidmi, které miluju.

Už jsem mluvila s Nashem. Pověděl mi, že jsem opustila pečovatelský ústav téměř před čtyřmi měsíci, nějakou dobu potom, co mě začal navštěvovat Mike, který tvrdil, že je Ben. Sama jsem se odhlásila, podepsalajsem všechny papíry. Odešla jsem dobrovolně. Nemohli by mi v tom zabránit, ani kdyby byli přesvědčení, že k tomu •mají nějaký důvod. Když jsem odjížděla, vzala jsem si s sebou těch pár fotografií a osobních věcí, které jsem dosud vlastnila.

„To proto měl Mike ty snímky?“ zeptala jsem se. „Mě a Adama. Proto měl dopis s Adamovým seznamem dárků pod stromeček? Ajeho rodný list?”

„Ano,” odpověděl Nash. „Měla jste je u sebe v ústavu, a jely s vámi, když jste odtamtud odjížděla. Mike musel v nějakém okamžiku zničit všechny snímky, na kterých jste byla s Benem. Možná ještě předtím, než vás propustili z Waringova ústavu personál se tam často mění, a tak vlastně nikdo neměl tušení, jak váš manžel vypadá.”

„Ale copak měl přístup k mým fotografiím?”

„Byly v albu v zásuvce ve vašem pokoji. Nemohlo pro něj být těžké se k nim dostat, jakmile vás začal navštěvovat. Možná k nim dokonce přidal nějaké vlast í. Musel mít také snímky vás dvou pořízené během… no během vašeho vztahu, tehdy před léty. Personál v ústavu byl přesvědčený, že muž, který vás navštěvuje, je tentýž jako ten ve vašem albu.”

„Takže jsem si přivezla fotografie do Mikeova domu

a on je schoval do plechové krabice? A pak si vymyslel požár, aby odůvodnil, proč jich je tak málo?“

„Ano,“ přitakal. Vypadal unaveně a provinile. Napadlo mě, jestli si něco z toho, co se přihodilo, nedává za vinu, a doufalajsem, že ne. Vždyť mi pomohl. Zachránil mě. Doufalajsem, že stále ještě napíše svoji práci a bude prezentovat můj případ. Doufala jsem, že si za to, co pro mě udělal, vyslouží uznání. Koneckonců, nebýt jeho, já bych

Nechce se mi myslet na to, kde bych byla.

„Jak jste mě našel?“ zeptala jsem se. Vyprávěl mi, že Claire byla poté, co jsme spolu mluvily, bez sebe hrůzou, ale čekala, až jí druhý den zavolám. „Mike musel odstranit stránky z vašeho deníku ještě tu noc. Proto vás nenapadlo, že se něco děje, když jste mi v úterý deník předávala, a mě taky ne. Jelikož jste jí nezavolala, Claire se pokoušela vám volat, ale měla jenom číslo mobilního telefonu, který jsem vám dal já, a i ten vám Mike zřejmě sebral. Mělo mě napadnout, že něco není v pořádku, když jsem vám na tohle číslo volal dnes ráno a vy jste to nebrala. Ale…,“ zavrtí hlavou.

„To nevadí,“ řekla jsem. „Pokračuj te…“

„Dá se předpokládat, že si váš deník čed asi tak poslední týden, možná déle. Claire se zpočátku nemohla dovolat Adamovi a neměla Benovo číslo, a tak zatelefonovala do ústavu. Mělijediné číslo, o kterém si mysleli, že patří Benovi, ale ve skutečnosti bylo Mikea. Na mě Claire telefon neměla, neznala ani mé jméno. Zavolala do školy, kde Mike pracoval, a přesvědčila je, abyjí dali jeho adresu a telefon, ale obojí bylo falešné. Takže uvízla na mrtvém bodě.“

Myslím na to, jak ten muž našel můj deník a každý den si ho pročítal. Proč ho nezničil?

Protože jsem tam napsala, že ho miluju. A protože chtěl, abych právě tomu dál věřila.

Anebo jsem k němu příliš laskavá. Třeba jenom chtěl, abych se musela dívat, jak deník hoří plamenem.

„Claire nezavolala na policii?”

„Zavolala,” přikývnul. „Ale trvalo pár dní, než to začali brát opravdu vážně. Mezitím sejí podařilo sehnat Adama, a ten jí pověděl, že Ben je už nějakou dobu v cizině a že byste podle něho pořád ještě měla být v ústavu. Znovu se na ně obrátila, a přestože jí odmítli dát vaši adresu, nakonec ustoupili a dali Adamovi moje číslo. Zřejmě se domnívali, že to je rozumný kompromis, jsem přece lékař. Claire se ke mně probojovala až dneska odpoledne.”

„Dneska odpoledne?”

„Ano. Přesvědčila mě, že něco není v pořádku, a samozřejmě to, že jsem viděl Adama, to jen potvrzovalo. Vydali jsme se k vám domů, ale mezitím jste už odjeli do Brightonu.”

Jak jste věděli, že mě tam najdete?”

„Dnes ráno jste se zmínila o tom, že vám Ben promiňte, Mike pověděl, že pojedete na víkend pryč. Říkala jste, že mluvil o pobřeží. Jakmile mi Claire vysvětlila, co se děje, uhodl jsem, kam vás asi odváží.”

Natáhla jsem se na postel. Cítila jsem únavu. Vyčerpání. Moc se mi chtělo spát a zároveň jsem se toho děsila. Bála jsem se, co bych mohla zapomenout.

„Ale říkal jste mi, že Adam zemřel,” vyhrkla jsem. „Že ho zabili. Když jsme seděli na tom parkovišti. A taky o tom požáru. Tvrdil jste mi, že u nás hořelo.”

Smutně se pousmál. „Protože jste mi to takhle vyprávěla.” Namítla jsem, že to nechápu. Jednoho dne, pár týdnů potom, co jsme se setkali poprvé, jste mi řekla, že Adam zemřel. Zřejmě vám to tvrdil Mike a vy jsi o mu uvě řila a řeklajste to mně. Když jste se mě pal na !<»/<( >i a la na tom parkovišti, pověděl jsem vám pou/r l<>, <» « < m jsem byl přesvědčený, zeje l<> piavda, Podobím lomu bylo

s tím požárem. Věřil jsem, že k němu došlo, protože jste mi o něm vyprávěla.“

Jenže já jsem si vzpomněla na Adamův pohřeb,“ podotkla jsem. Jeho rakev…“

Opět se pousmál. „To byla jen vaše představivost…”

„Ale viděla jsem fotografie,” namítla jsem. „Ten muž” nedokážu vyslovit Mikeovo jméno „mi ukázal snímky z nějaké svatby, na nichž jsmejá a on, společně. Našlajsem fotografii náhrobku. Bylo na něm Adamovo jméno

„Zřejmě je padělal,” odpověděl.

„Padělal?”

„Ano. Na počítači. Dneskaje docela snadné vytvořitjakékoliv fotografie. Nejspíš usoudil, že se vám na tom něco nezdá, a nechal je někde schované tak, abyste je našla. Je docela dobře možné, že některé z těch fotek, kde jste byli spolu, jsou taky padělané.”

Myslela jsem na to, jak jsem často psala, že Mike je u sebe v pracovně. Pracuje. Tohle tam tedy dělal? Jak důkladně promyšlený byl jeho podvod!

„Tak jak je vám?” zeptal se Nash.

Usmála jsem se. „Ale jo,” kývla jsem, „půjde to.” Podívala jsem se na něj a uvědomila jsem si, že si ho dokážu představit v jiném obleku a s kratšími vlasy.

„Vybavuju si nové věci,” oznámilajsem mu.

Jeho výraz se nezměnil. Jaké věci?” chtěl vědět.

„Pamatuju si vás s jiným sestřihem,” řeklajsem. „A taky jsem poznala Bena. A pamatuju si i Adama a Claire, v sanitce. A vzpomínám si, jak jsem se s ní nedávno Udělá. Zašly jsme si v parku na kávu. Má synka, který se jmenuje Toby.”

Usmál se, ale smutně.

„Četla jste si dneska svůj deník?” zeptal se.

„Ano,” odpověděla jsem. „Ale copak to nevidíte? Vzpomínám si na věci, které jsem si tam nezapsala. Vzpomínám si, jaké měla tehdy náušnice. Stejné, jako má

dneska. Ptala jsem se jí na to. Potvrdila, že mám pravdu. A pamatuju si, že Toby měl na sobě modrou bundu a na ponožkách měl nějaké obrázky, a vzpomínám si, jak byl naštvaný, protože chtěl jablečný džus, ale měli jenom pomeranč a černý rybíz. Vidíte? Tyhle věci jsem si nenapsala. Pamatuju šije.”

To už vypadal radostněji, i když si stále zachovával obezřetnost.

„Doktor Paxton mi sdělil, že nenašel žádnou zřejmou organickou příčinu vaší amnézie. Že byla nejspíš vyvolána emocionálním traumatem z toho, co se vám přihodilo, nejen tím fyzickým. Snad je možné, že by další otřes mohl tohle zvrátit, aspoň do jisté míry.”

Chytám se toho, co naznačuje. „Takže bych se mohla uzdravit?” zeptám se.

Upřeně se na mě zahledí. Mám pocit, že zvažuje, co by měl říct, kolik pravdy dokážu unést.

„Musím říct, že to není moc pravděpodobné,” odpoví. „Za posledních pár týdnů došlo k určitému zlepšení, ale k ničemu takovému, jako je úplné navrácení paměti. Ale možné je všechno.”

Pocítím příval radosti. „Copak to, že si pamatuju, co se stalo před týdnem, neznamená, že právě k tomu dochází? Že si dokážu znovu vytvářet nové vzpomínky? A uchovávatje?”

Promluví váhavě. „To by už něco naznačovalo, ano. Ale Christine, měla byste být připravená smířit se s tím, že ten účinek může být pouze přechodný. Uvidíme zítra.”

„Až se probudím?”

„Ano. Je docela dobře možné, že až dnes večer usnete, vzpomínky, které jste si během dne vybavila, zase zmizí. Ty nové i ty staré.”

„Mohlo by to být úplně stejné, jako když jsem se probudila dnes ráno?”

„Ano,” přitaká. „Mohlo.”

O tom, že bych se probudila a zapomněla na Adama a Bena, se mi nechtělo ani přemýšlet. Připadalo mi to jako smrt zaživa.

„Ale namítla jsem.

„Veďte si dál deník, Ghristine,” vybídl mě. Ještě ho máte?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Spálil ho. Z toho pak vznikl ten požár.

Nash se zatvářil zklamaně. „To je škoda. Ale zas tak moc na tom nezáleží. Zlepší se to, Christine. Můžete si začít psát nový. Máte kolem sebe lidi, kterým na vás opravdu záleží.“

„Ale právě kvůli nim bych chtěla být zpátky,” řeknu. „Chtěla bych být zase zpátky.”

Ještě chvíli jsme si povídali, ale pak mě ochotně přenechal mé rodině. Vím, že se mě pouze snažil připravit na nejhorší na možnost, že se zítra probudím a nebudu mít nejmenší tušení, kde jsem, kdo je ten muž, který sedí vedle mě, ani kdo je ten člověk, který tvrdí, že je můj syn -, ale musím věřit tomu, že se mýlí. Že se mi paměť vrátila. Potřebuju tomu věřit.

Podívám se na svého spícího manžela, obrysy jeho postavy v přítmí pokoje. Vzpomínám si, jak jsme se seznámili, tehdy na večírku, kdy jsem s Claire pozorovala na střeše ohňostroj. Pamatuju si, jak mě na dovolené ve Veroně požádal o ruku, na prudké vzrušení, když jsem odpověděla ano. A taky na naši svatbu, naše manželství, náš život. Pamatuju si na to všechno. Usměju se.

„Miluju tě,” zašeptám a zavřu oči a spím.