Přeložil Vít Malinovský

PRAHA 1999

PRAHA 1999

Copyright © Irvine Welsh, 1994
All world rights reserved
Illustrations © John Comer, 1999
Translation © Vít Malinovský, 1999
Czech edition © Maťa, 1999

ISBN 80-86013-63-4

Mým rodičům, Petovi a Jean Welshovým,
za jejich lásku a pomoc

PODĚKOVÁNÍ

Některé z povídek, které jsou součástí této knížky, byly již zveřejněny v následujících časopisech a sbírkách: Vždyť z toho se nestřílí — Rebel Inc., Hvězdy a proleťák — Pig Squealing, New Writing Scotland No. 10, Sport pro všechny — The Ghost of Liberace New Writing Scotland No. 11, Čtvero pohrom sextáze — Folk, které vydalo nakladatelství Clocktower Press.

Mé díky patří těmto vydavatelům: Janice Galoway, A. L. Kennedy, Duncan McLean, Hamish Whyte a Kevin Williamson.

Dále chci poděkovat všem těm, kteří mi dávali inspiraci, nápady, odvahu a klacky pod nohy, a tak ovlivnili tuto sbírku: Lesley Bryce, Colin Campbell, Jim Carrol, Max Davis, Debbie Donovan, Gary Dunn, Jimmy Easton, James Ferguson, Tam Ferguson, Adeline Finlay, Minna Fry, Janet Hay, Davie Inglis, Mark Kennedy, Stan Kieltyka, Miles Leitch, John McCartney, Helen McCartney, Willie McDermott, Kenny McMillan, James McMillan, Šandy Macnair, Andrew Miller, Robin Robertson, Stuart Russel, Rosie Savin, Colin Shearer, John Shearer, Bobby Shipton, Susan Smith, Angela Sullivan, Dave Todd a Kevin Williamson (ještě jednou).

Zvláštní dík pak chci dát bratru duchem spřízněnému ve jménu nového společenství povstání duší, Paulovi Reekiemu, za povolení použít jeho báseň.

A největší dík Anně, za všechno.

Díky!

Když přijde čas lysohlávek

Je to sláva v říši hub

Neboť lysohlávky vyrážej už v březnu

Zatímco čas hub přichází až v září

O šest mčsíců dříve

O celý půlrok

O rovnodenní

Od jarního k podzimnímu

Doufáš však ve více

Než jen v pevný krok

Mezi strachem a touhou

Bude to jen bloudění

Ve snaze najít ten správný směr

Ani v lesích, ani v polích

Žádná roucha, jako bylo to Césarovo — honosící       se purpurem

To spíše bude do purpuru zahalena celá ulice

A každá veřej v ní

V rozličný zabalena vzor vánočního papíru

Ó, půlnoční houbičky září

Udejte rytmy přízrakům

Přes které nelze přeskočit

Vymažte pásky

Vymažte pásky, bleskem!

Paul Reekie

Když přijde čas lysohlávek…

BOUCHAČKA

— Báječnej dlabanec, Marge, prohodil jsem mezi urputně žvýkanými sousty. Bylo to opravdu výborné.

— To jsem ráda, že ti chutná, odpověděla a zpoza jejích brýlí se začal rýsovat shovívavý úsměv. Marge vypadala báječně a byla si toho vědoma.

Zatímco já jsem si pochutnával, Líza své jídlo rozkouskovala po celém talíři a vystrkovala ohrnutý spodní ret.

— Tobě to, Lízo, nechutná? vyzvídala Marge.

Dítko neřeklo nic, jenom zatřáslo hlavou, aniž změnilo výraz.

Garymu žhnuly oči v důlcích. Malá Líza upřeně upírala svůj zrak do talíře.

— Tak kdy se do toho konečně pustíš, zlato? vyhrkl divoce. Líza sebou škubla, jako by na ni jeho slova dopadla fyzickou silou.

— Nech ji, Gary. Když nechce, nemusí to jíst, napomenula ho Marge. Gary odvrátil od dítěte zrak. Líza využila příležitost a vytratila se od stolu do vedlejšího pokoje.

— Když myslíš, začal Gary.

— Jen ji nech na pokoji, ucedila Marge.

Gary se na ni zadíval a divoce šermoval vidličkou. — Když já řeknu á, ty musíš říct vždycky bé. Pak není divu, že nemám ve svém vlastním domě kouska respektu!

Marge bojácně pokrčila rameny. Gary byl naštvaný a nemohl přestat, dokud se nevybouřil. Obrátil se ke mně, jako by očekával porozumění. — Vidíš, jak to tady chodí, Jocku? Takhle je to pokaždé! Jedná se tu se mnou, jako bych byl neviditelný! V mém vlastním domě! Moje vlastní dítě. Moje vlastní manželka před Bohem, úpěl a posměšně ukazoval na Marge.

— Neber si to tak, Gale, řekl jsem, — Marge nás touhle hostinou skvěle poctila. Báječný dlabanec, Marge. To, že jídlo Líze nechutná, není její chyba. Vždyť je to ještě dítě a má úplně jiné chutě než my. Marge se souhlasně pousmála, Gary se zamračil do prázdna. Dojídali jsme jídlo a obřadně je prokládali strnulou konverzací; probírali jsme šance Arsenalu na postup v příští sezóně, porovnávali nově otevřenou samoobsluhu v dalstonském nákupním středisku se starou Sainsbury, která stojí přes ulici, řešili původ a sexuální orientaci nového ředitele, který nahradil Murphyho, a fádnost znovuotevřeného městského nádraží London Fields, jehož původní budova byla před lety zbořena kvůli poškození požárem.

Nakonec Gary složil ruce do klína, říhnul si a potom se protáhl a vstal. — To byla fuška, prohodil smířlivě. Nato se otočil ke mně: — Jsi v pohodě?

— Jo, přitakal jsem a také povstal.

Gary odpověděl na otázku, kterou vyčetl s Margina tázavého výrazu. — Já a Jock si teď musíme probrat nějaké obchodní záležitosti, je to tak?

Margina tvář se napjatě zachmuřila. — Nezačals zase krást, že ne?

— Snad už sem ti říkal, že ne! útočně odpověděl Gary. Její stažené rty a zúžené oči se setkaly s jeho upřeným pohledem. — Slíbils mi to! Proklatěs mi to slíbil! Všechno, co kdy řekneš, je jenom…

— Já nekradu! Jocku, obrátil se na mě. Marge na mě prosebně upřela očí. Přála si, abych jí začal vykládat, jak se věci doopravdy mají, nebo to, co chtěla slyšet? Garyho sliby. Kolikrát je dal, tolikrát je porušil. Cokoliv bych byl v tom okamžiku řekl, způsobilo by jí zklamání, ať by se to týkalo Garyho nebo kohokoliv jiného. Pro některé lidi není před zklamáním úniku.

— Je to tak. Doopravdy, usmál jsem se.

Moje lež byla tak přesvědčivá, že to Garymu dodalo odvahu. Nasadil výraz ukřivděné nevinnosti a řekl: — Tak. A máš to přímo od zdroje.

Gary odešel nahoru na záchod. Marge potřásla hlavou a ztišila hlas. — Mám o něj strach, Jocku. Poslední dobou je tak neklidný.

— Má obavy o tebe a o dítě, Marge. Je to škarohlíd a má to v povaze.

Všichni jsme škarohlídi.

— Tak, jsi připraven? pokynul Gary hlavou mezi dveřmi.

Odešli jsme do baru Tanners. Přešel jsem do zadního lokálu a Gary mě následoval se dvěmi sklenicemi toho nejlepšího nápoje. S velkým soustředěním je položil na naleštěný stůl. Pak se na ně zahleděl a potřásaje hlavou, jemně pronesl: — Whitworth, to není tvůj problém.

— Je to můj problém! Dost zásadní problém.

— Tak mě nepřesvědčíš, Jocku. Ten problém, to není on. Jsi to ty, jeho vztyčený prst ukazoval na mě, — a já, řekl a přitom si ukazováčkem silné poklepal na čelo.

— Trvá to už příliš dlouho. Na ty prachy můžeme zapomenout, Jocku.

— Stejně jako na…

— Whitworth nás bude obelhávat, držet si nás od těla a ignorovat jako dva malé kluky, dokud o tom nepřestaneme sami mluvit, pousmál se chmurně. Jeho hlas zněl chladně a nesmiřitelně. — Nebere nás vážně, Jocku.

— O čem to mluvíš, člověče?

— Buďto na to zapomeneme, nebo se postaráme o to, aby nás začal brát vážně.

Nechal jsem jeho slova pracovat uvnitř své hlavy a stále jsem zvažoval jejich dopad. Dopad na skutečnost, kterou jsem si začal jasně uvědomovat.

— Tak co teda uděláme?

Gary se zhluboka nadechl. Bylo podivuhodné, že byl nyní tak klidný a rozhodný ve srovnání s rozpoložením, v jakém se nacházel během jídla. — Přinutíme toho hajzla, aby nás bral vážně. Dáme mu pořádnou, lekci. Trošku ho naučíme ohledům, co ty na to?

Garyho plán byl jasný a jeho řeč srozumitelná. Sebrat se, jet k němu domů, vykopat z něj sračky a dát mu poslední termín pro splacení peněz, které nám dluží.

Přemýšlel jsem o této strategii. Bylo by samozřejmě beznadějné, kdyby se tato záležitost řešila zákonnou cestou. Morální i emociální tlak se míjel účinkem a kromě toho, a v tom měl Gary naprostou pravdu, snižoval věrohodnost našeho odhodláni Byly to naše peníze a Whitworth dostal vhodnou příležitost, aby nám je vyplatil. Ale bál jsem se. Bylo nám, jako bychom otevřeli obávanou Pandořinu skříňku a já jsem pociťoval, že se nám věci začínají vymykat. Zjevovaly se mi vidiny Scrubs (vězení v západním Londýně — pozn. překl.), betonových bot a dna Temže a další variace na tato témata. Whitworth sám o sobě problémem nebyl; byl to zloděj, byl velkohubý, ale nebyl násilník. Otázka byla, jak významné má styky. To jsme měli zanedlouho zjistit. Dlouho jsem o tom přemýšlel. Kdybych do toho nebyl šel, ztratil bych Garyho důvěru — a já potřebuji jeho víc než on mě. Touto cestou bych tedy nikam nedošel. Daleko významnější byl fakt, že kdosi má moje peníze, zatímco já jsem zůstal švorc a musím se užírat sebepohrdáním z toho, že jsem se tak snadno vzdal.

— Ať si to ten hajzl přebere, řekl jsem.

— Moje řeč, odvětil Gary. — Vždycky jsem věděl, Jocku, že máš pro strach uděláno. Teď tě doopravdy poznávám, teď jsi to ty. Teď tomu hajzlovi Whitworthovi ukážeme, zač je toho loket!

— Kdy? zeptal jsem se a pocítil, že se mi trochu zvedá žaludek vzrušením i úzkostí.

Gary pokrčil rameny a zvedl obočí. — Není jiná možnost než teď.

— Myslíš hned teď? zalapal jsem po dechu. Byl jasný den.

— Večer. Stavím se pro tebe s autem v osm.

— V osm, souhlasil jsem tiše. Pociťoval jsem silné mrazení z náhlé změny Garyho chování. — Poslouchej, hochu, není mezi tebou a Tonym Whitworthem ještě něco jiného než peníze, viď?

— Peníze jsou pro mě víc než velký důvod, Jocku. Víc než velký, odpověděl, položil zpátky svoji sklenici a povstal. — Už půjdu domů. Ty bys měl jít taky. A měl bys už nechat toho Jonathana Rosse na pokoji, řekl a ukázal na moji sklenici. — Máme ještě práci.

Pozorně jsem sledoval, jak klátivě odchází a jak se zastavuje, aby se u baru rozloučil se starým Gerrym O’Haganem.

Měl jsem na paměti Garyho doporučení o konzumaci alkoholu, a tak jsem také brzy odešel. Došel jsem k obchodu se sportovními potřebami a koupil si baseballovou pálku. Uvažoval jsem také o koupi lyžařské masky, ale to už by bylo příliš nápadné, a tak jsem šel do prodejny pro armádu a námořnictvo a koupil tam punčochu na hlavu. Posadil jsem se ve svém kutlochu a chvíli jsem se nebyl schopen na koupené věci ani podívat. Potom jsem zvedl pálku a začal jí kroužit vzduchem. Strhal jsem matrace ze své postele a zuřivě je začal vrhat proti zdi. Rozházel jsem celou postel, zkoušel jsem si úder, postoj a rovnováhu. Jak jsem kolem sebe mlátil, řval a kopal jako šílenec, vztek ze mě pomalu vyprchával.

Nebyl čas na rozhodování. Odbila osmá a já si pomyslel, že Garyho třeba potkal krátký záblesk zdravého rozumu a že celou akci odvolá, nebo že si snad Marge usmyslila, že se děje něco hrozného, a zabránila mu v odchodu. Když digitální rádio ukazovalo 20:11, zvenku bujaře zazněl automobilový klakson. Ani jsem se nepodíval z okna. Natáhl jsem si přes hlavu punčochu, vzal pálku a šel po schodech dolů. Vztah k mojí zbrani najednou ochladnul a znanicovatěl.

Dosedl jsem na sedadlo spolujezdce. — Tak vidím, že jsi připraven, smál se Gary. Když to dořekl, v jeho tváři zůstal onen podivný úsměv připomínající bizarní masku z Halloweenu.

— Co sis připravil ty? Obával jsem se, že vytasí nůž.

Srdce mi však přestalo bít v okamžiku, kdy zpod sedadla vytáhl brokovnici s krátkou hlavní.

— Tak tohle ne, kamaráde. To v žádném případě.

Vystoupil jsem z vozu, když v tom jsem ucítil jeho ruku na rameni.

— Uklidni se! Není nabitá, rozumíš? Znáš mě přeci, Jocku, pro všechno na světě! Střílení, to není můj styl a nikdy nebyl. Seber rozum, člověče, a věř mi!

— Říkáš, že je ta puška prázdná?

— Samozřejmě, že je prázdná. Myslíš, že jsem blázen? Když na to půjdeme takhle, nebudeme se muset dopustit žádného násilí. Žádné přitěžující okolnosti, nikomu neublížíme. Něco mi napovídá, že každý změní své chování, když se na něj zamíří zbraní. Nemáme v úmyslu tomu hajzlovi nijak ublížit, chceme jen svoje prachy. Když nezahodíš tu pálku, může se ti stát, že se neudržíš a rozmlátíš mu s ní palici. Potom žádný prachy už nikdy neuvidíme a čeká nás Scrubs. Pořádně ho postrašíme a až mu ukážeme tohle, pohrával si se svou bouchačkou, která se teď zdála jako nějaká dojemná hračka, — vykadí nám hromadu peněz.

Musel jsem uznat, že Garyho plán byl schůdnější. Zastrašit Whitwortha bylo lepší, než ho zmlátit. Kdybychom toho hajzla seřezali, pravděpodobně by dal dohromady partu, aby se nám pomstila. Jestliže ho postrašíme, z téhle bouchačky se určitě podělá a uvědomí si, že jsme na něj nezapomněli. Víme, že není nabitá, ale on ne. Kdo by v takové situaci riskoval?

Whitworthův byt se nacházel u Queensbridge Road, v přízemí dvoupodlažního řadového domku, který byl součástí malého komplexu z šedesátých let a byl ve státním vlastnictví. Když jsme zaparkovali pár yardů od jeho vstupu, bylo už šero, ale ještě ne úplná tma. Rozhodoval jsem se, zda si mám přes hlavu navléci punčochu, ale nakonec jsem usoudil, že ne. Gary také žádnou masku neměl a kromě toho jsme chtěli, aby Tony Whitworth poznal, koho proti sobě má. Když jsme vystupovali z auta, tak jsem schoval pálku pod svůj dlouhý plášť.

— Zmáčkni ten podělanej zvonek, pobídl mě Gary.

Stiskl jsem tlačítko zvonku.

V předsíni se rozsvítilo světlo a jeho paprsky pronikaly skrz okénko v horní části dveří. Gary schoval ruku do kabátu. Dveře se otevřely a v nich se objevil asi osmiletý chlapec oblečený v dresu Arsenalu a ostražitě se před nás postavil.

— Je Tony doma? zeptal se Gary.

S tímhle jsem ovšem nepočítal. Abych si ospravedlnil to, co jsme se mu chystali provést, představoval jsem si ho jako komiksovou postavu vystřiženou podle šablony velkohubého pasáka nebo veksláka. Nikdy mě nenapadlo vidět ho jako skutečnou osobu, navíc s dětmi nebo s lidmi, kterým na něm záleží nebo ho dokonce milují. Pokusil jsem se dát Garymu znamení, že teď na to není vhodný okamžik ani místo, ale hošík mezitím zmizel zpátky v domě a ve dveřích ho v okamžení vystřídal Whitworth. Měl na sobě bílé tričko a džíny a na tváři mu hrál úsměv.

— Pánové, začal zeširoka. — Rád vás vidím. Něco pro vás mám, když… v tom ustal uprostřed věty, zornice jeho očí se rozšířily a všechna barva jako by se z nich vytratila. Část jeho obličeje se zkroutila tak, že to vypadalo, jako by utrpěl nějaký druh mrtvice.

Gary vyndal bouchačku a namířil ji přímo na něj.

— To ne! Pro Boha všemohoucího! Mám to, co chcete, Gary, to se vám právě pokouším říct… Jocku…

— Gary, začal jsem, ale on mě vůbec nevnímal.

— A my máme to, cos chtěl ty, hajzle! vyštěkl na Whitwortha, když stisknul spoušť.

Padl mohutný výstřel a zdálo se, jakoby Whitworth zmizel v domě. Na okamžik to vypadalo jako nějaká divadelní iluze, jako by vlastně nikdy neexistoval. Na okamžik jsem si pomyslel, že jsem se stal obětí zinscenovaného představení mezi Garym a Tonym Whitworthem. Potom jsem nahlédl do předsíně, Začal jsem se tomu dokonce smát. Leželo tam zmítající se tělo Tonyho Whitwortha. To, co bývalo kdysi jeho tváří, byla teď rozsekaná a rozdrcená směs krve a šedavé hmoty.

Pak už si nepamatuji nic až do té doby, kdy jsem se ocitl ve voze, který uháněl po Balls Pond Road. Potom si pamatuji, že jsme přestoupili do dalšího vozu a namířili si to směrem ke Stoke Newington. Gary se začal smát a řečnit a přitom stále více šlapal na plyn. — Vlděls tu rozšmelcovanou palici toho hajzla?

Cítil jsem se jako v heroinovém rauši.

— Tak viděl? zeptal se a potom mi zatřásl zápěstím. — Jocku, fakt mě to moc mrzí, kámo, že jsem tě do toho zatáh. Sám bych to nebyl schopen udělat. Musel jsem to udělat, Jocku, musel jsem toho hajzla vyřídit. Když jsem byl ve Scrubs, však víš, dozvěděl jsem se na něj všechno. Celou dobu se na nás věšel, motal se kolem Marge a okázale se oháněl svejma penězma. Marge se zhroutila, Jocku, a vyprávěla mi celej ten odpornej příběh. Já jí to samozřejmě nezazlívám, Jocku, nemůže za to, byla to moje chyba, že jsem to dopustil. I když jsem byl pořád nablízku, každá švorcová ženská, která je zavřená doma se svým starým chlapem, se občas pokusí nechat se sbalit nějakým mizerou, kterej do ní bude cpát prachy. Ta děvka zrovna tak zkazila malou Lízu, Jocku. Nechala ji, aby mu byla po vůli, chápeš, co tady říkám, Jocku? Jo? Musel bys udělat totéž, Jocku, a jestli mi chceš říct, že ne, tak jsi lhář. Kdyby šlo o tvoje vlastní dítě, musel bys to udělat taky. Ty peníze ti seženu během jednoho dne, Jocku, přísahám, kámo, věř mi, všechno ti vynahradím. Nemohl jsem udělat nic jiného, Jocku, celou dobu mě to zevnitř sžíralo. Pokoušel jsem se to ignorovat. — To je také důvod, proč jsem chtěl s Whithworthem pracovat, abych mohl sledovat jeho poštu a hledat způsob, jak si to s ním vyřídit. Přemýšlel jsem o tom, že sáhnu po některém z jeho dětí, aby to bylo oko za oko, a o spoustě jiných hovadin. Něco takového jsem ovšem udělat nemohl, Jocku, nemoh bych něco udělat malýmu dítěti, to bych pak nebyl o nic lepší než ta prašivá bestie, taková špína…

— Hmm…

— Promiň, že jsem tě do téhle šlamastyky zatáhnul, Jocku, ale jakmile ti přijde ta habaďůra s Whitworthem na jazyk, už se toho nezbavíš. Musíš mi to odpustit, jo? Vem si, co všechno je v sázce, člověče, ale musíš uznat — především přátelství. Byls jako můj stín, to si uvědom. Pokoušel jsem se vysílat ti vlny emocí, ale ty ne, tys je nedokázal zachytit. Musel jsem tě uvrtat do téhle hry, víš? Bylo v tom to, cos potřeboval mít, kamarádi, partneři.

Dorazili jsme zpátky ke mně. Můj osamělý byt se stal ještě osamělejším, když jsme v něm stanuli my dva. Posadil jsem se na pohovku a Gary si sednul na židli přímo proti mně. Pustil jsem rádio. Navzdory tomu, že od doby, kdy si odnesla své věci, už uplynuly dlouhé měsíce, její stopy tu stále setrvávaly — rukavičky, šátek, plakát, který koupila a nalepila na zeď, a také ty matrjošky, které jsme dostali v Covent Garden. Přítomnost těchto předmětů se vždy zintenzívnila na pozadí stresových období. Nyní už to však bylo překonáno. Gary a já jsme seděli, popíjeli čistou vodku a čekali na zprávy.

Po chvilce se Gary zvedl a odešel na malou. Když se vrátil, měl s sebou zbraň. Potom se znovu posadil na židli naproti mně. Začal jezdit prsty podél hlavně. Když promluvil, jeho hlas měl divnou barvu, zněl vzdáleně a jakoby jeho zdroj byl mimo Garyho tělo.

— Viděls ten jeho obličej, Jocku?

— Tady už končí sranda, hrome, ty zasranej stupidní idiote! zasyčel jsem a hněv ve mně konečně překonal strach.

— Jo. Ale ten jeho obličej, Jocku. Ten blbej podlejzavej obličej. Je to pravda, Jocku, lidi se rázem změní, když na ně namíříš zbraň.

Dívá se na mě. Namíří zbraň.

— Neblbni… kašli na toho chlapa… kašli…

Nemohu dýchat, cítím, jak se ve mně třesou všechny kosti od chodidel výš, celé moje tělo se třese v nepravidelném hrůzyplném rytmu.

— Ano, říká, lidi se mění, když na ně namíříš zbraň.

Hlaveň stále míří na mě. Znovu ji nabil, poté, co z ní vystřelil. Vím to.

— Slyšel jsem, že sis to rozdával s mojí starou, zatímco já jsem byl za katrem, kámo, říká jemně a laskavě.

Chci se pokusit něco říci, pokusit se to vysvětlit, hájit se, ale hlas se mi suchem zadrhne v hrdle v okamžiku, kdy jeho prst mačká spoušť.

EUROBRAK

Byl jsem proti všemu a proti všem. Nechtěl jsem mít kolem sebe lidi. Tato averze však nebyla žádnou chorobnou úzkostí, ale spíš pokročilým stavem psychické zranitelnosti a neschopnosti přizpůsobit se společnosti. Ačkoliv okupovala většinu mého přeplněného mozku, snažil jsem se bojovat o to, abych ve svém lhostejném životě dokázal nastolit nějaký řád.

Pro ostatní byl Amsterodam magickým místem. Bylo krásné jaro a mladí lidé si užívali všech lákadel tohoto města, které přímo ztělesňovalo svobodu. Pro mě však neznamenalo nic než nudu, hromadu zašlých stínů. Byl jsem odpuzován jasným slunečním svitem a zřídkakdy jsem se odhodlal vyrazit ven před setměním. V průběhu dne jsem v televizi sledoval anglické a holandské pořady a kouřil při tom mraky marjánky. Rab nebyl příliš horlivým hostitelem. Bez jakéhokoliv náznaku pocitu trapnosti mi sdělil, že se mu v Amsterodamu říká „Robbie“.

Vztah Raba-Robbieho ke mně se změnil jednoho dne, kdy mě spatřil, jak se v jeho nejlepším pokoji povaluji na gauči, který jsem si tam přetáhl, a v poklidu nasávám vzdušný kyslík. Plameny v jeho očích vyjadřovaly dost jasně nevoli. Všiml jsem si, jak mu poškubávají svaly při potlačování zlosti z toho, že on se vrací domů upocený, špinavý a urvaný těžkou fyzickou prací, zatímco já si v opojení polehávám na pohodlné lenošce, v ruce všudypřítomného jointa.

Byl jsem mu na obtíž. Byl jsem tu teprve čtrnáct dní a tři týdny jsem byl bez drog. Fyzické příznaky závislostí už zmizely. Když bez drog vydržíte alespoň měsíc, máte už reálnou naději se z toho dostat. Samozřejmě jsem cítil, že nastal čas najít si vlastní flek. Mé přátelství s Rabem (teď už Robbiem) nemělo šanci na přežití, protože se stalo jednostranným, jak jsem si ho přizpůsobil k obrazu svému. Smutnější však bylo to, že mi to bylo úplně jedno.

Jednoho večera, asi tak po čtrnáctí dnech mého pobytu, se zdálo, že už toho má tak akorát. — Kdy už si konečně začneš hledat džob, vole? zeptal se se svou obvyklou strojenou lhostejností.

— Už se stalo, brácho. Včera jsem se tak trochu rozhlížel po okolí a zkoušel si zařídit pár věcí. To, co jsem řekl, byla lež jako věž. Tuhle hru jsme hráli oba — nucená zdvořilost s podtextem vzájemných rozporů.

Nastoupil jsem podle Rabova-Robbieho pomačkaného plánu Amsterodamu na tramvaj číslo 17 a rozjel se do západního sektoru centra města. V takových místech, jako bylo tohle, se nic neděje. Nazývají to tu Slotter Vaart — všude vás obklopují budovy ze škvárových tvárnic a betonu, všehovšudy je tu jeden bar, jeden obchoďák a jeden čínský restaurant. Takové místo by se bylo mohlo nacházet kdekoliv. Člověk ale potřebuje takové městské centrum, jaké by mu dávalo pocit jedinečnosti. To jsem klidně mohl zůstat ve Wester Hailes nebo v Kingsmead, v místech, která jsem opustil, aby mi sešla z mysli. Byl to začarovaný kruh. I ta popelnice, která se krčila před chudým obchodem s umělými drahokamy, mi přišla stejná jako jakákoliv jiná a bývala by mohla klidně sloužit v kterémkoliv městě.

Z hloubi duše jsem nenáviděl, když mě nějací neznámí lidé oslovovali. Amsterodam není právě nejlepším místem, trpíte-li takovýmto odporem. Dokud jsem se neocitl na Damraku, nikdo mě neobtěžoval. Udělal jsem však tu chybu, že jsem se rozhlížel kolem sebe, a tak na sebe upozornil.

— Francouz? Američan? Angličan? začal se mě ptát hošík s arabským kukučem.

— Táhni! zasyčel jsem.

Ještě poté, co jsem od něho odešel pryč a vešel do anglického knihkupectví, slyšel jsem jeho hlas, jak odříkával seznam drog. — Hašiš, heroin, kokain, extáze…

V době, kdy jsem měl v úmyslu relaxovat při prohlížení knih, dostal jsem se najednou do vnitřního boje o to, zda nějakou ukrást či neukrást. Rozhodl jsem se, že ne, a tak jsem musel rychle opustit krám, protože nutkání začínalo být nesnesitelné. Byl jsem sám se sebou spokojen. Přešel jsem přes náměstí Dam a došel do čtvrti červených luceren. V jedné vedlejší uličce, kus od kanálu a blízko výloh, ve kterých se vystavovaly na odiv kurvy, mě za chůze oslovil jakýsi chlap. Rychle jsem se rozhodl, že pokusí-li se mě jakkoliv kontaktovat, nasadím mu kravatu a uškrtím ho. S vražedným úmyslem jsem se mu zaměřil na ohryzek a do tváře se mi vedral škleb, jak jsem ho před sebou viděl bezbranného. Před očima se mi honily zlé předtuchy.

— Nevíš, kolik je hodin? zeptal se bázlivě.

Stroze jsem zavrtěl hlavou a s uspokojením ho minul. Přitom jsem pozoroval, jak se zaklonil, abych ho nepovalil na chodník. V ulici Warmoesstraat už to tak snadné nebylo. Skupiny mladíků mezi sebou vedly potyčky — fandové Ajaxu a Salzburku. Pohár UEFA. Samozřejmě. Tuhle pranici a řev jsem nemohl zvládnout. Takovouhle melu a hluk jsem nenáviděl ještě víc než hrozbu násilí. Zvolil jsem cestu nejmenšího odporu, zabočil do vedlejší uličky a zapadl do omšelého baru.

Bylo to tiché a klidné útočiště. Kromě muže tmavé pleti se žlutými zuby (mimochodem, takhle žluté zuby jsem ještě nikdy neviděl), který byl v zajetí hracího automatu, tu jedinými přítomnými byli barman a jedna žena, která seděla na barové stoličce. Popíjeli spolu láhev tequily a podle jejich veselého a důvěrného chování bylo možno usuzovat, že jejich vztah bude asi něčím vážnějším než vztahem hosta a hostitele.

Barman té ženě právě naléval dalšího panáka a z jejich nasládlého koketování se dalo usuzovat na lehkou podnapilost. Barmanovi chvíli trvalo, než mě zpozoroval. Zato ženu moje přítomnost upoutala okamžitě. Barmanova reakce se omezila na nejisté pokrčení rameny, čímž mi dal najevo, že ho nezajímám. Také bylo zřejmé, že jsem tam byl na obtíž.

Za jiných okolností bych se byl tímto přijetím cítil dotčen a zvýšil bych hlas a ještě za dalších bych byl udělal ještě něco víc. V tomto okamžiku jsem však byl z pochopitelných důvodů docela rád, že si mě nikdo nevšímá. Také jsem z toho nabyl dojmu, že jsem byl ještě méně nápadný, než jsem doufal. Bylo mi všechno jedno.

Objednal jsem si Heinekena. Žena měla v úmyslu mě zapojit do společného rozhovoru a já jsem měl v úmyslu se jakémukoliv kontaktu vyhnout. S těmito lidmi jsem si neměl co říci.

— Odkuď ses tu vzal, s takovýmhle přízvukem? smála se a její rentgenový pohled mě prosvěcoval skrz naskrz. Když se její oči střetly s mými, snažil jsem se tvářit jako někdo, kdo nestojí o nabízené přátelství, a hledal jsem možnost, jak z té situace uniknout. Příliš se mi to nedařilo.

Pousmál jsem se. — Ze Skotska.

— Fakt? A odkuď přesně? Z Glasgowa? Z Edinburghu?

— Tak nějak odevšad, odpověděl jsem mírně a znuděně.

Záleželo snad na tom, ve kterých pitomých městech té nudné, špinavé a malé země jsem vyrůstal, která jsem prolezl a ze kterých jsem sem nakonec přitáhl?

Samozřejmě se tomu smála, ale také vypadala zamyšleně, jako kdybych řekl něco obzvlášt závažného. — Odevšaď, dumala. — Zrovna jako já. Odevšad. Pak se mi představila jako Chrissie. Ten člověk, který byl její přítel anebo měl v úmyslu se jím stát, se jmenoval Richard.

Než jsem se k němu stačil otočit, uviděl jsem v barovém zrcadle, jak na mě udělal urážlivý posunek Potom mi pokynul kachním pohybem hlavy, který následovalo syčivé „nazdar“, a pokradmu se probíral ve vousech, které mu vyrůstaly z neštovicemi poďobané tváře a které, jak se zdálo, spíše zdůrazňovaly než skrývaly měsíční krajinu, ze které povstávaly.

Chrissie mluvila neuspořádaně a zeširoka, sdělovala mi své názory na svět a doplňovala je zážitky, které si vybavovala.

Je mým zvykem prohlížet si paže lidí, když je mají odhalené. Chrissiiny byly pokryté zhojenými šrámy, takovými, jaké po sobě zanechávají ošklivé jizvy. Byly to zaručeně řezné rány a soudě podle jejich hloubky a rozmístění se jednalo spíše o následky sebepoškozování v souvislosti s prožitými frustracemi než o vážný sebevražedný úmysl. Její výraz se zdál být uvolněný a živý, ale její oči byly vodové a zamlžené a vypovídaly o duševním traumatu. Mohl jsem v ní číst jako v nějakém atlasu hrozných zážitků, které jsem rozhodně netoužil poznat — narkomanie, duševní zhroucení, drogová psychóza a sexuální zneužívání. Viděl jsem v Chrissie kohosi, kdo se nevyzná ani v sobě, ani v okolním světě a pokouší se utéct a prošukat do lepších časů, aniž by se snažil vyřešit svůj problém. Ve stavech, ve kterých se Chrissie nacházela, jsem ani já nebyl zelenáč. Zdálo se, že na takovéto zážitky nebyla stavěná a také že se snažila si je co možná nejhlouběji prožít.

V první chvíli se zdálo, že jejími problémy jsou pití a Richard, a obojí že ji přitahuje. Potom jsem však shledal, že je značně odpudivá. Její tělo bylo obaleno solidní vrstvou špeku, hlavně kolem břicha, stehen a beder. Jediná věc, která kontrastovala s jejím středním věkem, byly její až příliš mladické šaty, které těsně obepínaly její masitou postavu.

Její tvarohovitý obličej se na mě flirtovně kroutil a mně se z té ženy začal trochu zvedat žaludek. Hotova roztéci se, snažila se bez jakékoliv sebekontroly vyzařovat sexuální magnetizmus, který z ní už dávno vyprchal, a neuvědomovala si, do jaké ji to staví estrádní a komické polohy.

O to neočekávanější byl pro mě potom silný pocit, mající původ v přesně neurčené oblasti za mými genitáliemi, že by se tato osoba, co ve mně prve vyvolala takový odpor, mohla stát mojí milenkou.

Jak k tomu mohlo dojít? Možná to byla moje přirozená zvrhlost, nebo snad Chrissie byla tím zvláštním mystériem, ve kterém se odpudivost snoubí s přitažlivostí? Také jsem možná obdivoval její tvrdošíjný postoj, kdy si odmítala přiznat, jak se její možnosti nemilosrdně vytrácejí. Začala jednat jako proměněná, působila vyzývavě a přitažlivě, všechno ostatní jako by odhodila za hlavu, jakkoli šeredně při tom vypadala. Začal jsem pociťovat neodolatelné nutkání, jaké občas mívám v kontaktu s takovými lidmi, zatřást s ní a říci jí od plic do očí pravdu bez obalu: Jseš jenom zbytečnej a hnusnej kus flákoty. Tvůj život byl ubohej a ohavnej tak, že už to ani nemohlo bejt horší. Přestaň si už kurva lhát do kapsy!

Byly to opravdu hromady protichůdných pocitů, na jedné straně jsem někým pohrdal a na druhé straně jsem plánoval tu samou osobu svést. Netrvalo to ani dlouho, když jsem si s hrůzou a studem uvědomil, že si ty pocity vlastně ani tak neodporují. Jen jsem v tu chvíli uvažoval nad tím, zda se mnou Chrissie doopravdy flirtuje nebo zkouší Richardovu trpělivost. Utěšoval jsem se, že ani ona přesně neví, co dělá.

— Zejtra jdeme na pláž. Musíš jít taky, prohodila.

— To by bylo fajn, odvětil jsem a nešetrně jsem se usmál tomu, jak se Richardovi začala z tváře vytrácet barva.

— Já musím pracovat… zakoktal nervózně.

— Jak chceš, když s náma nepůjdeš, tak jdeme sami! uculila se jako malá holčička způsobem, jaký je typický pro kurvy, jednou z nichž také jistě někdy musela být, když ještě vypadala lépe.

Bylo to jasné.

Než Richard, který byl stále nervóznější, zavřel bar, popíjeli jsme a vykládali si. Potom jsme odešli do jednoho nočního lokálu dát si ještě trochu trávy. Schůzka byla ujednána — na příští den jsem měl tedy vyměnit svůj noční život za rozpustilé dovádění na mořském pobřeží ve společnosti Chrissie a Richarda.

Když nás druhý den Richard odvážel na pláž, vypadal velmi strhaně. Bavil jsem se tím, jak mu při řízení bělely na volantu klouby na rukou, zatímco Chrissie se ke mně nakláněla ze sedadla spolujezdce a lehce přihlouple se mnou z legrace flirtovala. Každý špatný žert či laciná anekdota, která mi ledabyle vyklouzla z úst, byla přivítána bouřlivou salvou Chrissiina smíchu. Richard setrvával v napjatém mlčení. Cítil jsem, jak jeho nenávist vůči mně stupňovitě vzrůstá, cloumá jím, ztěžuje mu dech a prostupuje jeho mysl. Připadal jsem si jako zlobivé dítě, které přidává hlasitost na televizním ovladači, aby podráždilo dospělého.

Richard mi nevědomky připravil akt pomsty tím, že pustil kazetu Carpenters. Když si spolu s Chrissie začali s kazetou prozpěvovat, musel jsem se kroutit odporem. — Je jí věčná škoda, tý Karen Carpenter, řekla Chrissie obřadně. Richard přikývl v chmurném souhlasu. — Hrozný, viď, Euane? Chtěla mě zapojit do jejich prapodivného smutečního festivalu za mrtvou popovou hvězdu.

Pobaveně a vesele jsem se na ni usmál. — Těžko říct. Na světě je tolik lidí, který nemají co jíst, tak proč bych se měl trápit kvůli nějaký podělaný privilegovaný Jenkijce, která měla co dělat, aby uzvedla lžíci přeplněnou žvancem do huby?

Nastalo hrobové ticho. Nakonec jej Chrissie přerušila, — Ty jseš tak protivnej a cynickej, Euane! Richard jí o překot přitakával, neschopen skrýt radost z toho, jak jsem šlápl vedle. Pak si začal dokonce prozpěvovat s písničkou Top of the World. Nato si začali s Chrissie povídat holandsky a smát se.

Toto dočasné vyloučení se mě nijak nedotklo, naopak mě jejich reakce upřímně potěšila. Richard zkrátka nebyl schopen porozumět takové povaze, jakou měla ona. Pochopil jsem, že jí odpornost a cynizmus imponuje, protože se začala tvářit jako agent pomsty. Tím mi hodila rukavici. Čas od času se bavila Richardovou podlézavou úslužností a vypadalo to jako při nějaké prázdninové zábavě, nikoliv tak, že by ho brala jako někoho, s kým je natrvalo. Bylo to mdle nasládlé a nudné. Když se pokoušela být takovou, jakou si z hloubi duše přála být, nedostávala od něj šanci — nedopřál jí to uspokojení, že by se v jejich vztahu pokusil udělat nějaký rázný zásah. Zatímco Chrissie neustále udržovala napětí, Richard ponechával jejímu ješitnému chování naprosto volný průběh.

Leželi jsme na pláži. Potom jsme si házeli míčem. Byli jsme jako karikatury lidí, kteří se takto na plážích běžně chovají. Byl jsem tou scénou a vedrem už znechucen a odešel jsem si lehnout do stínu. Richard čile pobíhal sem a tam, byl opálený a v plavkách vypadal sportovně, i když měl trošku vypouklé bříško. Chrissie působila trapně oplácaně.

Když Chrissie odešla pro zmrzlinu, zanechala mě s Richardem poprvé o samotě. Byl jsem trošku nervózní.

— Je úžasná, viď? pravil s nadšením.

Úporně jsem se usmál.

— Chrissie mi přivál osud.

— Hm, dal jsem najevo, že rozumím. K tomu už jsem také dospěl.

— Nejdřív jsem si myslel, že se k sobě nehodíme, ale pak jsem si v tom udělal jasno. Znám ji už dlouho. Někdy mám pocit, že potřebuje, aby ji někdo chránil před ní samou.

— Tohle je na mě trošku strojený, Richarde.

— Ty víš, co mám na mysli. Akorát uhejbáš.

Ucítil jsem, jak se mi nevrlostí samovolně zkrabatil spodní ret. To byla dětinská a falešná odezva někoho, komu nebylo doopravdy ukřivděno, ale kdo předstírá, že se tak stalo, aby mohl následně ospravedlnit případnou agresi vůči druhé straně nebo od ní vylákat omluvu. Byla to má druhá přirozenost. Těšilo mě, že se mi v něm podařilo vzbudit pocit, že má navrch — s pocitem převahy mu snadno naroste hřebínek a stane se neopatrným. Čekal jsem na svůj okamžik, na chvíli, kdy mu budu moci zasadit osudnou ránu. Nezdálo se mi, že je těžké ho zasáhnout. Všechno to, co je mezi mnou a ním, je také mezi mnou a Chrissie v tom smyslu, že ona se stane bitevním polem našeho souboje. Zárodky naší vzájemné antipatie ležely od našeho prvního setkám v teple inkubátoru našeho pokračujícího kontaktu. V nečekaně krátkém čase se měly vylíhnout v nenávist v plné kráse.

Richard své netaktní poznámky ani v nejmenším nelitoval, naopak pokračoval plnou silou v útoku a bral si mě za terč své nenávisti. — My Holanďani jsme museli odcházet do Jižní Afriky, protože vy Briti jste nás utiskovali. Strkali jste nás do koncentráků. Lidi, který vynalezli koncentráky, jste byli vy — ne nacisti. Vymysleli jste je zrovna tak jako genocidu. S Maorama na Novým Zélandě jste v tomhle směru byli daleko vynalézavější, než byl Hitler s Židama. Nikdy vám neodpustím to, co nám pak v Jižní Africe dělali Búrové. V žádným případě. Nikdy. Vy Briti nosíte ve svejch srdcích nenávist, která je proměňuje v kameny. Násilí plodí násilí, to není řešení.

Ucítil jsem, jak ve mně vzrůstá vztek. Skoro jsem měl chuť se mu pokusit vysvětlit, že jsem Skot, a tedy nikoliv Brit, a že Skotsko je poslední utlačovanou kolonií britského impéria. Ve skutečnosti jsem tomu však nevěřil, protože Skoti se sami nechávají utlačovat od Britů, kteří u nich pohříchu nevyvolávají dostatek pocitů, jako jsou nenávist, strach, podlézavost, pohrdání a závislost. Kromě toho jsem si nedokázal vybavit dostatečný argument, který by vhodně vystihoval jejich imbecilní královnu.

— Netroufám si tvrdit, že bych nějak zvlášť viděl do politiky, Richarde, ale tvůj výklad mi přijde klukovsky zaujatej. Vstal jsem a usmál se na Chrissie, která přicházela s kartonem zmrzliny Háagen-Dazs se šlehačkou.

— A víš ty, kdo vlastně jseš? začala mě škádlit. Když byla pro zmrzlinu, evidentně jí do hlavy vlezlo nějaké téma. Teď si chtěla svá pozorování vyzkoušet na nás. Pokrčil jsem rameny. — Jen se na něj podívejte, na pana Dokonalýho! Všude byl, všechno zná. Jseš přesně jako Richard a já, jenom se poflakovat. Kam žes to říkal, že máš příště namířeno?

— Ibiza, řekl jsem, nebo Rimini.

— A co takhle extázi, aby tu bylo líp? navrhla.

— Takhle už je tu dobře, odmítl jsem. — A je to jistější než s nějakým povzbuzovákem.

— Když myslíš, pronesla zklamaně. Ty jseš Eurobrak, Euane. Zrovna tak jako my. Sem se naplavuje všechna špína. Přístav Amsterodam. Popelnice na Eurobrak.

Usmál jsem se a otevřel dalšího Heinekena z Richardova chladicího boxu. — Tak na tohle si musíme připít. Na Eurobrak! Pokynul jsem k přípitku.

Chrissie si se mnou nadšeně přiťukla. Richard se k nám neochotně přidal.

Zatímco Richard byl čistokrevný Holanďan, Chrissie bylo podle přízvuku těžké někam zařadit. Občas z ní zazněla liverpoolská strojenost, která by poukazovala na smíšený původ ze středních společenských vrstev Anglie a Francie, avšak byl jsem si jistý, že je to jenom její póza. Nebyl však žádný způsob, jak se jí zeptat, odkud pochází, protože by její odpověď tak jako tak zněla „odevšad“.

Večer jsme se vrátili do Richardova podniku, kde jsem si všiml, že Richardova tvář odráží stále větší obavy. V baru se nás snažil udolat pitím, což byl jeho poslední zoufalý pokus dělat, že se nic neděje. Jeho tvář nesla uštvaný výraz. Šel jsem s Chrissie domů.

— Jsem hrozně utahaná, řekla a přitom zívla. — To ten mořskej vzduch. Doprovodíš mě domu, viď, Euane?

— Ty na mě nepočkáš, až budu mít po šichtě? zoufale zaprosil Richard.

— Ale Richarde, jsem fakt šíleně unavená. Neměj o mě strach. Euane, viď, že bys mě doprovodil?

— Kde bydlíš? zeptal se mě Richard, aby získal o situaci alespoň maličký přehled.

Zarazil jsem ho zvednutím dlaně a obrátil se zpátky ke Chrissie. — To bude to nejmenší, co pro tebe budu moct udělat po tom, jakej nádhernej den jste mi dneska s Richardem připravili. A kromě toho, už bych se taky nejradši viděl v posteli, pokračoval jsem medově hlubokým hlasem, který dobře ladil s mým umdlelým a trošku podlým úsměvem.

Chrissie přejela Richardovi po tváři. — Zavolej mi zejtra, miláčku, řekla a prohlížela si ho starostlivým pohledem matky, která konejší své mrzuté děcko.

— Dobrou noc, Richarde, usmál jsem se, když jsme odcházeli. Podržel jsem Chrissie dveře a když odcházela, obrátil jsem se opět k tomu zmučenému bláznovi za barovým pultem, mrkl jsem, zvedl obočí a dodal: — A sladké sny.

Kráčeli jsme čtvrtí červených luceren, podél kanálů Voorburg a Achterburg, a radovali se z čerstvého vzduchu a ruchu kolem. — Richard se ke mně chová neskutečně majetnicky, nahlas zauvažovala Chrissie, je jako vězeňská koule.

— Přesto si ale myslím, že má srdce na svým místě, řekl jsem.

Tiše jsme šli směrem k Centraal Station, kousek za stadion Ajaxu, kde měla Chrissie původně nasednout na svoji tramvaj. Rozhodl jsem se, že čas pro provedení mých záměrů dozrál. Obrátil jsem se k ní a řekl: — Chrissie, chtěl bych s tebou strávit noc.

Obrátila se ke mně s očima napůl zavřenýma a mírně našpulenými rty. — To jsem si mohla myslet, odpověděla samolibě. Byla to od ní neuvěřitelná domýšlivost.

Na mostu přes achterburgský kanál stál dealer a zpozoroval nás. V očekávání dobrého obchodu na nás ve vhodném okamžiku syknul: — Extáze, dobrá na sex! Chrissie pozvedla obočí a zastavila se, ale já jsem ji táhl dál. Lidé říkají, že éčko je fajn pro povzbuzení potence, ale mně se po něm chce hlavně tancovat, a kromě toho jsou moje gonády už delší dobu naběhlé jako balóny. Poslední věc, kterou jsem potřeboval, byla afrodiziaka. Neměl jsem zapotřebí na Chrissie ulítávat. Potřeboval jsem si zašukat — jednoduché jak facka. Narkomani často mívají velké absence sexu, které se pak ozývají a žádají si zjednání nápravy. Je to pak jako svědění, které je třeba podrbat. Byl jsem už unavený nekonečnou masturbací v Rabově-Robbieho obýváku, kde se mísil zatuchlý pach mého semene a hašišového dýmu.

Chrissie sdílela byt s nervózní, avšak hezkou spolubydlící jménem Margriet, která si kousala nehty, hovořila rychlou holandštinou a pomalejší angličtinou. Chvilku jsme si povídali a potom jsem odešel s Chrissie do postele do jejího pokoje vymalovaného pastelovými barvami.

Začal jsem ji líbat a objímat a v myšlenkách jsem byl stále u Richarda. Nechtěl jsem žádnou milostnou předehru. Nechtěl jsem se „milovat“, alespoň ne s touto ženou. Chtěl jsem ji akorát ošukat, a to hned. To objímání bylo vlastně jenom kvůli Richardovi — pomyslel jsem si, že čas, který tam trávím, je vlastně perfektně zužitkován. Pokud jí to udělám dobře, budu ji mít pod kontrolou a pěkně Richardovi ztrpčím život.

— Prcej mě… škemrala. Stáhl jsem pokrývku, a když jsem zahlédl její vaginu, bezděčně jsem sebou škubnul. Vypadala hrozně, byla rudá a zjizvená. Chrissie upadla do rozpaků a začala tiše vysvětlovat: — Hrály jsme s jednou kamarádkou takový hry… s pivníma flaškama. Jednou se nám to všechno nějak vymklo z rukou. Hrozně mě to štve… Pak si přejela po rozkroku. — Euane, udělej mi to do zadečku, to mám děsně ráda! Mám tady gel. Natáhla se k nočnímu stolku a vytáhla z jeho zásuvky skleničku lubrikačního gelu. Nejprve jím začala potírat mého ztopořeného ptáka. — Že mi to uděláš do zadečku, Euane? Budeme se milovat jako zvířata. Budeme jako Eurobrak, pamatuješ? Potom si začala nanášet gel na prdelku. Začala ve žlábku mezi hýžděmi, potom pokračovala až do díry. Když skončila, prstem jsem zkontroloval její dílo. Vlastní anál mi nijak nevadí, ale výkalů se nemůžu ani dotknout. Řiť měla čistou a taky hezčí než kundu. To bude lepší šoust než ta její vytahaná, zjizvená píča. Lesbický hrátky. Do hajzlu s nima! Bylo to s Margriet? Určitě ne! Kromě estetické stránky jsem také pociťoval obavy z kastrace — představoval jsem si její frndu plnou střepů. Raději jsem nastoupil na její prdelku.

Zaručeně to už předtím dělala, a to mnohokrát, pomyslel jsem si, když jsem do ní vstoupil. Jak se to nehezké tělo ke mně přiklonilo, chytil jsem rukama obě půlky hýždí. V myšlenkách na Richarda jsem jí zašeptal — Myslím, že potřebuješ ochránit před sebou samou. Pak jsem zahlédl v nástěnném zrcadle odraz své tváře, pokroucené — směšné a hnusné — a trochu se vyděsil. Zanedlouho se Chrissie, která si třela svoji pošramocenou píču, udělala, a když jsem se jí vystříkal do zadku, její tukové faldy se vlnily sem a tam.

Po tom sexu jsem jí měl opravdu dost. Musel jsem vynaložit velké úsilí, abych vedle ní vůbec mohl ležet. Zmáhala mě žaludeční nevolnost. V okamžiku, kdy jsem se snažil od ní odvrátit, přitáhla si mě ochablými pažemi na svá prsa. Jak jsem tak na nich ležel, poléval mě studený pot, sám sobě jsem se hnusil a mačkal jsem pod sebou její kozy, které byly vzhledem k robustní stavbě jejího těla překvapivě malé.

Následující týdny jsme pokračovali v šukání, pokaždé na stejný způsob. Richardova zatrpklost vůči mně rostla přímo úměrně s množstvím našich sexuálních styků a ačkoliv jsem s Chrissie souhlasil, že budeme o našem vztahu mlčet, bylo to víceméně veřejné tajemství. Za jiných okolností bych si vyžádal vyjasnění mé role v jejím životě. Časem jsem se chtěl samozřejmě ze vztahu s Chrissie vyvléci. Abych to mohl jednou udělat, usoudil jsem, že bude vhodné Richarda a Chrissie udržet pohromadě. Zvláštní věc byla, že neměli širší základnu přátel, pouze pří ležitostné známosti, jako byl třeba Cyrus, chlapík, který v Richardově baru hrál na automatu. S touto skutečností na mysli jsem neměl ani v nejmenším zájem je od sebe odcizit. Kdyby k tomu však přece jenom došlo, nešlo by to udělat bez toho, aby Chrissie velice trpěla. Ať kdy udělala jakákoli svinstva, další utrpení si už nezasloužila.

Byl jsem k Chrissie upřímný, a to není jenom zpětný pokus o sebeospravedlnění za to, co se později stalo. Mohu to říci s čistým svědomím a odvolat se na rozhovor, který jsme spolu v tu dobu vedli v jedné kavárně na Utrechtesstraat. Chrissie byla velmi sebevědomá a začala hovořit o tom, že si mě k sobě nastěhuje. To však bylo krajně nevhodné. Řekl jsem po pravdě, že jsem s ní o tom, co k ní cítím, mluvil vždy na rovinu, což si měla dobře uvědomit.

— Nic ode mě nečekej, Chrissie. Já ti nemůžu nic dát. Nemůžu s tebou zůstat. Chci zůstat sám sebou. Nechci se uvázat. Nikdy nebudu tím, co bys chtěla, abych byl. Můžeme bejt přátelé. Můžeme spolu šukat. Ale víc ode mě nechtěj. Víc nemůžu.

— Někdo ti musel hrozně ublížit, řekla, potřásla hlavou a vypustila nad stůl obláček hašišového dýmu. Snažila se své ublížení převést na to, že jsem sám proti sobě, když s ní nechci mít víc, ale dařilo se jí to bídně.

Na tento rozhovor v kavárně si dobře pamatuji, protože nakonec způsobil opak toho, co jsem si přál. Dokonce se proti mně obrátil a vyústil ve více než pouhý problém.

Byla to pravda, ale snad ne úplná. Nemohl jsem zůstat s Chrissie. Takové pocity si nikdy nedokážete představit, pokud se do podobné situace nedostanete. Mnoho věcí se u mě v tu dobu změnilo. Cítil jsem se tělesně i duševně silnější, připravenější se otevřít a odložit svůj nepropustný plášť hořkosti. Potřeboval jsem potkat toho pravého partnera, se kterým bych mohl být.

Přijal jsem místo recepčního — úředníka — dílem portýra, dílem hlídacího psa v jednom malém hotýlku na Damraku. Pracovní doba se vlekla, nebyl tam velký kontakt s lidmi, a tak jsem se díval na televizi nebo si četl a občas pomohl mladým opilým a zfetovaným hotelovým hostům, kteří se zde v průběhu dne potáceli. Také jsem začal navštěvovat kurzy holandštiny.

K veliké radostí Raba-Robbieho jsem se od něho odstěhoval do krásného bytu v domě v blízkosti kanálu Jordaan. Byl to nový dům, vystavěný na místě předchozího, který sesednul do písčité amsterodamské půdy, ale byl postaven ve stejném tradičním slohu jako sousední domy. A ten byt byl dokonce k mání za překvapivě nízkou cenu.

Poté, co jsem se odstěhoval, zdálo se, že Rab-Robbie začal být opět sám sebou. Začal být ke mně zase přátelský, choval se společensky a chtěl, abych s ním občas chodil na skleničku a na čouda. Seznámil mě se svými přáteli, které přede mnou v minulosti bedlivě držel stranou, aby se ode mě, starého feťáka, nezkazili. Byli to většinou typičtí Amsterodamané, kteří byli zkaženi dobou šedesátých let, kouřili mraky hašiše a obávali se jako čert kříže toho, co nazývali „tvrdými drogami“. I když jsem na ně neměl moc času, bylo vždy příjemné se s nimi sejít a také být ve společnosti starého Raba-Robbieho. Jednou v sobotu jsme se pěkně zkouřili v kavárně Floyd a cítili jsme se tak uvolněně, že jsme si začali vykládat karty na stůl.

— Je to skvělý, že ses chytil, vole, řekl. — Kdyžs sem přišel, byls na tom dost bledě.

— Bylo to od tebe senzační, žes mě u sebe nechal, Rabe… Robbie, ale nebyls zrovna nejpozornější hostitel, muselo ze mě ven.

Usmál se. — Máš pravdu, vole. Uznávám, že jsem tě rozhodil ještě víc, nežs byl předtím. Mě to ale taky ničilo, rozumíš mi? Makal jsem celý dny jako šroub a když jsem se vrátil domů, tak jsem tam vždycky našel tuhletu línou nanicovatou děvku, která nedělala nic jinýho, než že do sebe ládovala trávu… vždyť víš, o čem mluvím. Tak co jsem měl sakra dělat?

— Jojo, přiznávám, že jsem se zabejval jenom sám sebou a byl jsem pořádná pijavice.

— Nebyls úplně špatnej, vole, připustil, to se zas musí nechat. — Já byl úplně na hadry. A taky je tu ještě jiná věc, to víš, já jsem typ osamělýho běžce, kterej potřebuje soukromí, chápeš?

— Tomu já rozumím, řekl jsem a nato jsem spolkl hašovou kuličku a olízl se. — Cejtil jsem ty vibrace, kterýs ke mně vysílal.

Rab-Robbie se pousmál a odštípl si z hroudy haše ještě větší kuličku. Byla z nádherně zralého pylu. — Vole, fakt sem se choval jako pitomec. Všecky ty kecy o tom, že sem Robbie. Řikej mi, jakos mi vždycky říkal, kdyžs byl ještě ve Skotsku. Zase Tollcross. Rab. To jsem já. To budu vždycky já. Rab Doran. Tollcross Rebels. T. C. R. To už je nějakej pátek, co, vole?

To byla pěkně zoufalá doba, ale z pohledu domova to vypadalo vždy lépe než mimo něj, a to i když jste hleděli skrz hašišovou clonu. Vžil jsem se do jeho fantazií a pak jsme během dalších jointů vzpomínali, jak jsme vymetali bary a lili do sebe alkohol.

Navzdory znovuobjevenému přátelství s Rabem jsem s ním netrávil mnoho času, což bylo způsobeno hlavně pracovní dobou v mém zaměstnání. Ve dnech, kdy jsem neměl kursy holandštiny, jsem bifloval nebo jsem se před nástupem do hotelu snažil trochu prospat. Jedním z nájemníků, kteří bydleli v našem domě, byla žena, která se jmenovala Valerie. Pomáhala mi s holandštinou, se kterou jsem se seznamoval nárazově a napřeskáčku. Díky mému každodennímu kontaktu s turisty se mi také prudce rozrostla slovní zásoba francouzštiny, španělštiny a němčiny Valerie se stala mou dobrou přítelkyní, co ale bylo ještě významnější, také měla kamarádku Annu, do které jsem se zamiloval.

Nastala pro mě krásná doba. Opustil mě můj cynizmus a život pro mě začal být dobrodružstvím bez hranic. Netřeba podotýkat, že jsem se přestal scházet s Chrissie a Richardem a jen zřídka jsem se vyskytoval ve čtvrti červených luceren. Vzpomínka na ně ve mně vyvolávala pocit těch bezvýchodných a ošklivých dnů, které jsem prožíval, než jsem se rozhodl je opustit. Už jsem neměl zapotřebí a ani už jsem si nikdy nechtěl si patlat ptáka lubrikačním gelem a pak ho pohřbívat mezi žlábky Chrissiiných hýždí. Na lásku jsem měl krásnou mladou přítelkyni, a to bylo přesně to, po čem jsem během všech těch promasturbovaných dní, odloučený od sexu, tak toužil.

Život po zbytek léta však nebyl jenom idyla. Stav věcí se jednoho dne změnil. Byl jasný horký den, kdy jsme se já a Anna procházeli po Dam Square. Najednou jsem silně znervózněl, když jsem uviděl, jak k nám přichází Chrissie. Byla oblečená v lesklých šatech a vypadala daleko vyžraněji než kdykoliv předtím. Byla neodbytná a neustále po nás vyžadovala, abychom s ní zašli do Richardova baru na Warmoesstraat na skleničku. Byl jsem z toho rozmrzelý, protože jsem si uvědomoval, že z tohoto vlažného setkání nemůže vzejít nic dobrého.

Richard byl velmi potěšen, že mám přítelkyni a že to už není Chrissie. Nikdy předtím jsem nezažil, aby byl ke mně tak otevřený. Cítil jsem se poněkud zahanbeně kvůli tomu, jak jsem ho trápil. Potom začal vyprávět o svém rodném městě, Utrechtu.

— Kdo význačnej pochází z Utrechtu? Trochu káravě jsem se ho zeptal.

— Á, spousta lidí.

— Fakt? Tak řekni aspoň jednoho.

— Nech mě chvilku myslet… jo, třeba Gerald Vanenberg.

— Ten borec z PSV?

— Ano.

Chrissie se na nás nepřátelsky podívala. — Co je to za zmrda, ten Gerald Vanenberg? Vyštěkla a potom se obrátila k Anně a zvedla obočí, jako bychom s Richardem plácali nějaké nesmysly.

— Vynikající světověj fotbalista, vyhrkl Richard. Pokusil se zmírnit napětí, které nechtěně vyvolal. — Chodil kdysi s mou sestrou.

— Vsadila bych se, že spíš chodil s tebou, řekla pohrdavě Chrissie. Nastalo trapné ticho, dokud Richard nenalil další tequilu a nepřipili jsme si.

Chrissie ulítávala na Anně. Hladila ji po nahých pažích a říkala jí, jak je štíhlá a krásná. Anna z toho byla znatelně nesvá, ale situaci zvládala dobře. Nesl jsem s velkou nelibostí, že ta tlustá lesba omakává moji přítelkyni. Jak přibývalo pití, stávala se ke mně stále více nepřátelskou, vyptávala se mě, jak se mi vede a co jsem celou tu dobu dělal. Do jejího hlasu vstoupil vyzývavý tón.

— Už jsme se s ním pár dní neviděli, viď, Richarde?

— Nech toho, Chrissie…, okřikl ji mrzutě Richard.

Chrissie pohladila Annu po její broskvové tvářičce. Anna se znechuceně pousmála.

— Prcá tě taky tak, jako prcal mě? Do tvý hezký malinký prdýlky? zeptala se.

Cítil jsem, jak mi mráz proniká až do morku kostí. Když se Anna obrátila ke mně, její výraz byl plný znechucení.

— Tak myslím, že radši půjdeme, navrhl jsem.

Chrissie po mně mrštila sklenici od piva a začala mě urážet. Richard ji musel držet za barem, jinak by mě napadla. — SEBER SI TU SVOJI MALOU COURU A TÁHNI VODSUĎ! OPRAVDICKÁ ŽENSKÁ JE PRO TEBE MOC, TY ZASRANEJ FEŤÁCKEJ KSINDLE!

Chrissie…, řekl jsem zvadle.

— TÁHNI DO PRDELE! VYPADNI DO HAJZLU! PÍCHEJ SI TU SVOJÍ MALOU PITOMOU HOLČIČKU, TY ZKURVENEJ PEDOFILE. JÁ JSEM OPRAVDICKÁ ŽENSKÁ, KUREVSKY OPRAVDICKÁ…

Vyvedl jsem Annu z baru. Cyrus vycenil své žluté zuby a pokrčil svými širokými rameny. Zahlédl jsem, jak Richard utěšuje Chrissie. — Já jsem opravdická ženská, ne malá hloupá holčička.

— To víš, že jseš krásná ženská, Chrissie. Ta nejkrásnější, zaslechl jsem, jak ji Richard přesvědčivě konejší.

V jistém smyslu to bylo požehnání. Šli jsme s Annou na skleničku, a tak jsem jí začal vykládat celý ten příběh o Chrissie a Richardovi a nevynechal přitom žádnou maličkost. Vyprávěl jsem jí, jak jsem byl opuštěný a zahořklý a také, že jsem Chrissie nic nesliboval a jednal jsem s ní na rovinu. Anna to všechno pochopila, a tak jsme mohli tuto epizodku hodit za hlavu. Výsledek našeho rozhovoru byl ten, že jsem se cítil mnohem lépe a očištěně a že můj poslední malý amsterodamský problém byl úspěšně vyřešen.

Bylo to zvláštní, ale to všechno s Chrissie bylo tak silné, že jsem na ni musel několik dní vzpomínat poté, co se objevila zpráva, že z nádrže Oosterdok, nedaleko Centraal Station, bylo vyloveno ženské tělo. Brzy jsem to však pustil z hlavy. Užíval jsem si života, i když okolnosti pracovaly proti mně. Anna nastoupila na školu, začala studovat módní návrhářství a to spolu s mojí pracovní dobou způsobilo, že jsme byli jako bárky plující nocí, a tak jsem začal přemýšlet o změně zaměstnání. Už jsem měl také našetřenou pěknou hromádku stříbrňáků.

Jednoho odpoledne jsem si tak přemýšlel, když vtom se ozvalo zabušení na dveře. Byl to Richard. Jak jsem mu otevřel, plivl mi do tváře. Byl jsem příliš překvapen, než abych dostal vztek. — Ty hnusnej vrahu! Zlostně se na mě ušklebil.

— Cože?… Věděl jsem, o co jde, ale nedokázal jsem si to v hlavě srovnat. Tělem mi probíhaly tisíce záchvěvů a uvrhovaly mě do nehybnosti.

— Chrissie je mrtvá.

— Oosterdok… to byla Chrissie…

— Jo, to byla Chrissie. Předpokládám, že jseš teď spokojenej.

— TO NE, ČLOVĚČE… TO NE! zaprotestoval jsem.

— Lháři! Pokrytče podělanej! Zacházels s ní jako z kusem hadru. Ty a tobě podobný. Tys pro ni nebyl dost dobrej. Použils ji a pak odhodil do starýho železa. Jenoms využil její slabosti, toho, že potřebovala rozdávat. Lidi jako ty to takhle vždycky dělaj.

— Ne, tak to nebylo! zaskuhral jsem, byv si plně vědom, že to bylo přesně tak.

Stál a chvíli mě pozoroval. Vypadalo to, jako by se díval skrz mě a hledal tam něco, čeho by se mohl chytit. Nakonec jsem prolomil ticho, které, ač trvalo nejvýše pár vteřin, zdálo se věčné, a řekl jsem — Chtěl bych jí jít na pohřeb, Richarde.

Krutě se na mě usmál. — Do Jersey? Tam ty asi sotva pojedeš!

— Normandský ostrovy…, řekl jsem váhavě. Nevěděl jsem, že Chrissie byla odtamtud. — Pojedu tam, prohlásil jsem. Rozhodl jsem se tam doopravdy jet. Cítil jsem se velice provinile. Musel jsem tam jet.

Richard mě opovržlivě zkoumal a potom začal mluvit hlubokým pevným hlasem. — St. Helier, Jersey. Dům Roberta Le Marchanda, Chrissiina otce. Je to příští úterý. Její sestra je tady a připravuje odvoz jejího těla.

— Chci tam jet. Pojedeš taky?

Ušklíbl se na mě. — Ne. Je mrtvá. Chtěl jsem jí pomáhat, když byla naživu. Obrátil se a odešel pryč. Pozoroval jsem ho, jak se ztrácel v temnotě. Potom jsem se vrátil do bytu a začal jsem se nekontrolovatelně třást.

Musel jsem se do úterka dostat St. Helier. Chtěl jsem si připravit důvody, kterými bych Merchandovým vysvětlil svoji účast na pohřbu. Anna chtěla jet se mnou. Prohlásil jsem, že budu špatný společník, ale ona trvala na svém. Tak jsem se vydal na cestu v doprovodu Anny i viny, která, jak se zdálo, naplňovala celé pronajaté auto, a uháněli jsme evropskou dálnicí přes Holandsko, Belgii a Francii, až jsme nakonec dorazili do malého přístavního městečka St. Malo. Hlavou se mi začaly honit myšlenky, nejen o Chrissie, ale i o spoustě jiných věcí, jimiž bych se normálně nezabýval. Přemýšlel jsem o politice sjednocení Evropy, zda je to dobrá, nebo špatná věc. Pokoušel jsem se vžít do představ politiků, což se špatně spojovalo se všemi těmi mílemi špatné evropské dálnice, která mi ubíhala před očima — absurdní neslučitelnost a neúprosně stejný osud. Představy politiků se zdají jako švindl, na kterém se vydělá hromada peněz, nebo jako další hrátky s vlastní mocí. Než jsme se dostali do St. Malo, měli jsme už špatných vozovek plné zuby. Když jsme se pak s Annou ubytovali v jednom laciném hotýlku, oba jsme si upletli pořádnou opičku. Druhý den ráno jsme se nalodili na trajekt do Jersey.

Přijeli jsme v pondělí odpoledne a našli si další hotel. V novinách Jersey Evening Post jsme o pohřbu nenašli žádné zprávy. Vzal jsem telefonní seznam a nalistoval jméno Le Marchand. Bylo jich tam šest, ale jen jeden začínal na R. Ve sluchátku se ozval mužský hlas.

— Haló.

— Haló, můžu mluvit s panem Robertem Le Marchandem?

— U telefonu.

— Moc mrzí, že vás obtěžujeme v tuhle dobu. Jsme přátelé Chrissie a přijeli jsme jí z Holandska na pohřeb. Dozvěděli jsme se, že se koná zítra. Nebude vám vadit, když se ho zúčastníme?

— Z Holandska? zeptal se překvapeně.

— Ano. Jsme teď v hotelu Gardener.

— Aha, to jste museli urazit dlouhou cestu, poznamenal. Jeho strojený uhlazený projev s anglickým přízvukem zazněl trochu skřípavě. — Pohřeb je v deset v kapli svatého Tomáše, to máte vlastně přímo za rohem vašeho hotelu.

— Díky, řekl jsem, zatímco to ve sluchátku luplo, jak bylo ukončeno spojení. Vlastně… Zdálo se, že podle pana Le Marchanda je všechno vlastně jednoduché.

Cítil jsem se naprosto vyčerpaný. Nepochyboval jsem, že ten muž bude při přijetí Chrissiiných přátel z Amsterodamu kvůli způsobu její smrti chladný a odměřený — když vylovili její tělo z Oosterdoku, bylo plné barbiturátů a nafouklé.

Při obřadu jsem se představil Chrissiině matce a otci. Její matka byla drobná scvrklá žena, která se touto tragédií zmenšila v křehké skoronic. Její otec vypadal jako muž, který se ze sebe snaží shodit hodně velkou vinu. Objevil jsem u něj schopnost přijetí prohry a tragédie a to způsobilo, že jsem se také začal cítit méně vinný za svoji malou, avšak nepopiratelnou roli v Chrissiině příběhu.

— Nechci být pokrytec, prohlásil. — Nikdy jsme se neměli navzájem moc rádi, ale přesto byl Christopher můj syn a já jsem ho miloval.

Ucítil jsem na hrudi mohutný tlak. Mým uším to znělo jako siréna a vzduch kolem jako by najednou zřídnul. Nebyl jsem v tu chvíli schopen rozpoznat jediný zvuk. Pokynul jsem hlavou, omluvil se o odešel z davu truchlících, kteří obklopovali hrob.

Stál jsem jako u vytržení, neschopen srovnat si v hlavě kaskády událostí, které se seběhly. Anna mi položila ruku kolem krku a smutečnímu shro máždění jsem v tu chvíli jistě musel připadat, jako bych byl oněmělý lítostí. Vtom se k nám začala blížit nějaká žena. Byla jako mladší, štíhlejší a pohlednější vydání Chrissie… Chrise…

— Vy mě znáte, že?

Stál jsem jakoby na okraji propasti.

— Neříkejte prosím nic mámě a tátovi. Mluvili jste s Richardem?

Jako v mrákotách jsem přikývl.

— To by mámu a tátu zabilo. Nevědí nic o tom, že se nechal změnit… Převezla jsem jeho tělo domů. Před tím jsem mu musela ostříhat vlasy a obléct ho do obleku. Všechny jsem podplatila, aby nic neříkali… způsobilo by to jenom bolest. On nebyl žena. Byl to můj bratr, chápete už? Byl to muž. Tak se narodil a tak bude taky pohřbený. Cokoliv jiného by lidem, kteří o tom vůbec nic nevědí, hrozně ublížilo. Rozumíte mi? Otázala se prosebné. — Chris byl zmatený. Byl troska. Tady — ukázala si na hlavu — měl totální hokej. Máma i táta se vyrovnali s drogami, dokonce i s homosexualitou. To všechno byly Christopherovy pokusy. Snažil se najít sám sebe… však víte, jak to chodí. Pohlédla na mě s rozpačitou nechutí. — Myslím u takového druhu lidí. Pak začala vzlykat.

Byla plná bolesti i hněvu. V takovéto situaci potřebovala podporu, ale co ji vlastně svazuje? V čem je její problém? Co je ve skutečnosti špatně? Jako bývalý narkoman na to znám odpověď. Často to je problém s realitou. S čí ale vlastně?

— To bude dobrý, řekl jsem. Souhlasně kývla a znovu se připojila ke zbytku rodiny. My s Annou jsme se už dlouho nezdrželi. Byl čas chytit náš trajekt.

Když jsme se vrátili do Amsterodamu, vyhledal jsem Richarda. Omlouval se mi, že mě v tom ne chal. — Spletl jsem se v tobě. Chris byl zmatenej. To nemělo nic společnýho s tebou. Bylo ode mě hnusný, že jsem tě tam nechal jet bez vysvětlení.

— Ale ne, patřilo mi to. Choval jsem se hnusně, řekl jsem provinile.

Během několika piv mi Richard vyprávěl celý Chrissiin příběh. Když se Chris jednou zhroutil, rozhodl se radikálně změnit svůj život i pohlaví. Za léčbu utratil značně velké dědictví. Zahájil ji užíváním ženských hormonů, estrogenu i progesteronu. Tak se jí vyvinula ňadra, zjemnila kůže a zredukovalo ochlupení po těle. Její mužská mohutnost byla potlačena přemístěním podkožního tuku podle ženských proporcí. Potom podstoupila elektrolýzu, aby jí zmizely vousy. Následovala operace hlasivek, při níž ustoupil mužský ohryzek a zjemnil se hlas, a to pak bylo zakončeno terapeutickým kurzem řeči.

V tomto stavu byla tři roky, než podstoupila radikální chirurgickou operaci, která byla provedena ve čtyřech etapách — penektomie, kastrace, plastická rekonstrukce a vaginoplastika, při které se tvarovala umělá vagina, která vznikla vytvořením prostoru mezi prostatou a konečníkem. Vagina byla vytvořena z kůže odebrané ze stehna a proložena kůží z penisu anebo šourku, která, jak Richard vysvětloval, pak umožní nejhlubší možný orgazmus. Tvar vaginy byl pak po několik týdnů po operaci formován speciálním tampónem.

Chrissie však operace způsobila velké potíže, a proto brala silné pilulky proti bolesti, které, soudě podle jejího osudu, nebyly asi tím nejlepším řešením. Právě to považoval Richard za pravou příčinu její tragédie. Viděl ji, jak odcházela z jeho baru směrem k náměstí Dam. Koupila si nějaké barbituráty a vzala je, několik škatulek bylo nalezeno v místech, kde se naposledy potulovala podél kanálu. A pak buď spáchala sebevraždu, nebo došlo k nešťastné náhodě. Možná to také bylo něco mezi tím.

Christopher a Richard byli milenci. Nyní Richard vzrušeně mluvil o Christopherovi, šťastný, že už se mu může říkat Chris. Vyprávěl mi o všech jeho touhách, ctižádostech a snech, či o všech jejich touhách, ctižádostech a snech. Několikrát už skoro našli své hnízdečko — v Paříži, v Laguna Beach, na Ibize, v Hamburku. Byli si tak blízcí, ale nikdy dostatečně blízcí. Nebyl to žádný Eurobrak, ale lidé, co se snažili probít.

STOKE NEWINGTON BLUES

Svou poslední šlehu jsem si dal na toaletě trajektu a potom jsem se vrátil na palubu. Bylo to kouzelné — vodní sprška do tváře a řvoucí rackové, kteří lovili kolem plavidla. Pak mnou začaly prostupovat mohutné nárazy drogy. Začal se mi zvedat kufr. Chopil jsem se zábradlí a začal zvracet hořkou žluč přímo do Severního moře. Jedna žena mě při tom starostlivě sledovala. Odpověděl jsem jí omluvným úsměvěm. Vykřikl jsem, abych si dodal odvahy v boji s mořskou nemocí, odešel jsem do salónku a objednal si tam černou kávu, kterou jsem vůbec neměl v úmyslu pít.

Plavba je v pohodě. Jsem v povznesené náladě. V tichosti posedávám a ostatní cestující nenechávám na pochybách, že jsem ztuhlá mrtvola, avšak v myšlenkách vedu sám se sebou duchaplný rozhovor. Přemítám o událostech z poslední doby, sám sebe obsazuji do hlavních rolí a snažím se ospravedlnit různé menší podrazy, kterých jsem se dopustil na bližních, když jsem jim sděloval své zkušenosti a učil je porozumět různým věcem.

Mám vztek na vlakové spojení, které navazuje na trajekt: Harwich — Colchester — Marks Tey — Kelvedon — Chelmsford — Shenfield — TENHLE VLAK BY NEMĚL SAKRA STAVĚT V SHENFIELDU — Romford BUDU SI V TOM VLAKU MUSET ODSEDĚT CELOU VĚČNOST (A co takhle Manningtree, jak se má jeden dostat do Manningtree?) — DO LONDÝNA, abych se dostal na Liverpool Street. Podzemka jede kamkoli, kromě Hackney. Tam je všude akorát bláto. Vystoupím na Bethnal Green, u čísla 253 zahnu na Lower Clapton Road. Pak seběhnu dolů po Homerton Road na sídliště Kingsmead Estate. Doufám, že je Donovan stále nabouraný v tom bytě ve druhém patře. Také doufám, že už se na mě nezlobí za ten incident, co jsme spolu měli ve Stockwellu, ten už jistě vzala voda. Odstrkuji od sebe několik zle vyhlížejících dětí, které stříkají spreji na zeď stylově nečitelné nápisy. Vypadá to děsně nemoderně a hodně se to hodí do ghetta.

— Bacha na něj, na feťáka zasranýho!

Mám ty děti zjebat před tím, než je zabiju, nebo až potom?

Kašlu na ně. Vem je čert.

Don to tu pořád ještě obývá. Poznám to podle těch vyztužených dveří. Teď už mám jenom strach, jestli je doma, a jestliže je, zda mě pustí dál. Pak silně zaklepu.

— Kdo je to? Hlas Angie. Don a Ange. To mě nepřekvapuje. Myslel jsem si ale, že už to spolu nepečou.

— Sakra, otevři, Angie. To jsem já, Euan.

Ozývá se klapání zámků a už na mě hledí Angie,

její ostré rysy jsou ještě výraznější než kdykoliv předtím, vykreslené a ořezané heroinem. Vyzývá mě, abych šel dál.

— Je tu Don?

— Ne, je pryč.

— Máš nějakej herák?

Poklesnou jí ústa a její temný zrak mě začíná probodávat jako oči kočky, která nahání do kouta myš. Uvažuje, že přede mnou heroin zatluče, ale když vidí mé zoufalství, rozhodne se, že ne.

— Jak bylo v Amsterodamu? Proč si jen se mnou ta kráva zvadlá tak pohrává!

— Potřebuju šlehu, Ange.

Přináší materiál a potom mi pomáhá připravit dávku a šlehnout si. Tělem mi cloumají mohutné návaly drogy, následované vzrůstajícím zvedáním žaludku. V tu ránu to jde ven. Vyhodil jsem to na nerozbalený výtisk Daily Mirror. Na titulní straně je Paul Gascoigne, zpoza objetí plastového obalu kyne a dává palcem vítězné znamení. To číslo je osm měsíců staré.

Ange si teď připravuje dávku pro sebe a používá mé nádobíčko. Nemám z toho sice moc radost, ale těžko jí mohu něco říci. Dívám se do jejích chladných rybích očí, utopených v křišťálovém lesku. O její nos, lícní kosti nebo bradu by se člověk mohl snadno rozpárat jako hadr.

Usedne vedle mě, ale místo toho, aby se ke mně otočila, dívá se přímo před sebe. Začíná pomalu, monotónně a nesouvisle mluvit o svém životě. Připadá mi to jako nějaká feťácká modlitba. Vypráví o tom, jak byla kdysi znásilněna partou chuligánů a jak z toho tehdy byla tak špatná, že od té doby bere drogy. Zmocňuje se mě pocit déja vu. Jsem si jistý, že už jsem to od ní slyšel.

— Bolí to, Euane. Pořádně to bolí někde vevnitř. Matroš, to je jediná věc, která mně pomáhá tu bolest otupit. Nemůžu dělat nic jinýho. Vevnitř jsem mrtvá. Tohle ty nemůžeš nikdy pochopit. Žádnej chlap tohle nemůže nikdy pochopit. Zabili jednu část mýho já. Tu nejlepší část. To, co tu před sebou vidíš, to už je jenom duch. A mně už je fuk, co s tímhle duchem bude. Vpichuje si do paže jehlu, vytlačuje si obsah stříkačky do žíly a jak se jí droga dostává do krevního oběhu, začíná sebou slastně zmítat.

Dávka ji naštěstí přiměla ztichnout. V jejím neosobním způsobu vyprávění bylo cosi zvláštního. Pohlédnu na výtisk Mirroru. Několik much hoduje na Gazzovi.

— Tak se pomsti. Pošli na ně nějakou partu ostrejch chlapíků nebo jinejch rváčů, navrhuji.

Otočí se ke mně, pomalu pokývá hlavou a pak se znovu odvrátí. — Ne, takhle by to nešlo. Nikdo není mezi sebou líp domluvenej než tihle hajzlové. Dělaj to holkám pořád. Jeden z nich jde do klubu a odvede si z něj nějakou holku. Ostatní čekaj venku a tam ji pak používaj jako píchací pannu, jak dlouho se jim zlíbí.

Je třeba připustit, že aby si chlap mohl udělat bližší představu o tom, jaký je to asi pocit, musel by si představit bandu buzíků, kteří si to rozdávají s jeho prdelí.

— Tahle byla poslední, zamumlala vážným tónem. — Teď jenom doufám, že Don něco přitáhne.

— Nejenom ty, holka. Nejenom ty…

Uběhly hodiny nebo snad minuty, když se Don přece jen nakonec objevil.

— Kde ses tu proboha vyloup, vole? Skládá ruce do klína a zvedá ke mně hlavu.

— Chtěl jsem tě zas vidět, vole.

Donova kůže vypadala, jako by byla rozředěná heroinem. Michael Jackson by dal jistě miliony za to, aby dosáhl takového výsledku, jaký Don získal v důsledku fetování. Vypadal jako stařec, který je zevnitř vysátý jako zmrzlina z kornoutu. Jak o tom tak uvažuji, Ange byla dřív také o hodně růžovější. Zdá se, že když člověk fetuje opravdu poctivě, nakonec úplně ztratí všechny znaky své rasy. Když se to tak vezme, droga časem i z ostatních lidských vlastností udělá zcela bezvýznamné pojmy.

— Zdržíš se? Jeho přízvuk se měnil z vysoko posazeného, jemného nářečí severního Londýna v těžké a plné nářečí jamajské.

— Hovno. Jenom sem si přišel šlehnout.

Don se obrátil k Ange. Vypadalo to, že dlouho neměl dávku a teď se s ní chystá mrštit o strop za to, že poslední dala mně. V okamžiku, kdy začal mluvit, ozvalo se mohutné bušení na dveře a třebaže byly důkladně upevněné, po dalších ranách se vyvrátily z pantů a padly dovnitř. Na prahu stáli dva chlapi s perlíky. Vypadali tak oduševněle, že mi připadali jako stádo prasat, které se vřítí dovnitř a všechny se nás chystá rozdupat. Z tváře jednoho z těch dvou policajtských sráčů jsem mohl vyčíst zklamání. Věděl, že kdybychom měli u sebe nějaké drogy, utíkali bysme s nimi na záchod, kde by je bylo možné spláchnout. Nikdo z nás se ovšem ani nepohnul. Nikdo u sebe nic neměl. Nato začali obřadně obracet celý byt naruby. Jeden z policajtů zvedl mé nářadí a pohrdavě se na mě zašklebil. Já jsem pozvedl obočí a provinile se na něj usmál. — Berem tu svoloč na obvod, zařval. Vyvedli nás ven z bytu, dolů po schodech a pak do antona. Vtom se ozval hlasitý třesk skla, které dopadlo na střechu vozu. Auto zastavilo a dvojice policajtů vystoupila ven, aby zjistila, co se děje. Láhev hodily asi nějaké děti z balkónu a policajti se tím přestali zabývat. Nacpali nás mezi svoje tlustá těla a občas k nám temně pronesli nějakou výhrůžku.

Uviděl jsem, že Don sedí naproti mně. Vůz prosvištěl kolem policejní prodejny na Lower Clapton Road a potom minul stanici Dalston. Nakonec jsme přijeli do Stoke Newington. To bylo jméno policejní stanice. Jméno, které v mojí mysli vyvolávalo asi totéž, co v Donově jméno Earl Barratt.

Na stanici mi přikázali, abych obrátil své kapsy naruby. Když jsem to udělal, vypadl mi na zem svazek klíčů. Jak jsem se pro ně shýbal, moje kravata se koncem šoupala po podlaze. Jeden z policajtů mi ji přišlápl, takže mě dostal do bezbranné pozice, ze které jsem se už nemohl zvednout.

— Vstaň! zařval druhý.

— Stojíte mi na kravatě.

— Tak zvedni tu svou feťáckou prdel!

— Nemůžu se kurva hnout, když mi stojíte na kravatě!

— Já ti ukážu kravatu, že budeš koukat, ty skotský hovado! Pak do mě strčil nebo mě uhodil tak, že jsem se svalil na podlahu jako skládací lehátko. Bylo to však spíše leknutím než silou nárazu.

— Vstaň! Tak vstaň, kurva!

Mátožně jsem se zvedl a do hlavy se mi nahrnula krev. Potom mě vstrčili do vyslýchací místnosti. Jak na mě štěkali své neodbytné otázky, můj mozek byl jako zahalený v mlze. Ještě se mi podařilo ze sebe vysoukat několik tichých odpovědí, a pak mě zavřeli do záchytné místností. Byla to široká, bíle vykachlíkovaná místnost, po obvodu lemovaná lavicemi, obložená molitanem a na její podlaze ležely vinylové matrace. Byla plná ožralů, druhořadých kriminálníků a dealerů drog. Poznal jsem několik černých chlapíků z klubu Line na Sandringham Road. Ani jsem se s nimi nepokusil o zrakový kontakt. Neustále je obtěžovali rasisticky naladění mazáci, kteří měli ještě plné hlavy heráku.

Jejich pozornost byla ode mě odvedena v okamžiku, když si to dva dobře rostlí bílí chlapíci, jeden z nich se silným irským přízvukem, začali rozdávat s nějakým pořádně sťatým transvestitou. Když měli pocit, že jsou uspokojeni, začali močit na jeho bezmocné tělo.

Zdálo se mi, že tu zůstanu navěky. Bylo mi stále hůř od žaludku a propadal jsem stále většímu zoufalství. Po chvíli sem vhodili Dona, vysíleného a potlučeného. Policajti, kteří sem přivedli Dona, si všimli, že na podlaze leží znásilněný kluk, ale jenom znechuceně zavrtěli hlavou a zamknuli dveře. Don teď sedí vedle mě na lavici, hlavu v dlaních. Nejprve si všímám krve na jeho rukou, ale potom zjišťuji, že pochází z jeho nosu a úst, která jsou ošklivě napuchlá. To se jistě po něčem šmiknul a sletěl na zem jako shnilá hruška. Taková obyčejně bývá oficiální verze těch násilníků z policejní stanice Stokie. Takhle to bylo i s Earl Barrattem. Don je celý roztřesený. Rozhodl jsem se, že se na něj pokusím začít mluvit.

— Teda řeknu ti, vole, že jsem kapku zklamanej z právního systému týhle země, aspoň jak je podávanej tady ve Stokie.

Don se ke mně obrátil a jeho rozpoložení se ukázalo v plné parádě. Žádná sláva. — Odsaď už se nedostanu, vole, vypravil ze sebe a jeho zornice byly rozšířené strachem. — Víš, jak to bylo s Barrattem. Tohleto místo je tím proslulý. Mám špatnou barvu a pro kluka, kterej v tom lítá, je to průser dvojnásob. Odsaď už živej neodejdu.

Pokoušel jsem se ho nějak uklidnit, ale zdálo se, že příliš nepřeháněl. Tři černoši, kteří nás nejdříve sledovali a poslouchali, se najednou zvedli a namířili si to k nám.

— Hej, brácho, co že se taháš s tímhle sajrajtem? Ty si asi o něco koleduješ, vyštěkl jeden z nich. Dostali jsme se do přímé palby. Hned nato spustili o drogách a jejich dealerech a pak se dostali k tomu, že si na nás začali vybíjet svou zlost. To, jak ti dva bílí předtím nakládali s tím transvestitou, jim zřejmě dodalo na chutí.

Nakonec nás poldové vysvobodili. Při tom, jak nás hrubě vytáhli a vlekli pryč, jsem si pomyslel, že jsme se dostali akorát z deště pod okap. Strčili nás do oddělených vyslýchacích místností. V mé místnosti nebyly žádné židle, a tak jsem se posadil na stůl. Musel jsem dlouho čekat.

Jakmile do místností vstoupili dva policajti, rychle jsem ze stolu seskočil. Přinesli s sebou pár židlí. Šedovlasý policajt, jehož tvář působila stále svěže, mě vyzval, abych se posadil. — Kdo ti dal to svinstvo? No tak, Skoťáku! Euan se jmenuješ, viď? Ty nejseš žádnej dealer. Tak čí tohleto je? ptal se a jeho oči byly naplněny únavným soucitem. Vypadal skoro jako férovej chlap.

MAJ NA MĚ VŠECKO!

Druhý policajt, zavalitý jako býk, černovlasý a s ovarovým ksichtem, vyštěkl: — Ten tvůj zasranej negerskej kámoš! Ta vykouřená palice, je to tak, Skoťáku, co? Tak hele, měl bys začít mluvit nahlas, protože tady máme prvního černýho kanára na světě, kterej nám tu za dveřma cvrliká, ale se kterým to jde od deseti k pěti a věř mi, synku, neměl by sis z něj brát příklad.

Zkoušeli to na mě ještě chvíli, ale na Achillovku se mi ne a ne dostat.

Pb chvíli jeden z nich vytáhl sáček s bílým práškem. Vypadalo to, že jde o výtečné zboží.

— Malý caparti, co ještě neodrostli škole, už do sebe tohle svinstvo cpou. Kdo jim to dává, Euane? zeptal se pan Šedivák.

MAJ NA MĚ VŠECKO!

— Beru si to jen tak občas, fakt, nelajsnul bych si v tom jet navostro.

— Vidím, že si sem asi budem muset přivíst tlumočníka. Takže tu dnešní dávku ti nikdo nedal? Ptá se pan Brunet. Pan Sedivák si ho nevšímá a pokračuje. — Tak tohle je pro takový otrapy, jako jseš ty, typický. Každej se tím láduje, ale nikdo to neprodává, že jo? Ono to zřejmě roste na stromech, nemám pravdu?

— Na polích, odpověděl jsem a hned toho litoval.

— Cos to kurva řek? zatnul pěsti, až mu zbělely klouby na rukou.

— Makový pole. Opium. Roste to na polích, mumlal jsem.

Jeho ruka se mi obtočí kolem krku a začne tisknout. Sevření trvá. Vypadá to, jako kdybych byl na toho šmejda číhal a vyděsil ho k smrti. Oběma rukama se snažím jeho paži odstrčit, ale nedaří se mi se z toho sevření vyprostit. Sedivák se do toho vloží: — Nech toho, Georgi. To už snad stačilo. A ty si šetři dech na pozdějc, synku. Hlava mi třeští a cítím, jakoby se mé plíce už nikdy neměly roztáhnout do původního objemu.

— Víme, co je to potřebovat dávku, synku, a tak jsme ti tady připravili protokol, kterej nám podepíšeš. Nechcem ale, abys podepisoval něco, s čím bys nesouhlasil. Nemusíš nikam pospíchat. Prohlídni si to pořádně. Přečti si to. Popřemejšlej o tom. A jak jsem řekl, nemusíš nikam pospíchat. Když budeš chtít něco změnit, tak to klidně změníme, konejšivě zacukroval.

Z hlasu Bruneta se vytratilo veškeré nepřátelství. — Dej nám tu černou držku, synku, a můžeš si jít, kam se ti zachce. Tohle by měl bejt ten nejčistší lékárenskej matroš, viď, Frede? řekl a začal mi připravovat Tantalova muka pomocí sáčku s metadonem.

— No, já jsem nějakej George. Ty, Euane, můžeš se z toho v pohodě dostat. Zdá se mi, že jseš jiná klasa než ta ostatní svoloč. A taky jseš na dobrý cestě bejt zanedlouho na čistým vzduchu, rozumíš?

— Skoťák nebo Anglán — to je fuk, no, nemám pravdu? Všichni jsme bílí. Proč se zabejvat nějakým šmejdem z Konga? Prober se, Skoťáku! Proč si komplikovat život kvůli jedný černý kůži? O jednoho míň nebo víc — co na tom sejde, no ne?

Ten meťák. Ty svině v bílejch košilích. Vzali to přes Drew od Monktonhall do Orgreave a nakonec šťára v ’84. Teď chtějí dostat Donovana. Kvůli tomu, že nemá správnou barvu kůže. Chtějí udělat z komára velblouda. Ten protokol je jako od Agathy Christie. Don a já jsme sice nejednou zkřížili kordy, ale bylo to vždy na rovinu. Ve skutečnosti to bylo větší bratrství, než bych si byl ochoten připustit. Mám mu zachovat solidaritu anebo ho pustit k vodě, jak se po mně chce? Ten posranej protokol je fakt jak od Agathy Christie. A co udělá Ange? Nejspíš vykecá cokoliv, jen aby si zachránila kůži. Začínám se cítit, jako by mě na nože brali, opravdu blbě. Když to podepíšu, tak mi dají dávku a já se dám dohromady. Vymysleli pro mě příběh přiznání, který mám stvrdit svým podpisem na tomhle kusu papíru. MAJ NA MĚ VŠECKO! Pro Kristovy rány! Chudák Don! TOHLE JE ŠÍLENÝ, droga je šílená, DEJTE SEM TO POSRANÝ PERO, kterým pošlu Dona do záhuby, ten zkurvenej příběh od Agathy Christie, kterej ho zašije za katr, DEJTE SEM TO POSRANÝ PERO!

— Dejte sem to pero.

— Věděl jsem, že budeš rozumnej, Skoťáku.

Sebral jsem balíček drogy a svých třicet stříbrných

a dal si je do kapsy. Policajti roztrhali protokol o mém zadržení.

Mohl jsem odejít. Když jsem procházel recepcí, Ange tam už seděla. Věděl jsem, že se také zaprodala. Trpce se na mě podívala.

— Tak, vy dva, řekl strážný z recepce. — Teď si běžte po svejch a žádný maléry. Dva policajti, kteří mě vyšetřovali, stáli za ním. Oddechl jsem si, že mohu jít. Ange byla tak nedočkavá, že vrazila do zrcadlových dveří, před kterými nás recepční okamžik před tím varoval. Jak se její hlava srazila se sklem, ozvalo se mlaskavé zadunění. Chvilku to vypadalo, že se jí protočí oči v důlcích, zacloumala sebou jako komiksová postavička. Nervózně jsem se tomu zasmál a připojil se tak k řehotu policajtů.

— To se mi jenom zdá, poznamenal Brunet.

Když jsem Ange vyvedl ven, byla tím nárazem

ještě celá roztřesená. Po tvářích jí proudily slzy a na čele naskočila boule. — Tys ho prásknul, co? Tak řekni! Obrysy jejích očí byly úplně rozmazané. Silně připomínala Alice Coopera.

Nastalo smutné představení. — A ty snad ne?

Její mlčení bylo sice výmluvné, ale nakonec tiše přitakala.

— Jo, ale jinou možnost jsme v tu chvíli neměli, viď, že ne? Chci říct, že jsem se odtamtaď musela dostat za každou cenu. Bylo mi tam hrozně.

— Vždyť já ti rozumím, souhlasil jsem. — To se vyřeší pozdějc. Teď musíme najít nějakýho advokáta. Řeknem mu, že nás ty parchanti donutili podepsat ten protokol pod nátlakem. Don půjde pěkně v klidu na vzduch. Snad bude i odškodněnej. Dáme to všechno do kupy, vytáhnem ho z toho, očistíme ho a pošlem mu advokáta. Ta chvilka, co stráví ve vazbě, mu určitě bude v životě k něčemu dobrá. A vysekáme ho z toho. Ještě nám za to poděkuje!

Dobře jsem věděl, že to, o čem jsem mlel, byly jenom vzdušné zámky. Vypařím se odsud a Dona ponechám napospas osudu. Ale prostě jsem se cítil líp, když jsem si představoval takový scénář.

— Jo, vysekáme ho z toho, souhlasila Ange.

Když jsme vyšli před stanici, uviděli jsme skupinu

demonstrantů. Vypadali, jako by byli po celonočním bdění. Protestovali proti tomu, jak se tu pod vedením Starýho Billa zachází s vězni černé pleti a hlavně připomínali případ Earla Barratta, chlapce, který jedné noci přišel do pekla Stokie a vrátil se v potrhaném jutovém pytli nohama napřed. Potvory klouzavý, tyhle jejich schody!

V davu jsem poznal kluka od černošských novin The Voice a propracoval jsem se až k němu. — Poslouchej, kámo, maj tam zašitýho jednoho černýho kluka. Maj vážnej zájem ho odrovnat. Násilím si na nás vynutili křivý svědectví.

— Jak se jmenuje? zeptal se ten kluk afektovaným tónem.

— Donovan Prescott.

— Ta vykouřená palice z Kingsmead?

Stál jsem před ním a pozoroval, jak mu tuhne tvář.

— Neudělal nic zlýho, zaškemrala Ange.

Obrátil jsem se k němu a schladil si na něm

žáhu. — Koukej to napsat a přestaň srát, ty šmejde! Co záleží na tom, jakej je? Je to jenom jeden z obětních beránků jako všichni ti další!

— Jak se menuješ? zeptal se jeho kolega.

— Co to s tim má co dělat?

— Stav se u nás v kanceláři a nech se vyfotit, zasmál se ten Afrikán. Věděl, že to nikdy neudělám. Už jsem na jeho narážku nereagoval, vysral jsem se na to. Věděl jsem, že by mě policajti sejmuli.

— Dělej jak myslíš, řekl jsem o obrátil se k odchodu.

Přišla ke mně silnější žena a začala ječet: — Držej tam dva kluky z křesťanskejch rodin. Leroy Ducane a Orit Campbell — ti nikdy nic neprovedli. To jsou ti kluci, o který nám tady běží, ne o nějakej feťáckej póvl.

Jeden vysoký rastaman v lennonkách mi zašermoval transparentem přímo před očima. Na transparentu stálo:

PŘESTAŇTE PYTLOVAT ČERNÝ DO JUTY!

Otočil jsem se k Ange a odcházel znechucený a rozechvělý z té nechutné scény, v uších mi doznívaly posměšky a hrozby. Připadalo mi, že jsme pronásledováni. V tichosti jsme odešli a nemluvili jsme až po nádraží Dalston Kingsland. Paranoia City!

— Kam pudeš teď? zeptala se Ange.

— Pojedu severní linkou do Kentish Town za kámošem Albiem. Lehce se hodim do pohody a pak se zašiju do nějakýho Zapadákova. Zase ze sebe udělám trošku člověka, chápeš? Hackney mám plný kecky, tam bydlet, to je horší, než bejt na ulici. Je to tam ubohý. Všichni ti civěj do talíře a myslej si, jak jsou v právu. Izolace — to je problém toho města. Žádný metro, žádnej společenskej život — prašivá stoka.

Žvanil jsem. Bylo mi blbě a žvanil jsem.

— Musim jít s tebou. Ten byt je mrtvej. V tuhle chvíli už to tam bude podpálený. Ty kurvy policajtský se ani neobtěžovaly pořádně zabouchnout dveře.

Nechtěl jsem tahat Ange sebou. Byla nakažená průserovinou, a to dost silně. Když jsou dva delší dobu spolu a v těsné blízkosti, obvykle je to pak nakažlivé. Nebylo moc o čem mluvit, a tak, když jsme nastoupili do vlaku, posadili jsme se naproti sobě a mlčeli.

Když se vlak rozjel, pokradmu jsem se na ni podíval. Doufám, že nečeká, že s ní budu spát. Sex není přesně to, co teď potřebuji. Možná Albie, když bude mít zájem. Tahle myšlenka mě štvala, ale bylo to spíš tím, že mě štvalo všechno, co se netýkalo mého nitra. Už brzy budu mít od těchto myšlenek pokoj, pokoj od jejich neustálé přítomnosti, pomyslel jsem si s uspokojením, když jsem nahmatal ve své kapse u kalhot balíček s práškem.

VIVÁRIUM 96

Fiona se velmi dlouho dohadovala s Valerií, než ji přiměla k tomu, abychom k ní a Keithovi přišli na večeři. Nechali jsme to nějaký čas plavat, jak se to obvykle dělává, ale nakonec už nám přišlo hloupé se vymlouvat, a tak jsme dohodli datum, kdy jsme měli dorazit.

Fionu jsme zastihli v povznesené náladě. Právě se dočkala povýšení v zaměstnání. Pracovala jako pojišťovací agentka, což byla velice výnosná záležitost. Uzavírání pojistek při tomto stylu práce obnášelo v devadesáti procentech pracovní doby styk s veřejností, a ten, jak by vám řekl každý úředník pro styk s veřejností, se skládá z pětadevadesáti procent mazání medu kolem huby a pěti procent vlastního podávání informací. Problém Fiony byl, stejně tak jako u všech lidí žijících pro kariéru, že se nedokázala oprostit od role, kterou hrála ve svém zaměstnání, a byla proto nesnesitelně nudná.

— Pojďte dál! To jsou k nám hosti! Božínku! Skvělý šaty, Val! Kdes je koupila? Crawforde, ty ses musel spravit, ale sekne ti to! Že se spravil, Valy? Crawforde, ty ses musel spravit! Vypadáte skvěle, oba! Jdu udělat nějakej drink. Vodka s tonikem pro tebe, Val, tak si konečně sedni! Sedni si! Chci slyšet všechny vaše drby, prostě všechno! Ach božínku, a co všechno já vám musím říct… Ty si dáš, Crawforde, určitě Jacka Danielse, že jo?

— Ále, já si vystačím i s pivem.

— Ale pivo… to ne. Propáníčka! To promiň, ale jsme bez piva. Božíčku — Crawford se svým pivem!

Jakmile ukončila výstup, pěkně mně vyčinila — prý je hřích chtít dneska pivo. Tak jsem se nakonec podvolil Jacku Danielsovi, kterého měla Fiona připraveného výhradně pro mě.

— Ach, Val, božínku, musím ti říct o tom kouzelným klukovi, se kterým jsem se seznámila…, začala Fiona, ještě než zpozorovala naše překvapení a znepokojení.

Nemohli jsme se však přímo zeptat: Kde je Keith? ale naše oči tuto otázku musely nepochybně klást.

— Božínku, nevím přesně, kde začít. Tak mám obavy, že budu muset asi začít špatnejma zprávama o Keithovi, kterýho mám támhle vepředu. Přešla rozlehlý pokoj a zvedla kryt skleněné nádrže, která stála uprostřed stěny. Zapnula světlo po straně nádrže a pronesla, — Vstávinky, vstávinky, Val a Crawf jsou tady!

Nejprve jsem si pomyslel, že je to akvárium, které tu má Fiona pro případy, když je Keith někde na záletech a ona zdrcená přenáší svoji emocionální energii na zvířátka, která jsou v tomto případě představována mořskými rybkami. Vzhledem k minulým okolnostem však toto vysvětlení příliš věrohodně nepůsobilo.

Potom jsem si všiml, že uprostřed nádrže je hlava. Lidská hlava bez těla — uťatá. Navíc se zdálo, že žije. Přistoupil jsem blíže. Oči hlavy se pohybovaly. Kolem ní vlály vlasy, které se ve vodě volně vznášely, jako by patřily Medúze, a byly zality žlutavou barvou. Do hlavy vedly různé hadičky, rourky a dráty, hlavně do krku, ale i do jiných míst. Pod nádrží byl ovládací panel s různými páčkami, přepínači a kontrolkami.

— Keith…, zakoktal jsem.

Hlava na mě mrkla.

— Od tohodle způsobu konverzace si moc neslibuj, řekla Fiona. Pohlédla dolů k nádrži. — Ubohý drahoušek. Nemůže mluvit. Jak vidíš, nemá plíce. Políbila nádrž a potom setřela otisk rtěnky, který po ní zůstal na skle.

— Co se mu stalo? zeptala se Valerie, která udělala jeden krok dopředu a dva zpátky.

— Tenhle přístroj ho udržuje naživu. Kouzelnej, že jo? Stál čtyři sta třiadvacet tisíc liber. Vyslovila tu částku pomalu, konspiračním a urážlivým tónem a předstírala, že je otřesena. — Já vím, já vím, pokračovala, — zajímá vás, jak k tomu došlo.

— To teda jo, řekl jsem ledově, — jsme z toho vedle, co se Keithovi přihodilo.

— Ale jistě, božínku. Promiňte! Musí to pro vás bejt pekelnej šok. Keith si to pálil po M25 na Guildford, když vtom jeho poršák vyletěl ze silnice. Spálený gumy. Auto přeletělo vzduchem celej lán, pak se odrazilo od svodidel, který ho vymrštily přímo do protějšího proudu. Tam se srazil s obrovským náklaďákem. Poršák byl totálně napadrť, to si jistě dovedete představit. Keith byl, jak se na první pohled zdálo, na místě mrtvej. Chudák Keithy. Sklonila se opět k nádrži a vypadala lehce napjatě stejně jako prve, a poprvé za celou tu dobu také trochu smutně.

— Pracovník zdravotní společnosti mi řekl: Zdá se, že váš manžel je mrtvý. Jeho tělo bylo rozcupováno na kousky. Většina životně důležitých orgánů je naprosto nefunkční. Jeho hlava a mozek ale pořád jeví známky života. Máme nový přístroj, který vyvinuli v Německu a teď ho zkouší ve Státech. Rádi bychom od vás dostali souhlas ke Keithově léčbě. Je to velmi drahé, ale dá se to zaplatit ze životní pojistky, protože váš muž je z technického hlediska mrtev. Je to sice složitá otázka, řekl ten muž, ale etické aspekty můžeme přenechat filozofům, nakonec žijou z našich daní a můžou si tak sedět ve svých věžích ze slonoviny a v klidu mudrovat. Tak tohle mi řekl. Docela se mi to zamlouvalo. Nakonec mi řekl, že jejich právníci už několik málo takových případů řeší a zdá se, že se jim to i přes nějaké maličkosti podaří, a jestli tedy souhlasím. Tak co jsem měla božínku říct?

Pohlédl jsem na Val a potom dolu na Keithe. Nebylo co na to říci. Snad jednoho dne, až zase medicína pokročí o kus dál, bude možné najít neporušené tělo s poškozenou hlavou a to půjde ke Keithově hlavě přitransplantovat. Takových jistě nebude nedostatek — pomyslel jsem na různé politiky. Pojal jsem podezření, že hledání zdravého těla byl vlastně pravý důvod pro tento bizarní a nelidský pokus. Ale nechtěl jsem to doopravdy vědět.

Usedli jsme k jídlu. Fiona mohla prohlásit, že tento večer byl ůspěšný, podobně jako nějaký pracovní úkol nebo návrh, který byl dokončen a přijat. Došlo pouze k několika nepodstatným faux pas, jako když jsem třeba odmítl sklenku vína.

— Já řídím, Fiono. Musím zvládnout volant líp… pohlédl jsem do nádrže na to, co zbylo z Keithe, a omluvně se zašklebil. Jeho oči zamrkaly.

Když nato Fiona začala bezcílně chodit sem a tam, do kuchyně a zase ven, Valerie jí řekla, aby se posadila a uklidnila se. Málem jí řekla, že pobíhá jako slepice bez hlavy, ale na poslední chvíli se ovládla a změnila to na poletující mouchu.

Večer pak už přestal být tolik mučivý a jídlo se dalo celkem jíst. Zbytek noci jsme si povídali.

Když jsme se chystali odejít, tak jsem Keithovi mírně a světácky pokynul palcem pravé ruky. Opět zamrkal.

Pak Valerie na chodbě zašeptala Fioně do ucha otázku: — Ještě něco, řekni nám, kdo je ten tvůj novej superman?

— Ále božínku… Jak se věci vždycky nakonec zamotaj. Je to ten chlapík od zdravotní společnosti, kterej mi navrhl Keithovu léčbu. Valy, božínku, je to takovej bejk. Hned příští den mě čapnul, položil na gauč a vzal si mě… Vtom si přiložila ruku na ústa a podívala se na mě. — Božínku! Já vás uvedla do takovejch rozpaků, viď, Crawforde?

— Ale ne, nepřesvědčivě jsem zalhal.

— Ach Bože! řekla srdečně, když nás ještě jednou přivedla zpátky do pokoje. — Ještě bych potřebovala poradit s jednou věcí. Myslíte, že se budou Keithovi příbuzný dobře vyjímat u druhý stěny pokoje vedle hi-fi věže?

Val se na mě nervózně podívala.

— Rozhodně, řekl jsem a vtom jsem si všiml, že zmíněný gauč stojí přímo naproti Keithově nádrži, — Myslím, že budou.

MĚKKEJŠ

S Katrionou to bejvávalo sice výživný, ale v mojí společnosti jí asi nebylo nejlíp. A to neni věc, kterou by šlo jen tak vypustit, to vůbec ne. Jednoho krásnýho dne přišla do putyky, ve který sem právě sjížděl jednorukýho banditu. Před tim sem ji celou věčnost neviděl.

— Furt hraješ banditu, Johne, poznamenala suchým nosovým přízvukem, kterej byl pro ni typickej.

Měl sem na jazyku něco jako — coby, motám se všude po týhle commieský kulečníkárně, ale vypadlo ze mě akorát: — Jo, jak vidíš.

— Nepustíš chlup na ňákej drink? zeptala se. Katriona vypadala odule, dokonce mnohem odulejc než kdykoliv předtim. Možná zas byla v tom. Ráda tim na sebe upozorňovala a měla ráda povyk, kterej kolem toho lidi nadělali. O děti, který měla, se nestarala, ale ráda tim na sebe upozorňovala. Byla tu ale jedna věc, vo který už dobře věděla — lidi si z ní dělali vo poznání menší hlavu jak dřív. Bylo to dost votravný a lidi už se navíc čapali, vo co jí gou.

— Zas čekáš rodinu, zeptal jsem se a přitom se na plný pecky soustředil na ten právej okamžik, kdy trhnout za páku hracího automatu. Série vinnejch hroznů. De to za mnou!

Sázka.

Výhra.

Výběr výhry.

Žetony. Pokaždý zasraný žetony. Vzpomněl sem si, jak Colin řikal, že ta nová mašina sype škváru.

— Takhle to jede furt, Johnny? zeptala se a přitom si kontrolně přejela blůzku a povytáhla legíny vejš přes pás. Představil sem si její kozy a pak prdelku. Nekoukal sem na ně, necivěl, ani sem o nich nepřemejšlel, jenom sem si je představoval. Katriona měla kozy jako vozy a pěknou boubelatou prdel. To je přesně to, co mam na sejkorkách nejraděj. Koziska a prdelku.

— Teď musim hrát, říkám a odvracím se od ní k vedlejšímu stolu. Chlapík z Crawfordovy pekárny právě vyhrál Bri Ramage. To neni vůbec špatnej hráč. Všechny koule sou vodehraný a nalepený na jeho kontě. Ten chlapík od Crawforda se zdá bejt v pohodě.

— Jak se má Chantel? ptá se Katriona.

— Dobře, odpovídám. Měla by se sejít s mojí mámou a podívat se na dítě. Ne že by byl na ní někdo ňák zvlášť zvědavej, ale je to její dítě a měla by vo něj jevit aspoň ňákej zájem. Měl bych jít možná s ní. Je to sice dítě, který mám s ní, ale taky dítě, který mám rád. To každej ví. Moje máma je toho názoru, že taková matka, která svý dítě vopustí a která se nevobtěžuje se vo něj starat, to neni žádná matka — žádná vopravdická matka. To je akorát špína a flundra, jo — přesně tohleto je. Je to holka pro všechny, jak řiká moje máma.

Zajímalo by mě, s kym čeká toho dalšího piskoře. Asi s Larrym. Aspoň myslim. To by těm prevítům bylo podobný, voběma dvěma. Je to ale přece jenom dítě a začíná mi ho bejt líto. Vopustí ho, zrovna tak, jako vopustila Chantel a dvě další děti, který měla. Vo těch dvou vostatních sem neměl ani šajn, dokaď se nevobjevily na naší svatbě.

Bylo to tak, moje máma se v ní nespletla. Je to holka pro všechny, přesně jak říkala. Ale nebylo to pro to, že byla Doyleová. Byl to ten její chlast, jak řikala máma, ten k žádný ženský nepasuje. Ale mně se to nejdřív líbilo. Páčilo se mi to ale jen do tý doby, než byly všechny chechtáky v trapu a nebylo na nájemný. To mě začalo drtit. Pak přišlo dítě. Bylo to v době, kdy se z jejího pití stal totální průser — totálně prdelní průser.

Vždycky se mně smála za zádama. Jednou sem jí přistih, jak na mě dělá kašpary, když si myslela, že se nedívám. Dělala to vobvykle v přítomnosti svejch dvou sester. Ty tři se mně vždycky ksichtily, když sem hrál banditu nebo kulábr. Cejtil sem jejich pohledy v zádech. Vždycky se vytáčely, že nic takovýho jako nedělaly.

Nikdy sem se s dětma necejtil dobře, a tak sem přemejšlel, jesli je mám vopravdu rád. Zdálo se, že mi přerůstaj přes hlavu, všechen ten hluk a brajgl kolem. Takže když se ten piskoř narodil, nebejval sem asi moc doma. Možná to bylo všechno trochu i moje vina, to nepopírám, i když ty záležitosti s ní pořád trvaly. Jako třeba ten den, co sem jí dal ty prokletý prachy.

Byla švorc, a tak sem jí dal dvacet babek a řek: Vem si to a užij si. Vyjdi si se svejma kámošema. Moc dobře se na ten večer pamatuju — vohodila se tak, že vypadala jak děvka. Mraky mejkapu a ty hadry, do kterejch se navlíkla. Zeptal sem se jí, kam takle vohozená de. Stála tam a jen uchichtla. Tak kam, řikám. Ty vždycky chceš, abych vypadla, tak já teda kurva du! Ale kam? zeptal sem se. Byl sem přesvědčenej, že mám právo to vědět. Nejen že mě ignorovala, ale než vypadla, chechtala se mi do tváře jak hyena.

Když se vrátila zpátky, byla celá pokrytá milostnejma kousancema. Když zmizela na hajzlu na dlouhý vopilecký chcaní, číhnul sem se jí do portmonky. Bylo v ní čtyřicet babek. Tak já sem jí dal na cestu dvacet a vona se vrátí se čtyřiceti. To sem byl ale pěknej vocas. Jak to tak příde, co? Zeptal jsem se. Jenom se tomu chechtala. Chtěl sem jí taky zkontrolovat frndu, abych zjistil, jesli byla naprcaná. Začla ječet a řekla, že jesli se jí jenom dotknu, tak zavolá svý bráchy, a že ty tu budou hned. Sou vostrý, tyhle Doyleové, to ví každej sráč v tomhle rajónu. A já budu taky vostrej, jesli se nedozvim pravdu, ať si klidně Doyleové přídou. Seš normální měkkejš, synku, řekla jednou moje máma. Tyhle lidi to vo tobě věděj taky. Věděj, že seš jen dělňas a že seš pro ně snadnej terč.

Zajímavý na celý týhle věci bylo to, že surovej Doyle si moh dělat, na co si vzpomněl, a tak sem si pomyslel, že kdybych šel s Doyleovejma do party, tak bych si taky moh dělat, co bych chtěl. Dokonce mě to i trochu lákalo. Žádnej šmejd by mi nezkřížil cestu, kdybych měl takovou vejsadu. Nejdřív začlo pumpování — somrování cigin, drinků a škváry. Pak měli všecko, nebo ještě líp, ten kokot Alec Doyle měl všecko, co pro sebe potřeboval. Drogy. Žádnej haš nebo něco takovýho, řeč de vo heráku.

Musel sem až tak klesnout. Promarněnej čas. Prosraný léta, co sem to musel dělat. Prosraný léta kvůli Doyleům a jejich kurevský ségře. V žádným případě si už nikdy s Doyleovejma nezadám. Pryč od nich. Pryč a daleko. A tak sem se ani nedotkl Katriony a spali sme každej v jiný cimře, já samozřejmě na pohovce.

Hustý bylo vobdobí, kdy sem se postrkával s Larrym. Jeho žena ho opustila a nechala samotnýho. Pro mě to byla popravdě řečeno určitá pojistka:

Larry byl v tomhle rajónu jeden z mála chlapíků, kterej měl trocha respektu i u Doyleů.

Makal sem ve státním vzdělávacím aparátě. Malování. Učil sem v útulku pro starý lidi. Tou dobou sem měl ve věcech jasno. Myslel sem furt na to, jak se vrátím a najdu zas Larryho u nás doma nebo přímo na ní. Celou tu dobu byli napůl vožralý, voba dva. Věděl sem, že ji šuká. Pak přestala spát v naší ložnici a nakonec se s nim přestěhovala vo patro vejš se všim všudy a mě nechala dole s malou. Vypadalo to, že budu muset malování pověsit na hřebík, abych se moh věnovat dítěti.

Když sem dal dítě ke svý mámě nebo vzal kočárek a vyjel s nim na nákup, vobčas sem ty dva viděl, jak se mi posmívaj z vokna. Jednou, když sem se vrátil domu, byt byl vybranej — telka a video byly pryč. Věděl sem, kdo to sebral, ale nemoh sem nic dělat. Proti Larrymu a Doyleům prostě nic dělat nešlo.

Bordel, kterej v jednom kuse dělali, budil mě i dítě. Její vlastní dítě. Bordel z jejich šukání, hádek a chlastaček.

Jednou se ozvalo bouchání na dveře. Byl to Larry. Cpal se do bytu a rychle a podrážděně něco drmolil, jak měl ve zvyku. Dobrý, kámo, řiká. Hele, chci vod tebe malou službičku. Ty zasraný elektrický krámy nechoděj, dokaď nedostanou šťávu.

Prošel mým pokojem k voknu, vodevřel ho a vtáhl skrz něj šňůru, která se houpala z okna jeho bytu v průčelí. Strčil ji do jedný z mejch zásuvek Tohle mi vyrve vosinu z prdele, usmál se. He? vypadlo ze mě. Řek mi, že má nahoře prodlužovačku s rozdvojkou a že teď potřebuje akorát přístup k elektrický zásuvce. Řek sem mu, ať si dá voraz, že je to moje šťáva, a zástrčku sem vyndal. On řiká: Ještě jednou se dotkneš týhle posraný zástrčky nebo ji vyndáš, seš mrtvej, Johnny! To ti řikám já! Myslel to vážně.

Pak začal mlejt vo tom, že mě eště furt považuje za kámoše, protože sme kámoši, navzdory všemu. Řiká, že se se mnou šábne vo účet, ale mně je jasný, že sou to jenom kydy. Řikám, že jeho účet bude vyšší než můj, protože v celým bytě nemám nic na elektriku. Pomyslel sem na svou telku a video, vo kterejch sem věděl, že si je vodnes nahoru. Von na to řiká: Co tim chceš říct, Johnny? A já odpovím: Nic. On zase: To doufám, že nic. Řek sem nic, protože Larry je šílenej a nebezpečnej magor.

Pak se mu do rozesmátýho ksichtu vedrala malá vráska. Ukázal ke stropu a řek: Neni to špatně vedený, co, Johnny? Sorry, že sem se tam musel přistěhovat, takový věci se prostě stávaj. Nejistě sem přikejvnul. Nak si to tam upevni, řiká. Cejtim se jako hromada sraček. Moje elektřina. Moje žena.

Eště něco? zeptal se. Pokrčil sem ramenama. Zkřížil ruce. Musel sem jednou začít s tím, abych ti tohle všecko vobjasnil, řek, protože nechci, aby věci stály. To pitomý dítě. Jednou je tady a všichni si myslej, že máš všecko navždycky v kapse. Ta holka ale neni tvoje. Ale můžu ti říct, že to neni moje starost. Řeknu ti jednu věc, Johnny, začal se smát, doufám že nemáš ajdu nebo něco takovýho, protože jesli jo, tak teď už to mám vod tebe taky. Když ji tam nahoře mrdám, tak si na to nikdy neberu šprjdu. Nikdy. To bych si ho radši mastil sám, vole.

Ne, nic takovýho nemám, řek sem mu, ale poprvý v životě sem si přál, abych to měl.

Tak to je dobrý, ty malej blbej hajzlíku, zasmál se Larry.

Potom se natáh do dětský ohrádky a poplácal Chantel po hlavičce. Začal sem z toho srát maggi. Jesli se pokusí na ní ještě jednou šáhnout, budu toho hajzla muset zmastit, bez vohledu na to, kdo to je. Přestal sem si na to dávat bacha. Dobrý, řek, nechci ti toho tvýho kiňďoše sbalit. Ale abys věděl, tak vona doufá, že kiňďoš musí připadnout svý mámě. Ale jak už sem řek, Johnny, já to doma nechci, to si můžeš bejt jistej. Takže mi můžeš poděkovat, že si toho sviště můžeš nechat. Chystal se odejít, naštvanej a rozčilenej, a ukazoval na sebe. To měj na paměti, než začneš někoho vobviňovat. Pak ten hajzl zas obrátil a začal bodře — ta svině měnila nálady děsně často: Viděls tu plichtu ze čtvrtfinále? Vítězové ze St. Johnstone proti Kilmarnock. Na Easter Road, řiká a řehní se na celý kolo. Sou to sráči, poznamenává, než se sebere k vodchodu. Právě je ve dveřích, když se ke mně votočí. Ještě jedna věc, Johnny, jesli se v tom máš v úmyslu ještě rej pat, podívá se ke stropu, tak přivoláš bouřku. Přímo na sebe. Rači se na to vyser!

Jak sem tak vo tom všem přemejšlel, sebral sem holku a dal ji ke svý mámě. Pak se to semlelo takhle — máma šla na sociálku, kde takovýhle záležitosti řešej. Tak se k nám přišli ze sociálky na matku dítěte podívat a ta o nich nechtěla ani slyšet. Dostal sem za to od Aleka a Mikeyho Doyleovejch pořádnou nakládačku. Pak sem dostal ještě jednu, a to dost důkladnou, od Larryho a Mikeyho Doylea, když sem jim vodstřih elektřinu. Vytáhli všechny krámy na schody a pak je shazovali dolů. Když s tim byli hotový, začali všecko rozbíjet. Měl sem v gatích, protože sem měl u sebe ňáký prachy. Bál sem se, že mi proberou kapsy, kde sem měl patnáct liber, a voberou mě. Mlátili do všeho. Mlátili a mlátili a do toho ta jejich kurva ječela: DEJTE TÝ SVINI PO DRŽCE! ZABIJTE TOHO ČŮRÁKA! NAŠE POSRANÁ ELEKTRIKA. TO BYLA NAŠE ZKURVENÁ ELEKTRIKA. SEBRAL MI MÝ DÍTĚ! TA JEHO ZASRANÁ STARÁ ČUBČÍ MATKA MI SEBRALA MÝ DÍTĚ! VRAŤTE HO ZPÁTKY JEHO VOPRAVDOVÝ MATCE. JEBEJ SI TU SVOU MATKU, TY ZASRANEJ HAJZLE!

Naštěstí nedošlo k prohlídce mejch kapes. Řek sem si, pohoda, když sem se ujistil, že de ta pakáž pryč a dobelhal se ke svý mámě dát se trochu dokupy. Měl sem přeraženej nos a dvě zlomený žebra. Musel sem jít na vošetření do špitálu. Máma řiká, že sem se nikdy neměl s Katrionou Doyleovou zaplíst. To se snadno řekne, řikám jí, ale kdybysme se nezapletli, tak bysme nikdy neměli Chantel. Ber to, jak chceš. Ale jo, to je pravda, řekla na to máma, je to princeznička.

Měl sem pocit, že to byl jeden z těch hajzlů vodshora, kdo zavolal policajty. Napadlo mě, že bych díky tomu moh dostat právní cestou fiáký finanční vodškodnění. Dal sem jim falešnej popis dvou chlapíků, který se nepodobali Larrymu a Mikeymu. Pak se mnou ale poliši začali jednat, jako kdybych já byl ten zločinec, kterej to všecko zpunktoval. Já — s fasádou jako nakopnutej meloun, dvěma zlomenejma žebrama a přeraženým nosem!

Vona a Larry se potom vodstěhovali zeshora a já si pomyslel: konečně vosvobození vod těch vopruzů. Myslel sem, že vo tom rozhodlo právní řízení a že jim nařídili, aby se vodstěhovali jinam. Dítěti bylo líp u mý matky a já konečně dostal místo, vopravdický místo, ne ňáký přiblblý kurzy kreslení. Bylo to v obchoďáku, kontrola regálů a stavu zásob a tak podobně. Nebylo to tam špatný, ale musel sem dělat mraky přesčasů. Plat nebyl nijak voslnivej, ale drželo mě to dál vod putyky.

Všechno vypadalo bezvadně. Taky sem píchal jedno nebo dvě jedlý koťata. Ta jedna byla z toho obchoďáku, vdaná, ale s tim svým nežila. Byla to pohodová a nezkažená panička. No a pak pár mladejch kočiček z blízkýho vokolí, snad eště ze střední. Pár se jich vobčas u mě vynořovalo v době kolem voběda, když sem chodil do šichty. Jakmile se poznáš s jednou z nich, už v tom jedeš — scházíš se hnedka s několika. Choděj za tebou na trochu tý vochmatyly, protože nemaj co dělat. Jak už sem řek, jedna nebo dvě, ale obzvlášť ta malá Wendy, měly tu hru s dírou v náramný voblibě. V žádným případě bych se ale s nima nechtěl zaplíst nafest.

Co se týče Katriony, vidim jí poprvý po celý věčnosti.

— Tak co Larry? ptám se a chci se připojit k neúplně vosazený partii. Jeden z hráčů od toho stolu zašilhá a řiká, že ne. Pak promluví ten chlapík z Crawfordový pekárny: Hej ty! Teplajzníku jeden, nech toho kluka, ať hraje sám. Nelez tam!

— Jó ten, vodpoví Katriona, zrovna když tágo ťukne do koule, a posadí se na polstrovanej mantinel. — Je zas za katrem. Sem zpátky u svý matky.

Podíval sem se na ni.

— Všim si, že sem v jináči, a vysral se na mě, řiká. — Pak to táhnul s jednou děvkou, dodává. Chtěl sem říct, že sem to tušil, a koukal sem se jí do toho jejího nařvanýho ksichtu.

Nic sem ale neřek.

Pak se její hlas zvýšil, tak legračně, jako vždycky, když něco chtěla. — Co kdybysme dneska večeř zašli na skleničku, Johnny? Takhle někam do města. Vždycky nám to spolu fachalo, Johnny, bezva dvojka — ty a já. Každej to vo nás řikal, vzpomínáš? Pamatuješ, jak sme chodili do Bull and Bush na Lothian Road, Johnny?

— Jo, asi jo, říkám. Byla tu jedna věc — měl sem pocit, že ji pořád miluju a že sem ji nikdy milovat nepřestal. Docela rád vytáhnu do Bull and Bush. Jednorukej bandita, to byla v tý díře vždycky moje libůstka. Teď už tam maj asi novýho, řek sem si. Ale stejně!

POSLEDNÍ ŠTACE NA JADRANU

Nikdy bych si nebyl připustil, že budu schopen tak vášnivě milovat, a to je ten důvod, proč se teď cítím, jak se cítím. Myslím, nebo spíš předpokládám, že na téhle lodi opět uvidím Joan. Třeba jen letmo na palubě, v jídelně, na baru nebo snad v kasinu. Vždycky, když jsem tak o tom během této plavby přemýšlel, srdce mi bilo jako o závod a pociťoval jsem závratě. Většinou jsem se pak musel stáhnout do své kajuty. Když jsem otáčel klíčem v zámku, představoval jsem si, že bych ji tu snad mohl najít — třeba v posteli, jak si čte. Vím, je to směšné, celá tahle věc — hrozně směšné.

Trávím na tomto parníku už dva týdny, dva týdny osamění. Pohledy všech těch lidí, kteří se vesele baví, mě zraňují a jsou tak palčivé, jak jen si je možné představit. Moje celodenní činnost je nekonečné putování po lodi. S tím břemenem, samozřejmě. Jistě — že nečekám, že se tu s Joan setkám — nebo snad ano? Nejsem si tak jistý. Nemohu ale celou dobu na lodi trávit ve společnosti Harolda Robbinse, Dicka Francise nebo Desmonda Bagleyho. Nemohu také sedět na baru a opíjet se. Nechci se zapojovat do společenské konverzace, která se zpravidla točí kolem počasí a průběhu plavby. Dvakrát jsem byl v kině. První film, Podruhé mrtev, byl s jedním britským maníkem, který hrál amerického detektiva. Příšerný film. Druhý byl pro změnu s americkým šedivkou, který se snažil být za každou cenu srandovní, ale už se mu to moc nedařilo. Teda možná se to zdálo jenom mně — spousty věcí mi už prostě přestaly připadat legrační.

Jdu si do své kajuty připravit batoh se sportovními potřebami a vydávám se na další návštěvu tělocvičny. To je jediné místo, kam chodím rád.

— Vy musíte mít ze všech lidí na týhle lodi nejlepší formu, říká mi instruktor. Usmívám se. Nechci se s tímhle patronem dávat do řeči. Srandovní patron, jestli chápete co mám na mysli. Nic proti takovýmto lidem, zastávám heslo žít a nechat žít, ale teď nemám ani v nejmenším náladu se s někým bavit, natož blábolit s tímhle.

— Ani se odsaď nehnete pryč, pokračuje a rychle pokývne hlavou směrem k zavalitému dýchavičnému pánovi s rudými tvářemi, který šlape na rotopedu, — viďte, pane Banks?

— Je to tu výborně zařízený, odpovídám úsečně a přitom se mi podaří objevit volné činky, které vzápětí zvedám ze stojanu.

Naštěstí se teď ten instrukorskej patron stará o tělnatou dámu oblečenou v nachovém trikotu, která se pokouší provádět sedy snožmo. — Ne, ne, ne, paní Craxtonová! Tak takhle ne! Moc se vychylujete dozadu. Znovu se posaďte a kolena hezky k sobě. Do úhlu pětačtyřicet stupňů. Ták, to je ono. Raz a dva…

Chápu se dvou činek na stojanu a nepozorovaně je ukládám do batohu. Chci sice mít pohyb, ale nechci cvičit pod dozorem. Mám sám dost dobrou formu. Joan vždycky říkala, že mám dobrou postavu. Pevnou a šlachovitou, takhle to přesně říkávala. K tomu mi nejspíš pomohl čas strávený prací ve stavebním podniku a střídmá životospráva. Musím ale připustit, že mi trošku narostlo břicho — dopřával jsem si, když tu Joan nebyla. Co naplat? Od doby odloučení také piju víc, než jsem pil kdykoliv předtím.

Když jsem zpátky ve své kajutě, utíkám do říše, která se rozkládá někde na pomezí myšlenek a spánku, a vzpomínám přitom na Joan. Byla to tak krásná a jemná žena, měla všechny vlastnosti, které má manželka a matka mít.

Ach Joan! Proč, lásko? Proč? Tohle by býval byl nejkrásnější čas našeho života. Paul studuje na univerzitě a Sally je v internátu pro zdravotní sestry. Tak nakonec přece jen opustili rodné hnízdo. Měli bychom teď všechen čas pro sebe. I když jsi je sledovala na každém kroku, měli v tebe důvěru, Joan, oba dva. Měli důvěru v nás… A co já? Co mě se týče, já jsem zemřel s tebou, Joannie. Jsem jenom duch.

Nemůžu usnout. Vstávám, mluvím sám se sebou a pláču. Deset let po tom, co Joan odešla.

Při obědě u stolu sedím sám s Marianne Howellsovou. Ostatní Kennedyovi, Nick a Patsy, se oběda neúčastní. Jsou to bezvadní, mladí a otevření lidé a toto je jejich taktický tah. Patsy měla v očích spiklenecký výraz. Marianne a já jsme spolu poprvé sami. Marianne je svobodná. Vydala se na tento výlet, aby se lépe vyrovnala s nedávnou smrtí své matky.

— Tak vás mám poprvé jenom pro sebe, Jime, řekla způsobem, který byl příliš vzdálený žertování nebo zlehčování, než aby byl flirtem. Není pochybností o tom, že Marianne vypadá báječně. S takovouhle ženou by se měl jistě někdo oženit. Je to hřích, že je sama. Ale no tak, takhle přemýšlet! Starý šovinista Jim Banks už zase jede. Možná tohle právě Marianne chce, možná, že si takhle líp vychutná život. Snad kdybychom já a Joan nebyli… Ne, raději mořský salát.

— Ano, usmívám se, — tenhle mořskej salát je znamenitej. Kde už by jeden dostal takovej mořskej salát, když ne na moři?

Marianne se uculí a pak spolu vedeme krátký hovor. V jednom okamžiku říká — Je to neštěstí s tou Jugoslávií.

Zajímalo by mě, jestli tím neštěstím myslí fakt, že tam kvůli tamějším problémům nepřistáváme, nebo utrpení, která tam musí lidé podstupovat. Rozhoduji se přijmout to druhé, soucitné vysvětlení. Marianne vypadá jako starostlivý člověk. — Ano, je to hrozné neštěstí. Když jsem byl kdysi s Joan na takovémhle výletě, Dubrovník byl jedním z našich nejkrásnějších zážitků.

— Ach ano, vaše žena… Co se jí vlastně přihodilo, jestli se na to můžu zeptat?

— Ale, nehoda. Vždyť vás to teď taky potkalo, tak bych o tom raději nemluvil, řekl jsem a přitom si vidličkou přistrkoval hlávkový salát do úst. Jsem si jistý, že je tu spíše na ozdobu než k jídlu, a že se to pozná podle toho, kde je na talíři umístěn. Já na etiketu nikdy moc nehleděl. Joannie, tys mě držela v lajně.

— Je mi to vážně líto, Jime, říká.

Usměji se. Nehoda. Na takové lodi a při takové plavbě. Nehoda? Ne.

Už nějakou dobu se necítila dobře. Měla deprese. Životní změny, kdo ví? Já nevím proč. Nejhorší věc je ta, že nevím proč. Myslel jsem si, že výletní plavba pro ni bude ta nejlepší věc na světě. A také se chvíli zdálo, že ano. Právě když jsme se blížili ke konci Jadranu a chystali se vplout zpět do Středozemního moře, si vzala pilulky a zmizela z paluby do černé noci. Přímo do moře. Probudil jsem se sám a od té doby je tomu tak pořád. Byla to moje chyba, Joan, celá tahle proklatá záležitost. Kdybych se ti byl snažil porozumět. Kdybych nebyl zařídil tuhle proklatou plavbu. To jsem celý já, stupidní starej blbec Jim Banks. Snažil jsem si to všechno zjednodušit. Kdybych si býval s tebou raději sedl a mluvil, mluvil a pořád mluvil. Tak bysme to byli všechno vyřešili, Joan.

Cítím něčí ruku na své. Je Mariannina. V očích mám slzy jako nějaký starý blázen.

— Já jsem vás rozrušila, Jime. To mě vážně mrzí.

— To nic, usmívám se.

— Opravdu rozumím tomu, jak se cítíte. Moje matka… byla tak tvrdohlavá. Teď začíná slzet ona. Jaký jsme to bláznivý párek — Dělala jsem, co jsem mohla. Měla jsem možnost si pochystat život po svém. Ale nevěděla jsem, co vlastně doopravdy chci. Ženská si vždycky musí vybrat, Jime — mezi svatbou a dětma nebo kariérou. Vždycky ten okamžik přijde. Nevím. Matka při tom vždycky byla, vždycky něco potřebovala. Nakonec taky vyhrála a dosáhla svého. Holka, která chce dělat kariéru, skončí, jak vidíte, jako stará panna.

Vypadá rozrušená a zraněná. Moje ruka se tiskne k její. Pohlédlne přitom k zemi, pak se její hlava najednou zvedá, a jak se její pohled střetne s mým, připomene mi Joan.

— Takhle o sobě nemluvte, říkám jí. — Jste výjimečně skvělá a krásná dáma.

Usmívá se a vypadá, že se uklidnila. — Jste gentleman, Jime Banksi, a říkáte mi ty nejkrásnější věci.

Všechno, co můžu udělat, je opětovat úsměv.

Čas trávený s Marianne se mi začíná líbit. Je to už pořádně dlouho, co jsem byl naposledy takhle sám s nějakou ženou. Co jsem cítil takovouhle blízkost. Povídali jsme si celou noc. Padla všechna tabu, a tak jsem byl nakonec schopen o Joan mluvit bez zbytečného sentimentu a přenášení lítosti na druhé a také jsem měl na paměti, že Kennedyovy jejich ztráta postihla teprve nedávno. Lidé takovéhle věci o dovolené neradi poslouchají. Marianny se to s její ztrátou samozřejmě týkalo nejvíce.

Mluvil jsem a mluvil, většinou nesmysly, ale pro mě to byly nádherné a bolestné vzpomínky. Takovým způsobem jsem ještě nikdy nevyprávěl.

Vzpomínám na plavbu s Joannie. Dostávám se do nemilé situace. U vedlejšího stolu sedí několik holandských důchodců, jsou to milí lidé. My máme společný stůl s jedním uzavřeným chlapíkem z Francie a pěknou mladou Italkou. Vypadá jako opravdická filmová hvězda. Zvláštní je, že si jí ten chlapík moc nevšímá. Pomyslím si, že by si jí všímat měl, víte, co mám na mysli. Je to jak Společenství národů. Ještě tam je takový postarší pár z Worchestru, který nemá moc rád Němce a pořád se v hovoru vrací do válečných let a tak. No, já si myslím, že tyhle myšlenky je lepší nechat plavat. Starý Jim Banks je tu tedy proto, aby hrál roli smírčího…

Bože, jak jsem se do toho zapletl. Mé zábrany se zdály být po každém doušku vína menší. Když jsem objednával druhou láhev, Marianne na mě spiklenecky mrkla. Po jídle jsme pokračovali k baru, kde jsme si dali ještě několik dalších skleniček.

— Je mi hrozně fajn, Jime. To bych ti opravdu chtěla říct, řekla a usmála se.

— Tohle byl jeden z nejkrásnějších večerů, co jsem prožil…, odpověděl jsem jí. Skoro jsem chtěl říci — … od doby, co nejsem s Joannie. Byla to pravda. Tahle krásná žena ze mě znovu udělala zamilovaného blázna. Byla to opravdu kouzelná bytost.

Když se naše oči zase na pár okamžiků střetly, sevřela moji ruku.

Pročistil jsem si hrdlo douškem skotské. — Jeden z nejsilnějších pocitů, když člověk stárne, Marianne, je to, že čím víc se mu blíží přízrak zubaté s kosou, tím víc se snaží ještě něco urvat. Hrozně se mi líbíš, Marianne, a prosím tě, nevykládej si to ve zlém, ale strašně moc bych s tebou chtěl strávit noc.

— Já si to nevykládám ve zlým, Jime. Myslím, že by to bylo kouzelné, začervenala se.

To mě dostalo trochu rozpaků. — Snad ne až tak kouzelné. Já už jsem v těchhle věcech trochu vyšel ze cviku.

— Říká se, že je to něco jako plavání nebo ježdění na kole, podotkla lehce podnapile.

Tak dobře, tohle mě zase vrátilo do sedla. Starý Jim Banks je na dobré cestě, jak překlenout tu trhlinu deseti let.

Navzdory vypitému alkoholu jsem neměl problémy s erekcí. Marianne si svlékla šaty a ukázala tělo, které jako by nepatřilo ženě v jejích letech, ale nějaké mladé dívce. Chvíli jsme se objímali a potom jsme vklouzli pod pokrývku a milovali se. Zprvu něžně, po chvíli se vzrůstající vášní. Byl jsem do toho úplně ponořený. Její nehty se zarývaly do mých zad a já vykřiknul, — Sbohem, Joannie, sbohem…

V tom okamžiku pode mnou ztuhla jako mrtvola, udeřila pěstí do matrace a z očí jí začaly tryskat slzy — slzy frustrace. Odsunul jsem se od ní. — Je mi to líto, napůl jsem zabědoval, napůl zaštkal.

Posadila se, pokrčila rameny a nehnuté zírala do prostoru. Mluvila jednotvárným, kovovým hlasem, bez jakékoliv zášti, jakoby deklamovala chladnou a nevzrušenou pohřební řeč. — Tak potkám člověka, který má o mě zájem, a když mě miluje, představuje si přitom někoho jinýho.

— Tak to nebylo, Marianne…

Začala štkát. Položil jsem jí ruku kolem ramenou. Výborně, Jime Banksi, myslím, že si zas něco pořádně zpackal.

— Moc mě to mrzí, řekla.

Začal jsem se oblékat. — Raděj půjdu, řekl jsem. Kráčel jsem ke dveřím a pak jsem se otočil. — Jsi nádherná žena, Marianne. Doufám, že najdeš někoho, kdo na tebe bude hodný. Tady starej Banksie, ukázal jsem na sebe, — Já jenom lžu sám sobě. Jsem muž pro jednu ženu. Odešel jsem a zanechal ji v jejích slzách. Teď se musím pustit do vyřizování svých záležitostí. To je to, co nesnese odklad. Věděl jsem, že to tak bude nejlepší, věděl jsem to lépe než kdykoliv předtím. Naše děti Paul a Sally už jsou dost silné. Určitě to pochopí.

Ve své kabině jsem nechal pro Marianne vzkaz. V lodní schránce jsem nechal dopisy pro děti a záznam na videokazetě, kde jsem podával vysvětlení, proč jsem se rozhodl takto jednat. V dopise pro Marianne toho nebylo moc. Zmínil jsem se jenom, že jsem tu proto, abych vykonal jednu zvláštní záležitost, a že je mi moc líto, že jsme se spolu zapletli. Jak už jsem řekl, musel jsem vykonat své poslání.

Podle map, které jsem sledoval, jsme byli už nepochybně na Jadranu. Svázal jsem k sobě kusem motouzu obě činky a vyhoupnul si je na ramena. Nejtěžší bylo přes ně navléci pružnou teplákovou soupravu a zbytek mého oblečení. Pak jsem bojoval se svou pláštěnkou a byl jsem sotva schopen vykročit a opustit svou kabinu.

Kradu se přes prázdnou palubu a vší silou se snažím zůstat vzpřímený. Moře je klidné a noc je mírná. Jen pár milenců si užívá měsíčního svitu a podezíravě se po mně podívá, když je míjím cestou na zvolené místo na pravoboku lodi. Je to už deset let a skoro jeden den, Joan, co jsi mě opustila, uteklas před strádáním a bolestí. S vypětím sil zvedám jednu nohu přes hrazení. Nadechnu se, naposled se dlouze rozhlédnu po purpurové obloze a přehupuji se přes zábradlí. Pak už jen nechávám pracovat svou váhu a nastupuji na svůj poslední vlak — na expres ke dnu Jadranu.

ČTVERO POHROM SEXTÁZE

HODNÝ SYN

Byl jednou jeden hodný syn a jako všichni hodní synové i on miloval svoji matku. Ale kdyby jenom miloval, on tu ženu ve skutečnosti prostě zbožňoval.

Avšak nemohl se s ní milovat, alespoň ne ve společnosti svého otce, který u nich stále seděl a sledoval je.

Tak tedy vstal z lože a přes svoji smělou nahotu si přehodil župan. Když po cestě z místnosti míjel otce, tu zaslechl, jak ten starý muž dí: Ach jo, ty seš fakt totální zmrd…

BEZCITNÝ MRŠE A SOBECKÝMU HAJZLOVI
TO SPOLU PĚKNÉ KLAPE

Ona byla bezcitná mrcha a on sobecký hajzl. Jednoho večera na sebe doslova narazili v hospodě Grassmarket. Odněkud se trošku znali, ale nikdo z nich si nevzpomínal odkud, nebo to aspoň sobě samým i sobě navzájem tvrdili.

Chovala se velice urážlivě, ale jemu to bylo jedno, protože si ničeho nevšímal, leda toho, že prolil hrdlem osmdesát šilinků. Rozhodli se jít k ní a tam si to rozdat. Neměl svůj byt, jeho rodiče pro něj dělali všechno a on nevěděl, proč by si nějaký měl shánět.

Seděla na posteli a pozorovala ho, jak se svléká. Když byly na řadě jeho purpurové boxerky, její tvář se stáhla do opovržlivého šklebu. — Kdo si myslíš, že se z tohodle podělá? zeptala se.

— Já sám, zlato, řekl a položil se do postele vedle ní.

Po této události pak ještě zneuctila jeho výkon s takovou jedovatostí, že by to stačilo rozervat na cáry křehké sexuální ego mnoha mužů najednou. Nejasně vnímal ta slova, která ze sebe dštila. Jeho poslední myšlenky, ještě před tím, než se pohroužil do opileckého spánku, se točily kolem snídaně. Doufal, že má dostatečnou zásobu potravin a že udělá ráno něco dobrého.

Během několika týdnů spolu začali žít. Lidé říkají, že jim to spolu klape.

SPOUSTA SMÍCHU A SEXU

Než jsme se spolu pustili do toho velkého dobrodružství, říkal jsi, že spousta smíchu je základ vztahu.

To sedí.

Také jsi říkal, že stejně důležitý je i dostatek sexu.

To také sedí. Naprosto.

Ještě si přesně pamatuji tvoje slova: smích a sex spolu tvoří barometr vztahu. Tohle prohlášení jsi učinil, jestli si dobře pamatuju.

Přestaň mi křivdit. Tohle jsem sice říkal, ale ne, že to platí najednou, ty krávo pitomá.

ROBERT K. LAIRD — HISTORIE SEXU

Rab si ještě nikdy v životě nestřih pořádnou šukanici; chudák malej. Ale nezdá se, že by mu z toho nějak zvlášť jebalo.

VRAŽEDNÁ VÁŠEŇ

Televizní obrazovka poblikávala závěrečnými titulky filmu. Nemusím chodit daleko, usoudil Ian Smith a natáhl se pro svého Halliwellova Průvodce filmem, knížku s oslími rohy. Fluorescenčním perem si zvýraznil nadpis psaný tučným písmem — Staří kamarádi. Malými kapitálkami si pak poznamenal na okraj:

8. SKVOSTNÉ. DALŠÍ FASCINUJÍCÍ DE NIRŮV

VÝKON. SCORSESE — NESPORNÝ MISTR SVÉHO

ŽÁNRU.

Potom z přístroje vyjmul videokazetu a vložil do něj další — Šílený Max a Dóm hromu. Ian Smith přetočil úvodní reklamy a začal zkoumat ponuře vážnou tvář moderátora stanice Rádio One hovořícího o filmu. Smith hledal ve svém nejnovějším, třebaže už velmi pomačkaném výtisku Halliwella příslušné heslo a bojoval s pokušením jej označit už teď, ještě než shlédne film. Nakonec tomu odolal a rozhodl se nejprve film sledovat. Je tu přece spousta věcí, které by se mohly přihodit a přerušit sledování filmu. Mohl by ho vyrušit telefon nebo klepání na dveře. Mohl by se porouchat přehrávač a zmačkat pásku. Nebo by ho mohla potkat srdeční slabost. Uvědomoval si sice, že tato nebezpečí se mu nejspíše vyhnou, nicméně zůstával v zajetí své pověrčivosti.

Občas mu v kanceláři, ve které pracoval, říkali Video Kid, ale to bylo jenom za jeho zády. Neměl opravdové přátele a byl tím typem osobností, který se brání důvěrným vztahům. Nebyl nijak nepřívětivý nebo snad výbušný, to v žádném případě ne. Ian Smith alias Video Kid byl prostě výjimečně uzavřený. Ačkoliv pracoval v radě plánovacího oddělení už čtyři roky, jeho spolupracovníci o něm věděli málo. Nepřátelil se s nimi a otevíral se jim jen velice málo. Tak jako se Smith nezajímal o své kolegy, tak ani oni se nepokoušeli rozluštit hádanku jeho tiché samotářské osobnosti.

Každý večer si Smith vypůjčil ve videopůjčovně, kterou míjel po cestě domů, dvě až čtyři videokazety. Přesný počet závisel na pořadech, které dávali v televizi — jako abonent satelitních stanic měl dost možností. Mimo to byl ještě členem několika speciálních videoklubů, které zprostředkovávaly půjčování nejrůznějších historických, vzácných, cizích, uměleckých nebo pornografických titulů, které nebyly k dosažení v běžných videopůjčovnách, ale byly uvedeny v Halliwellovi. Přestávku na oběd pak vyplňoval sestavováním sledovacího plánu pořadů, který jakmile jednou sestavil, už nikdy neporušil.

Když Ian Smith příležitostně sledoval nějaké „seriálové dojáky“ nebo kousek fotbalového utkání na kanálu Sky Sport, byla to obvykle časová výplň: na filmovém kanálu Sky nedávali nic uspokojivého, ve videopůjčovně nic vhodného neměli a ani poštou nic nepřišlo. Vždy měl při sobě poslední vydání Halliwella a zbožně v něm odškrtával žlutým zvýrazňovačem každý film, který viděl, načež k němu připojoval vlastní hodnocení známkovou stupnicí v rozsahu nula až deset. Kromě toho u sebe také vždy míval notýsek, aby do něj mohl poznamenat nejnovější tituly, které ještě ve své „bibli“ nemohl najít. Pokaždé, když vyšel nový Halliwell, přenesl do něj všechny poznačené položky ze starého, který pak vyhodil. Často byl nucen trávit touto světskou činností o poledních pauzách celé hodiny. Nyní mu zbývalo už jen málo neoznačených filmů.

Čas se pro Smithe stal v průběhu každodenní pracovní rutiny, sledování filmů a spánku bezvýznamným pojmem. Týdny a měsíce, které tímto způsobem ubíhaly, nebyly nikdy narušeny jinými událostmi nebo životními změnami. Měl prakticky plnou kontrolu nad sledem událostí, na které zúžil svoji existenci.

Tu a tam se samozřejmě také stalo, že se Smith odtrhl od filmu a nutil se přemýšlet o svém životě. Toto se stalo během filmu Šílený Max a Dóm hromu. Ten jej zklamal. První dva díly Maxe byly laciné kultovní klasičky. Další pokračování se pokoušelo Maxovi vdechnout hollywoodskou fazónu. Bojovalo o udržení Smithovy pozornosti, které obvykle zbývalo tím méně, čím více přibývalo noci. Ale musel jej sledovat, vždyť to bylo přece další odškrtnutí v jeho knize a těch už nebylo mnoho. Dnes byl velmi unavený. Ačkoliv Smith nebyl typem přemýšlivé osobnosti, když byl unavený, myšlenky, které jinak dokázal potlačovat, se vlévaly do království vědomé aktivity mozku.

Už je tomu téměř rok, co ho jeho žena opustila. Smith seděl ve svém křesle s opěrkami a snažil se, aby měl alespoň nějaký pocit ztráty a bolesti, ale nic takového nepřicházelo. Necítil nic než nejasnou tíhu viny bez žádných dalších pocitů. Vzpomínal na její tvář a na to, jak se s ní miloval, burcoval se a ukájel se přitom mírnou masturbací, ale nepociťoval nic jiného než celkové uvolnění. Zdálo se, že jeho žena už v jeho mysli není ničím jiným než průhlednou vizí, sotva rozpoznatelnou od ostatních, které se vedle ní přesídlily z pornografických filmů, které si půjčoval. Když byl ještě s ní, nikdy nedosahoval vyvrcholení tak snadno jako teď.

Ian Smith se soustředil, aby udržel u filmu pozornost. Něco v jeho mysli vždycky ustřihlo nit myšlenek dřív, než ho mohly znepokojit; forma psychické inspekce.

Smith nikdy o svém koníčku nehovořil v zaměstnání rád, tedy nejen o svém koníčku, ale raději vůbec o ničem. Jednoho dne ho v kanceláři nachytal Mike Flynn, jak si vášnivě zatrhává ve svém Halliwellovi, a doprovodil to poznámkou, kterou Smith sice nezachytil, ale zaznamenal posměch svých kolegů. Přistihl se, že neobvykle silně, skoro nekontrolovatelně, přemítá o své vášni a jejím rozsahu.

— Vy musíte mít video opravdu rád, řekla Yvonne Lumsden a významně pozvedla obočí.

— Vždycky jsem měl rád filmy, pokrčil rameny Smith.

— Řekněte mi, Iane, zeptal se ho Mike, — co budete dělat, až všechny tyhle označené filmy uvidíte? Co se stane, až je všechny zaškrtnete?

Tato slova se silně dotkla Smithova nitra. Nebyl schopen normálně uvažovat. Jeho srdce se rozbušilo.

Co se stane, až je všechny zaškrtnete?

Julie ho opustila, protože zjistila, že je nudný. Odešla procestovat stopem Evropu s jedním svým promiskuitním přítelem, kterého Smith choval v lehké nelibosti, protože v něm viděl jeden z faktorů rozpadu svého manželství. Jedinou útěchou mu byly Juliiny pochvaly za jeho sexuální hrdinství. Zatímco on se dostával k vyvrcholení jenom s obtížemi, Julie měla jeden orgazmus za druhým, často i proti své vůli. Nakonec se cítila rozpačitě, protože měla pocit, že nedokáže dát svému muži plné uspokojení. Nejistota narážela na zdravý rozum a nutila ji, aby se zamýšlela sama nad sebou. Nechtěla vzít v úvahu jednoduchou skutečnost, že muž, za kterého se provdala, měl úchylku od normálního standardu mužské sexuality. — Líbilo se ti to? ptávala se ho.

— Báječný, odpovídal obvykle Smith a marně se pokoušel do své lhostejnosti vnést vášeň. A potom říkal: — Tak, a je čas spát.

Je čas spát — tahle slova Julie nenáviděla ze všeho, co mu jinak vyklouzávalo z úst, nejvíce. Bylo jí z nich skoro fyzicky špatně. Smith zhasnul stolní lampičku a v tu ránu upadl do hlubokého spánku. Sama se podivovala, co ji u něj ještě drží. Odpověď na to zněla — důkladný sex a z toho důvodu uspokojené tělo. Dokázal na ní dřít jako kůň a šukat ji celou noc.

Ani to ale pro ni neznamenalo všechno. Jednoho dne přišla Julie znenadání do pokoje, ve kterém se Smith připravoval na sledování videa, a pronesla: — Iane, já tě opouštím. Nehodíme se k sobě. Nemyslím v sexu, v posteli — v tý není problém. Je fakt, že mi dáváš víc orgazmů než kdokoliv jinej předtím… Pokouším se ti říct, že jsi dobrej v posteli, ale jinak nejsi k ničemu. V našem životě už není žádná jiskra… myslím… co dál? Chci říct, že ty se nezměníš, ani kdybys chtěl.

Smith klidně odpověděl: — Opravdus to promyslela? Je to velkej krok.

Po celou tu dobu, co byli spolu, Smithovo podvědomí nahlodávala vidina pořízení satelitní antény, které jeho žena odolávala.

Ze slušnosti vyčkával určitou dobu, a když už bylo jasné, že se Julie nevrátí, parabolu nainstaloval.

Smithův společenský život nebyl nijak hektický ani před Juliiným odchodem, ani před instalací paraboly. Po těchto událostech se však jeho minimální a pouze nezbytné styly s vnějším světem samosebou ještě zúžily. Kromě toho, že chodil do zaměstnání, se stal úplně samotářským. Přestal vykonávat nedělní návštěvy u svých rodičů. Ti to přijali s ulehčením, protože se už nemuseli nutit do násilné konverzace, která byla hustě prokládána rozpačitým mlčením. Jeho sporadické návštěvy místního hostince ustaly také. Jeho bratr Pete a jeho nejlepší kamarád (nebo každopádně svědek na jeho svatbě) Dave Carter si ani nevšimli, že tam přestal chodit. Jeden z místních řekl: — Nikdo už neví, jak se vlastně jmenoval.

— Jasně, řekl Dave. — Ani nevím, co dělá.

— Kuplířství, vyděračství, snad nájemný vraždy, usmál se hořce Pete.

V bloku činžovních domů, kde Smith bydlí, řvou Marshalovic děti a nervy jejich matky už vůči tomu otupěly. Peter a Melody Symeovi se nechávají unášet vášní líbánek novomanželského páru. Stará paní McArthurová dělá čaj nebo se zlobí se svými kočkami — oranžovou a bílou. Jimmy Quinn ve vedlejším bytě má mejdan a kouří haš. Ian Smith se dívá na video.

V kanceláři leží jistý plátek a v něm je článek, kde autor hovoří o znechucení lidmi. Šestiletá dívka Amanda Heatley byla z chodníku nedaleko své školy vtažena do cizího auta a unesena.

— Co je tohle za dobytek? ptá se rozrušeně Mike Flynn. — Kdyby se mi ten bastard dostal do rukou…, nechal svůj hlas hněvivě doznít.

— … to by asi potřeboval pomoc, dodala Yvonne Lumsden.

— Já bych mu pomoh — provrtal bych mu hlavu kulkou.

Pak došlo k obecným dohadům, rozděleným podle názorů jednotlivců buď na osud unesené dívky, nebo na motivaci únosců. Když došli do slepé uličky, obrátili se k nespokojeně vzhlížejícímu Smithovi.

— Co si o tom myslíš, Iane, ty? zeptala se Yvonne.

— Nevím. Jenom doufám, že se tý dívence nic nestane.

Yvonne usoudila, že Smithův tón vypovídá o tom, že v to moc nevěří.

Krátce po ukončení debaty se Smith pokusil navrhnout Yvonne schůzku. Odmítla. Nebyl ani překvapen, ani zklamán. Ve skutečnosti se zeptal jenom z pocitu, že by to měl udělat, ne, že by o to skutečně stál. Do schránky mu přišlo pozvání na svatbu sestřenice. Měl pocit, že by se tam měl ukázat s nějakou partnerkou. Jako obvykle však strávil víkend sledováním videa. Nakonec se rozhodl, že pozvání zdvořile odmítne a jako důvod uvede nemoc. To však byla chyba lávky.

V neděli večer ho přišel navštívit jeho bratr Pete. Smith uslyšel zvonek, ale rozhodl se ho ignorovat. Nemohl přece přerušit děj filmu Zubaté ostří zrovna v klíčové scéně, kdy se tajný agent FBI Keanu Reeves chystá spojit se soupeřem Patrickem Swayzem a pak spolu mají pokračovat proti hrozivým nepřátelům. Následující večer se zvonek rozdrnčel znovu. Smith ho opět ignoroval, protože byl zabrán do filmu Modrý samet.

Na Smithových dveřích byla připevněna zpráva, kterou našel až v pondělí, když se chystal odejít do zaměstnání. Stálo v ní, že jeho matku postihla mrtvice a je teď ve vážném stavu. Zatelefonoval Peteovi.

— Jak je mámě? Zeptal se a cítil se provinile za to, že do svého hlasu nedostal více zájmu.

— V noci zemřela, odpověděl mu Peteův prázdný a bezbarvý hlas.

— Ah… tak…, řekl Smith a zavěsil sluchátko. Neměl k tomu už co dodat.

Od doby, kdy si pořídil satelitní přijímač, přibral Ian Smith přes patnáct kilo na váze. Stále seděl ve svém pohodlném křesle a chroustal sušenky, čokoládové tyčinky, zmrzlinu, rybí prsty, pizzu a hotová jídla z čínských restaurací, která si snadno připravoval v mikrovlnné troubě. Párkrát v práci řekl, že je mu špatně, a tak mohl sledovat video i ráno a odpoledne. V den, kdy se o matčině smrti dozvěděl, samozřejmě do práce šel.

Během pohřbu cítil pouze malý zármutek ve srovnání se svým bratrem, který byl při pohledu na rakev mučen žalem, a se svou starší sestrou, která propadala neuvěřitelné hysterii. Smithův smutek se o trochu zvětšil v okamžiku, kdy si vzpomněl na lásku, kterou ho matka v dětsví zahrnovala. Avšak výjevy z filmů se s těmito vzpomínkami mísily a Smithův bol potlačovaly. Jakkoli se snažil, nedokázal Smith tyto úvahy vydržet do té míry, jež by ho mohla zranit. Využil nejbližší příležitosti, vytratil se z pohřbu a zamířil domů. Cestou to vzal ještě přes dvě videopůjčovny, jeho srdce se rozbušilo a ústa slintala při představě, až bude moci zase odškrtnout dvě položky ze svého Halliwella. Už to měl na dosah ruky.

Následující dny dostal v důsledku úmrtí v rodině zvláštní volno a využil této příležitosti k sledování ještě většího množství videokazet. Skoro nespal a celé noci byl většinou vzhůru. Příležitostně užíval amfetamin od svého souseda Jimmyho Quinna, aby vydržel déle v bdělém stavu. Jeho mysl však už nebyla klidná, jako tomu bývalo v minulosti, a mezi všechny jeho bdělé myšlenky se mu vkládal obraz Julie. Nikdy nepřemýšlel o své matce, bývalo to, jako by nebyla vůbec neexistovala. Nakonec se propracoval do takového stavu, ve kterém se snoubily vědomé myšlenky, sny a pasivní sledování televizní obrazovky, avšak nikde mezi nimi nebyly položeny zřetelné hranice.

To znamenalo trochu příliš i pro Iana Smithe. Kromě času stráveného v zaměstnání opouštěl svůj byt pouze v případech, kdy se narychlo vypravoval na lov do videopůjčoven a nákupního střediska. Jednoho večera vypnul video, a neschopen soustředit se na večerní sledování, odešel na procházku kolem Water of Leith. Řada rozkvetlých třešní lemující břeh řeky se stojatou vodou vydávala příjemnou vůni. Jak Smith kráčel dál, soumrak se měnil v tmu. Jeho kroky vyrušily partu omladiny s kapucemi na hlavách, která přerušila řeč a vrhala po něm zprvu kradmé a potom výhružné pohledy. Smith byl však ponořen ve svých myšlenkách, nevnímal je a kráčel dál. Pak minul několik alkoholiků na lavičkách, kteří bručeli jako nějací démoni z jeho vzpomínek a představ, prázdné pivní plechovky, použité kondomy a psí výkaly. Ve vzdálenosti asi sta yardů se nad stojatou hnijící vodou vypínal kamenný most.

Na mostě kdosi stál. Smith přidal do kroku a začal sledovat ženskou postavu, na kterou se zaměřil. Když se k ní přiblížil, na okamžik se zastavil a sledoval, jak kouří cigaretu. Když naplno natahovala dým, její tváře se zcela propadaly dovnitř. Měl z toho dojem, že tabák je vlastně konzument a ta žena jenom vedlejší produkt, po každém šluku opotřebovanější.

— Hledáš společnost? Zeptala se ho bez jakéhokoliv vzrušení v hlase.

— No… možná, pokrčil Smith rameny. Opravdu nevěděl.

Její oči sklouzly po jeho těle a pak ze sebe vysypala krátký seznam návrhů a podmínek. Smith stejně nevýrazným způsobem přikývl. Tiše kráčeli zpátky k jeho bytu a procházeli úzkou uličkou lemovanou opuštěnými skladišti. Po dlažbě se sunulo nějaké auto a zpomalilo u opuštěné postavy další ženy, a ta v něm po krátkém rozhovoru zmizela.

Ve Smithově bytě pak spolu šli přímo do ložnice a shodili ze sebe šaty. Její zatuchlý dech nezabránil Smithovi v tom, aby ji začal líbat. Nikdy si nečistila zuby, protože nenáviděla, když ji muži líbali. Kromě toho s nimi však dělala cokoliv. Líbání byla jediná věc, která ji bránila zapomínat na to, co dělá, a která ji vždycky s onou skutečností konfrontovala. Smith samozřejmě neměl nejmenší zájem o to ji líbat.

Pak nalehl na její hubené, nepříjemně kostnaté tělo. Měla nepřítomný výraz, její oči byly zastřeny opiáty nebo apatií. Smith v nich viděl svůj vlastní odraz. Pak do ní s úsilím přes její suchost vnikl krátkými přírazy a než začala vlhnout, skřípali při tom oba zuby bolestí a námahou. Pak Smith našel svůj rytmus a začal mechanicky přirážet, samotného ho udivovalo, jak to může takhle dělat. Ona se pohybovala s ním, znuděná a plná nevole. Minuty ubíhaly a Smith nekompromisně zvyšoval svoji aktivitu. Po určité době Smith zjistil, že nedosáhne vrcholu. Zdálo se, že jeho penis sice ještě více ztvrdnul, ale zároveň znecitlivěl. Najednou se u té ženy vystřídaly výrazy překvapení, odmítání a vzápětí nedůvěry a projely jejím tělem jako důsledek žádostivé touhy, která si navzdory jejímu odmítavému postoji vynutila pokračování spojené s bezhlavým honem za orgazmem.

Poté, co došla k vyvrcholení, bojujíc se svým odhodláním zůstat zticha, Smith, se stále ztopořeným přirozením, ustal. Odešel z místnosti, zalovil v kapse svého kabátu, odkud vytáhl několik bankovek, a zaplatil jí. Cítila se zmatená a zranitelná, selhala v jediné věci, kterou vždycky uměla výborně. Oblékla se a odešla zahanbená, neschopná pohledu do očí.

— Tak zas někdy, řekl Smith, když začala scházet ze schodů.

— Kreténe! Kokote zkurvenej, zasyčela za ním.

Pokud jde o Smithe, neměl k tomu co dodat.

Pár dní po tomto incidentu se stala daleko významnější událost. Když Smith přišel do kanceláře, tak si pískal. Díky této naprosto neobvyklé změně v jeho chování začali být jeho kolegové ve střehu.

— Vypadá to, že jste sám se sebou spokojený, Iane, poznamenal Mike Flynn.

— Právě jsem koupil novou videokameru, oznámil Smith a potom s nevhodnou dávkou samolibosti dodal, — pro umělecké záležitosti.

— Proboha, Iane, vás asi nic jen tak nezastaví, že? Tak tady budeme mít Hollywood. Mám nápad, uděláme z Yvonne pornohvězdu. Vy to budete režírovat a já budu dělat produkci.

Yvonne Lumsted se na to zatvářila kysele. Minulou noc odmítla nevhodné návrhy opilého Mikea a měla obavy, že by se teď všichni mohli obrátit proti ní a kvůli jejímu odmítnutí sklouznout do oplzlostí a začít se chovat jako adolescenti, což mnozí muži často dělávají.

Mike se obrátil ke Smithovi a řekl: — Ale ne, raději budeme Yvonnu držet stranou. Chceme mít přece především kasovní úspěch. Yvonne po něm mrštila kancelářskou gumou, která ho trefila do čela a dost ho vylekala. Jejich vedoucí Alistair, hubený a chudokrevný chlapík, na ně pohlédl vyčítavým pohledem, kterým se snažil usměrnit jejich obhroublé hrátky. Měl rád věci tak, aby se měly „podle předpisu“.

— Alistair by mohl být vedoucí štábu, zašeptal Mike, ale vtom se Smithův výraz vrátil do starých kolejí, do soustředěnosti samotáře.

Ten večer venku hustě pršelo, a tak Smith nasedl do autobusu. Když si prohlížel večerní noviny, všiml si článku o osmnáctiletém Paulovi McCallumovi, který leží na jednotce intenzivní péče a bojuje o svůj život poté, co se stal minulého večera ve středu města obětí bezdůvodného útoku. Doufám, že se z toho ten kluk dostane, pomyslel si Smith. Byl přesvědčen o tom, že by lidský život měl být posvátnou záležitostí a nejdůležitější věcí na světě. O Amandě Heatley, unesené dívce, nebyly stále žádné zprávy. Smith vešel do svého bytu, přezkoušel kameru a začal sledovat další videokazetu.

Tuto kazetu je však schopen jen těžko vnímat. Jeho myšlenky bloudí. Pokouší se cítit se zraněný, nutí se myslet na Julii. Miloval ji doopravdy? Má pocit, že ano. Není si však jistý, protože jakmile se mu do srdce prodere nějaký hlubší pocit, cosi jej vzápětí zašlape.

Další den Smith zjistí, že v novinách už není ani zmínka o přepadeném chlapci, Paulovi McCallumovi. Neví, jestli je to dobře nebo špatně. Otevírá Halliwella a třese se vzrušením. Kniha je dokončena. Každý film zhlédnutý a ohodnocený. Začínají ho pronásledovat ta slova, která onehdy vyslovil v kanceláři Mike Flynn: Co se stane, až je všechny odškrtnete? Zvýrazňovač krouží nad titulkem: Tři muži a malá dáma. Rychle si vzpomene na Amandu Heatley. Muž a malá dáma. Opravdový život je často méně sentimentální než Hollywood. Pak Smithem cosi zacloumá. Uvědomí si, že ze všech položek knihy je jen jediná ohodnocena nulou. Poznamená si na okraj:

0. ODPORNEJ AMERICKEJ SLAĎÁK,

POKRAČOVÁNÍ JEŠTĚ HNUSNĚJŠÍ NEŽ ORIGINÁL.

Pak ho to udivuje — opravdu už nemůže být žádný horší film, než je tenhle? Kontroluje film El Paso, kde hrál, dělal produkci, režii, námět, obsazení a soundtrack Marty Robbins, ale samá voda — dostal jeden bod. Potom kontroluje britské filmy, protože Britové dokonale ovládají jednu věc, a to natočit opravdu špatný film. Avšak i titul Sammy a Rosie to spolu rozjíždějí dostal ocenění celé dva body. Nastal čas — rozhoduje se. Vstává a zakládá do přístroje další kazetu. Začíná upřeně sledovat obrazovku.

Na kazetě, kterou si Smith pustil, obřadně stoupá jakýsi muž vzhůru po štaflích a upřeně se dívá přímo do kamery. Jeho oči jsou plné strachu a sledují Smithe. Smith si připadá jako před zrcadlem, jeho strach i strnulý pohled se odrážejí na obrazovce. Zatímco se muž nepřestává upřeně dívat, sahá po konci lana, na kterém je uvázaná smyčka pevně připevněná k dekorativnímu, ovšem robustnímu trámu vedoucímu napříč stropem. Stále civí. Nasazuje si smyčku kolem krku, utahuje ji a potom si podkopává štafle. Smith najednou ucítí, jak je sám vytahován do vzduchu. Má pocit prostorové dezorientace, zatímco se místnost houpe a otřásá, a zároveň cítí kolem svého krku tlak, který ho rdousí. Pohupuje se ve vzduchu a na obrazovce spatřuje záblesky postavy, která sebou škube, mlátí a umírá. Smith se snaží vykřiknout STŘIH!, ale není schopen ze sebe vydat ani hlásku. Pomyslí si, jak je život důležitý a posvátný. Myslí na to, ale nemůže dosáhnout na trámy, aby se jich zachytil nebo aby se pokusil uvolnit škrtící smyčku ze svého hrdla. Je udušen, jeho hlava se sveze ke straně a na vnitřní straně stehna si prodere cestu čůrek.

Kamera je umístěna nad televizní obrazovkou. Její chladné mechanické oko to všechno bez zájmu zaznamenává. Přístroj je nastaven na pozici RECORD. Nahrává celou tu událost — jak tělo ochabuje a pomalu tuhne. Nakonec přístroj dotočí pásku na konec, aniž by podal zprávu THE END. Ale tak to je…

ZÁCPA SYSTÉMU

Knoxie byl právě na forhontě. Nasadil ksicht, kterej si řiká vo pozornost, ale stejně věděl, že dokud nezačne mluvit, všichni na něj budou házet bobek. Pak začal plácat nějaký ptákoviny vo tom, jak sem řek Mandersonovi, aby si nacpal to svý místo pěkně do prdele, i když to ve skutečnosti bylo až potom, co padlo podruhý pádlo.

— Ten zmrd Manderson, zasyčel.

— Pracovní problémy? Zeptal sem se, aniž bych se podíval do karet. Celej list byl totálně jalovej. Votočil sem se ke svýmu šéfovi, abych mu dal jako loajální zaměstnanec najevo svou účast. Knoxie má slabej list a je bez hlášek, takže by to bylo nejlepší pásnout, navíc s tim hnojem, co mám v ruce já.

— My to asi budem muset zívnout! Místnost najednou naplnil zmatek.

— Zrovna teď! řiká Lozy nervózně. Tutově mlží, aby to vypadalo, že je napakovanej.

Calum se otřese vzteky a vyhodí, co má v ruce. Přiznávám barvu.

— Povinnosti volaj, zasměje se Calum.

— Do hajzlu, já byl zrovna na koni, vy pitomci! zaskučí Lozy.

— Možná příště, panský pacholci. Správní rada vám solí slušný prachy, což potažmo znamená, že je do vás cpou daňový poplatníci, abyste v práci makali, a ne seděli celý dny na prdelích a mastili karty, ušklíbnul se Calum.

— To máš recht, řekl Knoxie. — Je to svinstvo, takhle se tu flákat, chlapi. U vchodu do Anstruther Court je zas zácpa. Nějakej dědek z vrchního patra si to nahasil do svý koupelny, aby se tam voplách a voholil. Celej víkend se tam všichni tyhle šmejdi vodshora srocovali a zaflákali tim svinstvem celej dolejšek. Pak zas udělali hromadnou splachovačku. Všechny ty sračky se tak nalifrovaly dolu a esi pamatuješ, jak sme posledně lítali po celejch těch dvaadvaceti patrech Anthruster Courtu a zkoušeli ty chrchle všade prorazit a pak se zas museli vracet na začátek, tak taky víš, kde to nakonec bylo.

Společně sme svraštili obočí a našpulenejma rtama sme natahovali začouzenej vzduch.

— Všechny ty sračky lítaly z těch starejch dědků s takovou vervou, až málem prorazily střechu. Museli sme to řešit.

Lozy z toho nebyl až tak vyplašenej. — Příde mi to spíš jako průjem toho patra. Je to spíš práce pro radu než pro nás.

— Prosim tě, nech těch keců! To si řikáš fachman? Něco ti řeknu — jestli to nevyřešíme, tak se všichni voctnem na dlažbě. Víš vůbec, kolik prachů do nás Strana normalizovaný práce vráží?

— Myslim, že to je bezpředmětný, Knoxie. Tady nepracujem pro žádný soukromý podnikatele. Tady se řeší nějaká nadbytečnost pracovních sil.

— Sme pod nuceným konkurenčním dohledem. Když nebudem chtít odejít sami, tak soudruzi budou dělat dusno. To je jasný jak den. Nesejde na tom, že v labouristický straně si válí kejty nějakej zmrd, kterej se sám zvolil do rady. Když pořádně neuděláme práci, nedostanem žádný kšefty. Když nebudou kšefty, nebude žádná Strana normalizovaný práce. Konec příběhu.

— Ne, tohle ještě neni konec příběhu, pokračoval Lozy, — vždyť ten vodborář řikal…

— To musel bejt určitě nějakej vůl, co si tam hraje na vobchodníčka, protože nikdo jinej vo to místo nemá zájem. Takovýhle volové snad přemejšlej prdelí. Tohle můžem dát stranou.

Pokrčil jsem rameny a řek: — Dobrý, jako když jeden anarchistickej inštalatér řiká druhýmu: srovnat vodojem se zemí.

Naskočili sme do dodávky. Od tý doby, co se Knoxie po skončení druhý části školení inspektorů vrátil zpátky do městský sněmovny, začal se chovat dost chladně. Zdálo se, že mu ostatní na ty jeho šmejdský móresy dlabou. Po skončení první části k nám byl pozornej a votevřenej. Tohle ale už nebyl starej Knoxie. Začli sme vůči němu bejt podezřívaví. Dostal sem složku poznámek, který tam tomu volovi dali. Šlo tam o to, najít motivaci zaměstnanců k práci ve struktuře mocensky založenýho vedení. Řiká se tam, že úkolem inspektora není práci dělat, akorát kontrolovat, jestli je práce udělaná. Dál se tam řiká, že náplní práce inspektora je sladit potřeby jednotlivců a kolektivu. Proto sme si taky Knoxieho zvolili. Calum prohlásil, že si potřebuje vopatřitl nějaký éčko na mejdan, na kterej se chystal. Lozy řek, že by potřeboval zajít do masážního salónu. A jako pracovní kolektiv sme potřebovali nějakou celodenní chlastačku v Modrým blejzru. Zařídil to Knoxie? Ten šmejd se k tomu neměl. Řiká, že neni vo čem mluvit a že bysme se neměli jeho poznámkama zabejvat, aniž sme absolvovali patřičný školení.

Netrvalo to ale věčně. Brzy se z něj zase stal starej Knoxie. Tak sme se docela těšili, až bude druhá část školení a až na pár dní vypadne. Netušil sem ale, co s nim za tu chvilku stačej províst, zvládli to ještě dokonalejc než nacisti. Teď ten bastard nechce slyšet žádný ale. Lozy má pravdu. Zácpa si to zamířila k odpadovýmu potrubí. Nedostali sme žádný nářadí, se kterým bysme se tam mohli dostat, ani kdybysme chtěli.

V dolním podlaží sou už slušný bažiny. Opodál postává polda, kterej vypadá jak Dlouhý bidlo. Vrátnej a jedna sociální pracovnice spolu položili toho starýho ubohýho dědka na pohovku. Už dorazili saniťáci. Nebyl ale způsob, jak se do tý zpropadený koupelny dostat.

Calum vysvětluje — Mluvili sme tu vo nadstandardním úkolu. Jasný jak facka.

Knoxie to přeslech a začal bejt našponovanej. — Cože? zeptal se.

— Řikám, že ta zácpa bude až někde dole v odpadovým potrubí, ne v týhle tenký padačce. Asi v nějakým vohybu. To se zdá bejt logický, řikám svým chladným nevzrušeným hlasem.

— Tohle nemůže nikdo řikat, dokaď se vo tom na vlastní voči nepřesvědčí, tvrdil Knoxie.

Neměl sem zájem se dole brodit až po krk v těch bažinách. — Však víš, vo co de, Knoxie. Ženský naházely do hajzlů ty svý jetý vlojdy, a ty se teď všechny nakupily v tom vohybu.

— Jestli to fakt ty čubky udělaly, tak maj u mě pusinku na čelíčko, vyhrk zlostí Lozy. — Tohle je přesně to, co může napáchat vopravdový škody, žádný hajzlpapíry.

— Já se vo ty tvý čubky nepřu. Vyndej ty posraný prošťouchávadla z auta a dem je do toho vodpadu naprat.

— To ne, řikám. — Nacpi tam naše plomby MRN 2 a nech radních zkurvypány, aby si to vyřešili sami. Maj na to moře času, a my tu s nim akorát plejtváme.

— Neuč starýho vorla lítat, hošánku! Buď vod tý lásky. Knoxie neni ve svý kůži. Ten hajzl na to de moc zhurta. Neotáčí se ale k problému zády. Ovšem ani já ne.

— Plejtváme tu časem, zvopakoval sem.

— Dobrý. A co bys chtěl jinýho dělat? Sedět v tom podělaným baráku a mastit karty?

— Tohle neni to správný místo, řiká Lozy, — a neni to naše práce. MRN 2 do akce a radní páni, dělejte, jak umíte! Takhle na ně.

Holka ze sociálního, které postávala opodál, se k nám přiblížila a napjatě nás sledovala. Trošku se pousměju a vona se znechuceně vodvrátí. Nemá smysl se snažit chovat společensky. Pracovnice ze sociálního, která se neumí chovat společensky, to pro tu čubku neni dobrý vysvědčení. To je jako plavčík, kterej by neuměl plavat. Neměla by dělat takovejhle druh práce.

— Tak jděte do hajzlu, vy kreténi. Já to udělám sám. Tak padejte, řiká Knoxie.

Koukáme jeden na druhýho. Pak sme se vobrátili a šli zpátky ze schodů. Řekli sme si: jestli to ten šmejd chce…

— Takže to znamená, že dem mastit ty naše karty? zeptal se Lozy.

Lozy se tomu blbovi vysmál do tváře, — Jediný karty, který můžeš v okolí dostat, sou v balíčkách po dvaapadesáti. Právě sme tu měli kšeft a všechno zas proběhlo jako posledně. Oukej, když nám ten šmejd řiká, tak dem. Pokrčil sem na to ramenama.

— Když myslíš, že to myslel tak, řikám, — Knoxie se toho na tom posraným školení moc nenaučil. Řikaj tam, že úkol inspektora je kontrolovat, jestli je práce udělaná, ne ji dělat sám. A tenhle šmejd se může sám strhat, zatímco my sme dávno v hajzlu.

— Co takhle něco k pití? navrhuje Lozy. — Whatstona?

Calum s nadějí pozvedá obočí.

— Proč ne, řikám, — když už tě zpruděj za to, že šlohneš vovci, tak ji můžeš aspoň vošukat!

Šli sme napříč halou. Všude byl štiplavej sračkovej smrad, při kterým se Lozyho tvář uznale zašklebila a já sem se sklonil dolu k řece shnilý vody, která vyvěrala po povrchu kolem obruby a rezavýho plechovýho poklopu vodpadový stoky.

Calum se vobrátí zpátky k tý spoušti a zvedne vobě ruce do luftu. Vysekne dvojitou viktorku. — Dáme si partičku, vy zednářský zmrdi.

Lozy řiká: — Ten hošan z vodborů si vyláme zuby, jestli se to pokusí hodit na disciplinárku.

— Nemá nárok, říkám, — udělali sme profesionální posudek. Co je to za nápad, posílat nás na postgraduál na Telfordskou univerzitu? Nejdůležitější věc na každý práci je správně rozeznat problém. A já ho rozeznal, ukazuju sám na sebe.

Lozy, to drzý pako, uznale vraští obočí.

— To jo, přitakává Calum.

— A předevšim, ten šmejd Knoxie nebere náš profesionální posudek vážně.

— Plejtvá prostředkama rady, souhlasí Lozy.

Manderson ho nikdy nepodrží.

Pyšně si vykračujem do hospody. A ta sklenka bude chutnat opravdu sladce. Tak to má bejt.

WAYNE FOSTER

V hospodě u stolu seděli dva Tupouni a plkali nesmysly vo fotbale. Tupouni nebyli jeden vod druhýho k rozeznání, měli lehce vochmýřený hnědý makovice, přímý, strnulý, útočný nosany a zakalený lékořicový voči. Jediná věc, podle který bylo možný ty dva Tupouny vod sebe rozeznat, byl pramínek hnisu, kterej jednomu vytejkal z koutku levýho voka, asi následek nějakýho zranění nebo infekce.

— Nějaký problémy na tom zápase, co?

— Jo, nějaký cizí provokatéři. Neměl sem tam lozit.

— Slyšel sem, že to nebyl nikdo tak neznámej. Prej to byli ty dva kluci ze stejnýho tábora, který se hádali vo Waynea Fostera. Jeden z těch magorů řiká: pošlete to hovado anglický z trávníku. Druhej na to: Dej tomu jelitu aspoň šanci. První mu něco vodpovídá a pak se mu najednou splaší ruka a už sou v sobě. A výsledek toho je, že se dostaneš do bitky, ani nevíš jak.

— Ne, řiká druhej Tupoun a nepřesvědčivě pokyvuje svou skobou, — to byly ty zkurvený provokatéři. Neměli nejmenší zájem vo fotbal, ty hajzlové.

— Ne, ne. To se týkalo Waynea Fostera. Tohle sem slyšel.

— Provokatéři, znovu nepřesvědčivě potřásá nosanem druhej Tupoun. Pár hnědejch chomáčů vlasů se sneslo na lino podlahy, — ty to byli. Zasraný problémisti.

— Ale ne, vysvětluje mu jeho kámoš a začíná bejt lehce podrážděnej, — byl to ten Velkej den. Souhlasím s tebou, pokaď de vo ty provokatéry, ale my tady mluvíme vo Velkým dni. Byli to kluci, který se navzájem znali. Začli se rvát a pak se do toho dali i ty vostatní hovada. Pocit marnosti, rozumíš? Ten se projevuje tímhle způsobem. Chápeš?

— Oukej, možná. Řikám, možná to teda byli ti kluci a Foster, Wayne Foster — ten, kterej je mimochodem v pohodě. Vždyckys na Fostera sázel sto deset procent. Možná to tentokrát začal Foster, ale vobyčejně sou to provokatéři… to je celý, co sem řek.

— Ale ne tentokrát. Velkej den — to byla rozhodně Fosterova záležitost. Slyšel sem ty dva kluky, jak vo tom mluvili.

— Připouštím, že v tom Foster nejni moc honěnej. I když byl rychlej jak čert, ty vole.

— Foster…

— A další věc: co se týče Fostera, na toho se můžem nakonec vysrat. Takovej blbej Derek Ferguson — ten stál tři čtvrtě melounu! Pojebaná primadona!

— Ale hovno. To je nějakej hráč, ty vole!

— Foster. To je ten právej. Hele, kdyby měli všichni jeho zápal…

— Dobře, dobře. Kdyby se dal spojit Fosterův zápal s Fergusonovou třídou…

— Jo, přikyvuje druhej Tupoun, — to s tebou souhlasím.

— Fosterův zápal a rychlost a Fergusonova třída a přehled.

— Foster.

— Oukej. Foster, vole.

— Jo. Wayne Foster. Dost dobrej, uvažuje ten Tupoun, než se obrátí ke svýmu kámošovi: — Eště jedno?

— Jo.

První Tupoun vodejde k baru, ale barman se nemá k tomu, aby ho vobsloužil, protože on, barman, vyšší kasta, jima, takovejma zjebanejma Tupounama, vopovrhuje. A navíc si tenhle barman považuje svýho klasickýho vzdělání, který ho vopravňuje cejtit se nad spoustou lidí povejšeně, zejména pak nad takovejma Tupounama, který nenávidí vobsluhovat. Je tu ještě jeden důvod. Za barem je Vona. Vlastně ještě hůř — za barem je Vona s Ní. Upřenej pohled toho Tupouna se zaměřuje na ty dvě ženský, který seděj v koutě a sou ponořený do rozhovoru. Kdyby se Vona rozhodla jít s Tupounem, to by byl jistě pro něj, „Klasickýho vzdělance“, konec. Co se Jí týče, moh si dělat, co chce.

— Hej! volá Tupoun u baru. Vobsluhuje tu někdo? Jeho zoban tu trčí do vinglu a z jeho velkejch černejch vočí čiší nasrání.

Barman neni žádnej ornitolog. Jeho parketa je klasika, ale i tak pozná, jak to s Tupounem lomcuje. Pokyvuje pomalinku hlavou a vyhejbá se přímýmu pohledu na Tupouna. Namísto toho provádí vzteklej, horlívej rituál mytí sklenice.

Tupoun se vrátí vod baru ke stolu. — Tady se vobsluhy nedočkáme! oznamuje svýmu kolegovi.

— Cože! A to jako proč?

Tupouni se zvedli vod stolu a přešli ke druhýmu konci baru, aby se vodvolali k Erniemu, druhýmu vobsluhujícímu barmanovi. „Klasickej vzdělanec“ byl vedoucí barman, ale i kdyby měl Ernie větší slovo, stejně by je „Vzdělanec“ nevobsloužil, protože měl z bezmoci Tupounů plezír. — To nezáleží na mně, hoši, pokrčil rameny k těm zplihlejm zobanům a vrátil se k rozhovoru se dvěma klukama na baru.

„Klasickej vzdělanec“ zkoumá ty dvě ženský v rohu. Zajímá ho hlavně Vona; obzvlášť neni schopnej odtrhnout oči od jejích lesklejch rtů. Ve vzpomínkách loví tu čadičku na Novej rok, to bylo jinší kafe. V jeho těle i myšlenkách vždycky setrvával takovej šponunk — to byla ta část jeho bytí coby „Klasickýho vzdělance“ ve světě, ve kterým se klasika nenosila. Hloubku a rozsah jeho vědomostí nebyl nikdo štont pochopit. Byl nucenej nalejvat Tupounům. To v něm vyvolávalo deprese, napětí a vztek Ta čadička na Novej rok. Ta z jeho věčně napnutýho těla všechny bolesti vyhnala. Taky vypustila všechny jedy z jeho hlavy. Lehce si tam zašukal, v posteli bez povlaků, šukal a byl z toho úplně omámenej. Když přišel k sobě, vona už v tom pokoji nebyla. Vodešel ji hledat, ale když se mu to povedlo, byla jak rampouch a k tomu netykavka.

— Buď tak hodnej a nech mě bejt, řekla mu. — Nemám vo tebe zájem. Dneska je Novej rok a já mám trochu pod taškama. Rozumíš, to bylo jenom pro jednou, oukej?

Všechno, co moh v tu chvíli udělat, bylo, že souhlasně pokrčil ramenama a vodešel se vožrat do kuchyně.

Teď byla Ona na baru s Ní, se ženskou, kterou si odvedl onehdá domu, se ženskou, se kterou šoustal. On Ji neměl rád, ale pocit, že je měl vobě, mu dělal dobře. Ty dvě ženský, ani jim nebylo třicet, tady v baru — a von je vobě šukal. Teda pro přesnost, šukal jednu a vod druhý si ho nechal přeblafnout. Technická poznámka, samo. Znovu si to přehrával; v baru dvě skorotřicátnice — a von se do vobou udělal, každý do jinýho votvoru. Tak to znělo líp. Ale ne na dlouho, protože Vona ho začala zkoumat a smát se mu, teda vobě dvě. Pak si Vona položila ruce na prsa a ukazováčky odvrátila o kousek dál. Druhá ženská na to nesouhlasně zavrtěla hlavou a přitom vobě hodily na „Klasickýho vzdělance“ další pohled. Pak Vona přitáhla prsty blíž, až byly nadoraz a současně potřásla významně hlavou, když se okamžik před tim obě začaly hroutit v záchvatech smíchu.

„Klasickej vzdělanec“ byl příliš citlivej muž na to, aby snášel takovýhle zacházení. Vodešel do malý komůrky za barem a ze špinavý vejlevky vytáhl kus starýho žlutýho mejdla. Dal si pořádnýho kouda, otřás se odporem a těžce polkl. Sousto postoupilo pomalou pekelnou cestu do jeho žaludku a zanechávalo za sebou jedovatou stopu. Pak si praštil pěstí do dlaně a začal odříkávat tichou mantru: děvky, děvky, děvky, děvky, děvky…

Když se uklidnil, tak se zas vynořil a uviděl jednoho z Tupounů, jak stojí za barovým pultem.

— Proč nás nechceš vobsloužit, kámo? Co sme zlýho udělali? Nepřišli sme sem dělat žádnej bordel. Chcem si dát jenom něco k pití. Akorát se tu bavíme vo zápase. O Waynevi Fosterovi a tak.

Nejlepší řešení bylo vůbec se s nima nebavit. Bokaď de vo jednání s Tupounama, je důležitý dobře si zapamatovat základní barmanský pravidla:

JEDNAT RÁZNĚ.

ZŮSTAT NEOBLOMNÝ OHLEDNĚ PŮVODNÍHO ROZHODNUTÍ, NEHLEDĚ NA TO, ZDA BYLO SPRAVEDLIVÉ.

NIKDY SE NEPOKOUŠET TUPOUNŮM
SVÉ ROZHODNUTÍ VYSVĚTLOVAT NEBO ZDŮVODŇOVAT, PROTOŽE BY TO MOHLO LEDA PODRÝT VAŠI AUTORITU.

Tohle byly pravidla hry. Vodjakživa.

Odmítavě zavrtěl směrem k Tupounům hlavou. Ty jenom zasyčeli pár nadávek a vodtáhli pryč.

Pár okamžiků nato se Vona zvedla. Ernie, kterej stál na druhým konci baru, povodstoupil, aby jí uvolnil cestu, ale když si uvědomil, že míří ke „Klasickýmu vzdělancovi“, vrátil se k rozhovoru se dvěma zákazníkama.

— Craigu, řekla mu Vona, — Líbilo se mi, jaks vodpálkoval ty dva nosatý magory s hnusnejma ksichtama. A jak chtěli podlejzat. V kolik dneska končíš?

— Ech, za půl hodiny.

— Dobrý, chci abys šel dneska se mnou a mojí kamarádkou Rosalyn. Znáš Rosalyn, ne?… Ha, ha, ha — jasně, že znáš.

— Oukej.

— Ale abys rozuměl, Craigu, nechcem tě vošukat, nic takovýho nečekej. Seš celkem sexy mužskej, ale nebereš se moc vážně. Chcem ti předvíst něco, díly čemu by ses moh líp poznat. Usmála se a vrátila se zpátky ke svýmu stolu.

„Klasickej vzdělanec“ byl zvědavej, nač ho chtěj. Docela by šel. Mohlo by to bejt poučný. Je to šumafuk, jestli seš Tupoun nebo „Klasickej vzdělanec“ — člověk se má pořád co učit.

HVĚZDY A PROLEŤÁK

Dům v Santa Monice je postaven v dostatečné vzdálenosti od Palisades Beach Road, nejrušnéjší městské přímořské cesty. Stojí na samém konci města a díly své okázalosti je považován zbohatlými obyvateli kondominátů z jižnějších částí pacifického pobřeží za vrchol životní úrovně. Je to dvoupodlažní stavba ve španělském stylu a od silnice je částečně kryta kamennou zdí a pásem místních amerických i dovezených dřevin. Pár yardů za zdí probíhá kolem obvodu objektu elektrická bezpečnostní ohrada. Za vchodovou bránou ústí vstup do parku a v diskrétně umístěné přenosné budce sedí statný strážný v zrcadlových brýlích.

Celkový dojem dává tušit velké bohatství. Narozdíl od nedalekých Beverly Hills však uspořádání tohoto majetku působí tak, že je spíše pro užitek, než aby vypovídalo o společenském postavení jeho vlastníka. Výsledný dojem je pak takový, že všechno toto bohatsví vypadá jako předmět pro praktické používání místo toho, aby se ostentativně stavělo na odiv a budilo respekt, bázeň a závist.

Bazén za domem je vypuštěný, dům totiž nebývá celoročně obývaný. Uvnitř je dům nákladně vybaven ve strohém, praktickém stylu.

V prostorné místnosti, ze které se dá dveřmi vyjít k prázdnému bazénu, odpočívají čtyři ženy. Mají tichou pohodu a lenoší. Jediné zvuky přicházejí od televize, kterou jedna z nich sleduje, a pak je tu tiché syčení klimatizace, která do domu vhání chladný suchý vzduch.

Na černém kávovém stole se povaluje několik luxusních časopisů. Jsou to tituly jako Feťák, Sídlištní scéna a Překupníčci. Madonna znuděně listuje časopisem Vášně, když vtom se její oči upřou na pobledlou postavu Deeka Prentice v perleťovém kostýmu, který hraje nachovou, akvamarínovou a černou barvou.

— Pfuuh! S tímhle vlčákem bych si to rozdala hned! vykřikne vášnivě, čímž prolomí ticho, a pak strčí obrázek pod nos Kylie Minogue.

Kylie jej chvilku nezaujatě zkoumá a pak pronese: — Hmm… no nevim… nemá špatnou prdelku, ale tedle střih kalhot mě fakticky nebaví. Ale když to tak vemu, tak z postele bych ho asi nevykopla.

— O kom de řeč? ptá se Victoria Principal, která si na pohovce piluje nehty.

— O Deekovi Prenticovi, pro Gilmerton. Obvykle o něm bejvá v zajímavostech, ale teď už ne, odpovídá Madonna a dává si do úst kousek žvýkačky.

Victoria je nadšená. — To je teda síla. Vsadim se, že je to pořádnej kanec. Jako na tý fotce, co jsem dostala od Tam McKenzie. Vzpomínáš, pro Young Leith Team, jak jsou jako vystřižený podle fazóny ze sedumdesátejch let. Žádná druhá liga, to ti řikam já. Pfuuh! to mě teda podrž. I přes ty kalhoty je vidět, jak se mu to jeho nářadíčko dere ven. Řikám si, že bych si musela dát vyrvat špičáky, abych ho dostala do pusy!

— To bys asi musela, jestli je tak velkej, jak řikáš! vypálí Kylie. Pak všechny propuknou v hlasitý smích, kromě Kim Basinger, která sedí skrčená v křesle a sleduje televizi.

— Takovýhle zbožný přání sou k ničemu, uvažuje. Kim studuje smyslnou postavu Doda Chalmerse s odvážně vyholenou hlavou, v tričku Castlemaine velikosti XXXL a leviskách. Přestože jeho věrný americký pitbulteriěr Rocky není v záběru vidět, Kim si všimne, že kolem Dodovy silné potetované ruky je omotáno vodítko z řetězu a kůže. Erotika toho obrázku je velmi silná. Kim by si byla přála pořad nahrávat na videokazetu.

Potom kamera udělá záběr na Rockyho, kterého Dode v rozhovoru popsal takto: ‚Je to můj nejvěrnější přítel. Mezi námi funguje tajemná telepatie, silnější než v archetypálním vztahu člověk-zvíře… ve skutečnosti je Rocky moje součást.‘

Kim to přišlo lehce přehnané. Neměla pochybnosti o tom, že je Rocky nedílná součást osobnosti Doda Chalmerse. Všude chodili spolu. Kim by ráda věděla, nakolik je to všechno podvod nastrojený lidmi od propagace.

— Ježišmarjá… vyhrkne otevřenými ústy Kylie, — co já bych dala za to, abych mohla bejt na místě toho čokla. Mít na krku obojek a vodítko, který by držel Dode v ruce. To by se mi líbilo.

— Třeba jednou budeš mít šanci, podotkne Kim daleko výsměšněji, než měla v úmyslu.

Madonna se podívá směrem k ní: — Tos řekla pěkně, ty kundičko rejpavá. Takhle samolibás dřív nebejvala, poznamená vyzývavě.

— Hele, Kim, ještěs nám neřekla, co bys teda za to dala, kdybys tu šanci dostala, ušklíbne se Victoria.

— Vo tom právě mluvim. Takovou šanci nikdy mít nebudu, takže neni vo čem. A navíc já sedím tady v jižní Kalifornii, zatímco Dode je ve svým podělaným Leithu.

Potom opět zavládne ticho a všechny pokračují ve sledování rozhovoru s Dodem v pořadu Show Jimmyho McGilvaryho. Kim připadá, že McGilvary je pěknej sráč, kterej si o sobě myslí, že je zrovna taková hvězda jako všichni jeho hosté, s kterými dělá rozhovory. Právě se ptá na Dodův milostný život.

— Ve vší upřímnosti, momentálně nemám vůbec čas na nějaký vážný známosti. To, co mě teď právě zajímá ze všeho nejvíc, jsou akorát přesčasy, který můžu dostat. Především si každej musí uvědomit, že takovou práci už za dva týdny nemusí třeba mít, vysvětluje s mírným vzrušením Dode a ve tváři se mu občas skoro objeví úsměv.

— Docela bych si dala, říká Kylie a olizuje si při tom spodní ret.

— Okamžitě, několikrát přikývne Victoria s očima doširoka otevřenýma.

Madonnu zajímá více Deek Prentice. Obrací svou pozornost zpátky k článku a pokračuje ve čtení. Doufá, že se v zajímavostech dočte něco o Deekově rozchodu. Celý příběh ještě nebyl zveřejněn, a tak by ji zajímal Deekův vlastní názor na tuhle věc.

… všechny máme stále naději, protože Deek zůstává po svém slavném rozchodu se sexy uvaděčkou Sandrou Railey otevřený citovým vztahům. V této souvislosti chce Deek zjevně uvést věci na pravou míru.

‚Myslím, že jsme jeden druhého velice milovali. V současnosti ani jeden z nás nečiti vůči druhému zahořklost Popravdě řečeno jsem zrovna se Sandrou mluvil po telefonu, takže zůstáváme nejlepšími přáteli. Kvůli tomu, že jsme každý dělali svou kariéru, bylo obtížné se spolu vídat tak, jak bysme si byli přáli. Kino nefunguje jen v úředních hodinách a stěhování nábytku mě může zavát do kteréhokoliv kouta země, včetně nutnosti tam přenocovat. Zvykli jsme si na to, že nejsme spolu, a odcizili jsme se. To je naneštěstí dané povahou našich zaměstnání. Takhle je těžké udržet si vztah.‘

Deekův společenský život je další oblast, kde pociťuje přebytek nepříjemné publicity. Zatímco s okázalým stylem svého života nedělá žádné tajnosti, cítí, že jisté oblasti by se neměly příliš otevírat.

‚Občas si zahrajeme s Dodem Chalmersem a Cha Telferem kulečník. Všechno, co k tomu můžu dodat — vinen podle obžaloby. Je pravda, že mám ve zvyku navštěvovat takové podniky, jako jsou, Spey Lounge, Swanneys a Clan Tavern, a tam si dát pár sklenic piva. Každý to však samozřejmě vidí z té druhé stránky. To není totéž, jako kdybych odtamtud denně odcházel s opicí. Po večerech většinou bývám doma a dívám se na Coronation Street a East Enders. To jasně ukazuje, jak si tisk potrpí na úplné nesmysly. Jako například ta zpráva, co se objevila v nejmenovaném deníku, kde jakýsi bezejmenný novinář píše o tom, že jsem se ve Foxově baru zapletl do nějaké rvačky. Za prvé to není putyka, do které chodím, a za druhé jsem ten večer dělal přesčas. Kdybych seděl v hospodě tak často, jak o mně ten sloupkařskej pisálek tvrdí, asi bych sotva udržel své místo šoféra u Northern Removals. Vzhledem ke třem miliónům nezaměstnaných, co tu máme, bych asi tak bezstarostně na vavřínech neusínal.‘

Deekův šéf, zkušený vedoucí pracovník Rab Logan, souhlasí. Rab Deeka zná pravděpodobně lépe než kohokoliv jiného z party a Deek tomuto tvrdošíjnému rodákovi z Leithu bezmezné důvěřuje a vkládá svůj životní osud do jeho rukou. Rab nám říkal: Deek k nám přišel z pověstí, která je, dá se říci, trochu nedobrá. Je daleko více individualista než týmový pracovník a má sklony mizet do kdejaké hospody, když to na něj přijde. Zbývá dodat, že vždycky, když bylo třeba dokončit stěhování, tento nedostatek přizpůsobivosti vyvolával u zbytku kolektivu nevoli. Poprvé a zároveň naposled jsme zkřížili kordy a od té doby s námi Deek už spolupracuje. Nemohu si jej vynachválit.

Deek je naprosto ochotný přiznat vděk svému špeditérskému Svengalimu. (Svengali je postava z románu Trilby anglického spisovatele George du Mauriera z r. 1894, která se vyznačovala tím, že vsugerovávala druhým svoji vůli, obyčejné zlou, pozn. překl.)

‚Za všechno vděčím Rabovi. Jednou si mě vzal stranou a řekl mi, co se sluší a patří v špeditérské branži. Volba byla na mně. Tou dobou jsem býval arogantní a nenechal jsem si nic vysvětlit. Pamatuji si na tu výjimečně ponurou a osamělou cestu autobusem číslo šest potom, co mi Rab řekl pár zásad. Umí člověku udělat jasno, když pro stromy nevidí les. Potom, co vás Rab Logan rozebere na kousky, nezbyde, než se přizpůsobit. Lekce, kterou jsem tehdy od Raba dostal, pro mě byla velice důležitá. Ve skutečnosti je špeditérství zaměstnání jako každé jiné. Na závěr je nutno dodat, že člověk je dobrej tak, jak dobrá byla jeho poslední akce.‘

To, co Deek chce, je mít příležitost…

— Nic nám nebrání v tom, abysme se rozjely do Leithu a udělaly si tam prázdniny, navrhuje Victoria a snaží se odpoutat pozornost Madonny od časopisu.

— Prázdniny… prázdniny…, prozpěvuje si Madonna.

— Hej, mohly bysme jít do Clanu, nadchne se Kylie. — Vzpomeňte si tam na toho samce. Přimhouří

oči, našpulí rty, kterými prudce vyfoukne vzduch, a zakývá přitom hlavou ze stranu na stranu.

— Tam ses nikdy nechytala, odsekne Kim.

— Víš, v čem je tvůj problém, Kim? Ty nikdy nepřemejšlíš pozitivně. Máme přece prach z makovic. Nemusela bys tam sedět a mlejt pořád o tom, že nemáš herák, namítá Madonna.

— Vo to mi nejde. To neni to samý jako opium…

— Tak dobře. Můžem teda jet do Leithu. To bude pohoda!

— Nejhezčí prázdniny v životě, říká jí Madonna a pokračuje ve zpívání. — Byla by to krása, byla by to krása, prázdniny…

Victoria a Kylie nadšeně souhlasně přikyvují. Kim se tváří nepřesvědčivě.

— Zas si děláte jenom srandu, zavrtí hlavou. — Nic neberete vážně.

— Co je to s tebou, ty nervózní kundičko? ptá se jí útočně Madonna a vzpřímí se na židli. — Pojď na mý kozy, Kim! Tam ti bude fajn!

— My do žádnýho podělanýho Leithu jaktěživ nepojedem! říká Kim opovržlivě. — To jsou jenom sladký sny.

— Třeba to jednou vyjde! odpoví Kylie se špetkou zklamání v hlase. Ostatní přikyvují na souhlas.

Avšak v hloubi svých srdcí všechny dobře vědí, že Kim má recht.

BABI SI ŠLEHÁ

Správkyně paní Frenchová, tak se tuším jmenuje, si mě prohlíží od hlavy k patě. Je zřejmé, že se jí zrovna nezamlouvá to, co před sebou vidí. Její pohled je mrazivý a dává mi znát, že mě tu nevidí příliš ráda.

— Ták, říká. Ruce má složené v bok a její oči si mě podezřívavě prohlížejí z blýskavé žlutohnědé pleťové masky, ukončené křehkým účesem z hnědých vlasů, — vy jste vnuk paní Abercombiové?

— Ano, přitakám. Neměl bych se na paní Frenchovou dívat tak zpatra. Vždyť dělá jenom svoji práci. Hlídá tady tu starou dámu jako oko v hlavě, aby nezavdala možnou příčinu stížností její rodiny. Také musím přiznat, že nevypadám příliš reprezentativně — jsem jako lunt, mastné černé vlasy a řídké strniště rašící z mrtvolně bledé tváře poznačené několika červenými a žlutými pupínky. Můj kabát také už pamatuje lepší časy a ani nepamatuji, odkdy chodím v těch džínech, košili, tričku, ponožkách a trenýrkách, které mám na sobě.

— Dobrá, takže asi chcete jít dál, říká paní Frenchová a neochotně zvedá své objemné tělo. Protlačuji se dál a přitom se o ni musím otřít. Paní Frenchová připomíná tanker; chvilku jí to trvá, než změní směr. — Bydlí v druhém poschodí. Vy ji sem asi nechodíte navštěvovat moc často, viďte? Ptá se káravě.

Ne, to je poprvé, co jdu bábinku navštívit od doby, kdy se přestěhovala do domova pro staré lidi. Musí to už být aspoň pět let. Dnes už spolu drží pohromodě pramálo rodin. Lidé cestují sem a tam, žijí v různých částech země, vedou různé životy. Nemá smysl naříkat si nad něčím tak nevyhnutelným, jako je rozpad rozvětvených rodiných struktur. Na druhou stranu všechno zlé je k něčemu dobré, neboť lidé jako paní Frenchová mají aspoň práci. Nebydlím blízko, mumlám si cestou po chodbě a pociťuji špetku nenávisti k sobě samému za to, že se ospravedlňuji nějaké správkyni.

V chodbě je odporný zatuchlý zápach moči a téměř vyhaslých těl. Spousta lidí sem přijde v tak pokročilém stavu nemohoucnosti, že to jenom utvrzuje můj podvědomý pocit, že takovéto ústavy nejsou ničím jiným než předpokoji smrti. Z tohoto faktu také vyvozuji, že mé jednání nemůže nijak změnit babiččinu životní úroveň — sotva si všimne, že peníze jsou pryč. Až to tu zabalí, tak něco z nich koneckonců připadne mně, tak na co sakra čekat, když je potřebuju teď. Mimo to má tuhej kořínek a já bych mohl taky čekat celou věčnost. Bylo by naprosto zvrácené a trestuhodně nesmyslné neokrást ji už teď, nechat se oblbnout pitomým a zbytečným balastem předsudků, který se nazývá morálkou. Potřebuju to, co je v její kasičce.

Ta byla v naší rodině odjakživa — babiččina plechová krabice na sušenky. Vždycky trůnila pod postelí, napěchovaná svazkem bankovek. Pamatuji si z dětství, jak vždycky krabičku na naše narozeniny otevírala a vytahovala z hromady, která vypadala jako majlant, několik bankovek. Na tloušťku svazku to nemělo sebemenší vliv.

Její životní úspory. Úspory pro koho? Pro nás, to je celá ona, babka bláznivá — příliš slabá a neschopná, než aby si sama dokázala své bohatství užít. Dobrá, tak já si teď teda jdu pro svůj podíl, babi. A díky moc.

Klepu na dveře. Je na nich štítek Abercombie — nápis na rudém tartanovém podkladu. Mrazí mě v zádech, moje klouby tuhnou a bolí. Už jsem dlouho čistej.

Otevírá dveře. Je tak maličká, vypadá jako scvrklá panenka — jako Zelda z pohádky O tajemném jestřábovi.

— Babi, usměju se.

— Grahame! Řiká a její tvář se vroucně rozzáří. — Bože můj, já tomu nemůžu uvěřit! Pojď dál! Pojď dál!

Vyzývá mě, abych se posadil, rozrušeně pobreptává a pošukává tam a zpátky z malé přilehlé kuchyňky, zatímco pomalu a nemotorně připravuje čaj.

— Pořád se ptám tvý mámy, proč ke mně nikdy nepřijdeš. Vždyckys ke mně chodil v sobotu na oběd, pamatuješ? Na svou oblíbenou sekanou, vzpomínáš, Grahame? Ptá se.

— Jojo, na sekanou, babi.

— Ještě ve starým bydlišti, pamatuješ? Řiká teskně.

— Pamatuju, babi, přikyvuji. Byla to zavšivená hnusná díra, nevhodná pro obývání lidmi. Jak jen jsem tu najatou barabiznu nenáviděl — ty schody, vrchol všeho šílenství, nohy pořád nadranc ze zmrzačujícího rituálu chození nahoru dolů po Leith Walk a Junction Street. Začínala zapomínat na všechnu tu naši bídu a utrpení, zatímco mě zasypávala hromadou bezvýznamných nesmyslů o kdejakým starci, kterej nám zkřížil cestu. Starší bratr Alan si na mně vybíjel zlost — mlátil mě, kopal nebo mi kroutil rukou, když se nedívala. A když to viděla, nezlobila se na něj. Mickey Weir měl větší zastání u Syma z Obroxu než já u tý starý báby. Ale ze všeho nejhorší byly ty posraný schody. Bože můj, jak já ty zkurvený schody nenáviděl!

Když prochází kolem mně, smutně se podívá a pokrčí ramenama tak, až se jí brada dotkne hrudi. — Tvoje máma řikala, že ses dostal do nějakejch trablů. S drogama a tak. Já jí na to řikala — náš Graham, to určitě ne.

— Lidi přeháněj, babi, řekl jsem a morkem kostí mi projel bolestivý nával křeče. Delirický třas v tom okamžiku spustil sekreci zkaženého potu ze všech mých pórů. Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu!

Nato se vrátí z kuchyňky a vystřelí jako papírový čert z krabice.

— Já si to myslela. Já tý naší Joyce řikala — Kdepak náš Graham, ten má dost rozumu na to, aby si s drogama nezačínal.

— Máma to trochu nafukuje, babi. Já jsem v pohodě. Netvrdim, že bych se drog nikdy nedotk, ale člověk může bejt klidně v pohodě i bez nich.

— To sem řikala tvý mámě. Je to Abercombie. Pilně maká a je férovej.

Moje příjmení však bylo Millar, ne Abercombie — to pocházelo z babiččiny strany. Ta stará bába byla přesvědčena o tom, že příbuznost s rodem Abercombieových je nejvyšší možná výsada, jakou si kdo může přát. Ještě snad, kdyby šlo o alkoholizmus a zlodějny, pak by to sedělo.

— Jasně. Jeden z rodu Abercombieových, viď, babi?

— Tak je to, synku. Muj Eddie, tvůj děda, byl stejnej. Pilně makal a byl férovej. Byl to nejlepší chlap, co chodil po tomhle světě. Nikdy nás nedržel zkrátka, usmívá se pyšně.

Zkrátka…

Svoje nářadíčko mám u sebe v kapse. Jehlu, lžičku, vatové tampóny a zapalovač. Všechno, co teď potřebuju, je špetka heráku, troška vody a všechno zas bude fajn. Moje propustka leží uvnitř té plechové krabice.

— Kde tu máš záchod, babi?

Navzdory malým rozměrům jejího bytu trvala na tom, že mě musí na hajzl doprovodit, jako kdybych se měl cestou ztratit. Neklidně pobíhala sem a tam, brebentila a prdelkovala kolem všeho tak, jako kdybysme se vypravovali na safari. Pokoušel jsem se vzít to šmahem, ale nemohl jsem se vyčůrat, a tak jsem se tiše vplížil do ložnice.

Zvedl jsem z postele přehoz, který visel až k podlaze. Stará velká krabice na sušenky s obrázkem Holyrood Palace tam seděla v celé své nádheře. Bylo by směšné, projev absolutní a trestuhodné stupidity, mít něco takového jen tak ladem — v takové době a v jejím věku. Byl jsem přesvědčen více než kdykoliv předtím, že ji musím okrást. Když bych to neudělal já, byl by to někdo jiný. Beztak jistě chtěla, abych ty prachy nakonec dostal já, tak proč by k nim měl přijít někdo cizí? Jestliže si je nevezmu teď, budu se o ně muset strachovat. Mimo to jsem měl stejně v úmyslu brzy s drogama skončit, najít si práci, jít študovat nebo tak něco. Pěkně bych je babce zas vrátil. Žádnej problém.

Pokouším se otevřít víko krabice, ale to drží proklatě pevně. Klepou se mi ruce a nemůžu s ním ani hnout. Když se chystám pokračovat, vtom za sebou uslyším její hlas.

— Tak takhle to teda je! Stála přímo za mnou. Myslel jsem, že určitě uslyším šourání jejích papučí, kdyby se ke mně blížila, ale ona byla jako duch. — Tvoje máma měla pravdu. Seš zloděj! Vidim, jak vypadáš. Lítáš v tom, viď?

— Ne, babi. To je jenom…

— Jen nelži, synku. Nelži. Seš zloděj. Zloděj, kterej krade, je sám o sobě špatnej, ale když ještě lže, tak je ještě horší. S lhářem nikdy nevíš, na čem seš. Nech bejt tu proklatou krabici! Vykřikla tak prudce, že se mi až zatajil dech, ale zůstal jsem sedět na místě.

— Hele, já něco potřebuju. Chápeš?

— Žádný prachy tam nenajdeš, řekla, ale podle úzkosti v jejím hlasu jsem usoudil, že asi lže. Podařilo se mi otevřít víko a vtom se ukázalo, že nelhala. Na hromádce starých fotografií ležel igelitový sáček, ve kterém byl jakýsi bílohnědý prášek. V životě jsem neviděl tolik materiálu pohromadě.

— Co je tohle proboha za…

— Padej vod toho! Kliď se! Zloději zasranej! V tom se její kostnatá šlachovitá noha rozpřáhla a trefila mě do tváře. Nebolelo to, ale dost mě to šokovalo. Nejvíc mě však šokovaly její nadávky.

— Ty stará, blbá… Vyskočil jsem na nohy a vyzvedl sáček do výše, nad její napřažené ruce. — Bude nejlepší, když zavolám správcovou, babi. Tu by to mohlo určitě zajímat.

Bolestně se zatvářila a posadila se zpátky na postel. — Máš nářadí? zeptala se.

— Jo, odpověděl jsem.

— Tak nám uvař šlehu, ať seš tu aspoň něco platnej.

Začal jsem dělat, co mi řekla. — Jaks k tomu přišla, babi? Jak? Zeptal jsem se krotce a zmámeně.

— To Eddie, víš, že byl obchodní námořník Jednou se vrátil s návykem. Měli jsme kontakty. Přístaviště. Ty prachy byly zlatý, synku. Blbá věc je ale, že mi to zůstalo, a teď to musim prodávat mladejm, abych měla na další. Ty peníze už jsou v tahu. Pokývala hlavou a ostře na mě pohlédla. — Je tu jedna mladá dvojice, kterou jsem si zjednala jako spojku, ale ta vyžraná nosatá dole, správcová — ta je jak ostříž.

Pochopil jsem její narážku. Začli jsme mluvit o tom, co s tím dělat. — Babi, možná bysme na tom mohli makat společně.

Zvířecí nenávist se z jejího pokrouceného obličeje přeměnila v spiklenecký úškleb. — Ty seš pravej Abercombie! řekla mi.

— Jasně. Pravej, připustil jsem s pocitem ponižující porážky.

DŮM JENDY HLUCHÝHO

Dům Jendy Hluchýho byl děsivej. Řek bych, že všechny baráky v tyhle čtvrti byly mizerný, ale něco takovýho, jako byl ten Jendy Hluchýho, to se nevidí. Jen tak na úvod, v domě Jendy Hluchýho bylo totální hovno, žádnej nábytek nebo něco takovýho. Na podlaze nic, ani blbý lino. Akorát tu byly černý studený dlaždičky, jaký má každej barák, a to kvůli podlažnímu topení, který ale stejně nebyl nikdo schopnej nastartovat.

Všechno, co bylo v domě Jendy Hluchýho, byla židle na konci obejváku, na který sedával jeho děda. Pak ještě bedýnka, na který stála telka. Ten starej blázen většinou jenom seděl a civěl na telku celý dny a noci. U jeho nohou se válely mraky flašek a plechovek Ten starej mrzout musel na tý židli snad i chrápat, protože v baráku byla jediná matračka, a to v pokoji Jendy Hluchýho. Žádná postel nebo něco takovýho tu nebylo.

Ale byly tam bílý myši. Mraky myší. Cupitaly všude kolem. Jenda Hluchej je měl hrozně rád. Kupoval je v Dofově obchodě pro zvířata, tahal si je domu, tam je pouštěl a nechal bejt. K Dofovi chodil každou sobotu. Když jsme si říkali, co asi do nich vráží, hádali jsme slušnej majlant. Vždycky dal někomu z nás prachy, aby mu přinesl další myši.

A tak ty myši volně pobíhaly všude kolem. Množily se tu a hemžily po celým bytě, po všech těch černejch dlažkách. Tu a tam některý ublížil.

Některou zašlápl domrtva a některou nakopl tak, že jí přerazil obě zadní packy. Ta se pak obvykle plazila po předních po podlaze a my se z toho mohli potrhat smíchy. Jedna však byla Jendova favoritka. Člověk moh šlápnout na kteroukoliv z těch všech potvůrek, ale tu jednu musel vždycky nechat na pokoji.

Neřikali sme mu Jenda Hluchej proto, že byl hluchoněmej. On teda byl, ale to nebyl ten pravej důvod. Bylo to spíš proto, že tu taky byli Jenda Hyslop a Janek Paterson a nechtěli jsme, aby se to popletlo. To byl ten pravej důvod. Jediný, co uměl Jenda Hluchej říct, bylo jeho jméno a to, že je hluchej. Mohli jste ho potkat a říct mu: Jak ti řikaj, kámo? A on odpověděl: Jenda. Pak jste začali řikat ještě něco, ale v tom si přiložil dlaň k uchu a dodal: Hluchej.

Tak takovej byl Jenda Hluchej.

Jako Jendu Hluchýho ho znal každej z okolí. Když nás chtěl nějakej maník v Sporting Pilton zlanařit do fotbalovýho mančaftu, obvykle řikal: Chci Jendu Hluchýho, aby hrál na křídle a chci vás, abyste Jendovi Hluchýmu přihrávali. Pamatujte, přihrávat Jendovi Hluchýmu, tak nám to řikal. Nikdo neuměl tak běhat jako Jenda Hluchej. Byl fakt děsně namakanej. Když mu nějaký prase hodí zezadu šlapáka, řve jako pominutej, ale je to jedinej způsob, jak Jendu Hluchýho zastavit. Ta jeho síla a rychlost byla neskutečná, to mně můžete věřit.

Jenda Hluchej nikdy nechodil do školy. Ani nevěděli, že existuje. Samozřejmě měl Jenda Hluchej chodit do jedný z těch speciálních škol pro hluchý, jako je ta velkolepá na Haymarket, ale nakonec do žádný nechodil. Pokaždý, když byl někdo z nás za školou, musel se s Jendou Hluchým potkat — to bylo

tutový.

Většinou jsme se poflakovali kolem baráku Jendy Hluchýho. Bylo to opravdu na nic, ale nikdo si z toho v tu dobu nedělal hlavu. Byla to naše základna, náš štáb. Jeho starej děda si nás nikoho nikdy nevšímal, jenom seděl u telky a chladil svý plechovkový pivo. Byl hluchej jak patróna.

Když jsme u něj jednou byli, přihodilo se něco zvláštního — nemohli jsme najít Jendu Hluchýho a mou ségru. Jak jsme šli nahoru po schodech, zaslechli jsme zvuky, který vycházely z velký komory, ve který byl bojler. Když jsme otevřeli dveře, uviděli jsme toho šmejda Jendu Hluchýho a mou ségru. Vošahávaj se, Jenda Hluchej ho má venku a kasá jí sukni.

Teď je za děvku a já za vola. Táhnu ji pryč a richtuju dolu po schodech s tim, že jí s chutí prásknu. Byla z toho celá podělaná a taky měla kurevsky proč, poněvadž mě napadlo — jestlipak už starej pán ví o tom, co se tu stalo… Ale pro každej případ jsem Jendovi Hluchýmu jednu natankoval do zubů, a tak jsme se do sebe pustili, což byla pro mě pohroma, protože Jenda Hluchej měl šílenou sílu a ránu, měl navrch, a tak mi začal mlátit hlavu o ty černý dlažky. Myslim, že to bylo před tim, než jsem začal uvažovat nad tim, jak starej Jenda Hluchej vlastně je. Nebyla to ani tak velikost jeho bimbase, kerýho měl eště furt venku, ani ty jeho chlupatý kulky. Na tvářích měl hustší chmejří a taky ta jeho síla. I když nebyl moc vysokej, všem nám přišlo, že neni stejně starej jako my ostatní. Mohlo mu bejt tak šestnáct nebo možná i víc. Zatímco mi to tak dochází, jeví se to jako důvod, proč jsem teď tak masakrovanej. Začínám brečet, vždyť mně je jenom jedenáct. Všichni kolem už řikaj: Ten má dost. Nech ho bejt.

Ale Jenda Hluchej je přece hluchej, ne?

V každým případě jsem dostal slušnou nakládačku. Všechno to skončilo jenom diky tomu, že jeden chalan odtáh Jendu Hluchýho pryč a odved ho dolu. Myslím, že to byl Cammy, ale nejsem si jistej. Ať to byl kdokoliv, začal tahat Jendu Hluchýho po schodech dolu. Jenda Hluchej se nevzpíral, myslim, že podle výrazu toho kluka poznal, že něco neni v richtiku.

Vstal jsem zas na nohy a ségra se mi snažila pomoct. Odstrčil jsem ji stranou. Ta děvka špinavá by zasloužila, abych ji prodal tomu starýmu dědkovi. Řikal jsem si, možná to udělám, ale možná ne, protože jsem si pomyslel, že bych to od mámy a táty asi slušně schytal.

Když jsem sešel dolu, kolem dědovy židle stál hlouček. Pod nim bylo nachcaný jezírko. Hlava toho starýho intrikána byla nakroucená ke straně, oči byly zavřený, ale ústa trochu otevřený. Kolem okrajů kaluže se hemžily bílý myši. Jedna z nich, s přeraženejma zadníma tlapkama, si to hasila přímo středem. Podíval jsem se, jestli se Jenda Hluchej nekouká, a podpatkem jsem na tu mrchu vší silou dupnul. Věděl jsem, že je to Jendova favoritka, a to mi mohlo pomoct vrátit mu tu bitku, co jsem od něj před chvílí dostal. Když jsem se podíval dolu, byla ještě živá, ale na hadry. Její vyhřezlý střeva se táhly ve chcankách, ale pořád se ještě vláčela dopředu.

Nevěděl jsem, jestli je ten starej pakůň na židli už zheblej, ale daleko k tomu určitě neměl. Byl jsem celej rozlámanej, obzvlášť moje hlava, ale měl jsem radost, protože jsem si uvědomil, že Jendu Hluchýho vodvedou vodsaď pryč, když je ten jeho starej páprda studenej, nebo aspoň napůl studenej.

Tak se taky stalo. Jenda Hluchej se už nikdy do naší čtvrti nevrátil. Kolovaly o něm mraky historek; třeba že ten starej kmet nebyl vlastní děda Jendy Hluchýho a že spolu chrápali na tý jedný matračce, chápete, jak to myslim. Nikdy už jsem po nich nepátral, tohle je všechno, co o nich můžu říct. Neni toho moc a navíc jsou jenom dva lidi, který věděli, co se v tom baráku tehdy semlelo, a ty už to nikomu neřeknou.

Nikdy jsem mámě ani tátovi o ségře a Jendovi Hluchým neřekl. Ségra si dávala bacha na jazyk a nikdy už nic podobnýho neudělala. Rodiče ale vycejtili, že došlo k nějakýmu průseru, ovšem když se na to ségry začali ptát, hned se rozbrečela. Zajímavý na tom ale je to, že za svini jsem tu byl já. Já! Ten starej kořen mně řekl, že jsem vyděrač — vyděrač, nejsprostší z nejsprostších, protože to zkoušim mezi svejma. Vyprávěl mi příběh o jednom buzíkovi, kterýho znal z vojny a kterýho tam proto vydírali, až se ten chudák sám oddělal. Takže já jsem nakonec vyfasoval pranejř a ségra všeobecný sympatie. Paďour zjebanej, to vám řeknu.

Byl jsem hrozně rád, když vzali Jendu Hluchýho pryč. Ta rvačka se mi zatraceně nelíbila. Od ní jsem už nikdy nebyl takovej jako předtím. Na to vám můžu dát glejt.

SETKÁNÍ NA CHODBĚ

15/2

COLLINGWOODOVÁ

to co mi nejvíce nedá spát, už nedokážu držet jenom v představách, on mě vidí jenom jako oblíbenou písařku na stroji, nikdy mi nic neříká, ne že bych chtěla být sekretářkou navždy, ale zdálo se mi to být jako vhodný odrazový můstek pro něco zajímavějšího.

chystám se zapsat na vysokou školu a získat diplom v oboru marketingu, ale záleží to na tom, jestli dostanu den volna, a to je velké kdyby, protože pracuji pro něj. Jestli ovšem dostanu možnost ho o ten den požádat. velice zastává nadřazenost mužů a zároveň je tak blahosklonný, jestli víte, co chci říd. ne jako vy, pane gillespie… totiž pardon, franku. neuvádím vás do rozpaků? jisté víte, že nejsem žádná feministka toho typu, který hlásá, že muži jsou bojovní tvorové

15/8

GILLESPIE

je to pro mě důležité, on vždycky získá všechno; po všech těch zkušenostech, které jsem ve firmě za ta léta nabyl, a upřímně řečeno, nejsem to jenom já, kdo to tvrdí, většina mých spolupracovníků si myslí totéž; on na to své místo prostě nestačí, peníze, to není všechno, o co mi jde; jde o to, že takováhle dobrá místa jsou dnes vzácná, ale to mě teď ani tolik neznepokojuje, za poctivou práci poctivé peníze — to je moje filozofie; ale ty almužny, co se platí v tomhle všivém podniku, všichni tu od starého franka gillespieho dostávají nejnižší možný plat. tobě bych tak málo nedával, stephanie, ty jsi výjimečná, nemyslím to nijak nemravně, stephanie, já nejsem oplzlý člověk, ale když mě začnou ovládat vášně, pak co na srdci to na jazyku, chci abys věděla, že

toužící jen po moci; jen si vemte thatcherovou a falklandy; tak právě kvůli tomu nechci, abyste si myslel, že jsem nějaká lesba, protože tak to vůbec není. já dobře vím, jak udělat muže šťastným a jak být šťastná s ním, tak proč mi neukážeš, jak jsi vybavený, franku, proč do mě nevstoupíš, lásko, tak proč už ke mně nejdeš, franku? vsadím se, že ho máš obrovskýho, ó ano! To se na muži vždycky pozná, dá se to odhadnout podle toho, jak se nese… ano, ten je obrovskej a je mu krásně v mojí ruce, pulzuje to v něm, ale což teprve, jak mu bude ve mně… franku… teď… franku… Ó, ANO! je to tak úžasný, tak nádherný, opravdu… dělej mi to takhle, nepřestávej… už budu… je to tak… OCH… OCH… OCH…

jsem citlivá bytost a nechci do toho jít jako nějaký neandrtálec, pro mě je žena na prvním místě a nade vším. když jsem nějakou unesený, musím s tím hned ven. možná v těchto dnech nedávám příliš své práci, ale pokud jde o mezilidské vztahy, zvláště pak o jejich fyzickou stránku, pak nikdy dlouho nevyčkávám. vím, že to chceš, stephanie. je to opravdu to, co chceš, stephanie? myslím, že to po čertech chceš, tak co dál? už máš dost? Od začátku jsem na tobě poznal, že to chceš stejně jako já… bože, jakou máš hebkou pleť… jak jsi krásná… chci tě šukat, stephanie… pojďme na to miláčku… OOOCH, to je úžasný, OCH ježišmarjá… JSEM TAK ŠÍLENĚ nádhernej… OCH… OCH… OCH… OCH…

Stephanie ležela nahá na posteli a oddávala se krátkému pocitu rozkoše. Bylo to pomíjivé. Bylo jí jasné, že její srdce zase zpustne a že bude znovu pociťovat napětí a stud, její sebevědomí se začne sesypávat jako domeček z karet. Vypnula robertka, který byl ještě vlhký od jejího vyvrcholení, pak ho odložila mimo postel a odešla do sprchy.

Frank sledoval ucházející plastovou pannu, jejíž latexová vagina byla plná jeho semene. Zdálo se, že se zmenšuje současně s jeho ztopořením. Jeho pohlavní ústrojí připomíná ubohý a rozpačitý výrůstek, cizince, ne součást jeho samého. Panna teď konečně vypadala jako to, čím ve skutečnosti byla — kusem plastu s groteskní hlavou manekýnky.

Toho večera se Stephanie a Frank potkali na chodbě. Ona šla do biografu na umělecký film a on se vracel z prodejny hotových čínských jídel domů. Když se navzájem poznali, oba se začervenali. On se pak na ni mírně usmál a ona mu plaše pozdrav oplatila. Pak si pročistil hrdlo řečí. — Dneska venku prší.

— Vážně? Odvětila roztřeseně.

— Opravdu vydatně, zamumlal Frank.

Po několik mučivých okamžiků stáli jeden druhému tváří v tvář, neschopni promluvit. Pak se na sebe současně usmáli, zatímco Frank vklouzl do svého bytu a Stephanie odkráčela chodbou pryč. Když byli jeden druhému z dohledu, oba ztuhli, jako by se pokoušeli odstranit křeč, bolestný pulz, sebezhnusení a stud.

JAK SE LÍZINA MÁMA
SETKALA S KRÁLOVNOU MATKOU

Když jsme se tehdy setkaly s Královnou matkou, byla jsem nesmírně rozrušená. Ach, jak jen to bylo nádherné. Při jejím uvítání, pro které byla vybrána moje Lízinka, však došlo k trapné příhodě. Ty okamžiky byly po pravdě řečeno hrozné. Způsobila to moje Líza. Nemohla jsem to vůbec pochopit, abyste mi rozuměli. Vždycky jsem Líze vštěpovala, aby za každých okolností mluvila pravdu: pravdu vždy a všude, mladá dámo, tak jsem jí to říkávala. On jeden dneska přesně neví, co jim má říkat, však chápete.

Královna matka měla přijet do Ilfordu, aby slavnostně otevřela Lízinu novou mateřskou školu. Spolu s ní se otevření měl zúčastnit také jeden člen parlamentu. Když Lízu vybrali, aby Královnu matku uvítala květinami, byly jsme velice rozrušené. Neustále jsem s Lízou cvičila pukrle, jaké měla udělat. Kdykoliv k nám někdo přišel, říkala jsem jí: Lízinko, ukaž pukrle, jaké uděláš před Královnou matkou…

Vždyť Královna matka je tak krásná, no ne? Velmi, velmi, velmi krásná. Byly jsme tak rozrušené. Moje máma se vrátila do časů, kdy se s Královnou matkou také sama setkala na Slavnostech Británie. Byla tak krásná, překrásná ve svém věku; myslím Královnu matku, ne moji mámu. Ale abyste věděli, moje máma, to je poklad. Nevím, jak bych se bez ní obešla, po tom, co mě opustil Derek. Bože, nevyměnila bych ji za všechny královny světa.

Paní Kentová, ředitelka Líziny školky, mi řekla, že by bylo báječné, kdyby Líza uvítala Královnu matku s květinami. Moje přítelkyně Angela si ze mě tropila šašky, protože její holčička Sinead nebyla vybrána. Avšak připouštím, že kdyby byla vybraná Sinead místo Lízy, asi bych se chovala stejně. Přece jen — Královna matka. Taková věc se nepřihodí každý den, že.

Královna matka vypadala báječně, opravdu báječně, a jaký měla krásný klobouk. Byla jsem na Lízu tak hrdá, měla jsem chuť to vykřičet do celého světa: tohle je moje holčička, Líza! Líza Westová, mateřská škola v Golfe Road, Ilford…

A tak Líza předala kytici, ale neudělala pěkné pukrle, zdaleka ne tak pěkné a řádné, jaké jsme nacvičovaly. Královna matka převzala kytici a sklonila se dolů, aby dala Líze malý polibek, ale Líza se obrátila zády, zakabonila se a utekla ke mně.

Ta stará dáma měla zkažený dech a páchla čůráním, řekla mi Líza. Řekla to přede všemi ostatními maminkami, paní Kentovou, paní Fryovou a dalšími. Paní Fryovou to velmi rozrušilo.

Ty jseš ale ošklivá holčička, Lízo! Královna matka se teď bude hněvat, řekla jsem jí.

Jsem si jistá, že jsem zahlédla Angelu, jak se na půl úst pošklebuje, ta kráva jalová.

No a druhou půlkou se začala vysmívat v okamžiku, kdy mě paní Kentová vzala ke Královně matce a představila mě jako Lízinu mámu. Královna matka zůstala milá. Ráda vás zase vidím, pane Chamberlaine, řekla mi. Ta mrzutá věc ji musela zřejmě pomást, a navíc těch lidí, se kterými se už musela setkat. Pracuje velice tvrdě, to se jí musí nechat. Ne jako někdo, koho bych tu mohla jmenovat; jako Derek, Lízin táta, který je toho zářným příkladem. Ne že bych o tomto příběhu teď chtěla začínat.

A další věc bylo, že se Líze podařilo umazat si šatičky. Snad si toho Královna matka nevšimla. Jen počkej doma, dámičko, pomyslela jsem si. Ach, jak jsem byla rozzlobená. Opravdu hrozně rozzlobená.

DVA FILOZOFOVÉ

Na to, že jsem v Glasgowě, je příšerné horko, pomyslel si Ornstein, když dovláčel své upocené tělo do krčmy na Byres Road. Gus McGlone už byl u baru a povídal si s nějakou mladou ženou.

— Tak jak to jde, Gusi? zeptal se Ornstein a poplácal svého přítele po rameni.

— Ále, dobrý. A co ty?

— Taky dobrý, odpověděl Ornstein a všiml si, že pozornost McGlonea byla stále zaměřená k té dívce.

Ta cosi šeptala McGloneovi do ucha a pak po Ornsteinovi bleskla povadlým úsměvem, který se stával ze všech jejích zubů a z očí a který jím projel skrz naskrz. — Profesore Ornsteine, začala přízvukem skotských čajoven, který se mu zdál roztomilý, — beze všeho lichocení bych vám ráda řekla, že vaše pojednání o rozumovém pojetí magie bylo skvělé.

— Tak tedy děkuju. Přijmu to jako vědecký ohlas, a ne jako lichotku, usmál se Ornstein. Pomyslel si, že to byla docela sebevědomá odpověď, ale k čertu, byl přece akademik.

— Centrální hypotézu jsem shledala zajímavou… pokračuje mladá dívka, když vtom v sobě Ornstein ucítil náznaky nevole. Tento den měl být zasvěcen pití piva a ne nedobrovolnému semináři s jednou s Gusových naivních posluchaček. Nehledíc na jeho vzrůstající nevoli, mladá dáma pokračovala, — … můžete mi říci, jestli by vám to ovšem nevadilo, v čem vidíte rozdíl mezi tím, čemu říkáte neznámá věda, a tím, co obecně značí pojem magie?

Po čertech vadilo, pomyslel si Ornstein. Tyhle mladé holky jsou všechny stejné, posedlé samy sebou. On si nárok na to být sám sebou posedlý vysloužil, roky trávil horečnými studiemi po knihovnách a leštěním klik u těch správných lidí, obecně řečeno u takových pitomců, kteří by člověka za normálních okolností nezajímali. A teď za ním, za druhou největší univerzitní kapacitou, přichází jedna z těch devatenáctiletých študaček, která si myslí, že její názory něco znamenají, ale nejdůležitější na ní je to, že má hezkou tvářičku a dobře tvarovanou prdelku. Avšak je tu hrozná věc, nejhroznější ze všech, pomyslel si Ornstein, a to, že ona na to má naprosté právo.

— Vadilo, zasmušile odpověděl McGlone.

Tento výpad jeho starého soka mu rozvázal jazyk Vzal si svůj půlitr piva za osmdesát šilinků a začal, — Neposlouchejte toho popperistického cynika. Tihle hoši, to je antispolečenská věda sama, což potažmo znamená antivěda. Každá jejich generace je ve svých rozborech rok od roku nezralejší. Mé tvrzení vychází z čistě standardní materialistické úvahy — takzvané nevysvětlitelné fenomény jsou pouze bílá místa vědy. Musíme akceptovat zákonitě logický pojem dalšího lidského poznávání, jež zachází za to, co vědomě či podvědomě známe. Historie člověka to osvětluje; naši předkové by asi nazvali Slunce nebo spalovací motor magií, ačkoliv ani jedno z nich jí nejsou. Magie, zrovna jako duchové a jim podobné záležitosti, jsou jenom hloupé podfuky pro naprosté ignoranty, zatímco neznámá věda je fenomén, který můžeme, ale také nemusíme být schopni pozorovat, nejsme jej však schopni vysvětlit. To však neznamená, že by byl sám o sobě nevysvětlitelný, toliko jej nelze vysvětlit na podkladě současného stavu poznání. Stav poznání se neustále rozšiřuje. Jednoho dne budeme schopni vysvětlit i neznámou vědu.

— Jen ho nenechávejte pokračovat, Fiono, zasmál se McGlone, — nebo tu bude vyprávět celou noc.

— Nebudu, pokud mě nebudeš přerušovat. Vnucuješ svým posluchačům zapřísáhlý popperizmus.

— Vnucování názorů je něco jiného, Lou. My jsme tu od toho, abychom vzdělávali, zasmál se znovu McGlone. Oba filozofové se smějí tomu starému vtipu ze svých studentských let. Fiona, ona mladá studentka, se omluvila, protože musela odejít na přednášku.

Oba filozofové ji pak sledovali, jak odchází z hospody.

— Jedna z mých nejnadanějších posluchaček, usmál se McGlone.

— Dobrá prcinka, přitakal Ornstein.

Přesunuli se do klidného kouta hospody. Lou si dal pořádný doušek piva. — To jsem rád, že tě zase jednou vidím, Gusi. Ty, poslechni, kamaráde, musíme se na něčem domluvit. Jakkoli se cestou do Glasgowa vždycky těším, až tě zase uvidím, štve mě, že vždycky spadneme do toho našeho starého sporu. Ať si pořád jakkoliv slibujeme, že to necháme plavat, nakonec se to vždycky zase stočí k popper-kuhnovské debatě.

McGlone se zachmuřil. — To je prostě osina v naší prdeli. Na tom se vybudovaly naše životní dráhy, ale zároveň to pořád vnáší stín do našeho přátelství. Sotvas překročil práh, už jsme zase v tom. Je to pokaždý na jedno brdo. Klidně si povídáme o Mary, o Philippě a o dětech, zdrbneme pár lidí, ale pak nás to zase přetáhne k práci a je to tu nanovo. Jak začíná účinkovat pití, dere se zase na povrch všudypřítomný Popper-Kuhn. Problém je, Lou, v tom, že jsme filozofové. Debaty a spory jsou naší přirozeností, jako je dýchání pro ostatní.

V tom bylo vskutku jádro pudla. Přeli se spolu celá léta. V barech, po konferencích, ve filozofických žurnálech. Začali s tím už za svých studiích filozofie na univerzitě v Cambridgi, kde se začalo tvořit jejich přátelské pouto založené na pijáctví a proutnictví, přičemž v prvním oboru se oběma dostavovalo více úspěchů než ve druhém.

Oba muži se stavěli proti ideologickému rozmachu v kultuře svých zemí. Skot Gus McGlone byl přívržencem konzervativní strany. Sám sebe považoval za klasického liberála, stoupence Humea a Fergusona, ačkoliv uznával zakladatele klasické ekonomie, dokonce i Adama Smithe, a jeho pozdější následovníky s filozofickými sklony, jako byli Hayek a Friedman, shledával poněkud podlézavými. Jeho největším vzorem byl Karl Popper, kterého studoval jako aspirant v Londýně. Jako Popperův následovník brojil proti všemu tomu, co označoval jako deterministické teorie marxizmu a freudizmu a co považoval za slepě převzatá dogmata jejich žáků.

Američan Lou Ornstein, Žid narozený v Chicagu, byl přesvědčeným racionalistou, který věřil v Marxovo pojetí dialektického materializmu. Středem jeho zájmu byla věda a její pojetí. Byl velmi ovlivněn filozofickým stanoviskem Thomase Kuhna, které pravilo, že ryzí pravdivost vědy nemusí být nutně jejím převládajícím aspektem. Jestliže se nějaké názory vymykaly současným vzorům, pak mohly být z různých důvodů zavrženy. Takové názory, vědou možná pokládané za pravdy, byly zřídkakdy uznávány, dokud se nestala nutnost změny neúnosnou. Jak Ornstein cítil, právě toto bylo v souladu s jeho politickým přesvědčením, že je totiž třeba revolučních společenských změn.

Ornsteinovy i McGloneovy kariérní postupy probíhaly víceméně současně. Společně pracovali v Londýně a potom postupně v Edinburghu a Glasgowě. McGlone získal profesorský post zhruba osm měsíců před Ornsteinem. To však Američana popudilo a vedlo ho k přesvědčení, že postup jeho přítele je výsledkem politické módy, která dostávala za vlády Thatcherové zelenou a která přála jeho názorům. Ornstein byl ovšem sám se sebou spokojený, protože zjistil, že on zase má více publikací.

Přirozený politický rozpor obou mužů se začal odvíjet od proslulého sporu Kuhna a Poppera. Popper, který se jako filozof dostal do obecného povědomí napadáním názorů intelektuálních velikánů devatenáctého století Sigmunda Freuda a Karla Marxe a toho, čemu říkal partyzánství navázané na jejich ideologii, rozhodně nezůstal chladný, když jeho vlastní názory napadl Thomas Kuhn ve své práci Logika vědeckého poznávání.

Jednu věc však měli Ornstein a McGlone společnou: svůj spor, který byl jejich každodenním chlebem a který pokaždé sklouzl z odborné roviny do osobní. Zkoušeli všechny způsoby, jak tento věčný kolotoč zastavit, nic je však nedokázalo od tohoto nesestřelitelného tématu úspěšně odvrátit. Párkrát už došlo k tomu, že se oba přátelé, vydráždění a opilí, chytili pod krkem.

— Chtěl bych, abychom našli nějaký způsob, jak s tímhle vystupovat na konferencích a jak psát v publikacích a nezabývat se tím při našich ožraleckých sedánkách, zamyslel se Lou.

— Nojo, ale jak na to. Zkoušeli jsme už všechno. Pokoušel jsem se používat tvé argumenty, a ty zase mé, dohodli jsme se, že o tom mluvit nebudeme, ale není nic, co by našim rozporům zabránilo vyplout znovu na hladinu. Co tedy můžeme dělat?

— Myslím, že vím, jak ven z téhle slepé uličky, Gusi, nesměle se podíval Lou.

— A co tedy navrhuješ?

— Nezávislé posouzení.

— No počkej, Lou. Není žádný filozof, nikdo nám podobný, kdo by byl schopen nás rozsoudit svým nezávislým postojem. Určitě by si na to předem už vytvořil nějaký názor.

— Nemám na mysli nikoho nám podobného. Navrhuji najít někoho z ulice, nebo ještě lépe tady z hospody, předložit mu celou věc a nechat ho, aby rozhodl ve prospěch jednoho z našich názorů.

— To je směšné!

— Nech mě domluvit, Gusi. Nemám na mysli to, že bychom opustili svá akademická stanoviska na základě jednoho vyřčeného posudku. To by bylo opravdu absurdní.

— Tak co tedy provedeme?

— Navrhuji, abychom oddělili profesní stránku věci od osobní. Naše společenské aspekty dáme stranou tak, že necháme nezaujatou třetí stranu, aby posoudila podstatu našich názorů z obyčejného lidského, hospodského úhlu pohledu. To se sice nijak nedotkne akademické stránky problému, ale alespoň to ukáže, který názor je přijatelnější pro průměrného člověka z ulice.

— Hmmm… Tímto způsobem si vlastně můžeme prověřit, jaké mají naše různé názory svá pro a proti z pohledu neodborníka…

— Správně. Uvedeme naše názory do prostředí reálného světa, do světa našeho chlastání. Dohodneme se na tom, že názory vítěze pak dostanou v rámci hospody plnou suverenitu.

— To je slátanina, Lou, ale zajímavá slátanina a dobrá rozcvička. Tvoji výzvu přijímám, ale ne z důvodu, že bych tomu přisuzoval nějakou váhu, ale proto, že poražený bude aspoň muset být zticha ve věci naší vědecké debaty.

Pevně si potřásli rukama. Ornstein pak šel s McGlonem na stanici metra Hillhead. — Tady je všude moc studentů a jiných intelektuálských typů, Gusi. Poslední, co chci, je diskutovat s nějakým studentským křiklounem. Pro náš malý pokus potřebujeme lepší laboratoř.

Když vystoupili v Govanu, McGlone se začal cítit poněkud nesvůj. Navzdory světácké osobnosti, kterou si v Glasgowě pěstoval, pocházel vlastně z Newton Mearns a vedl poměrně uzavřený život. Nebylo nijak obtížné odhalit citlivého měšťana, který byl právoplatným článkem univerzitního profesorského sboru. Avšak v prostředí, jako byl Govan, to bylo jiné.

Lou si to úmyslně štrádoval přímo středem ulice. Cítil domáckou atmosféru tohoto místa, směs tradic i novot a spoustu všeho ostatního, co mu připomínalo židovsko-irské prostředí severní chicagské čtvrtí, ve které vyrůstal. Gus McGlone kráčel za ním a neúspěšně se pokoušel cítit se tu také přirozeně. Ornstein zastavil na ulici starou paní.

— Promiňte, madam, můžete nám říct, kde tu najdeme nejbližší hospodu?

Drobná žena položila svoji nákupní tašku, obrátila se a ukázala přímo přes ulici. — Sou právně před ní, mladej pane.

— Bar U sračky! Výborně, vyrazil ze sebe nadšeně Lou.

— Ale to je U stračky, ne U sračky, opravil Loua Gus.

— To jako Stračky — město, že? Sračkovice dvě, Zezadu-zepředu jedna, viď?

— Tak nějak…

— Takže ti hoši, kteří tu popíjejí, musej být sračkovičtí rodáci.

— To bych neřekl, namítl Gus, když dva chlapíci v modrých vlňácích opustili bar. V Ibroxu dnes probíhal velký zápas; Rangers proti Celtic. Dokonce i McGlone, který se příliš o fotbal nezajímal, to věděl.

Vešli dovnitř. Tam se tyčil umakartový ostrůvek představující bar a několik skupinek chlapíků, kteří sledovali televizi, zatímco ostatní hráli domino. Byly tam jenom dvě ženy. První, žena ve středních letech, byla barmanka, druhá obsluhovala ožralé hosty. Jedna skupinka mladíků v modrých vlňácích si prozpěvovala jakousi písničku o tom, co na sobě nosil jejich táta, jejímž slovům Lou přesně nerozuměl. — To je nějaký irský fotbalový popěvek? zeptal se Guse.

— Něco takového, nevrle odpověděl Gus, když objednával dvě piva. Našli volná místa vedle dvou dědulů, kteří hráli domino.

— Pohoda, hoši? usmál se jeden ze staříků.

— Jasná věc, brachu, přitakal Ornstein.

— Tady vás nikdo otravovat nebude, zasmál se ten dědous, a tak se začal společný rozhovor.

Jeden z těch hráčů domina byl výjimečné povídavý a vypadalo to, jakoby měl na úplně všechno nějaký názor. Oba filozofové na sebe pokradmu mrkli — tohle byl jejich člověk Tak začali vykládat své názory.

Pak dědové začali rozvažovat své odpovědi. — Je to tak, jak řiká tady tenhle hoch, mínil jeden, — tohle je daleko složitější, než my můžeme pochopit.

— To je jenom hra se slovama, pronesl druhý. — Magie, věda, jakej je mezi tim sakra rozdíl? To je jenom o tom, jaký tomu zrovna dáte jména!

Spor se s vypitým alkoholem začal zostřovat a zároveň s ním vzrůstaly vášně. Oba filozofové pocítili lehkou opilost a jejich rivalství začalo vzrůstat. Po chvíli si znepokojeně povšimli, že jejich debata přitáhla pozornost několika posluchačů, mladíků oblečených v modrých, červených a bílých barvách, kteří seděli u sousedního stolu.

Když pak o hodně opilejší mladíci začali spekulovat o vývoji fotbalového zápasu, do ovzduší vstoupilo napětí. Jeden vyžraný mladík ve fotbalovém dresu se zapojil do debaty. Jeho přítomnost vnesla do sporu jistou hrozbu, která oba filozofy značně znepokojila. — Co vy dva debilové? Pořád tu na sebe blijete ty svý idiotský sračky a krmíte s nima tady kámoše mýho táty, starýho Tommyho, jako ňákou cvičenou opici.

— Ten kluk má pravdu, ten kluk má pravdu, řekl starý Tommy, ale mluvil spíše k sobě, jakoby odříkával tichou opileckou modlitbu.

— Tak to vůbec není! řekl rozechvěně McGlone.

— Ty buď zticha! vyštěkl na něj tlusťoch. — Akorát tady plácáte ty svý pitomý blbý názory a furt se nemůžete dohodnout. Tady existuje jedinej způsob, jak ten spor rozčísnout: vy dva půjdete ven a tam si to rozdáte!

— To je nesmysl, řekl McGlone. Byl znepokojen a začal pociťovat třes.

Ornstein pokrčil rameny. Uvědomil si, že část jeho já měla sto chutí praštit McGlonea do toho jeho samolibého ciferníku. Na Magdalen College byla jednou jedna dívka. McGlone věděl o tom, co k ní dtí, ale přesto… ten proklatej…

Valibuk si vyložil Ornsteinův posunek jako znamení souhlasu. — Souboj rozhodne!

— Ale… McGlone se postavil. Pak byli spolu s Ornsteinem odvedeni na prázdné parkoviště za nákupní středisko. Mladíci v modrém utvořili kolem dvou filozofů kruh.

McGlone se chystal pronést řeč, ve které hodlal apelovat na zdravý rozum a civilizované chování, ale ke svému zděšení zpozoroval, jak si to k němu profesor metafyziky edinburské university bojovně míří. Ornstein vypálil jako první, slušný hák přímo na McGloneovu bradu. — Tak pojď, ty přizdisráči! vykřikl a zaujal boxerský postoj.

McGlone pocítil ke svému příteli vlnu nenávisti, rozmáchl se po něm a v okamžiku byli oba filozofové v sobě, vydatně povzbuzováni křovím tvořeném ibroxskou lůzou.

Ornstein měl nad svým sokem po chvilce navrch. Další úder mocně dopadl na žaludek klasického liberála a způsobil, že se musel ohnout, jak se chytal za břicho. Pak Ornstein zasáhl glasgowského profesora ze strany do čelisti. Gus McGlone po inkasované ráně zavrávoral dozadu a ztratil rovnováhu. Jeho hlava křísla o obrubník a vydala takový dutý zvuk, až by měl jeden pocit, že by v tom okamžiku snad byla ze všech strašlivých možností, které se tu naskytují, nejmilosrdnější rychlá smrt. Chicagský materialista povzbuzovaný davem pak klasického liberála ležícího tváří k zemi nakopl.

Lou Ornstein poodstoupil od zakrváceného McGloneova těla. Necítil sebemenší náznak viny a nikdy předtím se necítil lépe. Byl svým vítězstvím natolik zaujat, že ani nezpozoroval, jak se dav rozchází a jak se blíží policejní anton. Když se Gus McGlone nejisté postavil na nohy a snažil se nabrat směr, byl bez okolků nacpán do útrob vozu.

Filozofy zavřeli do oddělených cel.

Strážník, který měl službu, právě vykonával svoji rutinní práci a vyptával se zadržené party výtržníků, kdo z nich je Billy a kdo Tim. Jestliže vše skončí smírem, Billy bude volný a Tim dostane jenom pár za ucho. Spokojenost bude na všech stranách. Billy se bude cítit ospravedlněný a bude si sám namlouvat, že být protestant, který nechodí do kostela, je nějak důležité, zatímco Tim se bude cítit potrestán, a to dodá živnou půdu jeho paranoie o zednářském spiklenci, za což od strážníka dostane ještě jednou pár za ucho.

— Proč jsi ho napadnul, brachu? Zeptal se McGlonea strážník Fotheringham.

— Já nikoho nenapadnul. Jsem profesor Angus McGlone z katedry Morální filozofie profesora Johna Pulanza na universitě v Glasgowě.

Fotheringham zavrtěl hlavou. Další blázen, co by patřil do cvokárny. — Ano, jistě že seš, synku, pravil povzbudivě, — a víš ty, kdo jsem já?

— Ne…, odpověděl nejistě McGlone.

— Já jsem David Attenborough. A obyčejně si to vyřizuju s různejma zasranejma dobytkama. S dobytkama jako jseš ty, který terorizujou lidi…

— Ty jeden stupidní idiote. Ty nemáš páru o tom, kdo já jsem! Můžu tě dostat do vážnejch trablů. Zasedám v několika vládních výborech a jsem členem… Tuto větu už však McGlone nedokončil. Byl umlčen další ránou na žaludek a umístěn do cely, kde byl držen ve vazbě, aby byl poté obviněn z narušování veřejného pořádku.

Lou Ornstein, který se na policejní stanici choval vzorně a jehož výpovědi bylo díky její věrohodnosti uvěřeno, byl propuštěn bez obvinění. Zamířil si to ke stanici metra. Nikdy o sobě nevěděl, že se umí prát, a teď se o sobě dozvěděl víc.

V tom k němu přistoupil nějaký mladý kluk. — Viděl jsem tě, jak ses dopoledne řezal — klasa! To byla magie, jo — přesně tak.

— Nene, odpověděl Ornstein, — to byla neznámá věda.

VŽDYŤ Z TOHO SE NESTŘÍLÍ!

To sem byl takhle jednou na Floridě v Disneylandu. Vzal sem sebou svou ženskou a mladou. Dostal sem právě od Ferrantiho vejplatu a řek sem si, že buď musim udělat něco pro mladou, nebo zůstanu smrdět v tý svý podělaný díře ve Willie Muir. Věděl jsem, co se stává mrakům jinejch zoufalců — aspoň chvilku si žijou jak kingové. Všude drožkou, celý noci po zábavách, hospody a tak A co z toho maj? Podělanou Skotskou fotbalovou asociaci, to je celý.

Já po Disneylandu nijak neprahnul, ale řek sem si: udělám to pro mladou. Neměl sem se s tim srát. Stálo to za prd. Na každou atrakci posraný fronty, jak u blbejch. Pro toho, co má tyhle věci rád, by to bylo v pohodě, ale moje parketa to rozhodně neni. Pivo tam měli jak chcanky. Děsně mluvili o tom svým Budweiseru, ale bylo to jako lemtat studenou vodu. Jediný, co mě na Státech bere, sou žvance. Můžeš se tu napráskat jako zjednanej, a eště k tomu ta obsluha… Na jednom takovým místě sem řek svý starý: naštosuj se, co se do tebe vejde, stará, protože až se vrátíme domů, budem zas živý jen z McCainovejch hranolek.

A nebyl by to posranej Disneyland, aby tu najednou před váma zničehonic nevyskočil takovej píčus navlečenej do medvědí kožešiny. Umíš si to představit, no ne? Holka začala ječet, protože se fakticky vyděsila, chápeš? Tak sem tu nastrojenou vobludu drapnul za flígr a natankoval jí pecku přímo na hubu, nebo teda tam, kde hubu pravděpodobně měla. A máš to! Disneyland nedisneyland, to tě nevopravňuje k tomu, abys takhle vystartoval na malou, až se z toho málem posere, je to jasný?

Jiná věc byla ta, že přišli připochcaný policajti s porichtovanejma bouchačkama, ty vole, a nedělali si vůbec žádnou prdel. Řekli: Co to tu vyvádíš, ty rádoby Amerikáne, co? A já na to s hlavou natočenou k tomu debilovi v medvědí kůži: Tenhle kokot vyskočil přímo na mojí mladou. To je totální bordel. Jeden policajt pak řek něco jako že ten blban trošku přehání tu svoji práci. A ten druhej: Možná má ta malá princeznička vítr z medvědů, ne?

Pak se vyloup takovej pruďas ve žlutý bundičce. Šácnul bych si, že ten chlapík bude asi šéfík toho grizzlyho. Všem se začal vomlouvat, pak se obrátil k tý medvědí příšeře a říká: Tak ti, kámo, asi budem muset dát kopačky. Pak se mu chystal zrušit pracovní smlouvu. Tohle pro nás není dobrá reklama, říká tomu klukovi. Ten chudák v medvědí kůži klopil nešťastně hlavu a neměl daleko od breku; přicházel o místo, kde si vydělával na studia. Tak sem si u toho pruďase v žlutý bundičce vynutil pozornost a řek mu: Hej, příteli, tohle neni nutný. Neni potřeba tomu chudákovi dávat pádlo. Vždyť z toho se nestřílí!

Myslel sem to vážně; tomu klukovi sem ji sice pořádně natáh, ale nechtěl sem, aby kvůli tomu ztratil flek, na to vem jed. Vim, jaký to je. Vždycky je to sice pěkná prča, když se vyhazujou odpadky z makovic, ale nedá se to dělat donekonečna. To ví každej, kdo kdy měl nějaký prachy: objevujou se kámoši, o kterejch ani nevěděl, že je má — dokaď nedojde herák No, nakonec ten pruďas říká: Ať je po tvým, příteli. Můžeš bejt spokojenej, ten vůl vo ten hák teda nepříde. Pak se k tomu klukovi obrátí a řiká mu: Máš z prdele kliku, to ti řikám. Kdyby tu nebyl tenhle pán, tak je ten tvuj flek tady v hajzlu. Typickej Amerikán, vim, o čem mluvim; znáš to přece, jak ty gumy mluvěj, v telce a tak…

Ten tupan, co sem mu ji napálil, ta medvědí čubka, říká: Eště jednou sory, kámo, zvoral sem to, vim. A já na to: No jo. Jak ten policajt a správce vodprejskli, medvěd se otočí a pokračuje: Díky moc, kamaráde. Měj se krásně. Na chviličku sem se zamyslel, já ti dám „měj se krásně,“ ty pitomče, takhle před náma vyletět a vyděsit moji holku. Ale spolk sem to, chápeš, a už sem mu neřek nic. Klukovi zůstalo místo a já sem udělal zase jeden dobrej skutek Takže ze mě nakonec vypadlo jenom: Ty taky, kámo.

MASAŘKA

Pro Boba Coylea to byla pořádná rána, která ho zasáhla přímo do srdce. Stál u baru, ústa otevřená dokořán, zatímco jeho kolega Kev Hyslop mu vysvětloval situaci.

— Promiň, Bobe, ale už jsme se všichni dohodli. Nemůžem ti zaručit, že budeš hrát. Právě jsme přijali Tamba, abysme posílili Grant. Mužstvo se chce umístit.

— Chce se umístit?! Že se chce umístit!? Třetí divize churcheské ligy? To se mi snad jenom zdá, ty frajere libovej! To je ale pořádná kravina!

Kevovi se Bobova podrážděná reakce vůbec nelíbila. Úspěch Granton Star však bezpochyby byl důležitější záležitost než číkoliv hrdost. Mimo to byl také ve veřejném hlasování pověřen, aby nastávající období nosil kapitánskou pásku. Star byla vyzvána bojovat o postup do druhé divize churcheské ligy v Edinburghu. Navíc jim chyběli jen tři zápasy do finálové soutěže o pohár Toma Logana v City Parku — a branky padaly. Laťka byla položena vysoko a Kev chtěl být tím mužem, který dovede své mužstvo k pohárovému vítězství. Také však věděl, že tato funkce s sebou nese i nutnost udělat některá nepopulární rozhodnutí. V takovém případě musí jít přátelství stranou.

— Musíš bejt zklamanej, kamaráde…

— Zklamanej?! To je jenom hodně slabě řečený, bejt zklamanej. Kterej vůl tejden co tejden propocoval dres? Já! řekl Bob a ukázal na sebe.

— Pojď, Bobe, dáme ještě jedno pivo…

— Strč si to svý pivo do prdele! To seš kamarád? Pěknej zmrd seš! Bob bouřlivě opustil hospodu a Ken se znovu obrátil ke zbytku chlapců a pokrčil rameny.

Než se vrátil domů, vypil ještě ve dvou dalších hospodách na své zdraví pár hnusných piv. Otřásl se odporem, když si vzpomněl, jak ten pozér Tambo visel pohledem na desítce jeho fotbalového dresu od okamžiku, kdy se začal na začátku sezóny motat okolo Star. Bastard, co pije pomerančovej džus. Byla to dost velká chyba, přibírat do mančaftu takový onanisty. Ale především to byla šlápota do louže a výsměch ostatním hráčům. Čerstvá oranžáda a citronáda. Čerstvá oranžáda a citronáda. Tambův nosový přízvuk mu nesnesitelně tepal vnitřkem hlavy.

V hospodách, ve kterých se Bob zastavil, nenašel nikoho známého. To bylo neobvyklé. Staří ožralové, kteří se na něj obvykle věšeli, aby měli společnost nebo aby vysomrovali na další pivo, se mu vyhýbali, jako by měl lepru.

Když se Bob vracel domů, jeho matka právě luxovala. Když ho zaslechla ve dveřích, přístroj vypnula. Doreen Coyleová spiklenecky pohlédla na svého manžela, Boba seniora, který v křesle napřímil svou korpulentní postavu a na kávový stolek odložil Evening News.

— Chtěl bych ti říct pár slov, synku, řekl Bob senior.

— Cože? Vyzývavý a konfrontační tón otcova hlasu Boba poněkud znepokojil.

Ale ještě než Bob senior stačil promluvit, začala Doreen nervózně drmolit nesmysly.

— Tohle neni nic takovýho, jako že bysme se tě chtěli zbavovat, synku. Nic takovýho.

Bob se postavil a měl předtuchu něčeho nepříjemného, co mělo ukončit jeho napětí.

— To by stačilo, Doreen, přerušil ji Bobův otec s náznakem podráždění. — Synku, už bys měl jít z domu. Je ti třiadvacet a seš příliš starej na to, abys zůstával s mámou a tátou. Vem si mě, já jsem vypadnul k obchodní maríně v sedumnácti. Už to přestává bejt normální, synku. Rozumíš mi?

Bob jenom mlčel. Nebyl vůbec schopen uvažovat. Jeho otec pokračoval.

— Chceš snad, aby tě měli tvý kamarádi za nějakýho přihřátýho podivína? Podívej, tvoje máma a já už nejsme nejmladší. Vstupujeme do další etapy svýho života, synku. Někdo by moh říct…, Bob Coyle pohlédl na svoji manželku, — … nebezpečné etapy. Tvoje máma a já, synku, už potřebujeme klid, abysme si mohli přebrat své životy. Přebrat si je jenom spolu, jestli mi rozumíš. Máš přece taky holku, tu Evelyn. Tak do toho prašťte! Bob senior mrkl na svého syna a zkoumal, jestli chápe to, co mu říká. Ačkoliv žádné známky něčeho takového nezjistil, pokračoval dál. — Tvůj problém je, synku, že tu máš ten svůj žvanec, ze kterýho si dokážet akorát rvát. Ale kdo se má na tohle pořád dívat? Tak já ti řeknu, kdo. Takový pitomá, jako sem já, ukáže Bob senior na sebe. — Jako je tvoje máma a já. No, já vim, že najít něco k bydlení neni dneska nic jednoduchýho, zejména když seš zvyklej, že kolem tebe každej, jako třeba my dva blbečkové, pořád poskakuje. Já ti nic nevytýkám. Takže sme se s mámou dohodli, že ti na to dáme dvě neděle. Právě tolik času máš na to, abys odsaď vypadnul.

Bob ze sebe poněkud ztuhle dokázal vypravit jenom, — Jo… jasný…

— Nemysli si, že tě chcem vyhazovat, synku. Tvůj táta a já jsme si jenom řekli, že pro obě strany bude dobré, když si najdeš vlastní bydlení.

— Přesně tak, Doe, pronesl vítězoslavně Bobův otec. — Spokojenost na obou stranách. Přesně tak Jestli jste ty nebo Cathy zdědili nějakou chytrost, pak tady po mamince.

Bob na své rodiče pohlédl. Najednou se mu zdáli tak nějak cizí. Na svého otce vždycky pohlížel jako na tlustého, sípajícího chronického astmatika a na matku jako na domácí puťku v teplákové soupravě. Po fyzické stránce vypadali pořád stejně, ale teď si mohl poprvé všimnout nestejné polarity jejich pohlaví, kterou předtím dříve přehlížel. Viděl je takové, jatí doopravdy byli: ubozí mrzcí mizerové. Také si uvědomoval, jak se na něj vždycky dívali, když se chodil nahoru s Evelyn milovat, a nebyly to žádné rozpaky nebo pohoršení, ale příprava na to, co se chystali jednou vybalit. Takže mu teď dávali šanci, aby se postavil na vlastní nohy, ale přitom jim bylo naprosto jedno, co s ním bude — šlo jim o jejich vlastní zájmy.

Evelyn. Jednou jí říkal, že by se to jednou s nimi mohlo dobře vyvrbit. Tomu Ev vždycky rozuměla. Představa svatby a formálního manželství bývala pro Boba bláznivá pošetilost, ale teď se mu najednou začala honit hlavou. To byl pěkně natvrdlý, že o této možnosti nepřemýšlel už dříve. Měli by své vlastní bydlení. Mohl by každý večer civět na video. A každou noc šukat. Také by mohl přestoupit do jiného fotbalového klubu, k Čertu se Stan Evelyn by mu mohla prát dresy. Vtom najednou znovu ožil, vypadl

pryč z bytu a vyšel dolů do ulice do telefonní budky. Doma u svých rodičů se už cítil jako vetřelec.

Evelyn zvedla sluchátko. Při představě schůzky se Bobova nálada ještě více zvedla. Při představě porozumění. Při představě sexu.

— Ev? Tady Bob. Jak se máš?

— Jo.

— Zastavila by ses u nás?

— …

— Ev? Ev? Tak stavíš se, jo?

— Ne.

— Jak ne? Něco tu nehrálo. Bobem proběhl záblesk úzkosti.

— Prostě tak, ne.

— Ale proč? Já měl hrozně blbej den, Ev. Potřebuju ti to všechno povědět.

— Tak to pověz svejm kámošům.

— Nebuď taková, Ev! Řikám, že sem měl hrozně blbej den! Co se děje? Co se stalo špatně?

— Ty a já. To se stalo špatně.

— Ha?

— Končíme. Finito. Kaput. Konec filmu. Nazdar bazar!

— Co sem ti udělal, Ev? Co sem proved? Bob nemohl uvěřit svým uším.

— Však víš.

— Ev…

— Tady nejde o to, cos udělal, ale spíš o to, cos neudělal.

— Ale Ev…

— Já a ty, Bobe… Já chci takovýho kluka, kterej bude žít pro oba. Někoho, kdo bude opravdu schopnej mě milovat. Ne žádný tlustý prase, který si válí prdel, kecá o fotbale a chlastá jedno pivo za druhým se svejma kámošema. Opravdovýho chlapa, Bobe. Sexy chlapa. Je mi jednaadvacet, Bobe. Jednaadvacet let. A už se nechci nechat pořád jenom stahovat ke dnu.

— Co to do tebe vjelo, Evelyn? Takhle sis nikdy nestěžovala. Ty a já. Když sem tě potkal, bylas malá hloupá holčička. Netušilas, co je to pořádná píchačka, do hajzlu…

— Možná. Ale teď se všechno změnilo. S někym sem se totiž seznámila, Bobe Coyle! S chlapem, kterej mně dává stokrát víc, než tys byl kdy schopnej!

— … Co?… Cože?… Koho?… Kdo je ten čůrák??!!

— To je moje věc a přijdeš na to časem sám!

— Ev… jaks mohla něco takovýho udělat… dyť ty a já, Ev… spolu sme byli všechno… zasnoubení a tak…

— Sorry, Bobe. Ale když sem s tebou byla poprvý, bylo mně šestnáct. Tenkrát sem nemohla o lásce vědět nic, ale dneska je to už všechno jinak!

— TY ZASRANÁ DĚVKO!… TY JEDNA COURO ZKURVENÁ!…

Evelyn praštila sluchátkem.

— Ev… Ev… miluju tě… Tato slova Bob vyslovil poprvé v životě, ale telefon už byl hluchý.

— Ta děvka! TA ZKURVENÁ DĚVKA! Roztřískal sluchátko o telefonní budku. Pak máchnul nohou a vykopl dvě skleněné tabulky, nato se pokusil vyrvat celý aparát z montážní desky.

Bob byl natolik bez sebe, že si ani nevšimnul policejního vozu, který kolem budky pomalu projížděl.

Na stanici zrovna sepisoval zatýkající policista, strážník Brian Cochrane, s Bobem protokol, když se objevil velící důstojník, seržant Morrison. Bob seděl v hluboké depresi ze strany psacího stolu, zatímco Cochrane ťukal dvěma prsty na stroji.

— Brejčír, seržo, řekl strážník Cochrane.

Seržant zamumlal cosi, co mohlo, ale také nemuselo být Brian, a přitom se bez ustání rozhlížel kolem sebe. Potom vložil do mikrovlnné trouby uzenku. Když nad troubou otevřel malou skříňku, ve které byly kuchyňské potřeby, nazlobeně poznamenal, že tam chybí kečup. Nesnášel svačinky bez kečupu. Nato se obrátil ke Cochranovi.

— Do prdele, neni tu žádnej kečup, Briane. Kdo měl dneska vobstarat proviant?

— Já, sorry, seržo… došel, řekl rozpačitě strážník — No, byl rušnej večer, seržo.

Morrison zavrtěl hlavou a dlouze vydechl.

— Tak, co tady dneska večer máme, Briane?

— Takže, tady je ten násilník, chuligán, co pobodal toho kluka u nákupního střediska, a tady máme toho srandistu, ukázal na Boba.

— Dobrý… s tim prvním sem už mluvil a sem s nim hotovej. Vypadá to, že je to v pohodě kluk, řek mi, že si ta coura vo to řikala. Tak to holt na světě chodí, Briane. A kluk pořeže kluka… takovej smrad. Kluci budou vždycky kluci. Jo, a co tenhle vandal?

— Toho sem chyt, jak rušil tu telefonní boudu.

Seržant Morrison zaťal vzteky zuby. Pokoušel se potlačovat návaly vzteku, které jím cloumaly, a mluvit pomalu a rozvážně: — Dej toho kauboje na celu. Chci si s tim hajzlem trošku promluvit.

Někdo si chce tedy s Bobem trošku promluvit. Bob začínal pociťovat, že toto další na slovíčko mu zaručeně nepůjde k duhu.

Seržant Morrison byl akcionářem Britských telekomunikací. Jestliže ho něco naštvalo víc než to, že měl uzenku bez kečupu, pak to bylo to, když viděl, jak je majetek BT, který je součástí jeho investic, ničen nějakým stupidním vandalem.

V cele pak Morrison zvalchoval Bobův žaludek, žebra i varlata. Když pak sténající Bob ležel na chladné dlaždicové podlaze, seržant mu s úsměvem sděloval:

— Tak, teďs moh právě vidět důsledek privatizace policie. Takhle bych nikdy nejednal, kdybys rozmlátil telefonní boudu ve státním vlastnictví. I když vim, že je to vlastně stejný; vandalizmus by způsobil větší daně, takhle zase menší dividendy. Ovšem teď mám pocit, jako bych dostal zaplaceno víc, synku. A nesnesu žádný hovada, který ohrožujou mý investice!

Bob ležel a cítil se mizerně, sužovaly ho prudké bolesti a psychická muka.

Seržant Morrison byl pyšný na to, jak je férový. Tak jako ostatní výtržníci na cele, dostal i Bob k snídani vyčpělý čaj a rohlík s džemem. Nemohl se toho ani dotknout. Máslo bylo spatlané s džemem dohromady. Nepozřel ani sousto a nato byl obviněn z narušování veřejného pořádku a poškozování majetku.

I když při jeho propuštění bylo teprve čtvrt na sedm ráno, cítil se příliš špatně, než aby se vrátil domů. Namísto toho se rozhodl jít přímo do práce. Před tím se však ještě zastavil v jedné kavárně na míchaná vejce a kávu. Vybral si vhodné místo a objednal si.

Po jídle se Bob chystal zaplatit účet.

— Jedna libra, pětašedesát pencí. Majitel kavárny byl rozložitý, tlustý a umaštěný muž s neštovicemi podobanou tváří.

— Co? To je snad trochu moc! řekl Bob a počítal peníze. Nevěděl totiž přesně, kolik peněz u sebe má, přestože když mu je ráno na policejní stanici vraceli spolu s klíči a tkaničkami od bot, dali mu podepsat protokol o jejich převzetí.

Měl u sebe jenom jednu libru a osmatřicet pencí. Dopočítal je. Majitel kavárny zpozoroval Bobovu neoholenou a zamračenou vizáž. Pak začal o tom, že jsou podnik pro slušné lidi a ne nějaký útulek pro povaleče. Poté vyšel zpoza pokladního pultu a tlačil Boba ze dveří ven.

— Ty jeden hajzle vychcanej… feťáku… ty ceny sis moh nejdřív prohlídnout… já ti dám trochu moc! Ty syčáku…

A venku na chladné, opuštěné ulici pak ten tlusťoch Bobovi vrazil jednu do zubů. Nebyla to síla úderu, ale spíše vyčerpání a dezorientace, co způsobilo, že Bob zavrávoral, spadl dozadu a hlavou narazil na obrubník.

Chvíli tak ležel a začal štkát, proklínaje Boha, Keva, Tamba, Evelyn, své rodiče, policajty a majitele kavárny.

Navzdory fyzickému i psychickému srabu se Bob to ráno pustil do práce s vervou, aby se pokusil zapomenout na své starosti a aby mu den uběhl co nejrychleji. Obyčejně stěhovacím pracem mnoho nedával, což bylo tím, že byl zaměstnán jako řidič, a to ostatní nebylo tedy přímo v popisu jeho práce. Dnes však měl rukávy vyhrnuté. První ranní kšeft Boba a jeho čety bylo stěhování majetku nějakého bohatého bastarda z luxusního domu v Cramondu do jiného luxusního domu v Grange. Zbytek Bobovy čety, Benny, Drew a Zippo, byl dnes zamlklejší než obvykle. Za jiných okolností by v Bobovi jejich mlčení vzbudilo podezření. Avšak v jeho současném stavu jej bral jako vysvobození.

Na oběd se do canonmillského skladiště vrátili v půl jedné odpoledne. Boba čekalo překvapení v podobě předvolání do kanceláře šéfa Mikea Raffertyho.

— Posaď se, Bobe. Pudu přímo k věci, kamaráde, řekl Rafferty, aniž by se pohnul. — Standardy, řekl tajemně a ukázal na plaketu Dopravní a špeditérské společností, která visela na zdi, a prstem mířil na firemní logo, které zdobilo jeden z flotily jeho náklaďáků. — Nějak to poslední dobou za nic nestojí. To sou ty dnešní pálky, Bobe. Všichni ty kaubojové, co maj nižší náklady a nižší ceny, nás slušně válcujou, Bobe.

— Vo čem de řeč?

— Musíme jít dolu s nákladama, Bobe. Ale kde začít? Tady? Pak se zpoza brýlí zahleděl z okna kanceláře na dřevěný objekt protějšího skladiště. — Máme to pronajatý na pět roků. Ne, my musíme snížit kapitál a mzdový náklady. S místem na trhu je to na draka, Bobe. My si musíme svý místo na trhu vybudovat. Místo spolehlivýho špeditérskýho podniku v týhle oblasti.

— Takže mám padáka? Zeptal se rezignovaně Bob.

Rafferty pohlédl Bobovi zpříma do očí. Nedávno absolvoval odborné školení nazvané Pozitivní řízení programu snižování stavů.

— Tvý místo se stalo nadbytečným, Bobe. Je důležitý, aby sis uvědomil, že nadbytečnej nejseš ty, ale tvý místo. Příliš sme zvyšovali počty zaměstnanců, Bobe. Chtěli sme to spustit v celoevropským stylu. Zkoušeli sme to, ale nevyšlo to kvůli konkurenci těch velkejch magnátů. Od roku 1992 sme v rámce jednotnýho trhu jenom malej podnik. Musim dát pryč velkej náklaďák a taky zrušit místo jeho šoféra. Není to lehký, Bobe, ale někde se prostě začít musí. No a teď dám echo okolním firmám, že znám špičkovýho šoféra, kterej se shání po místě, a samozřejmě ti dám výborný doporučení.

— Jak jinak, řekl Bob s hořkým sarkazmem.

Bob v polední pauze odešel do místní hospůdky, aby to všechno zapil pivem. Už se neměl v úmyslu obtěžovat s návratem. Když popíjel, přiblížil se k němu jakýsi cizinec a třebaže kolem byla spousta volných míst, posadil se přímo k němu. Ten muž vypadal asi na padesátku, nebyl nijak obzvlášť velký, ale byl sebejistého vzezření. Jeho šedé vlasy a vousy Bobovi připomněly jednoho folkového zpěváka, maníka z Corries nebo snad z Dubliners.

— Tys to všechno pěkně posral, ty blbečku, řekl mu ten muž a pozvedl k ústům svůj půllitr piva za osmdesát šilinků.

— Hm? Cože? vyhrkl překvapeně Bob.

— Jo, ty, Bobe Coyle. Nemáš domov, místo, holku, kamarády, ale zato záznam v policejním rejstříku a kyselej ksicht. A tos všechno zvládnul během pár hodin. To je fakt skvělý, mrkl na Boba a pozvedl svoji sklenici k přípitku. To Boba naštvalo, ale zároveň také vzbudilo jeho zvědavost.

— Jak to kurva můžeš všechno vědět? Co seš do prdele zač?

Muž potřásl hlavou, — Je to muj byznys. Sem totiž Bůh.

— S tim běž teda do prdele, ty starej magore! zasmál se nahlas Bob a zvrátil hlavu dozadu.

— A do prdele. Další chytrolín, poznamenal muž unaveně. Pak se jal znuděně a se strojenou slušností odříkávat hromadu faktů jako někdo, kdo se po celou dlouhou dobu snažil si to všechno zapamatovat.

— Robert Anthony Coyle, narozený v pátek 23. července 1968 Robertu McNamarovi Coyleovi a Doreen Sharpové. Mladší bratr Cathleen Siobhain Shawové, která je provdána za Jamese Allana Shawa. Žijí na Parkglen Crescent 21 v Gilmertonu a mají spolu dítě, které se také jmenuje James. Máš srpovité mateřské znaménko na vnitřní straně stehna. Navštěvoval jsi základní školu v Grantonu a střední v Ainslie Park, kde jsi získal dva diplomy, za práci se dřevem a za technické kreslení. Donedávna jsi pracoval ve špeditérské společnosti, žil jsi doma, měl dívku Evelyn, kterou jsi nedokázal sexuálně uspokojit, a hrál jsi fotbal za Granton Star, kterému jsi toho, zrovna tak jako lásce, příliš nedával a nebyl jsi v něm tudíž nijak dobrý.

Bob byl naprosto zmaten. Zdálo se mu, že je kolem toho muže rozprostřena neviditelná aura. Mluvil s takovou jistotou a přesvědčením. Bob mu skoro uvěřil. Ale teď neví, čemu má věřit více.

— Jestliže seš Bůh, tak proč ztrácíš svůj čas se mnou?

— Dobrá otázka, Bobe. Dobrá.

— Když si vzpomenu, že na světě hladoví takovejch dětí, vim to z telky. Jestliže seš Bůh, měl bys řešit takovýhle věci, namísto toho, abys tu se mnou seděl a chlastal.

Bůh se zahleděl Bobovi do očí. Zdálo se, že je překvapen.

— Počkej přece chvilku, příteli. Půjdu rovnou k věci. Pokaždý, když du sem dolů, tak mě někdo poučuje o tom, co bych měl a co neměl dělat. Nebo se musim zapojit do idiotský filozofický debaty s nějakým študentíkem a mluvit s nim o svý vlastní podstatě, o dosahu mý všemohoucnosti a o podobnejch kravinách. Už mě unavuje pořád se ospravedlňovat. Vám pozemskejm pitomcům nepřísluší, abyste mě kritizovali. Já vás stvořil podle obrazu svýho. Tak to musíte brát, vybírat si nemůžete. Ten kretén Nietzsche udělal velkou chybu, když mě prohlásil za mrtvýho. Já mrtvej nejsem, jenom na to seru. Není na mně, abych řešil každičkej problém každičkýho blbečka. Nikdo se o svý bližní nestará, tak proč bych měl já, co?

Bobovi se zdálo Bohovo naříkání směšné. — Ty kecale bláznívej. Kdybych já měl tvou moc…

— Kdybys ty měl mou moc, dělal bys totéž, co teď — na všecko bys sral. Měl bys teď vůbec sílu urvat se od tý sklenice piva?

— Měl, ale…

— Žádný ale. V tvejch silách totiž je dát se do kupy a prosadit se ve věci Granton Star. V tvejch silách je upoutat větší pozornost tý tvý malý holky. Ta za to stojí. Měl by ses v mnohým zlepšit, Bobe.

— Možná měl, možná neměl. A co je ti vlastně po tom?

— Bylo v tvejch silách vyprostit se z vlivu svejch rodičů a dát jim pokoj, aby mohli sami důstojně žít. Ale to ty ne. Nebuď sobec, Coyle. Jenom sedíš a čumíš na Coronation Street a Brookside, zatímco těm chudákům ubíhaj jejich životy i s jejich frustracema.

— To neni tvůj problém.

— Všechno je muj problém. V tvejch silách bylo bránit se tomu tlustýmu šmejdovi z kavárny. Nechal ses ponížit kvůli pár pencím. To nebylo vůbec košer, ale tys to nechal, aby to tomu šmejdovi klidně prošlo.

— Byl sem v šoku…

— Nebo ten hajzl Rafferty. Tys mu ani neřekl, aby si to svý místo nacpal do prdele.

— No a co? No a kurva co?

— To, že to všechno bylo v tvejch silách vyřešit, ale ty ses neobtěžoval ty síly použít. To je důvod, proč se o tebe zajímám, Bobe. Seš zrovna jako já. Línej, apatickej a nerozhodnej vůl. Mě to ovšem šíleně štve, bejt takovej a bejt zároveň nesmrtelnej a nebejt schopnej trestat sám sebe. Ale můžu potrestat tebe, příteli. A to se právě chystám udělat.

— Ale já bych…

— Buď zticha, šmejde! Mám toho pokání už plný brejle. Pomsta je má, a tu hodlám taky províst — pomstu na svý vlastní lenosti a sobectví, na zástupným druhu, kterej sem stvořil a kterej mě reprezentuje. A to seš právě ty.

Bůh se postavil. Ačkoliv se celý otřásal hněvem, Bobovi se zdálo, že to pro něj není snadné. Ještě se mu jeho úmysly pořád daly vymluvit, ať byly jakékoli. — Vypadáš přesně tak, jak sem si tě vždycky představoval…, zapochleboval Bob.

— To je proto, žes nikdy neměl žádnou představivost, hlupáku. Ty všechno vidíš a slyšíš, jako by sis to odjakživa představoval. Teď si na tebe činím nárok, sráči.

— Ale já přece nejsem nejhorší… zabědoval Bob. — … Co takový vrahouni, masový zabijáci, diktátoři, tyrani, politici… ty svině, co zavíraj fabriky, aby nepřišly o zisk… všichni ty tlustý bohatý zmrdi… co takový? No?

— Možná na ně dojde, možná ne. To je sakra moje věc! O to ty se nestarej, hlupáku! Seš jenom kousíček slizu, Coyle. Jenom hmyz. Tak je to! Hmyz… zopakoval zaujatě Bůh. — … udělám z tebe takovýho špinavýho, línýho škůdce, jakej ve skutečnosti seš!

Bůh pak znovu pohlédl Bobovi do očí. Z Bohova těla najednou vystoupilo obrovské množství neviditelné energie a proudilo pár stop nad stolem, kde vstupovalo Bobovi až do morku kostí. Ta síla ho jakoby přimrazila k židli, trvalo to jen chvilku a Bobovi zbylo opřekot tlukoucí srdce, potící se čelo, genitálie a podpaží. Vypadalo to, jakoby Bůh ze sebe vydal všechnu energii. Nejisté se vzpřímil na židli a podíval se na Boba. — Du do svýho kutlochu, zasípal, zvedl se a opustil lokál.

Bob jenom tak seděl, zmatenou mysl a horečně se snažil dát si dohromady, co se mu to vlastně přihodilo. Pár okamžiků nato do téže hospody přišel na jedno na stojáka Kevin. Zpozoroval Boba, ale po jeho včerejším výstupu se k němu neměl.

Když k němu konečně přišel, Bob mu vyprávěl, jak se právě setkal s Bohem, který ho chtěl proměnit v hmyz.

— Tyhle kecy nestojej za poslouchání, Bobe, řekl svému vzrušenému příteli a opustil ho.

Toho večera byl Kevin sám doma a měl zrovna k večeři rybu. Jeho přítelkyně byla v tu dobu se svými přáteli někde pryč. Vtom do místnosti vletěla tlustá masařka a přistála na okraji jeho talíře. Jak dosedla, pohlédla na něj. Něco mu našeptávalo, aby ji nezaplácával.

Masařka na talíři vlezla do krůpěje rajské šťávy, a než Kev stačili cokoliv udělat, vznesla se a odletěla ke stěně pokoje. Pak začala ke Kevovu údivu vyťapávat na bílém odstřižku papíru stopu ve tvaru jména KEV. Když provedla druhou cestu k rajské šťávě, mohla svoji práci dokončit. Kev byl otřesen. Bylo to šílené, ale bylo to tak. Jeho jméno napsané hmyzem…

— Bobe, seš to opravdu ty? Ježišmarjá! Ty, zabzuč dvakrát, jestli jo, nebo jednou, jestli ne.

Dvě zabzučení.

— Byl to fakt, jak jen se jmenoval, Bůh, co ti tohle udělal?

Divoké zabzučení.

— Promiň, Bobe…, můžu ti něco nabídnout? Trochu jídla?

Tak se spolu podělili o večeři. Kev měl lví podíl, zatímco Bob seděl na kraji talíře a olizoval kousíček ryby, omastek a omáčku.

Bob zůstal u Keva Hyslopa několik dní. Byl poučen, aby v případě, že ho objeví Kevova přítelkyně Julie, zůstal klidně sedět. Pak Kev vyhodil sprej proti mouchám. Koupil lahvičku inkoustu a poznámkový papír. Nalil trochu inkoustu do podšálku a nechal Boba, aby na papír pracně vypisoval své zprávy. Jedna z nejdůležitějších byla napsána v hrůze: V KOUPELNĚ JE KUREVSKEJ PAVOUK!!! Kev pavouka spláchl do záchodu. Pokaždé, když se Kev vracel z práce, strachoval se, jestli se něco nepřihodilo jeho příteli Bobovi. Nenašel klid, dokud nezaslechl Bobovo důvěrně známé zabzučení.

Bob ze svého úkrytu za ložními závěsy osnoval pomstu. Díky Kevově péči z něj již vyprchal všechen hněv za to, že ho Kev vyloučil z fotbalového družstva Star. Chystal se však všechno vrátit svým rodičům, Evelyn, Raffertymu a všem ostatním.

Vcelku to nebylo tak špatné, být masařkou. Schopnost létat byla něčím, co mu vždycky scházelo. Míval jen málo přání, která byla palčivější než možnost poletovat si podle libosti. Také získal zálibu ve výkalech, v jejich bohaté a hořké vlhkosti, která oblažovala jeho dlouhý hmyzí jazyk. Ostatní masařky, které se slétaly k ještě horkému hovínku, nebyly také k zahození. Některé z nich Boba velmi přitahovaly. Získal schopnost oceňovat nádheru hmyzího těla — těch velkých, hnědých sexy očí, blyštícího se vnějšího chitinového skeletu hrajícího modrozelenou mozaikou, zelených, drsných a ježatých chloupků a třpytivých křídel, která odrážela zlaté sluneční světlo.

Jednoho dne letěl k Evelyn a zastihl ji, když odcházela z domu. Následoval ji k domovu jejího nového přítele. Ten kluk byl Tambo, který Boba vytlačil ze sestavy Star. Nechtěně zabzučel. Když se dodíval, jak spolu jako králíčci šukají ve všech představitelných polohách, letěl přímo do podnosu z kočičím odpadem, ale nejdříve se přesvědčil, jestli ta obluda skutečně spí ve svém košíku.

Rozžvýkal kousek hovínka z hromádky, která ležela ještě čerstvá v štěrku. Pak s ní letěl do kuchyně a vyvrhl ho do karí, které Tambo uvařil. Cestu vykonal ještě několikrát.

Druhého dne Tambo a Evelyn vážně onemocněli, otráveni jídlem. Sledování jejich horečnatého a malátného stavu přinášelo Bobovi pocit moci. Potom rozkurážený odletěl na své bývalé pracoviště. Když tam dorazil, zvedl z malé krabičky na podlaze několik granulek modrého jedu na krysy a vložil je do Raffertyho sendviče se sýrovým salátem.

Den nato bylo Raffertymu strašlivě zle a musel podstoupit vypumpování žaludku. Doktor usoudil, že mu byl podán jed na krysy. Kromě fyzických potíží z otravy Raffertyho začala trýznit paranoia. Tak jako většina šéfů, kteří jsou svými podřízenými, s výjimkou několika mála patolízalů, silně opovrhování a nenáviděni, i on se považoval za populární a respektovanou osobnost. Hrozně ho znepokojovala otázka: Kdo jen mi tohle mohl udělat?

Další Bobova cesta vedla do domu jeho rodičů. Byla to jediná, kterou by si nebyl býval přál vykonat. Zaujal pozici vysoko na stěně a jeho masivní hnědé oči začaly ronit slzy, když sledoval scénu, která se pod ním odehrávala.

Jeho otec byl oblečen v černém silonovém dámském spodním prádélku s dírou v rozkroku. Paže měl roztažené s dlaněmi položenými na prádelníku a nohy doširoka roztažené. Ochablé mužství Boba seniora se bimbalo z jeho přiléhavého kostýmu. Bobova matka byla nahá, na sobě řemen, který měla upevněný kolem těla tak těsně, že se jí ostře zařezával do třesoucího se masa, takže vypadala jako polštář, stažený uprostřed strunou. Na řemenu byl připevněn veliký latexový penis, který byl z větší části zavedený do řiti Boba seniora. Z větší části, ale pro něj to nebylo stále dost.

— Per mi to tam, Doe…, pokračuj…, ještě můžu…, ještě potřebuju…

— Už sme skoro u konce…, ty nenasytnej kanče, Bobe Coyle… Doreen se lopotila a potila, sunula tu věc stále hlouběji a dovnitř povadlých hýždí a na viditelný zbytek umělého penisu natřela lubrikační krém.

— Výslech, Doe… vyslýchej mě…

— Řekni, kdo to byl! Řekni mi všechno, ty zasranej kurevnickej šmejde! Jak Doreen pištěla, byl Bob-masařka na zdi zcela otřesený.

— Nikdy neřeknu… sípavě Doreen vzdoroval Bob senior.

— Seš v pohodě, Bobe? Mam na mysli tvý astma a tak…

— Jasně, jasně…, pokračuj ve výslechu, Doreen… ty zubatý svorky, dej mi ty zubatý svorky! Bob senior si nafoukl tváře vzduchem.

Doreen vyndala z pouzdra první svorku a připnula ji Bobovi na jednu bradavku. Totéž provedla i s druhou. Třetí svorka byla větší než ostatní dvě, a tu pak bodavě připevnila na Bobův scvrklý šourek. Spokojena jeho výkřikem, zasunula umělý penis hlouběji.

— Řekni všechno, Bobe! Na kerou si myslíš?

— AAAAH…, vykřikl Bob senior a pak špitl, — … na Dolly Parton!

— Na koho? Asi sem špatně slyšela, řekla výhružně Doreen.

— Dolly Parton!

— Ta špinavá coura… věděla sem to… a kdo ještě?

— Anna Fordová… a Madonna… ale jenom jednou…

— Kurevníku! Bastarde! Ty čůráku prašivej!… Však víš, co teď bude následovat!

— Hovna ne, Doe… nechci žrát tvý hovna…

— A já se ti přesto do tý tvý držky vyseru, Bobe Coyle! Voba to chcem! Neříkej, že ne!

— Ne! Nechci mít sračky v držce… sračky v držce… hovna v držce!

A teď to Bob všechno viděl. Zatímco on si nahoře ve svém pokoji v misionářské poloze mechanicky s Evelyn ulevoval bez jakýchkoliv nápaditých praktik, jeho rodiče se vzájemně pokoušejí nacpat si do svých prdelí sexuální nástroje. Dříve to, že mají nějakou sexualitu, v duchu odmítal, nyní však pociťuje svůj stud zcela jiným způsobem. Byl tu však další aspekt; jaký otec, takový syn. Uvědomil si, že za sebe nebude v okamžiku, kdy uvidí výkal své matky, moci ručit. Jistě to bude dráždivý, šťavnatý a horký hořký kousek, který poputuje přímo do otcových úst. Bob poprvé ucítil bolestné hryzení Oidipova komplexu, ve svých třiadvaceti letech a v metamorfovaném stavu.

Bob se odlepil od stěny a přidružil se k ostatním mouchám, které poletovaly kolem uší jeho rodičů.

— Sakra…, ta zasraná moucha… řekla Doreen. V tom okamžiku zazvonil telefon. — Musim to zvednout, Bobe. Zůstaň tu. To bude Cathy. Když to nevemem, tak nás bude otravovat celej večer. Nechoď pryč. Odepla si řemen a opustila umělý penis v řiti Boba seniora. Ten ležel v klidu, svalstvo povolené, ale ten latexový kolík svíral pohodlně a bezpečně. Cítil se plný, celý a prostoupený životem.

Bob byl po svém létání tak zmožen, že opět usedl na zeď. Doreen zvedla sluchátko z vidlice aparátu.

— Ahoj, Cathy, jak se máš?… No jasně, ty moje holčičko. A Jimmy… Dobrý. Ty, poslouchej, miláčku, právě teď sedíme a pijeme čaj. Brnknu ti tak za půl hodinky a dáme pokec… Mám tě ráda… Tak zatím.

Doreenina reakce byla rychlejší než Bobova. Jakmile položila telefon, vzala ze stolu výtisk Evening News a máchla jím po zdi. Bob si ničeho nevšiml až do okamžiku, kdy se na něj řítila rolička novin. Stačil sice ucuknout, ale papír ho obrovskou rychlostí srazil zpátky na stěnu. Ucítil nesnesitelnou bolest a poškození části svého chitinového skeletu.

— A máš to, ty svině, zasyčela Doreen.

Bob se snažil snažil sebrat zbytky sil a uletět, ale bylo to marné. Dopadl na koberec a svalil se do mezery mezi stěnou a kredencí. Jeho matka si klekla na kolena, ale v tom stínu Boba nenašla.

— Do hajzlu s tim, však já to potom vyluxuju.

la moucha byla otravnější než malej Bob, zasmála se a znovu si začala upínat řemen a zavádět umělý penis hlouběji do řitě Boba seniora.

Tu noc byli Coyleovi probuzeni sténáním. Když sešli za jeho zdrojem do přízemí, nalezli tam svého potlučeného a zkrvaveného syna, který byl vklíněn pod kredenc a trpěl nevýslovnými bolestmi.

Než dorazila přivolaná pomoc, Bob junior se vymanil z náručí života. Jako příčina smrti byla konstatována těžká vnitřní zranění, podobná těm, k jakým dochází při těžkých automobilových nehodách. Měl přeražená všechna žebra, jakož i obě nohy a pravou paži. Proražená byla také jeho lebka. Odnikud nevedly stopy po krvi a také bylo nepochopitelné, jak se Bob mohl v takovémto stavu dostat z místa nehody nebo jiného neštěstí až domů. Všichni tím byli zmateni.

Všichni kromě Keva, který potom propadl pití. Díky tomu ho také opustila jeho přítelkyně Julie. Kromě toho nebyl schopen platit hypotéční splátky na svůj byt. Také byl v rámci snižování nadbytečných stavů v Edinburských elektronických závodech propuštěn ze zaměstnání. Nejhorší pro Keva však bylo to, že přestal dávat góly. Utěšoval sám sebe tím, že všichni střelci mají svá dobrá i špatná období, ale přitom už věděl, že mu ujel vlak. Jeho postavení kapitána, a později dokonce i řadového hráče v mužstvu Star začínalo být neudržitelné. Star se tento rok kvůli výkonnostnímu poklesu v tabulce vůbec neumístila a Muirhouse Albion s ní opovržlivě odmítli hrát ve čtvrtfinále o pohár Toma Logana.

RICO

Stříbrná veverka se zavlnila přes dvorek a vyšplhala na kůru rozložitého kalifornského blahovičníku, jehož větve se volně vznášely ve vzduchu nad dřevěnou ohradou. Nešťastný hošík v teniskách, tričku, džínech a baseballové čapce v bezmocném smutku sledoval, jak se od něj zvířátko vzdaluje.

— Rico, my tě milujeme! vykřikl hošík. — Neodcházej, Rico! zoufale volal.

Veverka se hbitě vyšplhala do koruny stromu. Jak zaslechla zoufalé chlapcovo volání, na okamžik se zastavila a ohlédla se zpět. Její smutné hnědé oči se zaleskly, když říkala: — Odpusť, Bobby, ale já musím. Jednoho dne to pochopíš.

Pak se to malé stvoření obrátilo a vymrštilo ze své haluze, aby dosáhlo další a zmizelo v hustém listoví stromu za hranicemi vetché ohrady.

— Mami! Vykřikl malý Bobby Cartwright směrem k domu. — To je Rico. Odchází pryč, mami! Řekni mu, aby zůstal!

Sarah Cartwrightová vyšla na zápraží, a když spatřila svého smutného synka, v hrudi pocítila silné svírání. Došla k němu, pevně si jej přivinula k hrudi a z očí jí vytryskly slzy. Něžným sladkým hlasem mu pošeptala, — Ale Rico musí jít, zlato. Rico je zvláštní veverka. Ale my přece víme, že se k nám zase vrátí. A také víme, že Rico musí jít, protože musí vykonávat své poslání, šířit ve světě mezi lidmi lásku.

— Ale to nás potom Rico nemá rád, mami! Kdyby nás měl rád, tak by tu zůstal! vzlykal Bobby a nedal se utěšit.

— Poslouchej, Bobby, na světě jsou také jiní lidé, kteří Rica potřebují. Musí jít za nimi, aby jim pomohl, aby jim dal lásku, kterou potřebují, a aby jim pomohl pochopit, jak moc se navzájem potřebují.

To však Bobbyho neuspokojilo. — Rico nás nemá rád, zakňoural.

— Ne, Bobby, tak to opravdu není, miláčku, konejšila ho Sarah Cartwrightová, — Rico nám dal ten největší dar, vždyt jsme si díky němu uvědomili, jak moc jeden druhého milujeme. Pamatuješ, jak tátu propustili z továrny? Jak jsme ztratili domov? A potom jak tvou sestřičku Beverley přejel opilý šerif? Pamatuješ, jak jsme spolu bojovali a pořád na sebe křičeli? Jak to Sarah Cartwrightová vyprávěla, po skráních jí kanuly ručeje slz, ale její tvář se zase rozjasnila, jako když slunce triumfálně vystoupá nad šedé mraky. — A pak k nám přišel Rico. Už jsme si mysleli, že jsme se jeden druhému odcizili, ale s Ricovou láskou jsme si uvědomili, že náš největší dar je láska jednoho k druhému…

— Nemám už Rica rád! vyhrkl Bobby, vymanil se z matčina objetí a utíkal zpátky k domu. Bral schody po dvou.

— Bobby, pojď zpátky…

— Rico nás opustil! vykřikl zoufale Bobby a práskl za sebou dveřmi od ložnice.

— Vypněte tu podělanou telku! Už sem vám to řikala jednou! Běžte si hrát ven! vykřikla Maggie Robertsonová na své děti, Seana a Sinead. — Čumíte na ni celej den! Ste jak dva pitomečci! Napůl se zasmála a napůl zamračila, když jí Tony Anderson strčil ruku pod tričko a podprsenku a energicky jí zmáčkl prs.

Malý Sean vypnul televizor a pohlédl na ni, aniž by hned pochopil hněvivý výraz, který jí zůstal ve tváři. Pak opět upadl do své původní apatie. Sinead si začala hrát s rozbitou panenkou.

— Řekla sem ven! Rozkřikla se Maggie. — A neřekla sem to sobě, Seane, ale tobě, ty smrade!

Děti už byly vůči normálnímu průběhu matčina křiku imunní. Bylo to jenom stálé napomínání přiškrceným hlasem, které si vyžadovalo jejich pozornost.

— Dejte nám chvilku pokoj, vy dva, zaprosil Tony, a hned se pokoušel najít ve svých hlasivkách něco, co by změnilo jeho tón. Za okamžik ucítil, že už je to ono. — Padejte! vykřikl vztekle a vzrušeně. Nato děti odešly.

— Pojď ke mně, miláčku, nech je bejt, řekl Tony naléhavě, ale bez vášně.

— A řikáš, že si s ní včera nebyl?

Tony potřásl hlavou v gestu, které vyjadřovalo, že to nehodlá rozvádět dál, ale nakonec zapůsobilo, jakoby mělo vyjádřit zlost za podezírání. — Už sem ti to sakra říkal. Tak naposled, do prdele: Šel sem s Rabem a Gibbem na fotbal!

Maggie se na něj na okamžik upřeně zahleděla: — Poslechni, jestli ty mně lžeš…

— Nikdy sem ti nelhal, lásko, ve mně můžeš číst jak v knize, řekl Tony, strčil jí ruce pod sukni a začal ji stahovat kalhotky. Ty byly potřísněné výtokem, čehož si ale sotva všiml. — Víš, co se mi téďkonc honí v hlavě? Mám schopnost mimosmyslovýho vnímání. Mám na mysli tebe, mě a Paula Danielse… vyjeknul a rozepl si kalhoty, což umožnilo jeho stlačenému břichu i ztopoření vyletět do prostoru.

Bob Cartwright energicky zaklepal na dveře ložnice. Když uviděl svého syna, který ležel na posteli, hlavu zabořenou do polštáře, pocítil hluboko ve svém srdci zármutek. Došel ke kraji postele a zeptal se: — Hej, příteli, bylo by tu ještě místečko pro jednoho? Bobby junior neochotně odsunul nohy, aby udělal místo. — Ty malá hromádko neštěstí, seš pořád rozzlobenej na Rica, viď?

— Rico nás nemá rád!

Boba seniora poněkud zarazila urputnost synova chování, třebaže ho jeho žena Sarah na to připravila. Chvilku nečinně seděl a přemýšlel. Musí se k tomu postavit zpříma. Pravda ale je, že Rico mu také chyběl. Poté, co na pár okamžiků zvažoval hloubku své vlastní bolesti, Bob senior spustil, — Ty, víš Bobby, věci občas takhle vypadaj, ale něco ti povim. Víš, lidi maj ve zvyku dělávat z různejch důvodů různý věci a občas přitom vůbec nevěděj, proč to tak dělaj.

— Kdyby nás měl Rico opravdu rád, zůstal by!

— Budu ti něco vyprávět. Když sem byl děcko, asi jako ty, nebo možná o kousek starší, měl sem jednoho chlapíka za svýho hrdinu. Byl to Al, Velkej Al Kennedy.

Bobbyho tvář se rozjasnila. — Angels!

— Jasně, chlape, Angels. Al Kennedy byl nejlepší nahazovač, kterýho sem kdy viděl. Pfůů! Pamatuju na mistrovství světa, když sme hráli proti Kansas Royals. Byl to Al Kennedy, kterej to pro nás vyhrál. Ty ranaři z Royals padali jeden po druhým. Nadhoz jedna!

— Nadhoz dva! zakňoural radostni Bobby, napodobuje svého otce.

— Nadhoz tři! zařval Bob senior.

— Nadhoz čtyři! zavřeštěl Bobby.

— Dávám čtvrtej nadhoz! Dem na to, dobudem zpátky sedmou metu!

Pak začali bujaře zpívat refrén:

Vem mě s sebou na baseball

Vem mě s sebou do davu

Kup mi arašídy a krekry

Čert vem kdy se vrátíme

A budem fandit fandit fandit Andělům

A jestli projedou bude to ostuda

Protože už sou pryč raz dva tři nadhozy

Starýho dobrýho baseballu

Bob senior se začal uvnitř cítit dobře. Tohle vždycky jeho syna vezme. — Ovšem věci se pak měly tak, synku, řekl a snažil se tvářit vážně, — že Velkej Al odešel. Podepsal smlouvu s Cardinals. Řek sem si, že kdyby nás bejval měl Velkej Al rád, tak by od nás neodešel. Bože, jak já tehdy Ala Kennedyho nenáviděl. Když sem se koukal na televizi a hráli tam Cardinals, obvykle sem ho začal proklínat: Chcípni, Velkej Ale, řek sem chcípni, ty smradlavej hnusáku! Můj táta pak řikával: Synku, neber si to tak. Jednou, když sem propadl opravdickýmu záchvatu šílenství a začal sem na telku řvát, jak strašně Velkýho Ala nenávidim, tak mi táta řek: Synku, takováhle nenávist nikam nevede a je hrozně směšná, měl bys bejt trošku soudnější.

Pár dní nato mi táta přinesl několik novinovejch výstřižků. Tady sou. Mám je pořád u sebe, řekl Bob senior a položil je před svého syna. — Nečekám, že je teď budeš všechny číst, ale budu ti vyprávět jednu příhodu, velice zvláštní příhodu, kterou v životě nezapomenu. Stalo se to po nehodě školního autobusu v St. Louis v Missouri. Jeden malej klučina byl v celý tý záležitosti klíčovou postavou. Ten uličník byl dost vážně zraněnej a byl v komatu. Vyšlo najevo, že jel fandit Kardinálům a jeho hrdina nebyl nikdo jinej než sám Velkej Al Kennedy. A když se Velkej Al Kennedy doslechl o tom nešťastným klukovi, bleskově se rozhodl ukončit turné v Nebrasce a odjel zpátky do St. Louis, aby u toho malýho kluka byl. Když k němu přišel, řekl mu: Poslouchej, šampione, až odsaď odejdeš pryč, tak tě naučim nahazovat, bereš? Vyprávěl Bob senior. — Pak se stalo něco neuvěřitelnýho, řekl tiše a napjatě.

Bobyho oči se rozšířily očekáváním. — Co, tati? Co?

— Dobře, synku, pokračoval Bob senior, těžce polykal až mu nadskakoval ohryzek. — ten malej kluk otevřel oči. Ale stalo se ještě něco. Uhádneš co?

— Nevím, tati, odpověděl Bobby.

— Dobře, myslim, že to svým způsobem otevřelo oči i mně. Víš, jak to myslím, Bobby?

— Rekl bych…, čtverácky se zatvářil chlapec.

— Pokouším se ti říct, synku, aby sis přestal konečně myslet, že na nás Rico zapomněl nebo že nás přestal mít rád, a uvědomil si, že je možná teď někdo, kdo ho potřebuje mnohem víc než my.

Bobby se nad tím chviličku zamyslel. — A uvidíme Rica ještě někdy, táto?

— Kdo ví, synku, možná ano, řekl pološeptem Bob senior, když ucítil ruku, která se lehce dotkla jeho ramene. Když se ohlédl, uviděl doširoka otevřené, vlhké oči své ženy.

— Víš, Bobby, začala Sarah Cartwrightová mluvit, přerušována návaly emocí, — pokaždý, když uvidíš někoho, komu v očích hoří láska, tak vlastně uvidíš Rica, protože to je jediná věc, kterou si můžeš bejt jistej, zlato, a když bude v očích lidí láska, bude to Rico, kdo v nich bude!

Sarah pohlédla na svého manžela, který se zeširoka usmíval a objal ji kolem pasu.

Byl v ní už pět minut a jeho zájem se začal točit jinam. Bri a Ralphie by měli být v Anchor, protože jejich jmenovky byly na přihrádce kulečník. Dnes večer se hrálo o peněžní výhry. Jakmile přirazil, uviděl koule, jak vyrážej od špičky tága a vzápětí se odrážej od mantinelu a spolu s dalšími zapadají s jemným šelestem do košíčku. Brzy to do ní bude muset pustit.

Tony do toho bušil, jak nejsilněji byl schopen a cítil se blízko, ale zároveň i daleko od oné úlevy. Pak se natáhl ke kávovému stolku a uchopil hořící cigaretu. Zaklonil hlavu dozadu a natáhl do sebe poctivého šluka. Vybavoval si přitom podobu Madonny z obalu videokazety s jejími singly.

Není to náhoda, že Madonna je jedlejší samice než většina těch housek, co se tu motaj kolem, ta síla je hlavně v tom, jak je vohozená. Všechny ty pichny tady sou každej den vohozený stejně, každej blbej den. Vo co bys řek, že jim gou, když se takhle každej posranej den strojej? Takový drandíry jako Madonna po čertech rozuměj tomu, že je potřeba se voháknout trochu jinak, rozjet to…

Madonna a Anthony Anderson byli spolu, spojeni společným poutem pulzující, smyslné a vášnivé lásky. Nedaleko odsud odevzdává Maggie Robertson svému muži, Keanu Reevesovi, nejprudší vášeň, jakou kdy byla schopna hollywoodská hvězda prožít. Právě byl kousíček před zakončením a ačkoliv její vyvrcholení bylo ještě na hony daleko, byla spokojená a potěšená, že je svému muži schopna poskytnout takové… byla to pro ni velká satisfakce, protože ta vyžraná coura by ho nikdy nemohla tak rozjet…

Vtom na okenní tabulce zahlédl Keanu/Tony přitisknutou zírající tvář, jak je pozoruje, jak pozoruje jeho; jeho ztuhlý obličej, jeho prázdné oči. Jak jeho penis povadl, tyto oči se naplnily vášní, tehdy poprvé. — Seane, táhni od toho zasranýho vokna, ty malej zkurvenej hajzle! Ty si koleduješ vo zabití! To ti garantuju! To ti kurva garantuju, Seane, ty svinskej malej bastarde! Zařval Tony, když jeho ochablý pinďour vyklouzl z Madonny/Maggie.

Vyskočil z postele, navlékl se do džin a vyřítil se ze schodiště směrem do venkovní zeleně potrestat děti.

— To je hrozný, řekl pan C. a vypnul televizi. Takový věci by neměli dávat před devátou. Pojď, zlato, mrknul na Sarah, — je čas jít do postele.

— Ale tati, musim taky?

— Měl bys taky, zlato, řekl Bob senior, — všichni bysme už měli do peřin!

— Ale já se chci dívat na Robertsonovic rodinku.

— Poslouchej, Bobby, začala Sarah, Robertsonovic rodinka je strašnej pořad a já souhlasím s tvým tátou, že to není pro tebe vhodný…

— Ale mami, mně se Robertsonovic rodinka líbí…

Jejich rozhovor najednou přerušily klepavé

zvuky, které přicházely od okna. Na okenní římse se objevila veverka.

— Rico! vykřikli všichni sborově. Sarah otevřela okno a zvířátko vskočilo dovnitř, vyběhlo Bobbymu po ruce a usadilo se mu na rameni. Hošík jej samou láskou málem snědl.

— Rico, ty ses vrátil! Já věděl, že se nám vrátíš zpátky!

— Hej, kamaráde, zasmál se Rico a zvedl tlapku, aby si dal s Bobbym velkou pětku.

— Rico… zamumlala Sarah, zatímco Bobby senior pocítil v hrudníku nával dojetí.

— Zjistil sem, řekla veverka, — že je potřeba udělat spoustu práce pro dobro, a tak bych potřeboval trochu pomoct.

Rico se otočil k oknu. Cartwrightovi se podívali z okna ven a uviděli stovky nebo snad tisíce veverek, kterým plála z očí láska a byly ji připraveny šířit křížem krážem pustým světem.

— Zajímalo by mě, jestli nějaká z těch veverek půjde a pomůže tomu klukovi a holčičce z toho televizního seriálu, zauvažoval nahlas Bobby junior.

— Jsem si jistá, že určitě ano, Bobby, uculila se Sarah.

— Na to nesázej, kotě, procedil Rico mezi zoubky, ale rodina jej nevnímala, neboť byla příliš zaslepena láskou.

SPORT PRO VŠECHNY

Vidíš támhleto vyzáblý bidlo v kostkovaný šále? Jak mu přečuhuje přes ohryzek? Du s nim trochu hodit řeč.

Jak — dát si voraz? Chci s nim jenom trochu poklábosit vo hraní a tak.

Hej kámo, tak co ragby? Murrayfield, ne? Skotsko vyhrálo, co?

Ticho jak v hrobě.

Slyšíš, Skanko? Skotsko vyhrálo.

A s kym že to hráli, vole?

S Fidži. S FIDŽI? Kdo to kurva je?

FIDŽI? Takový posraný vostrovy, ty debile.

Fakt?

Jo, pro ty zmrdy, který to takhle berou, sme něco jako ňáký pojebaný vostrovy.

Dyť je to v pohodě, ne, vole?

My sme tady dokupy všichni Skoti, vole. Kapišto?

Vo ragby toho moc nevim. Je to pro mě akorát taková ňáká hra buzerantů. Nechápu, jak se na to může někdo vůbec dívat. Je to tak, ty lidi, co to hrajou, sou buzíci.

A co ty, vole, seš taky buzík?

Jak, nechat ho bejt?
Dyť se ho akorát ptám, jestli je buzík nebo ne. Votázka jednoduchá jak facka. Možná je, možná neni.

Vodkaď seš, vole?

Z Marchmontu!

Tak vidíš Skanko, ten hošan je z Marchmontu.

Tam sou hogofogo baráky, vole. Vsadim gatě, že ti tam rostou mraky zralejch makovic.

Že ne? Tak ale bydlíš v přepychovým baráku.

Ne v tak moc přepychovým!

Ne v tak přepychovým, řiká!

Tak bydlíš na zámku!

Slyšíš toho zmrda? Prej ne v tak přepychovým.

A co děláš, vole? Hákuješ?

Jo, to máš teda recht, ty vole!

Jasně…, ale co teda děláš? Co teda děláš, že seš tak hotovej?

Přej účetního!

Slyšíš to, Skanko! SKANKO! Řekni to ještě jednou. Řekni to ještě jednou, ty vole!

Ten šmejd nám tu tvrdí, že je účetní.

Ten? Cože nám to tu kurva řiká?

Fakticky.

Jo, študent účetnictví.

Študent účetnictví, účetní. Jedna a ta samá zprcaná věc. Akorát tuny a tuny heráku.

To ne.

Že ne. Ten hošan prej neni buzik.

A já myslel, že jo, vole. Víš, kdyžs byl na tom ragby, a tak vůbec.

Máš ňákou píchačku, vole?

Já?

Já myslel, žes řikal, že nejseš buzík. Užs někdy prcal, vole?

Jak, nechat ho bejt? Jenom jednoduchou votázku.

Užs někdy mrdal, vole?

Buď jo nebo ne. Votázka jednoduchá jak facka. Buď stříkal nebo ne.

Pak je to dobrý.

Hele, ještě jednu votázku.

Dyť se s tebou akorát bavím vo ragby.

To je moje holka.

Čau, Kirsty! Všechno je v pohodě. Přijdu za chvilku, kočko. Právě tu dávám trochu řeč se svejma kámošema.

Neni špatná, co? Vymydlená, voňavá, co?

Co? Ty jedeš po mý holce, ty šmejde zasranej?

Ty se pokoušíš říct, že
je to ňáká rašple? Ty si myslíš, že ji vošukáš?

Že ne?

Ta je dobrá tak akorát pro tebe, vole.

Tak tobě se líbí ragby, jo? To moje hra je
zas fotbal. Stupidita
jak bejk. Je to nudná píčovina jako všecko vostatní. Klidně se
na to vyser, vole. To nejzajímavější se děje před zápasama a po nich. Slyšels vo Hibs Boys? CCS? Ne?

Poďme se bavit vo něčem jiným než vo fotbale. Fotbal je mrtvej.

Zazpíváme si ňákou, vole. Třeba ňákou buzerantskou, kterou zpíváte v těch vašich ragbyovejch klubech,

než se vrhnete jeden na druhýho.

Tak ňákou spusť, vole!

Jenom tomu hošanovi řikám, aby spustil ňákou vod podlahy. To neni žádný nadávání.

Dej ňákou, vole. Do toho!

Fuj! Tuhle sračku si
strč do prdele. Vejkvět Skotska! Sračka! Tuhle tak nenávidím: Ó
vé-ej-květe Skó-otskej… píčovina na hovno. Dej ňákou vod podlahy. Zazpíváme si Bubny
v dálce zněj.

Jak, nechat ho bejt? Jenom tomu píčusovi řikám, aby spustil
Bubny v dálce zněj.

Jakou?

Ty neznáš Bubny v dálce zněj? Fakt ne? Tak mě poslouchej, vole, já ti to kurva zazpívám.

Já slyšim zvuk, tak už se směj
dum-dum-dum-dum
dum-dum-dum-dům
to bubny v dálce zněj
dum-dum-dum-dum
dum-dum-dum-dum

Tak DO TOHO, ty píčo!

Já slyším zvuk, jak bubny v dálce zněj. Je to jednoduchý. Máš přece vzdělání, vole. Tak to snad můžeš pochopit. Já slyšim zvuk, jak bubny
v dálce zněj.

To je lepší, ha ha ha.

Skanko! Kirsty! Poslouchejte toho vola! Bubny kurva v dálce zněj!

Já sem Barry. Oukej.
Mě baví dát si vobčas Beckse. Nejlepší kámoš, fakt. Tyhle holky jedou
v Diamond Whites. Leanne, Skanko, už ste se poznali?

Na zdraví, vole.

Hele, Skanko, ten vůl je v pohodě. Vypadá, že to bude můj kámoš.

Jaks řikals, že se menuješ, vole?

Alistair.

Tak na Alistaira.

Na zdraví, vole.

Ty už chceš jít do hajzlu, vole? Fakt? Počkej eště!

Bubny v dálce zněj, počkej vole!

To byl ale abstinent připochcanej! Ale zazpíval tu starou
pecku, debil.

Bubny v dálce zněj, ty píčo.

Dáme si Beckse, Skanko. Ale to, že ji zazpíval, ještě neznamená, že
jí nebudete muset
zpívat vy! Volšový ruce a hluboko do kapes, co, Leanne?

Na zdraví! Na ty ragbyovy kretény. Sou
to buzeranti zasraný, ale stejně — na ně!

THE ACID HOUSE
(BAREVNEJ SVĚT)

Nad Piltonem se dělo cosi velmi prazvláštního. Asi ne jenom nad Piltonem, pomyslel si Coco Bryce, ale protože byl právě v Piltonu, zajímalo ho, co se odehrává právě teď a tady. Upřeně hleděl na zamračenou oblohu. Zdálo se, že je roztržená. Jedna její část byla hrubě odervána a Cocovi připadalo, že je užuž připravena vylít se tou trhlinou. Záblesky jasného neonového světla prokmitávaly na pěšinu. V průhledném jezírku, které se tu zřejmě vytvořilo proto, aby zadržovalo tmavnoucí nebeskou membránu, která vypadala, jakoby mohla kvůli svým zraněním kdykoliv puknout nebo rozpárat zbytek oblohy zahalené mraky, teď mohl Coco sledovat hranice odlivů a přílivů. Světlo, které vyzařovalo z trhliny, vypadalo, že má úzké hranice a malý rozsah, protože neosvětlovalo planetu pod sebou.

Pak přišel déšť. Dopadly první horké kapky, pak následoval dutý výbuch mračen na obloze. Z místa, kam byl upřený jeho znepokojený pohled, Coco zahlédl odraz blesku a třebaže se obával jiných věcí, vydechl ulehčením, když tyto podivné úkazy vystřídal daleko pozemštější fenomén. Byl sem úplně upjatej na to, abych si dal ještě toho druhýho tripa. To, co pak vidíš, je vo něčem úplně jiným.

Kdyby nechal své tělo být, asi by zgumovatělo, ale Coco měl dost silnou vůli a dost zkušeností, než aby zapoměl, že strach a panika ho nespasí Heslo „zůstaň klidný“ se skloňovalo při podobných příležitostech ve všech pádech už pár desetiletí. A tak si zachoval kontrolu nad svoji situací: Coco Bryce si v parku dává asi kolem třetí ráno tripa. Osvětlují ho přitom záblesky světla z oblohy, která nevěští nic dobrého.

Byly tu následující možnosti. Nejmenší zlo je, že promokne na kůži, v nejhorším do něj uhodí blesk. Na stovky yardů byl jedinou vyšší věcí a stál právě uprostřed parku. — To je v prdeli, řekl si a přitáhl si k sobě klopy kabátu. Přikrčil se a ukrádal se dolů k cestě, která vedla středem velkého psího záchodku, který se honosně jménoval Westpiltonský park.

Pak Coco Bryce vypustil slabý sten, žádný výkřik, jenom takové zamumlání, které prosytilo jeho výdech. Když jej zavalily nárazové vlny tepla, ucítil v morku kostí brnění a tíži, jak se mu v útrobách převaloval obsah žaludku. Pak Coca zasáhlo něco z oblohy. Jeho poslední vjem, než ztratil vědomí, byl pohled na pěšinu, která se k němu prudce zvedala, a myšlenka — to je blesk!

Kdo      Co      Kde      Proč      Kdo jsem?

Coco Bryce. Brycey z Piltonu. Brycey, jeden z Hibs Boys. Coco kurva Bryce, ty zabedněnče, pokoušel se vykřiknout, ale neměl hlas. Vypadalo to, že jenom lapá po vzduchu, ale necítil jeho odpor ani jeho šelest. Nejblíže tomu, k čemu by mohl tyto počitky přiblížit, byl pocit, že je kusem látky nebo nějaké vlajky vznášejíd se ve vzduchu, ale nedokázal si uvědomovat její tvar ani velikost. Jeho pokroucenému vnímání nic nedokázalo zprostředkovávat pojem prostoru, zdálo se mu, jako by se vše, co zahrnuje celý vesmír, dalo vměstnat do špendlíkové hlavičky.

Za chvíli už začal vidět, nebo snad i vnímat, kolem sebe přízraky. Byly to sice reálné zrakové vjemy, ale nedokázal si uvědomit, odkud přicházejí, kam jdou, nedokázal vnímat, zda mají těla, údy, hlavy nebo oči. Žádný z těch přízraků si nedokázal jasně uvědomit. Rozkládal se tam modročerný obzor, ozařovaný mihotavými, jiskřivými beztvarými objekty měnící se hmoty, které byly nedefinovatelné zrovna tak jako on sám.

Sem mrtvej? Tak tohle je teda smrt? Coco kurva Bryce!

Černota se pomalu měnila v modř a ovzduší se stávalo znatelně hustším a začalo dokonce klást více odporu.

Coco Bryce.

Brzdilo jeho pohyb. Začalo se chovat jako želatina a on si uvědomil, že jí opravdu kráčí. Sevřel ho bleskový pocit paniky. Cítil, že je hrozně důležité udržet se v pohybu. Měl pocit cesty, kterou je třeba dokončit. Zapřel se a pokračoval, aby se dostal odsud pryč, do té dálky, do toho zdroje nejjasnějšího světla. Pocítil silný pocit blaženosti a využil celé své síly vůle, aby mohl pokračovat směrem k tomuto světlu.

Tohle je jenom zasranej pocit. Až přídu k sobě, tak to všechno pude do hajzlu!

♦ ♦ ♦

Když Rory Weston položil sluchátko, oklepal si ruku. Zaslechl řev a výkřiky, které přicházely z vedlejší místnosti. Na moment, ne delší než pár vteřin, si Rory přál, aby se nemusel v tuhle dobu a na tomto místě nechat takhle nervovat. Jak se to všechno přihodilo? Začal si v hlavě srovnávat všechny dílčí události, které k tomu vedly. Ty byly občas přetrženy dalšími bolestnými výkřiky, které se sem vedraly skrz zeď. — Vydrž, Jen, už jedou, vykřikl a rozběhl se směrem ke zdroji té mučivé kakofonie.

Rory se posadil ke své opuchlé, vyčerpané přítelkyni Jenny Mooreové a stiskl její ruku do své. Pohovka Parker Knoll byla nasáklá její plodovou vodou.

Venku zuřila bouře a přehlušovala Jennyiny výkřiky, takže je sousedé nemohly slyšet.

Jenny Mooreová si navzory svým bolestem také snažila shrnout všechny události, které způsobily, že se teď ocitá v takovémto stavu v bytě v Morningside. Její přítelkyně Emma, která byla také těhotná, avšak o měsíc kratší dobu než Jenny, tuhle zahlédla v jedné výkladní skříni na Princes Street odrazy jejich kymácivých postav. — Bože dobrej, Jen, koukni na nás! Víš, někriy si místo tohodle přeju vrátit se do toho studenýho zimního večera, když jsem ho Iainovi kouřila, hlasitě pronesla.

Pak se tomu začaly smát. Smály se velmi hlasitě. No, ale teď už se Jenny nesměje.

Ležim tam tak rozcapená a ten bastard na mně sedí s tim svým šukacím výrazem v ksichtě.

Co to pro ně znamená fyzicky? Jenom další šoust, pro ty bastardy. Všecko sme to dycky odřely my, ale oni nám furt řikaj, jak a co dělat, kontrolujou nás — gynekologové, budoucí otcové, všichni chlapi. Všichni z toho zkaženýho pragmatickýho spiknutí… ty všichni nosiči šlemu se od nás už citově odpoutali, sme pro ně jenom nádržky, který maj po světě nosit plody těch jejich upocenejch kulí, skrz naši vlastní krev… Ale začínáš bejt hysterická, drahoušku… to sou ty hormony, ale poslouchej, víš přece nejlíp, že…

Zazvoní zvonek. Přijela sanitka.

Díky Bohu, sou tady. Další proklatý chlapi. Saniťáci. A sou vůbec proboha nějaký sanitačky?

— Buď klidná, Jen, už je tu máme… řekl Rory takovým způsobem, který jí měl dodat kuráž.

MY už je tu máme? Pomyslela si v dalším návalu bolesti, nejhorším, jaký kdy měla, a který jí zatřásl.

V      tu chvíli se bouře a blesky staly těmi nejzuřivějšími z nejzuřivějších, které kdy na Skotsko udeřily. Když ji ukládali na nosítka a snášeli po schodech dolů do sanitky, bolestí skoro omdlela. Neurazili velký kus cesty, když jim došlo, že se do nemocnice dostat nemohou.

— Zastav to! vykřikl jeden ze saniťáků. — Už je to tady!

Zastavili vůz v pusté čtvrti Meadows. Všude jenom oslňující jazyky blesků, podivné, neustávající záření pohybující se po netypických a prapodivných drahách osvětlujících pustou a temnou oblohu.

V      okamžiku, kdy se Jenny Mooreová pokoušela vytlačit na svět svého a Roryho Westonova potomka, jeden z klikatých jazyků blesku na prázdné silnici udeřil do sanitního vozu.

♦ ♦ ♦

TOHLETO VŠECHNO NEMÁ SE MNOU NIC SPOLEČNÝHO

COCO

COCO BRYCE
BRYCEY

COLIN STUART BRYCE

TY STUPIDNÍ KRÁVO

C T B R Y C E

O R

L A

I U

N S T

Jak dlouho tohle ještě bude pokračovat

V TOM STUUUAAAAARRRTTTTTTOOOVVVII III BR
COUNSTUARTBRYCEOVI

Hi-bíis už sou tady Hi-bíis už sou támhle Hi-bíís už sou všady

Colin Stuart Bryce neboli Coco Bryce, občan Piltonu, za kterého se sám považoval, ačkoliv si tím již nemohl být nadále jistý, právě plul v nekonečné mase želatiny přímo k jejímu zářícímu ohnisku. Začal si uvědomovat, že se k němu něco obrovskou rychlostí blíží, něco, co se vynořilo z toho vzdáleného místa, ke kterému je teď upřený. Zatímco silná a pevná vrstva želatiny začala uvězňovat entitu života, kterou Coco Bryce představoval, tento zdroj energie odpor masy překonával lehkostí světla pronikajícího vzduchem. Tyto jevy nemohl spatřit, mohl o tom jen nabývat představy díky tajemné a nepopsatelné konglomeraci smyslů.

Šumafuk kde

na na na na ná

na na na ná

vyhrajem vo jeden vyhrajem vo dva vyhrajem vo sedum banánů nad tebou

Táta se k nám vrací zpátky, Colinku. Teď už bude lepší, synku. Opravdu se změnil, Colinku. Už budem brzo zase jedna rodina, synku. Však uvidíš ten rozdíl, pak uvěříš mejm slovům. Neměj strach, synku, tvoje máma by mi už nedovolila, abych vám ubližoval. Kdybych se nezměnil, tak bych
se do tohodle domova už přece nevracel, synku…

Začalo ho to také vnímat, zpomalilo, zaváhalo a pak ho to bleskově minulo a začalo se vzdalovat obrovskou rychlostí, rozplývajíc se v mlhavém prostředí, jež ho obklopovalo. Coco měl samozřejmě možnost zjistit, co to bylo zač. Bylo to cosi, co nemohl nikdy předtím poznat — jakýsi podlouhlý, modrý, křišťálově průhledný, válcovitý útvar, který snad mohl představovat nějaké bizarní zpodobnění člověka jako byl on sám, Coco Bryce, který se stále za člověka považoval.

Bylo jednou jedno hnusný, odporný, malý stvoření, protivnej typ kluka, kterej šířil

Jak se blížil, to světlo sílilo, stávalo se jasnější a kynulo mu. Uvědomil si, že pokud se mu podaří do něj vstoupit, všechno bude v nejlepším pořádku. Pln naděje se prodíral houstnoucí želatinou. Pohyb, který mu umožňovala síla vůle, se stával stále obtížnějším. Neměl nejmenší představu o tom, kde se nachází, jakou má velikost a tvar a jeho dříve jedinečné smysly, zrak, hmat, chuť, čich a sluch se teď zdály být překonány, začal být najednou schopen vnímat vybuchující kaleidoskop barev želatiny, která ho všude obklopovala. Cítil pohyb a odpor, který mu byl kladen.

svůj zhoubnej vliv na všechny ostatní, velmi chytlavý žáky. Mám na mysli samozřejmě

Začalo se stmívat a v momentě, kdy si Coco tuto skutečnost uvědomil, byla černočerná tma. Pocítil strach.

Colina Bryce, nejsprostšího a nejodpornějšího mladýho muže, kterýho jsem měl tu proklatou čest učit v jedný ze svejch tříd. Přistup blíž, Coline Brycei! Tak co o sobě můžeš říct?

To, cos v životě udělal, nestojí ani za řeč,
Coline, ty ubohej červe! Dvacet promarněnejch roků! A co teď? Co s tím?

Seš naprostej ubožák, kamaráde.
No neni to snad tak, Coco?
Vítej k nám do rodiny, ty hlavo skopová!

Kirsty, já tě mám fakticky rád, víš? Ach jo, já nejsem ten pravej, kdo umí takovýhle věci říkat, ale ty mi určitě rozumíš, že jo?

Teď už byl celkem zpomalený a zabrzděný do klidu. Jeho vůle už mu nesloužila jako pohon. Světlo již bylo na dosah. To světlo! Bylo tu všude, kolem něj i v něm. SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO SVĚTLO

Tys tu holku šukal, Coco? A naprals to do ní? Tony řikal: Poslouchej, Coco, nebuď nervózní. Jen se na něj podívejte! Hej, hoši! Coco je zamilovanej! Hahahaha!

To byla samá mrdanice, samá holka, ale nikdy nic vopravdovýho. Tady nás teď tlačí bota.

Seš na šikmý ploše, Bryce. Tohleto není žádná hra, synku. Já nekecám. Příště už ti to neprojde, už nebude cesta nazpátek. Seš jenom havěť, synku, jenom nicotná havět. Ty si vo sobě myslíš, bůhví jakej seš gangster, ale pro mě seš jenom ubohej flouteček. Tímhle si všichni musej projít. Ach jo, všichni si vo sobě myslej, jak sou tvrdý a drsný. A nakonec obvykle skončej svý mizerný životy ve škarpě nebo uhnijou někde v ňákejch prašivejch celách. Seš k tomu na nejlepší cestě, Bryce, na nejlepší cestě, ty bezvýznamná špíno za nehtem. Nejsmutnější na tom všem je to, že ty si to vůbec neuvědomuješ, co?

Vono je to totiž tak, že já sem pořádnej feťák. Jasný? Tutová záležitost.

Nebe nebo peklo, ať je to kdekoliv, je to proklatě blízko! Teď se tady všechno úplně změní! Coco Bryce. Pilton. Vyznamenán cenami v Millwallu (přátelské utkání mimo sezónu), Pittodrie, Ibroxu a Anderlechtu (Pohár UEFA). Coco Bryce, prostě jednička. Hráč, kterej zklame, je mrtvej hráč. Víte, když nějakej hráč… když nějakej hráč dostane… když nějakej hráč…

Jeho myšlenky se netečně táhly. Coco se vylekal. Strach poprvé zavítal až do jeho útrob a hned nato v něm surově spustil pustošivé a hrubé síly, které se uvnitř začaly rvát a přetlačovat. Zdálo se mu, jako by byl sevřen ve svěráku, zatímco se ho další síla současně snažila z jeho sevření vyrvat. Přesto mu tyto síly umožnily uvědomit si vlastní tělo, poprvé od té chvíle, kdy začala jeho strastiplná cesta. Teď už věděl, že je člověk, až příliš člověk, zranitelný těmi silami, které v něm lomcovaly a bouřily. Coco se modlil za vítěze ve vyrovnaném utkání, které mezi nimi probíhalo. Mučení na chvíli ustalo a on si dokázal uvědomit, že je od toho odtržen. TO světlo, které před chvílí mohl jenom tušit, teď najednou mohl i vidět. Prodíralo se skrz jeho oční víčka, která však nedokázal otevřít. A pak kolem sebe rozpoznal hlasy:

— To je krása!

— Chlapeček, taková maličká sušinka.

— Podívej, Jen, ten je nádhernej!

Coco už vnímal, jak je podpírán. Uvědomoval si své tělo i své údy. Pokusil se vykřiknout: Coco Bryce! Hibs Boys! Jaký je skóre, vy saláti?

Z jeho plic však nevyšlo nic.

Pak ucítil plesknutí po zádech a příval vzduchu do svého nitra, který mu už dovolil hlasitý, bolestný křik.

♦ ♦ ♦

Doktor Callaghan se sklonil nad lůžko mladého muže. Ten byl celou dobu v komatu, ale před chvílí přišel k vědomí. Vykazoval však některé neobvyklé rysy chování. Nedokázal mluvit, vrtěl se ve svém lůžku a rozhazoval přitom nohama i rukama. Musel být kvůli tomu dokonce připoután. Křičel a vzlykal.

Zima.

Pomoc.

— Uááá! vřískal mladík. Na čele jeho lůžka visela jmenovka: COLIN BRYCE.

Horko.

Pomoc.

— Uááá!

Hlad.

Pomoc.

— Uááá!

Pohladit.

Pomoc.

— Uááá!

Čůrat. Kakat.

Pomoc.

— Uááá!

Doktor Callaghan si pomyslel, že se mladík pomocí tohoto povyku snaží komunikovat. Nebyl si tím však jist.

♦ ♦ ♦

Jenny zatím na ošetřovně držela v náručí svého synka. Chtěli mu dát jméno Jack nebo Tom, podle toho, jak se dohodnou, což bylo dáno jistou dávkou cynizmu, která je u těchto lidí obvyklá. Psala se osmdesátá léta a oni pocházeli z anglicky hovořící střední společenské vrstvy, kde se jednotlivci neliší ani přízvukem, ani národností. Střední třída, duševní pracující, společensky přijímaní, politicky správně orientovaní lidé, pomyslela si opovržlivě, to je vede užívat takováto stará proletářská řemeslnická jména — ideální pro beztřídní společnost. Její přítelkyně Emma ohlásila svůj záměr dát svému dítěti jméno Ben, jestliže to bude chlapec. Tato volba se příliš nelišila od předchozích dvou.

Tohle je můj malý Jack, pomyslel si Rory, když ukazovákem hladil boubelatou ručku svého dítěte.

Tom, řekla si Jenny, chovajíc svou ratolest v náručí.

Vo co tady sakra kurva de?

♦ ♦ ♦

Během následujících dní již začala rodina Colina Bryce rezignovat na skutečnost, že se jejich syn po nehodě střídavě nalézá mezi vegetativním stavem a blouzněním. Jeho přátelé se domnívali, že Coco si nevzal pouze jeden, ale rovnou dva papírky s LSD, které ho mezi sebou svými účinky doslova rozmačkaly. Mladík v nemocnici se stal do jisté míry slavnou osobností. Noviny se předháněly v rétorických otázkách:

VYSMAŽIL COLINOVI BRYCEOVI MOZEK
BLESK NEBO LSD?

COLIN BRYCE — OBĚŤ NENADÁLÉHO NEŠTĚSTÍ NEBO DALŠÍ Z MLADÝCH LIDÍ,
KTERÉ ZNIČILY DROGY?

Zatímco tisk si byl pomalu vším jist, lékaři byli povahou stavu mladého muže zmateni a skutečné příčiny ještě neznali. Nastaly ovšem příznaky zlepšení. Během týdnů se zdokonalil oční kontakt, jisté náznaky inteligence. Pozvali rodinu a přátele na návštěvu mladíka, jemuž taková stimulace měla prospět.

♦ ♦ ♦

Děťátko dostalo jméno Tom.

Coco, ty jeden hajzlíku! Coco Bryce! Brycík! CCS! Hibs boys zametou s každým soupeřem. Tak je to.

Tak to aspoň přiznej, lumpe.

Jenny začala dítě kojit.

Pfůů, ty šupáku! Ty mně teda dáváš. Coco Bryce, kdože? Jmenuju se Tom. Tom jsem!

Dítě pilo hltavě a pevně svíralo Jennyinu bradavku. Rory, který si vzal z důvodu otcovství pár dní volna, se zájmem sledoval tuto scénku. — Vypadá to, že si dává. Koukni na něj, vypadá skoro nemravně, zasmál se Rory. Přitom si najednou uvědomil, že začíná pociťovat rostoucí nevoli, která jím prostupuje. Kvůli tomu, jakým pohledem se na něj dítko občas zahledělo. Teď to dokonce vypadalo, že se zaměřilo přímo na něj, s nedůtklivostí a vztekem. Jak směšné. Malé děcko. Jeho děcko.

Uvědomil si, že nastal důležitý moment, který odstartoval dělení se o místo ve smečce Mužského Společenství s někým dalším. Uvědomoval si přitom, že to byl přirozený důsledek nevyhnutelného procesu vyloučení muže-partnera z rámce vztahů ženy-rodičky ve svazku s dítětem.

Pfůů! Ty hajzlíku jeden! Hrom aby do toho…!

Jenny ucítila cosi malého a ostrého, co ji zatlačilo na žaludek. — Ó, podívej, on mu stojí pinďourek! vyhrkla, držíc nahé dítě. — Kdopak to je, tenhle nestyda? Políbila ho na jeho kypré bříško a vydávala přitom mlaskavé zvuky.

Níž, ty jeden plenkochcáči! Dej si na něj gumu!

— Hmm, zajímavý… pronesl otráveně. Tvář toho dítěte. Pošilhávala po něm kosým pohledem, pohledem chlípného starce. Musel si uvědomit svou žárlivost vůči dítěti, už o ní hovořil s jinými muži, které také zasáhla. Myšlenka na to, že musí snášet odsunutí ze svého místa ve smečce, jím otřásala.

Tuto noc se Rory a Jenny poprvé milovali od doby, co se vrátili domů s dítětem. Začali jemně a opatrně, on zkoušel něhu jejího pohlaví, potom začala vášeň vzrůstat. Rory byl náhle vyrušen zvuky, které, jak se zdálo, přicházely od dětské postýlky, která stála po straně jejich postele. Rozhlédl se kolem a otřásl se, protože byl přesvědčen, že vidí obrysy pouhé dva týdny starého dítěte, které tam stojí a pozoruje je!

Prasata! Tak zezadu jí to děláš! Pfůůů…

Rory přestal přirážet.

— Co se děje, Rory? Co je, do hajzlu? Vyhrkla Jenny při přerušení honby za svým prvním vyvrcholením, které mělo po porodu přijít.

Z dětské postýlky zaslechli jemné žuchnutí.

— To dítě… vstalo a sledovalo nás, řekl nejistě Rory.

— Nebuď tak nechutně stupidní! zasyčela Jenny. — Pojď ke mně, Rory! Šukej mě! Sukej mě!

U Roryho došlo samozřejmě k ochabnutí, a tak z ní vyklouzl. — Ale… ono to…

— Buď zticha, do háje! Otočila se a vztekle přes ně přetáhla pokrývku. — A Tom neni žádný to, ale on. Tvůj vlastní syn! Pak se od něj odkulila.

— Jen, položil jí ruku na rameno, ale ona jím uhnula, z plazivé měkkosti té ruky se jí udělalo zle.

Později rozhodli, že je čas uložit dítě do pokoje, který určili jako dětský. Jenny celou tu záležitost považovala za směšnou, ale pokud to Rorymu také vadilo, staniž se, jak stát se má.

Příští noc dítě ve svém novém pokojíku tiše bdělo. Rory připustil, že je to hodné dítě, dítě, které, jak se zdá, nikdy nepláče. — Ty nikdy ani nezapláčeš, Tome, viď? Zeptal se šeptem, když stál a díval se přes ohrádku postýlky na dítě. Jenny v noci dostala záchvat hrůzy z toho, jak bylo dítě zticha, a tak poslala Roryho, aby ho zkontroloval.

Sem pro ně jenom jako prd. Když mě ty hajzlavé z Pochcaný Lhoty vodlifrovali tam, kam by se šli všichni z Ibroxu tak akorát vychcat, tak mi nezbejvá než říct: Tak poďte, vy zmetci posraný. Myslíte, že když mě pňjdete nakrmit vo pět minut pozdějc, podělám se? Posraná láhev.

Dal bych si pivo!

♦ ♦ ♦

V chování mladíka stále nenastaly významnější pokroky, avšak doktor Callaghan byl přesvědčen, že dochází k jistým změnám, když chce například na sebe upoutat pozornost, aby se mu dostalo základních potřeb, jako jsou strava, přebalení a regulace tělesné teploty. Jednoho dne jej přišli navštívit dva kamarádi v mikinách s kapucemi, byli to Andy a Stevie.

— To je humus, vole, vypadlo z Andyho, — Coco je v prdeli. Leží tu jak ňáký mimino, vole.

— Stevie smutně přikývl hlavou, — Řekni, vole, jesli todle je fakt Coco Bryce.

Přistoupila k nim zdravotní sestra. Příjemná žena ve středním věku s baculatými líčky. — Zkuste s nim mluvit vo něčem, co ste spolu zažili, vo něčem, co by ho zajímalo.

Stevie na ní pobaveně pohlédl s otevřenými ústy, Andy se zašklebil a doprovodil to výsměšným zavrtěním hlavy.

— Však víte, disko, tancovačky, a tak, mile pokračovala v přesvědčování. Hleděli jeden na druhého a krčili rameny.

Horko!

— UÁÁÁ!

— Dobrý, řekl Andy. — Jo, tuhles nám chyběl, Coco. Tepačka, ne? Počkali sme si na Haymarketu na ty aberdeenský šmejdy, víš. Pak sme je všechny vodpálkovali do hajzlu, vole. Hnali sme je dolu do metra, zpátky do vlaku, bomba! Poliši stáli jak solný sloupy a nevěděli, kerá bije, vole. To byla síla, Stevie, co?

— Naprostá pohoda, ty vole. Sebralo se pár kluků, Gary a Mitzy, a pak se k nim přidala tlupa.

— UÁÁÁ!

Pohlédli na svého ječícího a nevnímajícího přítele a upadli do chvilky ticha. Pak začal Stevie: — A takys nám chyběl, když sme byli pařit v Rezurrection a tak, Coco. To bylo dost šílený. Jak ten kokeš parádně kopal, co, Andy?

— Jako kráva, ty vole. Já sem nemoh ani tancovat, ale tendle debil skákal celou noc. Chtěl sem to akorát sjet s každou rajdou. Vostrá jízda celou noc, vole. Co takle ždibec luxusního éčka, Coco, společnou šlehu, ty vole, a společně vodletět a pak na ňákou epesní párty…

— Tohle je na hovno, mínil Stevie, — neslyší nás.

— Je to fakt děsně blbý, vole, usoudil také Andy, — nemůže vůbec rozumět tomu, vo čem tu de řeč, kurva.

Krmit!

— UÁÁÁ! UÁÁÁÁÁÁ!!!

— Tohle není žádnej Coco Bryce, řekl Stevie, — to neni Coco Bryce, jakýho sme znali.

Když sestra Cocovi přinesla jídlo, kamarádi odešli. Jediné, co mohl jíst, byla chladná, rozmixovaná polévka.

♦ ♦ ♦

Rory opět neochotně nastoupil do zaměstnání. Začal si dělat obavy o Jenny, o to, jak si poradí s dítětem. Byl si jistý, že podlehla nějakému druhu postnatální deprese. Z ledničky zmizely dvě láhve vína. Rozhodl se jí nic neříkat, vyčkával, až o tom začne sama. Kolegové z práce jej podporovovali. Chovali k němu obdiv; ne snad pro city, které ke své partnerce choval, ale zejména pro jeho nesobecké pochopení pro její potřeby. Stále měl na paměti úsloví uvědomění si problému je sedmdesát procent řešení.

V den Roryho nástupu do zaměstnání prožila Jenny špatný den. Dítě bylo ve své postýlce neobvykle klidné. Vycházel od něho jakýsi slabý zápach. Vypadalo to jako… alkohol.

O kata se nestaráme, ani o chlad vězení, do nosu si rádi dáme, jaký studu hryzení?

Ach jo, vy šmejdi, óoch… po tom vašem víně mi snad rupne makovice. Ňák mi už nejde kalit jako za starejch časů…

Jenny pojala strašné podezření: Rory se pokouší jejich děťátko otrávit! Pod dětskou postýlkou našla dvě prázdné láhve. Ten hnusnej, úchylnej, bezpáteřní šílenec… Rozhodla se dát dítě ke své matce. Snad to nebyl Rory. Byli tu přece ti dva dělníci, takoví mladíci, co tu brousili a lakovali dřevo, dveře a podlažní soklíky. To možná oni se pokusili dát novorozeněti alkohol. Ale ne, určitě by nebyli tak strašně nezodpovědní… dospěla k odhodlání. Snad bude nejlepší o tom uvědomit policii. Mohl to být jedině Rory. V každém případě je však Tomyho bezpečí prvořadá záležitost. Ten nevyzpytatelný blázen by mohl v kruhu své nanicovaté party leda blekotat nějaké dojemné nesmysly o svých bezvýznamných problémech. Chystala se k odchodu.

— Kdo to moh bejt, Tome? Byl to táta? Ano! Vsadim se, že byl. Ošklivej táta chtěl ublížit Tomíkovi. Pudeme odsaď, Tome, pudeme k babičce do Cheadlu.

He? Cože?

— To je blízko Manchesteru, víš, Tomíku? Ano, přesně tak. A babička bude móc šťastná, že uvidí malýho Tomíka, víš? Nebo ne? Ale ano. Bude! Bude! Bude! Bude! Bude! A dá svýmu děťátku na jeho boubelatej krček tisíc pusinek.

Di do prdele, ty couro pitomá! Já nechci do žádnýho posranýho Manchesteru! Tu starou prasnici z vobrázku si strč do prdele. Nejsem žádný její děťátko. Já sem Coco Bryce!

— Podívej, Jenny…

Když uslyšela ten hlas vycházející z maličkých úst, která se nepřirozeně špulila, aby vyslovila ta slova, krve by se v ní nedořezal. Byl to odporný, skřehotavý a kňouravý hlas. Její miminko, její Tomík vypadal jako zlomyslný skřet.

Á, do prdele. To sem to zjebal. Zůstaň v klídku, Coco, hlavně tu starou děvku moc nevyplaš.

— Ty si mluvil! Tome, ty si mluvil… vyhrkla Jenny zděšeně.

— Hele, řeklo dítě, které se postavilo ve své postýlce, po čemž Jenny nejistě zavrávorala, — sedni si, klidně si sedni, zanaléhalo. Jenny tiše a otřeseně poslechla. — Bude nejlepší, když vo tom nebudeš s nikym mluvit, jasný? řeklo dítě, dívajíc se zostra a přímo na svou matku, aby si vyžádalo znamení souhlasu. Jeny vypadala zmateně. — Mám pocit, mami, že tomu nebudou rozumět. Seberou mě vodsaď pryč. Budou mě prohlašovat za zrůdu, pitvat na laboratotrním stole, testovat, ty všichni vychcaný hajzlové… mám na mysli ty hajzly v bílejch pláštích. Já sem něco jako… no, řekněme jakejsi fenomén, sem případ zvláštní inteligence. Chápeš?

Coco Bryce byl sám se sebou spokojen. Vžil se do role hrdiny z Hvězdných válek, které jako dítě sledoval na videu. Musel se chovat kosmicky, aby to představení mohlo pokračovat. Dělal to velmi dobře. — Museli by mě odsaď vzít pryč…

— To nikdy! Nikdy jim nedám svýho Tomíka! vykřikla Jenny, která byla při představě ztráty svého syna jako smyslů zbavená. — To je neuvěřitelný! Můj malej Tomík! Super dítě! Ale jak to, Tome? Proč? Proč ty? A proč my?

— No, takhle se věci prostě maj. To žádnej neví, no, vlastně myslim, mami, že sem se ti narodil, protože to bylo moje určení.

— Ach Tome! Jenny vzala své dítě do náručí.

— Dobrý, dobrý! řeklo dítě rozpačitě. — Ty, poslouchej, mami, je tady ještě jedna nebo dvě malý věci. De vo ten žvanec, teda vo jídlo. Neni dobrý. Já chci to, co dospělí. Ne ty vegáče, co sjíždíte vy. Maso, Jenny. Pořádnou flákotu, chápeš?

— Ano, ale já a Rory nejíme…

— Mně je u prdele, co dlabeš ty a Rory… nemáš právo mi upřít svobodnou volbu.

To je pravda, připustila Jenny. — Jasně, máš pravdu, Tome. Seš dostatečně inteligentní na to, abys moh svéprávně vyjádřit svý potřeby. To je úžasný! Moje děťátko! Génius! Jak ses dověděl vo takovejch věcech, jako sou stejky a tak?

Bože dobrej! Tvý starosti na mou hlavu. Ty se fakt hodíš akorát pod deku.

— No, něco sem chytil z telky. Pak sem poslouchal ty dva truhlářský mamlasy, co ti tu makali. Vod nich sem toho vodchytil mraky.

— To je výborný, Tome, ale ty bys neměl mluvit jako ti truhláři. Uhle lidi sou trochu sprostý a asi i vedou dost řečí ohledně nadřazenosti mužskejch a tak. Měl by sis brát příklad z lepších vzorů.

— Co?

— Zkus bejt jako někdo jinej.

— Jako Rory, vyhrklo dítě.

Jenny se nad tím musela zamyslet, — No, to asi ne, ale… možná uvidíme. Bože, jak ten bude šokovanej, až se tohle dozví!

— Neříkej mu nic. Bude to naše malý tajemství, jo?

— Ale musím to Rorymu přece říct. Je to můj partner. A je to tvůj otec! Má právo to vědět.

— Mami, teda Jenny, to je právě to, z čeho mi naskakuje husí kůže. Žárlí na mě. Von to práskne, a pak pudu odsaď pryč!

Jenny musela připustit, že Roryho nevyzpytatelné nálady vůči dítěti naznačují, že není natolik citově vybaven, aby se s takovýmto šokem dokázal vypořádat. Nechá tu věc být. Bude to jejich tajemství. Tom bude vyrůstat jako všechny normální děti v okolí, ale jakmile zůstane se svou matkou o samotě, stane se z něj výjimečný mladík. Pod její výchovou vyroste v citlivého muže, který nemá předsudky o nadřazenosti mužského pokolení, ale bude mít výrazné a čisté cítění, nebude jako nějaký nanicovatý šašek, který lpí na zkostnatělém chování založeném na nějaké skomírající politické ideologii. Bude z něj perfektní nový muž.

♦ ♦ ♦

Mladík, kterému říkali Coco Bryce, se naučil mluvit. Nejprve si mysleli, že jenom papouškuje slova, která slyší, ale později začal identifikovat sám sebe, jiné lidi i předměty. Zdálo se, že obzvláště významně reaguje na svoji matku a na přítelkyni, které ho docházely navštěvovat pravidelně. Svého otce nikdy neviděl.

Jeho přítelkyně Kirsty mu po stranách ostříhala vlasy. Chtěla to udělat už dlouho, ale Coco ji od toho vždy odrazoval. Nyní však nemohl. Když se Kirsty nakláněla nad jeho postelí, žvýkala žvýkačku. — Dobrý, Coco? zeptala se.

— Coco, ukázal sám na sebe. — Cou-lin.

— Jasně, Coco Bryce, procedila mezi žvýkáním.

Nakonec si vysmažil makovici. Byl to ten trip, Supermario. Řikal sem mu, ať to nepřehání, ale to byl prosti Coco, žil jenom pro víkendy — tancování, fotbal. Všední dny byly pro něj jen něco, co musí nějak překlepat, a těch tripů na překlepávání bylo trochu moc. Oukej, nebudu přece chodit kolem horký kaše, bylo to tak.

— Skanko a Leanne chystaj, že se zasnouběj, řekla, — tohle se teďka řiká.

Toto sdělení u Coca nevyvolalo žádnou odezvu, ale v Kirsty odstartovalo zajímavý tok myšlenek. Jestliže si nepamatoval nic, nemohl si pamatovat ani to, jaký vztah spolu měli. Když došlo na řeč o jejich budoucnosti, ucítil v konečníku prudký tlak.

Záchod.

— Na dvojku! Na dvojku! začal ječet mladík.

Sestra přinesla lůžkovou toaletu.

Když se vykálel, Kirsty se posadila na kraj jeho postele a naklonila se nad něj. — Skanko a Leanne. Zásnuby, opakovala.

Coco přisunul ústa směrem k jejím ňadrům a začal je ocucávat a kousat přes tričko a podprsenku. — Mmmmm… mmmm…

— Nech toho! vykřikla a odstrčila ho. Teď ne! Tady ne!

Nabroušenost jejího hlasu v něm vyvolala lítost. — UÁÁÁUU!!

Kirsty opovržlivě zavrtěla hlavou, vyplivla žvýkačku a odešla. Jestliže byl Coco arch nepopsaného papíru, jak předpokládali doktoři, pak na něj Kirsty mohla nanést takovou barvu, jakou chtěla. A až by opustil nemocnici, držela by jej dál od jeho přátel. Byl by z něj jiný Coco. Ona by ho dokázala změnit.

♦ ♦ ♦

Materiály o novorozenecké péči, které Jenny dostala, ji na takovýto druh vztahu s dítětem nepřipravily.

— Hele, Jenny, baštil bych, kdybys mi vytáhla v sobotu na čutes. Hibs to na Easter Road válej s Herts, oukej?

— Ne, dokud budeš mluvit jak dlaždič a nezačneš mluvit hezky. Na obsahu jeho konverzace a tónu jeho hlasu jí velmi záleželo.

— Ano, promiň. Myslel sem, že bych rád viděl ňákej sport.

— No, já toho o fotbale moc nevim, Tome. Mám radost z toho, že se tak rychle vyvíjíš a prohlubuješ zájmy, ale zrovna fotbal… to je jedna z těch hroznejch chlapskejch záležitostí a já si nemyslím, že bys měl chodit zrovna do takovýho prostředí…

— Vo tom to právě je, chápeš, to mám vyrůstat jako ten hoňvocas můj fotr? Proboha, mami, prober se! Dyť je to vobyčejnej sráč!

— Tome! Tak dost! řekla Jenny, ale nemohla se ubránit úsměvu. To dítě evidentně k něčemu je.

Jenny souhlasila s tím, že Toma vezme do East Terracing na Easter Road. Přiměl ji, aby se postavila poblíž mohutných policejních kordonů, které od sebe oddělovaly fanoušky obou táborů. Jenny si všimla, že Tom věnuje daleko větší zájem mladíkům v davu než vlastnímu fotbalu. Pak byli vyvedeni policií, která byla udivena jejím nezodpovědným chováním. Musela si připustit, že je to pravda. Tom měl sice povahu drsňáka a génia, ale k tomu dětské tělíčko.

V průběhu dalších týdnů se Coco Bryce stával ve svém novém těle stále šťastnějším. Nic mu nescházelo. Ať si všichni myslí, že jeho staré tělo v nemocnici je skutečný Coco Bryce. Tady mu bylo fajn, měl spousty možností. Nejprve si pomyslel, že mu bude chybět souložení a pití, ale pak shledal, že jeho sexuální pud je téměř mizivý a alkohol nedělá jeho tělíčku dobře. Dokonce ho opouštěla i chuť na jeho oblíbená jídla. Nyní dával přednost lehčím, řidším a stravitelnějším pokrmům. Ale ze všeho nejvíc se začal cítit velmi unavený a všechno, po čem toužil, byl spánek. Když byl vzhůru, pilně se učil. Zdálo se, že jeho nové vědomosti vytlačují jeho staré vzpomínky.

♦ ♦ ♦

Rozsáhlý program terapie pro rozpomínání a vyvolávání paměti u mladíka v nemocnici selhal. Psychologové přes proces vzdělávání se rozhodli, že bude lepší začít s jeho výchovou od začátku. Tento program se vyplatil a mladý muž byl posléze propuštěn domů. Pozorování okolí, které před tím viděl na fotografiích, mu dávalo pojem o tom, kým je, třebaže se jednalo spíše o proces učení než o vyvolávání vzpomínek. K velkému překvapení své matky chtěl dokonce navštívit svého otce ve vězení. Kirsty k němu docházela velmi často. Jak mu říkávala, byli spolu prakticky zasnoubeni. To si nemohl pamatovat, protože si nepamatoval nic. Také ho od začátku učila milování. Kirsty s ním byla nesmírně spokojena. Zdálo se, že je pilný žák. Coco se dříve nikdy moc nezabýval nějakými milostnými předehrami. Nyní se z něj však pod Kirstyiným vedením stával něžný a citlivý milenec, který objevoval svůj jazyk a své prsty. Brzy spolu byli formálně zasnoubeni a přestěhovali se do nového bytu.

Tisk o Cocovo znovunalezení projevoval příležitostný zájem. Tento mladý muž se vzdal drog, a tak si pánové z krajské rady řekli, že mu díky jeho publicitě bude vhodné nabídnout práci. Dali mu místo poslíčka. Dále pokračoval ve studiích a dělal výrazné pokroky, připravoval se na nějaké úřednické místo. Jeho přátelé konstatovali, že je Coco jemnější, než býval kdysi, ale přičítali to jeho zásnubám s Kirsty. Také se s nimi přestal stýkat. To bylo podle Kirstyiných představ správné. Mohlo by ho to jenom vést do dalších problémů a oni dva si přece už svoji budoucnost představují jinak. Cocova matka byla šťastná. Kirsty na něj měla výborný vliv.

Jednoho večera, asi o osmnáct měsíců později, se tento mladý muž, Colin Bryce, vracel se svojí ženou Kirsty autobusem domů. Byli navštívit jeho matku, a teď směřovali do svého bytu do Dalry. Na sedadle před nimi seděla mladá žena s buclatým dítětem. Dítě se najednou otočilo a zadívalo se na Colina a Kirsty. Zdálo se, že je jimi fascinováno. Kirsty si s dítětem rozpustile hrála a tahala je za nos.

— Tome, zasmála se jeho matka, — přestaň obtěžovat lidi. Sedni si rovně.

— To nic, je milej, usmála se Kirsty. Podívala se na Coca a snažila se zachytit jeho reakce na dítě. Už by chtěla mít své. A brzy.

Dítě bylo Cocem jako hypnotizované. Jeho buclatá ručka máchala před mladíkovou tváří, opisujíc tvary jeho obličeje. Kirsty vyprskla smíchy, když viděla, jak se její manžel odtáhl dozadu a zatvářil se ostýchavě.

— Tome! Matka dítěte se s falešným podrážděním zasmála. — Ty malý zlobidlo. Pojď, musíme vystupovat.

— RUMBURAK! RUMBURAK! zaječelo dítě, když je matka vzala do náruče a nesla pryč. Ukazovalo nazpět do vozu na mladíka a smutně plakalo, jak se od něj vzdalovali, — RUMBURAK!

— To není žádnej Rumburak, vysvětlovala mu, — to je jenom ňákej mladej pán.

Kirsty mluvila celý zbytek cesty už jenom o dětech a byla tímto předmětem natolik posedlá, že si ani nevšimla výrazu hrůzy a zmatku ve tváři svého manžela.

VOPRUZÁK

novela

Věnováno Kevinovi Williamsonovi,
rebelovi z několika příčin

1

PARKOVÁ PATROLA

V tom parku sportovního areálu jsem bydlel a hákoval už celý měsíc, který byl docela obstojný. Bydlení tam bylo celkem v pohodě a zadarmo. Výplata sice stála za houby, ale když se ti zrovna poštěstilo makat v golfový stáji, což bylo párkrát týdně, šla z toho obyčejně bytelná škvára navrch. Kdybych tu byl mohl zůstat ještě o měsíc déle, než přišla hlídka na moje levárny, mohl jsem si se slušným paklem papírů vyrazit do Londýna.

Inverleith byl takový pohodový park, něco jako středisko. Poslední, co bych byl potřeboval, bylo upíchnout se na nějakém okrajovém fleku, kde chcípl pes. Od nějakých stařešinských podniků se raději držet dál. Kamrlík, ve kterém jsem spal, mi tak akorát vyhovoval. Byla tam malá plotýnka, na které jsem si mohl vařit, a infrazářič, takže všechno, co jsem potřeboval, byla matračka, kterou jsem nacpal za bojler, spacák a černobílá přenosná telka, kterou jsem si mohl dát do skříňky pod zámek. Také jsem měl ulitou sadu klíčů, takže když jsem na konci směny odevzdal normální svazek, mohl jsem klidně vystartovat na panáka a pak se zase v klídku vrátit zpátky.

V pavilónu, kde byla moje špeluňka a taky šatny pro fotbalisty, byl také obstojný záchod a sprchy. Mé výpady souvisely čistě jen s chlastem a drogami, tu a tam taky s šoustem, podvody s pojistkami a kreditními kartami, které mi dávaly možnost něco si našetřit. Jestli to tu bylo fakt dobrý?

Ve skutečnosti to nebyl až tak pohodový život. U tohoto zaměstnání musel jednou zákonitě nastat takový malý problém.

Nejhorší zabiják byla pro správce (jinak vznešeně nazývaného Sezónní ostraha parku sportovního areálu) nuda. Lidé mají obyčejně sklon přizpůsobovat se svému okolí, a tak se tady v parku člověk postupně stane tak pasivním, že mu z toho jeho nicnedělání začne strašit ve věži. Při tomto zaměstnání to nastupuje v pořádných dávkách, protože práce během celé osmihodinové šichty zabere tak půl hodinky a jinak se neděje nic. Raději bych byl celý den seděl a četl životopisy (nic jiného totiž nečtu) a občas si pohonil, než chodit čistit převlékárnu, která bude během pár hodin, až přijde další parta fotbalistů, zadělaná naprosto stejným způsobem. Dokonce mi i představa kratičké cesty k ovládací skříni, která je pár stop odsud, a zapnutí termostatu, způsobovala neuvěřitelné podráždění a hnus. Když jsem si to tak vzal, jednou mě napadlo, že bude jednodušší říci všem těm šesti fotbalovým týmům, že jsou sprchy rozbité, a chovat se nasraně, než se sebrat a jít je těm zmrdům pustit. Byl to taky určitým způsobem test, jak bude vedení parku na takovou událost reagovat. Získaná zkušenost se pak může v budoucnosti šiknout.

Reakce hráčů proběhla naprosto podle očekávání:

— Nejdou sprchy! To je bordel! Do psí kundy!

— Hlavně že za to tlačíme takový prachy…

— Tohle nám zaplatěj! My ty zkurvený sprchy potřebujem!

Tak jsem se ocitl uprostřed sedmnácti vyřízených upocených hráčů a uštěpačných trenérů se zpruzelými ksichty. V tom okamžiku bych býval nejraději hnul prdelí a šel jim ty sprchy pustit. Avšak moje strategie pro tuto chvíli byla přijmout boj a udělat z těch sprch ještě nechutnější problém, než ve skutečnosti byl. Vžil jsem se do role nespravedlivě ukřivděného.

— Heleď se, kámo, řekl jsem a vztekle zavrtěl hlavou, — já těm vocasům minulej tejden řikal, že blbne vohřejvač. Varoval jsem je dost důrazně. Posranej vohřejvač. Jednou maká dobře, a pak se hned zas posere.

— No jo, ale minulej tejden, když tu byl ten druhej kluk, tak makal v pohodě…

— To je právě ten průser. Prostě dvakrát třikrát za sebou maká jak šroub, a ty kokoti si pak myslej, že si budou moct ty svý prdele umejt kdykoliv, prd — a máš to! Už sem to hlásil těm sráčům z vedení, že je potřeba, aby sem na to poslali vopraváře. Že to potřebuje kompletní prohlídku. Řikal sem jim, že tyhle kluci v tomhle počasí ty sprchy nutně potřebujou. A myslíš, že hnuli těma svejma prdelema?

— Ale tihle kluci neměli žádný problémy.

— Jo, jenomže právě tihle kluci se sem hned po zápase nasrali a chtěli do těch zkurvenejch sprch! To nejsem já, kterej těmhle klukům dělá problémy, to dělaj ty volové z vedení, pronesl jsem vztekle a ťukal jsem si ukazovákem na hruď.

— Vo co de, řekl jeden z křiklounů, — dyť my sme taky nic neříkali proti tobě.

— No jasně, jeho nikdo neobviňoval, přidal se další. Všichni přikývli na souhlas, kromě pár tupanů v povzdálí, kteří pořád něco mrmlali. Pak jeden z křiklounů vstal z lavice a zavelel: — Tady si dáme místo sprchy akorát hovno, kluci. Je to vopruz, ale je to tak. Tenhle kluk dělal, co moh.

Vzduchem se vzneslo pár syčivých kleteb.

— Jo, je to, jak řikám. Neni to jeho chyba. Rek to na vedení, přitakal další hráč.

Pak se všichni naštvaně oblékli a odešli, pitomá. Měli zkažený večer. Půjdou se raději osprchovat domů, než aby nastartovali do místního klubu a tam probírali zápas a diskutovali o současném stavu fotbalu, muziky, televize, šukání a nesnází mladého člověka v džungli moderního světa. Chuť na večerní zábavu byla tatam. Hospoda s přiblblou zahradní pivnicí, do které chodili, pěkně pocítí ušlý zisk Pěkný průser, v době celonárodního hospodářského úpadku. Přítelkyně a manželky zažijí kyselé obličeje svých partnerů, kteří budou otrávení, že nejsou se svými kamarády. Chlapi se zasmušile odeberou do koupelen a budou se cítit rozmrzele a podvedeně; vítězství, které není zapité, nebo porážka, která není rozmělněná ležákem. Správcové a ouřadové přes rekreační ruch budou sužováni reptáním klientů, chudokrevností, přechody svých manželek, trávicími obtížemi a sexuální nemožností, které všechny rozjedou nádherný kolotoč ve všech sférách Skotska.

Celé tohle neštěstí nastane jenom proto, že se jeden zřízenec nebude obtěžovat přepnout páčku. A tohle už je sakra nějaká moc! To si zapiš za uši! Teda to sem pěknej magor.

Když vypadne poslední fotbalový mančaft, jdu k ovládací skříňce dozadu mé místnosti a zapnu ohřívání. Než půjdu večer pryč, budu potřebovat horkou vodu. Udělám si pár kliků a dřepů, a pak se pustím do další kapitoly rozečtené knihy, životopisu Petera Sutcliffea.

Jediné, co čtu, jsou životopisy. Nevím vlastně ani proč, ale není to tím, že bych se o ty lidi z nich nějak zvlášť zajímal. Akorát mě nebaví číst nic jiného. Jim Morrison, Brian Wilson, Gerald Ford, Noele Gordon, Joyce Grenfell, Vera Lynn, Ernest Hemingway, Elvis Presley (dva různé), Dennis Nielsen, Charles Kray (bratr Rega a Rona), Kirk Douglas, Paul Hegarty, Lee Chapman a Barry McGuigan, to byly všechno tituly, které jsem přečetl, než jsem sem nastoupil. Nemohu říci, že by mě nějaký z nich hlouběji zaujal, snad s výjimkou Kirka Douglase.

Občas mě napadlo, jestli bylo přijetí tohoto místa dobré pro moji budoucnost. Líbilo se mi na něm to, že jsem si mohl dělat společnost sám, a tak se mohl zároveň vyhnout společenským stykům, které mě znervózňovaly. Na druhou stranu mě na něm štvalo to, že jsem byl obklopován pořád stejným prostředím a smrděl jsem na jednom místě. Přemýšlel jsem o tom, že bych si jednou mohl udělat řidičák, a s místem šoféra bych pak mohl získat dvě důležité věci: samotu a pohyb z místa na místo. Ale mělo to háček, auto by mě přinutilo přestat brát drogy. A to je věc, kterou bych nikdy neudělal.

Hlavní správce parku, pan Garland, byl vlídný chlap, na parkové poměry dost liberální. Dokázal porozumět pozici správce, jako jsem já. Sám si zažil dost disciplinárních komisí, a tak se uměl do problému vžít. — Je to nudná práce, řekl mi, když mě přijímal, — sám ďábel vymyslel tuhle práci a všechny ty krámy kolem. Briane, jenom z mála správců se nakonec vyklubou pracanti. Línej správce si odmaká svý nudný minimum, a pak má zas flákárnu, zatímco ten uvědomělejší si vždycky nějakou práci najde. A věř mi, o těch červivejch jabkách my dobře víme. A jedno ti můžu říct hned teď, jejich dny tady sou sečtený. Takže když na nás uděláš, Briane, dobrej dojem, budeš na nejlepší cestě, abysme ti pak nabídli trvalej pracovní poměr ve správě parku.

— Hm, dobře…

— Jasně že se do toho nemusíš pustit teď hned, usmál se, když si uvědomil, jak přeskakuje, — ale i když to není nejrozmanitější práce na světě, spousta správců ji dělá horší, než by bylo zapotřebí. Heleď, Briane, jeho oči se zaujetím rozšířily, — v parku je nějaká práce pořád. Chce to pořád chodit. Parkem pobíhaj děti, a tak je ho potřeba vyčistit od rozbitýho skla. Za pavilonem se srocujou teenageři, našel jsem tam už i jehly, Briane, dokážeš to pochopit…

— To je děsný, potřásl jsem hlavou.

— Je potřeba je od toho odradit. Tady jsou formuláře, který se musej vyplňovat, když na majetku parku vzniknou nějaký škody nebo dojde k vandalizmu. Je třeba odklízet odpadly, udržovat pořádek kolem ubikací a samozřejmě mejt v jednom kuse převlíkárny. Dobrej správce si vždycky nějakou práci najde.

— Já myslim, že vopravdická makačka je to nejlepší. Den pak aspoň rychlejc uběhne, zalhal jsem.

— Přesně tak. Připouštim, že občas, když je blbý počasí, může nastat problém s nudou. Seš čtenář, Briane?

— Sem. A dokonce vášnivej.

— To je dobře, Briane. Čtenář neví, co je nuda. Jakej druh literatury čteš?

— Hlavně životopisy.

— Skvělý. Některý lidi si ládujou do hlavy různý politický a sociální teorie. To je může akorát votrávit a znepokojovat, zauvažoval. — Ale to je teď vedlejší. Připouštím, že by to tu mohlo bejt lepší. Máme málo finančních prostředků. A my si nemůžem dovolit nahradit starý dodávky novejma a dát sem nový komunikační vybavení. Tohle mám samozřejmé za zlý pánům z vodboru rekreačního ruchu. Dotace pro spolky černejch leseb s dětičkama, který inscenujou experimentální divadelní projekty — na to prachy jsou.

— Naprosto souhlasím, pane Garlande. Takové zneužívání peněz daňových poplatníků je zločin.

Vzpomínam si, jak na mě pan Garland zadumaně a uznale kývl. Zdálo se, jako by říkal: Právě před sebou vidím vzorového správce. Na to ten blb přesně vypadal.

Před tím, než dorazila hlídka, jsem si dával krátkou sprchu. Když jsem zaslechl zvuky auta, ještě jsem nebyl úplně suchý ani oblečený. Je tu auto motorizované hlídky. Její posádka nosí uniformy. Ti hajzlové jsou na stejné úrovni jako ostatní správci, akorát jsou motorizovaní. Podle popisu práce by měli spravovat některé menší části areálu, kam se ostatní správci nedostanou. Neoficiálně však ale mají úplně jinou funkci. Jejich náplň práce je špiclovat nás, tedy ty, o kterých se podle obrácené definice předpokládá, že jsou v areálu strážci. Kontrolují, jestli jsme všichni na pracovištích, na svých oficiálně stanovených místech, a ne v nějakých putykách. Minulý týden v Gilmertonu načapali jednoho kluka, Peta Wallse, který měl být na svým pracovišti. Šukal právě v boudě s nějakou školačkou. Zkrouhli mu plat a chystali vyšetřování. Výkonná rada dobře věděla, jak na to. Dala hlídkám oficiální povolení dělat to, co ostatní správci dělají neoficiálně — nebýt na svých místech a dostávat za to prachy.

V okamžiku, kdy mobilní správce Alec Boyle vystupoval z auta, jsem rychle vysypal pár marjánkových vajglů z popelníku do koše. Boyle měl čepici staženou dolů a na očích měl zrcadlovky. Rukávy košile měl vyhrnuté. Když stál na světlech, obvykle míval ve zvyku vyklánět se z okénka a v hubě mu nikdy nechyběla žvýkačka. Jediné, co mu ještě chybělo, byl brooklynský přízvuk To, jaké blbosti se tomu hovadu musely honit hlavou, si asi málokdo dokáže představit. Ubožák. O pár palců a o pár mozkových buněk méně, než policajt mívá. Jak jenom byl hnusnej.

— Tak co je z těma zasranejma sprchama, do piče? zeptal se.

— Ani mně ty hovada nepřipomínej, Aleku. Strávil sem s nima celej den. Jako pilot, kterýmu zdržujou odlet, chápeš? Teď sem to zprovoznil, ale pro ty čutálisty ta voda ve sprše nebyla dost horká. Tak si ji nakonec nedali.

— To sem slyšel. Právě sem měl na vlně Žraloka. Byl nasranej.

Žralok. Vedoucí odborů areálu, Bert Rutherford. Dneska je tady. Tohle jsem teda opravdu potřeboval. — Dobrý, musíme tam poslat opraváře.

— Ten už tam byl, do piče, ale vůbec nic posranýho tam nenašel.

— Proč se to musí vždycky stát zrovna mně, když mám službu? Takhle jsem si vždycky se sebelítostí těm klukům stěžoval. — Asi sem ňák prokletej.

Strážce Boyle na mě energicky kývnul. Pak se mu ksicht zkroutil padoušským šklebem. — Ten tvůj kámoš, Pete Walls, je to snad tvuj kámoš, do piče?

Doopravdy jsem nevěděl, jestli je Wallsy můj kámoš. Párkrát jsme spolu trochu dělali u golfu a něco vydělali. Ale myslím, že je to nejlepší kámoš, jakého můžu mít — aspoň tady v parku. Tady v parku je jediné místo, kde se dají vybouchat slušné šlupky, a to je právě u golfu. Každý by tam chtěl dělat.

— Jo, slyšel sem, že Wallsyho načapali s gatěma dole, přikývl jsem.

— A s pěknou lasičkou pod sebou, Boyleův ksicht se protáhl, až byly vidět ostře řezané rysy v tom jeho jalovém výrazu. Ten kretén si ani nevšiml, že mu po skle brýlí stéká mastná kapka, pak to zpozoroval, zastavil se a jeho sebevědomí na moment povadlo.

Ušetřil jsem ho rozpaků. — Slyšel sem, že ta houska měla šestnáct, ta jeho přítelkyně. Že byli zasnoubený a tak. Přišla za nim s ňákejma sváčama a pak se jim to trošku vymklo z rukou.

— To už sem slyšel. Mně je to u prdele. Z toho bude vyhazov. Jasný kopačky, do piče.

Tim jsem si nebyl tak jistý. — Hele, vsaď búra, že se z toho vylíže.

Měl jsem ten pocit. Disciplinární rada byla dost asexuální organizace. Když začne pára zvedat pokličku, sundají nádobu z ohně. Byla to potenciální Pandořina skříňka, kterou se jim nechtělo otevírat. Ale Cha Mclntosh z odborů to vždy viděl i z jiné stránky. Pomyslel jsem si, že tady bude nějaká naděje, že z toho Wallsy vypluje bez úhony. A búr se šikne.

— Di s tim, ušklíbl se Boyle.

— Neblbni, pojď do toho. Vsadim jednoho modráka.

— Tak platí, řekl Boyle. Když jsem mu potřásal jeho umaštěnou prackou, nasadil spiklenecký výraz, a i když jsme byli liduprázdném pavilónu v pustém parku, spustil šeptem — Dávej si bacha na Žraloka, do piče. Myslim, že tě má v merku. Myslí, že seš feťák. Tuhle mi řiká: Co ten mladej v Inverleithu? A já na to: Dobrej. Myslim, že je to dobrej kluk A on zas: Já z něj mám pocit, že je to vopruzák.

Nasadil jsem upřímný výraz, — Díky, Aleku. Přitom jsem uznale pokýval hlavou.

Kretén jeden vypatlanej. Žralok na mě možná zaostřil, možná ne. Já na to seru. Tihleti motorizovaní šmejdi si hrají tu svou hru, že tě staví do pozice špatného a sami se pak snaží předvádět v tom lepším světle. Mají stejně nudný džob jako my. Musejí vymýšlet různé intriky, aby byli zajímaví.

Pak zmizel. Pneumatiky jeho auta zahvízdaly po štěrku před pavilónem. Zašel jsem do místního výčepu a dal si vodku a partičku kulečníku s jedním maníkem s nervovým tikem. Pak, když jsem se vrátil, trochu jsem si pohonil a přečetl další kapitolu z životopisu Petera Sutcliffea. Boyle se vrátil pro své klíče a mně skončila šichta. Odešel jsem z parku, ale když zmizel Boyle, tak jsem se znovu vrátil a zavřel se v pavilonu sám. Před tím, než jsem se vydal do města, připravil jsem si telku a spaní pro případ, že bych se v noci vrátil moc zlinkovaný a už bych to nemohl zvládnout. Pak jsem si uvědomil, že teď máme čtyři dny volna. V parku máš pět dní a pak dva dny volna a ty dva dny sou pokaždý jindy — mně se teď sejdou dva ty volný s dalšíma dvěma, takže mě čeká dlouhý víkend. To znamenalo, že tady ráno bude někdo jiný. Takže jsem všechno zase zandal. Bylo nepravděpodobné, že bych tu dnes v noci spal. O víkendech to obvykle zalomím u nějakého známého nebo doma u svého otce.

Vyrazil jsem do města a cítil se jako beze smyslů a traumatizovaný, jak obvykle bývám, když skončím v devět večer odpolední šichtu. Měl jsem pocit, že jsem mimo — všichni už se začali bavit, a tak jsem měl co dohánět. Šel jsem zjistit, zda bych u Veitchyho nedostal nějakej speed.

2

ODPOLEDNÍ TELKA

Můj otec právě popíjel čaj s Normou Culbertsonovou z hořejšího patra. Zatímco jsem si připravoval ke svačině Dundee steak, on si pokuřoval cigarety.

— Vždycky si vyberou nějaký takovýhle místo, Normo. Jako by právě tahle oblast neměla dost svejch problémů.

— Jasně, Jeffe. Je to velká hanba. Kdyby to postavili v Barntonu nebo tam někde. Předpokládá se, že na radnici budou podporovat normální pracující lidi, potřásla Norma s hořkostí hlavou. Ve svém nahoru vyčesaném účesu a s velkými kruhovými náušnicemi vypadala docela sexy.

— O co jde? zeptal jsem se.

Otec si odfrkl. — Plánujou tu otevřít centrum pro feťáky. Výměna stříkaček, recepty a tak. Je to pokaždý to samý. Pro ztracený existence udělaj první poslední, ale o nájemníky, co každej tejden pravidelně jak hodinky vzorně platěj nájemný, se nikdo nezajímá.

Norma Culbertsonová souhlasně přikývla.

— Jo, tak to holt chodí. Jen co je pravda, tati, usmál jsem se.

Všiml jsem si, že spolu připravují nějakou petici. Hlupáci. Čeho si myslí, že tím dosáhnou? Opustil jsem kuchyni a začal poslouchat za dveřmi.

— Neni to tim, že bych byla moc tvrdá, Jeffe, řekla Norma, — timhle vůbec ne. Já vim, že ti lidi potřebujou pomoct. Ale je to proto, že mám malou ubohou Karen a taky sama sebe. Pomyšlení na ty jehly, co se budou válet všude tady kolem…

— Jasně, Normo, nemá cenu o tom mluvit. Dobrý, budem s nima bojovat na rovinu, jak tomu řikaj.

Trouba nabubřelej.

— Ty víš, Jeffe, jak tě obdivuju. Vychovals dva syny, který jsou jako ty. Vim, žes to neměl lehký. Nebyla to určitě procházka růžovým sadem. Málokdo se s klukama dokáže takhle snadno domluvit.

— Ále, nebylo to zas tak zlý. Aspoň maj tolik rozumu, že se nezapletou do těch průšvihů s drogama. Akorát s Brianem je potíž. Nikdy nevíš, kde je nebo kam se chystá jít. Ale koneckonců aspoň teď pracuje, má sezónní práci, sice ve sportovním areálu, ale aspoň něco. Víš, mám z něj pocit, že neví, jak naložit se svým životem. To je vono. Někdy to vypadá, jako by žil na jiný planetě a my všichni ostatní jsme pro něj byli jenom vzduch. No poslechni si, co tuhle provedl za drzost. To sem ho jednou neviděl ani jsem o něm neslyšel několik tejdnů a on se pak vrátí a přitáhne si s sebou takovou sýkorku. Hned si ji vzal nahoru. Pak sešli zas dolů a začali vařit velký jídlo. Vzal sem si ho stranou a řikám mu: Hele, tohleto neni hodinovej hotel. On mi nato dává nějaký prachy za to jídlo. Já zas: Vo tohle mi nejde, Briane. Chci, abys tohle místo trochu respektoval. Asi je naštvanej, že mu holka odešla studovat do Londýna, a dává to najevo takovýmhle švihlým způsobem. Zato Derek, to je jiná kapitola…

Tak, a teď to vypadá, že jsem pro tátu něco jako pijavka. Je sice pravda, že když člověk poslouchá tímto způsobem, nikdy se o sobě nic dobrého nedozví, ale na druhou stranu je vždycky dobré vědět, na čem jste.

Sedl jsem si ve svém pokoji a pustil si telku. Dobře, chcete-li to přesně, tak Derekovu telku, kterou si ten ubožák pořídil. Zaslechl jsem, jak na mě ze shora starej volá: — My teď budem nahoře u Normy. Musíme vyřešit pár věcí vohledně tý komise, říká s příměsí neklidu a tajemna.

To se hodí. Zapaluji svíčku. Pak si chystám ná řadíčko a jdu si uvařit jednu šlehu. Matroš vypadá skvěle, akorát je ho trošičku víc. Bůh požehnej Raymiemu Airliemu! Bůh požehnej Johnnymu Swanovi. Nejsem žádná heroinová palice, to opravdu ne, po posvícení obvykle přijde půst. Nejlepší je chytit příležitost za pačesy.

Porozhlédnu se po nějakém stahovadle, ale nacházím akorát nepoužitelný vytahaný pásek z hadí kůže. Ten odhazuji pryč a použiji tedy šňůru od Derekovy stolní lampičky. Omotávám si ji kolem bicepsu a pumpuji, dokud se neobjeví temná naběhlá žíla. Pak do ní nechám proniknout jehlu a před tím, než vytlačím obsah stříkačky dovnitř, ještě vysaji pár kapek krve ze žíly. A je to.

Do hajzlu!

Nemůžu sakra dejchat!

Proboha, co se to děje?

Vstanu a pokouším se dostat na záchod, ale tak daleko se nemůžu dostat. Rozhodnu se své útroby vyprázdnit do starého časopisu. Opírám se o zeď a lapu po dechu, pak otevírám okno a čerstvý odpad vyhodím do dvora.

Lehám si na postel. Je to už lepší. Na obrazovce se odehrává děj nějakého bubblegumového seriálu, ve kterém vystupuje jedna pěkná žena. Najednou se proměňuje ve scvrklou starou čarodějnici. Ale to už není na obrazovce, to se odehrává u mě v pokoji. Pak se to všechno zase změní a já tu teď jsem ve společnosti chlapce Stuarta Meldruma, který, když jsme byli ještě děti, sklouzl ze střechy továrny v Leithu. To bylo před tím, než jsme se sem přistěhovali. Byla to střecha se stupňovitým sklonem z vlnitého plechu. Stu ztratil rovnováhu, upadl a začal se smýkat dolů. Nejhorší na tom bylo to, že střecha byla pospojována dvojitými nýty, které z ní trčely a které ze Stua rvaly kusy těla.

Teď jsem zase s ním. Jeho tvář je rozpáraná a z jeho zakrváceného těla jsou vyrvány kusy masa. Má balónek, takový malý žlutý, a drží jej v podpaží. — Zahrajem si na fantóma, Bri? zeptal se mě.

To se mi zdálo v pohodě. Na fantóma. Naproti tovární zdi. Blízko té zdi vstal z mrtvých a přímo proti ní nakopl vší silou míček. Ten se v ostrém úhlu odrazil a začal se kutálet. Začal jsem před ním prchat, ale zdálo se, že nabírá rychlost. Pokouším se vystřihnout před ním kličku, nemůžu ovšem udělat ani krok. Všechno, co vidím, je ten balón skákající dolů po ulici, jako by byl hnán větrem. V tom okamžiku už připomíná spíš vzduchoplavecký balón a v tu ránu všechno kolem utichne. Naproti mně stojí moje máma v kytkovaných šatech a drží ten míč. Vypadá mladá a krásná, jako když jsem ji viděl naposled, v době, kdy jsem ještě chodil na základku. Jsem zrovna tak velký jako ona, stejně tak jako jsem teď, ale ona mě v tu chvíli bere za ruku a odvádí mě nahoru tou prudce stoupající ulicí, typicky předměstskou, plnou honosných domů. Pak se jí ptám — mami, pročs nás opustila?

— Protože jsem udělala chybu, synku. Vy jste byli chyba. Nikdy jsem nechtěla, aby se to stalo. Ty, tvůj

otec a ty místa, ve kterejch jsme žili. Tebe i Dereka mám ráda, ale potřebuju svůj vlastní život. Ty ses nikdy neměl přihodit. Nikdy jsem nechtěla dát život vopruzákovi.

Najednou vidím Aleka Boylea a Žraloka, oblečené v bílých košilích. Moudře pokyvují hlavami. Pak si uvědomuji, že zas zírám na obrazovku a je to zase všechno oukej, jsem zpátky v tom přiblblém televizním seriálu, ne v tom svém vlastním.

Pak mě začínají brát ošklivé křeče, a proto zalezu pod peřinu a pokouším se je přespat. Když přichází můj tatík, tvrdím mu, že jsem někde chytil chřipku a zůstanu tři dny v posteli, než se zase vrátím do areálu.

3

PŘÍTEL V DROZE

Od té doby jsem se heráku už nikdy nedotknul. To je akorát jízda ztroskotanců. Každý pako, který mi řikalo, že to má pod kontrolou, je buďto mrtvý, umírá, anebo vede život, jakej nestojí za žití. Jak blbej jsem jenom byl. V areálu jsem nevytahoval paty ze svýho kumbálu. Promarnil jsem spoustu víkendů. Teď je moje droga speed, rychlá a účinná. Speed a éčko. Do prdele s herákem.

Nadchází nudná odpolední šichta. Kniha o Sutcliffeovi byla fajn. Dobrý čtení. Pravda je zajímavější než fikce. Sutcliffe byl hodně narušenej chlap. Sutcliffe byl hovado. Jak jenom praštěnej to byl maník. Některejm věcem zkrátka nelze porozumět a některý věci zase nemaj zdůvodnění z hlediska racionální analýzy. Začal jsem číst životopis Matky Terezy, ale nemoh jsem se do toho dostat. Nebylo to nic pro mě, zdálo se mi to moc zamotaný. Prosila Boha, aby jí řekl, co má dělat, a ona to tak potom dělala — no potom přece to, co dělala, stálo za hovno. Přesně stejné argumenty používá Sutcliffe. Je to úplně stejná sračka, lidi by si na bedra měli přece brát více osobní zodpovědnosti.

Tenhle park je depresivní. Je jako vězení. Ale to zase ne, není. Můžeš z něj vypadnout a zajít do příjemné a přívětivé hospůdky, ale znamená to riziko ztráty kreditu, když tě chytne mobilní stráž. Tady se platí za to, že jsi někde vidět; když tu jsi, dostaneš za to zaplaceno. Nic neděláš, jenom jsi. Tak sedím ve své místnůstce, od toho tu jsem.

Ozývá se zabouchání na dveře. Stráž to být nemůže, ti nikdy neklepou. Když otevřu dveře, stojí za nimi Raymie Airlie. Dívá se na mě šklebivým úsměvem, který se mu rýsuje ve tváři. — Degenerovaný roboti jsou už dávno mrtvý, železný zrezli a humanoidní vykrváceli.

Mluví mi z duše. Raymie je buďto kretén, nebo génius, ale mě to nezajímá natolik, abych se to pokoušel zjistit.

— Jak je, Raymie? Pojď dál.

Vchází dovnitř. Pak provádí inspekci převlékáren a sprch s takovou důkladností, že by se za ni nemuseli stydět ani ti nejhorlivější členové stráže areálu. Potom se vrací do mé místnůstky, zvedá ze stolku knížku o Matce Tereze, a než ji položí zpátky, zvedne obočí.

— Máš moc práce? ptá se.

— No… spíš ani ne. Teď ne.

— Dáme si?

— Ne, radši fakt ne… víš, přece jenom sem něco jako ve službě, ale… no, možná trošičku…

Pak uvařil trošku heráku a já si jeho nářadím nastřelil šlehu. Potom jsem začal horečně přemýšlet o plavání a o rybách. Jaké mají rozmezí svobody — dvě třetiny zemského povrchu.

Další věc, kterou jsem zjistil, byl fakt, že nade mnou stojí Žralok Raymie už odešel.

— Klíče, vyhrkl.

Podíval jsem se na něj zamlženýma očima. Cítil jsem se, jako by moje tělo bylo úzkou chodbou a Žralok stál ve dveřích na jejím druhém konci. Co má tohleto kurva znamenat? Klíče?

Klíče.

Klíče.

Matka Tereza a děti Kalkaty. Potrava světa.

Klíče.

Klíče k otevírání dveří — klíče k zamykání dveří.

Klíče.

Zní to skvěle. — Klíče.

— Máš je? Ty klíče? ptá se mě. — Poslouchej, synku, už je čas. Ty nejdeš domů?

Začal jsem klíče vyndávat z kapsy. Ne však svoji sadu, tu, co jsem si nechal udělat, ale tu jejich sadu klíčů. Nemám snad domov, kam bych se moh uchýlit?

Mámo, kde jsi?

— Tohle je můj domov, říkám mu.

— Žvaníš, kamaráde. Tys chlastal? Přiblíží se ke mně blíže, aby zkontroloval můj dech. Je zmatený, ale podívá se mi zpříma do očí. — Lítáš v tom jak papírovej drak, synku. Čim ses sjel? Tabáček šnupáček, co? Tak čim ses sjel?

Jsem na planetě Zemi. My všichni jsme. Všechen ten směšný potěr. Já, Žralok, Matka Tereza, Sutcliffe… podávám mu klíče.

— Ježišmarjá! Tys dokonce zapoměl mluvit, viď?

Ježíš Kristus. Další pozemšťan. Tohle je planeta

Země. Žralok a já — životní formy, které spolu sdílej ve vesmíru stejnou planetu. Oba dva lidé, zástupci dominantního druhu na planetě Zemi. Lidé vytvořili stavby a instituce, aby vládli našim životům na této planetě. Církve, národy, sdružení, strany a další takový svinstva. Jedna z těch staveb patří radě. Do jejích sfér, jmenovitě do sféry odpočinku a rekreace, patří také služby areálu. Člověk zvaný Žralok (humanoid, kterému se přisuzuje jméno jiného živočišného druhu díky jistým podobnostem ve zvycích a chování) a já jsme zapojeni do procesu ekonomické aktivity. Jsme svým skromným způsobem placeni za to, abychom udržovali strukturu lidské společnosti. Naše role jsou sice malé, ale jsou pevnou součástí tajemného a obdivuhodného celku.

— Máme svý role, který musíme hrát…

— Cože? Vo čem to meleš?

— Role, který musíme hrát při procesu údržby lidský společnosti…

— Ty meleš kraviny, synku, úplný kraviny. Čim ses tak sjel?

Žralok Má oceán, aby v něm mohl plavat, celý oceán. Dvě třetiny povrchu této planety. A navíc může plavat v různých hloubkách, takže má vlastně nekonečný počet možností. Nekonečný výběr možností v oceánu a on musí vystoupit na souš. Musí přijít na tohle maličké políčko na pevnině, které právě obývám já. Nemůžu se v blízkosti té nestvůry postavit.

Následuji ho a odcházím ze své místnosti, z tohoto areálu.

— Tak o tomhle se Garland teda doví! vykřikuje.

Tak ať, na-na-na-na-náá, zkurvypáni.

Ta Montparnaská věž je tak ubohá, doopravdy nízká a snobsky nazíraná. Ačkoliv je to nádherná stavba, stojí ve špatném městě, na špatném kontinentu. Je to příliš nová stavba, a protože stojí v Paříži, tak nikoho nezajímá. Louvre, Opera, Vítězný oblouk, Eiffelova věž, o takové šmejdy se lidé zajímají, to všechno jsou pro ně vzory krásy. Nikdo se nestará o Montparnaskou věž. Mimo jiné je z její vyhlídkové plošiny výhled na celou Paříž.

Tak si tu tak sedíme, my dva, v restauraci na vrcholu věže. Je to odporná, předražená restaurace s okázalou výzdobou a mizerným výběrem jídel. Ale my jsme tu šťastní, protože jsme spolu. Z vnitřku vyhlídkové plošiny máme jenom malý výhled, protože velké prosklené rámy jsou polepené a špinavé. Smetí, hnijící zbytky jídel a nedopalky cigaret jsou naházené za radiátory poblíž zábradlí, které obepíná plošinu. Nejzajímavější předměty na tomto podlaží jsou obrázky Montparnaské věže v různých etapách její výstavby, od základů po dokončení. Avšak jsou již vybledlé od slunce. Zanedlouho na nich už nebude možné nic poznat.

Já se však o všechnu tu špínu a hnus kolem nestarám, protože nejkrásnější je prostě být spolu. Na areál už nedokážu pomyslet. Jedinou realitou tu jsou texty a obrázky. Říkám jí, že když jsem pracoval v areálu, tak jsem o ní napsal báseň. Žádá mě, abych ji zarecitoval, ale já nejsem schopen, protože si ji už nepamatuji.

Pak se postaví a říká mi, že chce jít dolů pěšky. Tolik poschodí. Sestupuje ze schodů dolů, vychází z restaurace a míří k požárnímu schodišti. — Pojď, říká mi a mizí v temnotě. Pohlédnu do té temnoty, ale už ji nevidím, jenom slyším její hlas. — Pojď, křičí na mě.

— Já nechci, křičím jí v odpověď.

— Neboj se, říká mi.

Ale já se bojím. Ohlížím se zpátky na vyhlídkovou plošinu a její světla. Ona se mě pokouší odvést z tohoto světla do temnoty. Vím, že budu-li ji následovat, už nikdy nebudeme spolu. Ta tma tam dole, ta není obyčejná, nejsou to ani stíny temnot, je to děsivá, pustá a nejhlubší temnota. Rozhlížím se kolem sebe a pak zpátky k těm bílým a žlutým světlům. Tak jasně jako zní její hlas z hloubi temnot, znějí také hlasy ostatních, přímo tady. Hlasy, které nemají nic společného s ní, ale zato se mnou ano. Hlasy bez tváře, šílené.

Nastupuji do výtahu. Dveře se zavírají. Tisknu tlačítko do přízemí. Dvaačtyřicet pater dolů.

Výtah se ani nepohne. Pokouším se otevřít dveře, ale ty jsou jako přibité. Cítím strach. Nohy se mi lepí k podlaze, je to, jako by byla podlážka výtahu ze žvýkací gumy. Lepkavé mělčiny žvýkačkové hmoty pevně svírají podrážky mých bot. Dívám se dolů k podlaze výtahu. Začíná se přibližovat. Vypadá to, jako by celá podlaha žvýkačkové masy začínala bublat. Má chodidla v ní již mizí, nohy se do ní postupně noří. Propadám skrz dno výtahu, pomalu, pokrytý pevnou, průhlednou růžovou vrstvou, která je teď jediným poutem mezi mnou a mým smrtícím pádem na temné dno výtahové šachty.

Ačkoliv ještě nepraskla, stále se napíná. Když se podívám vzhůru, vidím sebe samotného, jak pomalu klesám z otvoru ve dně výtahové klece. Poschodí 41 40 39 38

Potom se pohyb začíná zrychlovat a kolem mě začínají svištět bíle napsaná označení poschodí: 37 36 35 34 33 32 31 30 29 28 27 26 25 24 23 22 21 20 (Opět zpomalení, žvýkačková hmota je stále dost pevná, kurvadíky.)

19 (Moje klec se právě zastavila, závěsné lano je nyní tenké jako struna a také tak napjaté.)

(Pak další pohyb, ještě zběsilejší) 18 17 16 15 14 13 12 11 10 9 8 7 6 5 4 3 ÓÓ, TO NEEEE!! 2 1 P S –1 –2 –3 –4 –5 –6 –7 –8 –9 CO TO MÁ KURVA ZNAMENAT? –10 –11 –12 –13 –14 –15 –16 –17 –18 –19 –20 –21 –22 –23

Stále kloužu dolů, držen vrstvou té žvýkačkové hmoty. Jsem teď v poschodích –82 –83 –84 –85 –86 –87 –88 a na –89 se mé nohy jemně dotýkají pevné země. Zdá se, jako bych přistál na střeše dalšího výtahu, tentokrát beze střechy. Zvedám ruce nad hlavu a ucítím napnuté žvýkačkové vlákno, které pod mým dotekem praská.

Mé tělo je pokryto tou růžovou vrstvou od hlavy k patě. Žvýkačka rozpouští můj oděv, až jej rozpustí úplně, ale mé kůži neublíží. Pokryje ji, vytvoří druhotnou vrstvu, pevnou a ochrannou. Musím asi vypadat jako nějaký manekýn. Jsem nahý, ale zároveň se necítím zranitelně. Cítím se mocný.

Ukazatel ve výtahu mi oznamuje, že podlaží minus 89 je to nejnižší. Více než dvě třetiny stavby jsou v podzemí. Musí být spíš míle než yardy nebo metry pod zemským povrchem.

Vystupuju z výtahové šachty. Zdá se, že dveře jsou pryč a já se právě nacházím v podlaží –89. Jsem stále ve vnitřku konstrukce nějaké budovy, třebaže její zdi vypadají, jako by se hýbaly a dýchaly. Přesto však stále připomínají mohutné základy stavby, jimiž ostatně také jsou. Vypadá to tu pustě a prázdně. Gigantické betonové pilíře podpírají bláznivou stavbu, která je jak lidským dílem, tak organizmem.

Najednou se objeví malá, jakoby lidská postavička s neohrabanou plazí hlavou, oděná do hnědého svrchníku, která sípe a tlačí cosi, co připomíná nákupní vozík naplněný nějakými krabičkami.

— Promiňte, vykřiknu, — kde to jsem?

— V nejnižším poschodí, do piče, vykřikne ta věc a vypadá stísněně.

— Kam se tudyma dostanu? ukazuji na nápis Východ, na nápis, ke kterému ta obluda míří.

— Ke stížnostem, usměje se na mě a její ještěrčí jazýček švihne ke straně tlamy. — Nějaký šmejdi mi naházeli mšice do ústředního topení, do piče. Chci je teď z něj jít vybrat. Hledáš tady dole nějakou ženskou?

— Ale ne… myslim, že ani ne. Vzpomněl jsem si na ni, kde asi je, jak hluboko v této budově.

Její ledové oči se do mě zabodávají. — Jestli chceš, můžu tě vošukat já. Vošukám tě jen tak Ty nepotřebuješ žádnou ženskou, vyštěkne a blíží se ke mně. Utíkám pryč…

BRRRRRRR!!! — Ty stvůro zasraná!

Vtom se rozezvučí klaksony a rozkřičí hlasy.

Jdu po Ferry Road, která vede do leithských doků, a kolem mě sviští rušný provoz. Předjede mě náklaďák a z jeho kabiny se vykloní řidič a hrozí pěstí. — Ty kreténe pitomej! Právě sem tě moh zabít! Pak otevře kabinu, seskočí dolů a míří si to ke mně. — Tak tě zabiju teď!

Utíkám pryč. Nevím, jestli do mě ten náklaďák vrazil, ale nechci, aby se to stalo teď. To je ze všeho nejvíc ponižující. Je to tak nedůstojné. Není nic horšího než hrubé násilí od někoho naprosto bezvýznamného. Násilí tohoto druhu je zrovna tak strašné jako pohlavní. Je v tom příliš mnoho id.

Cítím se hrozně, ale nemůžu domů. Nemůžu ani zpátky do parku. Procházím se trochu kolem a pokouším si srovnat věci v hlavě. Končím v kutlochu u Veitchyho. Minus 89. Ještě že jsem pryč z tamtoho místa. Ale teď se třesu a je mi mizerně. Poschodí –89 teď můžu buď opustit, nebo se do něj vrátit zpět.

— Sou tu ty námrdové?

— Ha ha ha, ty seš ale kus vola! Veitchy se usmívá a pouští mě dovnitř. — Vypadáš jak duch.

— To ne. Vypadám hůř: jako Raymie, Žralok, žena, ještěrka…, ale ne jako duch.

— Ha ha ha, ty seš ale pako, Briane, úplný pako. Dáš si pivo?

— Nemáš speed?

— Ne.

— Tak si dám u tebe hrnek čaje. S mlíkem, bez cukru. Byl tu Písař?

Tohle Veitchyho vždycky popíchne. — Nemluv mi pokaždý vo něm. Myslim, že dobře ví, jak si to tady u mě posral. Řeknu ti, Bri, já kámošovi pomůžu, ale von mi k tomu nedává příležitost. Nedává mi k tomu příležitost, to nekecám.

Sedám si na pohovku, koukám se na telku a nechávám Veitchyho plácat nesmysly o Písařovi. Posranej život. Dejte mi novej, prosím.

Následující den mi Ian Caldwell oznamuje, že jsem se probudil v jeho bytě na Inchmickery Court v Piltonu. Blok věžáků. Už si nevzpomínám. Jednoho dne se musím vrátit zpátky do Paříže, zpátky k Montparnaské věži. S ní. Ale ona odešla. Všechny ženy v mém životě odešly. Moje proklatá matka odešla.

Odpolední šichta bylo o dost rušnější, než bych si byl představoval.

4

ZLOČIN A TREST

Pan Garland měl ve tváři smutný výraz. Byl spíše zklamaný a dotčený než rozzlobený.

— Nejsmutnější je, Briane, řekl mi, že jsem tě pokládal za inteligentního a slušnýho mladýho muže. Myslel jsem, že budeš pracovitej a uvědomělej správce.

— Jo, asi jsem tak trochu způsobil zmatek…

— Byly to drogy, Briane? zeptal se prosebně.

— To ne, spíš takovej druh depresí, rozumíte?

U rozhovoru byl přítomný také Žralok. — Deprese? No to bych se z toho teda posral. Měl totálně vykouřenej mozek!

— Tak dost, pane Rutherforde! odsekl pan Garland. — Nechte Briana, ať mluví sám za sebe.

— To bylo tim, že jsem měl v sobě ty antidepresiva. Občas se mi stane, že si jich vemu víc, když zapomenu, že už sem je bral, a pak mám dvojitou dávku, chápete?

Pan Garland se podíval ustaraně. — Jak může mít takovej mladej muž, kterej má celej život před sebou, deprese?

Snadno. Když žije v nudném stereotypu pohromadě se svým otcem, který mu svými neustálými křížovými výpravami protidrogových přednášek sebere jakékoliv sebevědomí. Když neviděl svou mámu od osmi let. Když dostal košem od své holky. Tak takový mladý muž má celý svět na dlani… s každým se může utkat…

— Jsou to exogenní deprese, řikaj doktoři. Nerovnováha chemikálií. Přicházej bez varování.

Pan Garland soucitně potřásl hlavou. — Ale o tom ses v přijímacím rozhovoru nezmiňoval.

— Já vim a vomlouvám se za to. Měl sem pocit, že by to u Odboru rekreace Krajský rady změnilo vyhlídky na mý přijetí na místo správce areálu.

Žralokovi se zachvěla dolní čelist. Muž — odborář se zatvářil slavnostně a muž — strážce zůstal cynicky klidný. Pan Garland se nadechl a začal: — Dals nám pěkný sousto k přemejšlení, Briane. Došlo k vážnýmu porušení kázně. Kdybys byl teď tak laskavej a nechal nás pár minut o samotě.

Vyšel jsem z místnosti na chodbu. Chvilku jsem tam postával a pak mě pan Garland zavolal zpátky.

— Rozhodli sme se, že tě po zbytek týdne postavíme mimo službu a pak se rozhodneme.

— Děkuju, řekl jsem a myslel jsem to vážně.

Ten večer jsem se šel se svým kamarádem Pathem napít. Přemýšlel jsem o své situaci. Odjedu do Londýna.

Šel jsem domů za svým otcem a nesl jsem si přenosnou telku, kterou jsem měl v areálu. V mojí posteli se rozvaloval Deek. Co ten zmrd dělá v mý posteli?

Když jsem šel k němu, abych s ním zatřásl, objevil se ve dveřích on sám. Tak, buďto jsou tu dva Deekové, nebo to v mé posteli není Deek. V rámci mých momentálních duševních možností mi připadaly obě varianty rovnocenné.

— Co to má znamenat? zeptal jsem se Deeka, který stál mezi dveřmi, a ukazoval jsem na domnělého Deeka v posteli.

— To je Ronnie. Hledal tě tady. Je totálně našrot. Nechal sem ho tady, aby ho starej neviděl. Víš, jakej je jeho vztah k drogám.

— Jo, tak dík. Ten budižkničemu Ronnie. Musím tady toho kreténa nechat, aby se z toho vyspal.

Ronnie tam ležel celé hodiny. Nešlo s ním pohnout. Když už jsem chtěl jít také do postele, překulil jsem ho na podlahu a hodil přes něj deku.

Ráno jsem se začal balit do Londýna. Když jsem byl hotov, Ronnie se zrovna probral.

— Tak jak bylo včera, Rone? zeptal jsem se ho.

— Stálo to za hovno, řekl a ukázal si na hlavu.

Těšil jsem se do Londýna.

5

VĚCI BEROU SPÁD

Mám ještě pořád tu noc, než jsem se probudil, nebo je ještě ta noc před tím, nebo jak to teda vůbec je, ale kdo by se o to staral, vždyť Simmy už odpálil kouli, objednal Guinesse a jedno hořké a starej Harry říká: Hraje zas ten zasranej vožralej Skoťák a Simmy toho protivného starocha bere pod křídlo a odvádí ho k baru, přitom mi Vi říká, v jakém jsem byl minulý večer divném stavu, a jeho rozmrzelá tvarohovitá tvář se opírá o jeho bílou kyprou paži a já nenávidím tu Simmyho automatickou, arogantní a útočnou namyšlenost, se kterou se chytil toho, že jsem si chtěl zahrát kulečník, jako by to byla součást přirozeného běhu věcí…

Ach, ty svině, ty…

Do hajzlu… Pomyslel jsem si, že se to všechno vrátilo nazpátek, všechno to podlézání. Nevím, jestli mám plivat, polykat nebo žvýkat, zatímco Simmy rozdělává balíček a sleduje napětí, pot a tíseň v mé tváři a vysvětluje mi svoji filozofii:

— Impulz. Impulz, siláku, o to tu běží. IMPULZ. Musíme nasednout na naši vlnu a nechat se nýst proudem, co to dá. Impulz. Když to pracuje pro tebe, nesmíš si toho nevšímat.

Simmy v tom svém bytě právě mluví s Cliffem. Cliff čte The Independent. Tímto způsobem spolu vždycky mluví, používají výrazy ze sportovních rubrik.

Posílám strk přímo do levé krajní jamky. Pěkný úder. Špice Simmyho tága uznale klepla o lino. — Pěknej kousek, mistře, říká Simmy.

— To je speedem, ty moje prdelko, tim speedem, co už čtyři dny šňupem, a hele, až to tu utnu, až si konečně vorazim, pak vám řeknu: do hajan, hoši, už jedem čtyři dny, a možná už tejdny, měsíce, celý zasraný měsíce.

— Simmy na to: — Tak já ti řeknu co, siláku, ty a já se příští tejden zdejchnem někam zapařit. Busem číslo 207 přímo na Uxbridge Road. Žádný vystupování na Ealing Broadway ani přejíždění na Bush! Přímo na západ! Kluby a ženský. Žádnej kompromis. Žádný ulejvání.

Pak začal pískat Derry’s Walls.

Ten šupák mi přerušil soustředění a já podělal jasný úder do středové kapsy. Příliš jsem se snažil nastavit to vhodně ke žluté kouli.

To je on, ten zmrd, co pokaždý mele o tom, jak vypadneme někam na západní konec Londýna. To je on, co nás krmí žvásty o Ealingu nebo o Bushi, přičemž nám kompletně zamlží mozky. Tohle mu zkrátka vyhovuje: je to tlustej, odpudivej, zbytečnej, nabubřele ultraprotestantsky bigotní zkurvysyn s prťavým ošuntělým ocasem a ksichtem poznamenaným čínskou tuší, zjizvenou kůží, krví naběhlejma žilama a má takový kudrnatý vlasy, takovovou spoušť, že to úplně vypadá, jako by mu je transplantovali od nějakýho puberťáka, a taky má takovou obrovitou prdel, totálně posírací. Veškerá jeho naděje, že by potkal nějakou ženskou, která by nevypadala tak, jako že může žrát rajčata skrz tenisovou raketu, byla téměř nulová. Jak jen byl odpornej. Problém je v tom, že se mi staví do cesty, když se pokouším najít si někoho k sobě přiměřeného, že má byt, který vypadá jako bahniště. Všude se povalují obaly od rybiček a chipsů, kartóny od prášků, špinavé nádobí se vrší ve všech koutech, a co se týče jeho pokoje, musel by sis na to vzít Krokita (Davy Crockett — amrický hraničář z poč. 18. stol., který se proslavil na mexicko-texaských hranicích jako „Král hranic“, všechno vždy dokázal zařídit. — pozn. překl.), aby sis tu ustlal. Pak je tu taky ten zmrd Cliff se svejma smradlavejma fuskama, kterej má pelech v předsíni oddělený od pokoje a přesto zvládne zasmrdět celej byt. Dokonce tu byly i sýkorky, který jsem znal odnaproti z ulice, Nazneem, Paula a Angela, a který sem už kvůli tomu smradu nechoděj, kdo by se sem taky ještě někdy chtěl vracet? Byl jsem to akorát já, kdo se s nima kamarádil a začínal konverzaci: — Mám narozky ve stejnej den jako Ian Curtis, Linda Ronstadt a Trevor Horn, znáš Trevora Horna? Písničku Video Killed The Radio Star? nebo Living In The Plastic Age? Velkej popáčskej producent osumdesátejch let. Jak může někdo selhat při takovýmhle stylu konverzace? Ale mně se to povedlo, kvůli mýmu vztahu k těm zmrdům. Teď už nechtějí, abych k nim chodil, ale to mě jenom povzbuzuje k dalším návštěvám, a tak se stávám na obtíž. Ale já tam jít musím, abych se od toho místa dokázal konečně odpoutat, protože zápach ze sracího tácu jejich kočky je neuvěřitelnej; přetéká hovínky a močí. Není to chyba toho zvířete, i když se ten bastard vychčije, kam se mu zachce. Simmy by to tak neměl nechávat. Kočka mu rozdrápala tapety, záclony i pohovku na cáry, ale on tvrdí, že jsou kočky čistotný stvoření a udržujou prostředí bez myší… Bude lepší odejít k otci, zajít za těma zaměstnavatelema z parku, který mě ani nevyhodili — aspoň sem měl práci…

— Tak co je, siláku, ty chrápeš…

Dávám dva šťouchy. Dnes v noci odejdu pryč, půjdu navštívit Nazneem a řeknu jí, že ji miluju. Ale ne. To by byla lež. Chci s ní mít jenom sex. Už dost těchto cynických her, kvůli kterým je ona pryč, pryč, pryč, pryč a nikdy už nenapsala, ačkoliv když jsem ji naposledy viděl, říkala, že je naděje, že bysme v tom mohli pokračovat odtamtud, kde jsme předtím skončili, a že si už sama vyřešila pár věcí a že je to už taky pěkných pár měsíců a teď že je tady, tady v Londýně a já věřím tomu, že to je právě ten důvod, proč jsem tu taky, jako by bylo možné někoho jenom tak náhodou v Londýně potkat, když nakupuješ na Oxford Street. Snad bych ji mohl zastihnout v nějakém klubu, v Ministry of Sound nebo v nějakém podobném, ale já v Londýně po obchodech nechodím, tedy po obchodech v centru Londýna, nechodím do klubů, leda do hospod nebo do nočních barů plných alkoholiků, o kterých Simmy mluví jako o soli země, ale jsou to poražení, zdrcení lidé, kteří nemají co říci, nemají žádné představy, nic… Du na černou, zlomyslně se hihňá starej Harry a jeden mladý Skot z Greenfordu pronáší: — Poslouchej, čoveče, dej do hajzlu tu oranžovou, a pak on a Simmy zabřednou do světských, nudných rozepří o fotbalu a náboženské rivalitě, které přejdou do naprosto ubohých vtipů a čeká se, že se poserem smíchy a jedině ta černá mi brání v tom, abych toho lopatu ponížil.

Ten mě nechá v klidu provést strk.

— Promiň, siláku, ale na řadě sem já. Tys teď neměl hrát. Starej Harry moudře přikyvuje. Kolo je uzavřeno ještě před tím, než stihnu začít protestovat. Simmy se tady v greenfordském Red Lionu nikdy nemýlí, jak já to tu nenávidím. Všichni se přiklonili k tomu strejcovitému povídavému Glasgowanovi a k místním pravidlům hry. Že je to ale kus hada!

— Je to tvrdý, siláku, štěstí ti ráčilo nasrat, směje se. Přitom rozhazuje rukama a teatrálně mnou cloumá.

— Morální vítězství, říká druhý Skot, — zafixlovaný zednářským sudím. To seš v hajzlu.

— Dobrý, no, říkám, — já du. Řekl jsem, jdu k Lady Margaret za Cliffem. Těžko se mi skrývá rozmrzelost. Do prdele s Cliffem, Nazneem, tu chcividět, tu holku, která má narozky ve stejný den jako Barbara Dickson, Meat Loaf a Alvin Stardust.

— Tyhle drsňáci z východního pobřeží. Pár dnů chlastu a už sou v prdeli. Prd vydržej, směje se Simmy. — Běž se vyspat, siláku.

Opouštím jejich vítězné pole, pole budoucích obětí rakoviny plic, cirhózy jater, zadušení vlastními zvratky po požití nadměrného množství alkoholu, bolestí v kříži a svrabem, který je tady v greenfordském Red Lionu v Middlesexu doma.

Vracím se domů do Simmyho bytu a pokouším se trochu číst, ale hučí mi v makovici a nemůžu se soustředit, dokonce ani na příběh Marilyn Monroe.

Když se pak odhodlám jít navštívit Nazneem a dám jí svůj návrh, jsem odpálkován. — Já nechci mít sex s takovejma, jako seš ty, říká. — Mám tě ráda jako kamaráda, ale to je všechno. Trochu se pousměje a podá mi jointa. Nazneemin pokoj je čistý, v pastelových barvách, plný květin a velmi ženský. Tady bych zůstal navěky.

Potáhnu si z jointa. — Tak dobře, a co kdybysme si prohodili pokoje? Já bych zůstal tady a ty bys šla do mýho pokoje, naproti, tam jak bydlej Simmy a Cliff.

Jak se zdálo, druhý návrh se setkal ještě s menším, jestliže vůbec s nějakým, ohlasem než ten první.

— Ne, tohle by se mi teda nelíbilo, usmívá se. Pak se na mě bodavě zahledí a pokračuje, — ty se sebou asi nejseš moc spokojenej, viď?

Při těch slovech mě bodlo u srdce. Vždycky jsem si myslel, že jsem. Ačkoliv, možná že ne. — Já nevim. A kdo je?

— Já sem, řekla. — Mám ráda svý kámoše, svou práci, místo, kde bydlím, a lidi, se kterejma žiju.

— Ale ne, to musíš bejt zamilovaná, abys byla šťastná. Já zamilovanej nejsem, říkám jí.

— Nevim, jesdi je to pravda, říká. — A pak, ty seš tak trochu vo…

NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NEEEEEEEEEEE

Můj mozek mi nedobrovlně vydával do uší hlasité ozvěny a řinčivé zvuky těch slov, která jí vyklouzla z úst.

— Promiň, ale tak trochu co? ptám se.

— Votrava. Myslíš si, že znáš odpověď na všechny otázky.

Votrava. Vznešený název pro vopruzáka.

Povídali jsme si celé odpoledne, a pak jdeme ještě s několika jejími přáteli do Ministry of Sound. Je to krásný večer, silné vibrace, krásné zvuky, dobrá extáze a bezva lidé. Druhý den posedáváme a odpočíváme. Modlím se za to, aby měl Simmy vážnou autonehodu. V pokročilém stádiu nedělní noci se rozhoduji, vykračuji přes ulici.

— Kdes byl, silnej? Naše společnost ti už nevoní, co? Tady už nic nevyšmejdíš, ty děvko prodejná, to ti řikám rovnou.

Dostal jsem od ní během pár hodin daleko víc, než od něj za dva měsíce. V okamžiku, kdy máš pocit, že se ti zhroutil svět, objeví se někdo jako Nazneem a přivede tě na myšlenky, že ten svět vlastně není veskrze až tak zlý. A co takový Simmy, čím je to dáno, že dýchám ten stejně žluklý vzduch jako ten čůrák?

Byl nejvyšší čas vydat se na cestu. V pondělí jsem si koupil jízdenku na autobus do Edinburghu. V úterý jsem odjel. Bylo to blízko Vánoc. Vrátím se asi až po Novém roce. Asi.

6

VÁNOCE SE SLEPEJŠEM

Naše antipatie vůči Slepejšovi pozvolna narůstala odnepaměti, ale ostře se vyhrotila toho dne, co jsme porušili tabu mluvení na ono téma. To tabu bylo opravdu veliké. Očekává se, že se dokážete vžít do pocitů někoho s tak strašným postižením. Osud je k některým lidem krutý, a od vás, lidských bytostí, se očekává pochopení. Svévole přírody, jež takové postižení vyvolala, je ohromující, a asi by měl zvítězit postoj: ‚je to Boží záměr‘.

Tento postoj je však také založený na pokrytectví a strachu. Pokrytectví, protože lidi, kteří vidí, se pak zdají benevolentními — a dokonce dělají velkou věc z toho, že s lidmi jako Slepejš zacházejí stejně jako s ostatními. K tomu strachu: kromě primitivní obavy, že nás zasáhne rána Všemohoucího, když nebudeme dobří, je tu ještě sofistikovanější; způsobuje, že spoluvytváříme pravidla toho, jak se má zacházet s postiženými, a jestliže nás někdy v budoucnu potká podobný osud, bude s námi tedy také zacházeno slušně.

Být slepcem samo o sobě neznamená být dobrým člověkem. Můžete být právě takoví ztroskotanci, jako jakýkoliv jiný vidoucí člověk Nebo dokonce horší. Jako Slepejš.

Pili jsme právě u Sandy Bell čtvré pivo, když padlo to tabu. Drbali jsme známé a Roxy nabral dech a upřel na mě skrz stříbrné obroučky svých brýlí zrak. — Tak já ti teda řeknu, že jednoho vopruza už ňák nedokážu vydejchat: Je to ten zmrd, kterej právě kalí U Pavouka. No řekni, neni to fakt vopruz?

Nervózně jsem zamrmlal do svého piva. Trochu mě zamrazilo, ale pak jsem pocítil obrovskou úlevu. Slepejš. — Ten vopruz mi taky leží v žaludku, souhlasil jsem.

Den na to jsme se sešli já, Roxy a Path u Sidneyho doma, abysme si trochu zakouřili trávu. Venku byla příšerná noc. Zledovatělé cesty, ledový a silný vichr, který páchal spustu škod, a příležitostné sněhové vánice. Noc, kdy je lepší zůstat doma, ale protože byl pátek, tak to zkrátka nebylo možné. Když jsme byli hotovi, připravili jsme se a vypotáceli se po Morrison Street do hospody.

— Zasranej Starej Bertie, řekl Path, když jsme se kymáceli vánicí, třásli se zimou a sklepávali si sníh z šatů a bot.

— Jo, fakt vopruz, vole, přitakal Sidney.

Velkej Ally Moncrief byl na baru a luštil křížovku v Evenings News. Namířil jsem si to k němu, ale pak jsem zpoza něj zahlédl Slepejše, jak typicky křiví hubu. Zastavil jsem se a zaslechl Slepejšovo vysoké, roztřesené zaskřehotání:

— PÓZÓÓRR! SAMOTNÝ SRDCE MIDLOTHIJSKÝHO FOTBALOVÝHO KLUBU PLC, JAK JE OFICIÁLNĚ ZVÁN V OBCHODNÍM REJSTŘÍKU!

Bobby se zpoza barového pultu na Slepejše podíval tak, jakoby mu chtěl jednu natankovat do zubů. Velkej Moncrief se tolerantně usmál, a pak si všimnul nás: — Čau volové! Co vy tady?

Tak jsme se připojili ke společnosti Allyho Moncriefa a toho pičuse Slepejše, který se nechal tím ramenatým bastardem sponzorovat.

Slepejšovy pedantské nehoráznosti jsme museli trpět skoro celý večer. Sidney a Path se tím nenechali vyrušit, protože byli totálně zhulení, ale ve mně a v Roxym už po nedávném večeru v Sandy Bell začínal překypovat tlak nenávisti a hnusu vůči tomu šmejdovi. A právě to ten šmejd ještě čím dál tím víc aktivoval.

Na lámání chleba došlo v okamžiku, kdy Path a Velkej Moncrief probírali některé hudební programy sedmdesátých let, které byly nedávno vysílány v televizi.

— Stejně byl nejklasičtější ten klip Roxy Music z Whistle Test.

Následovalo několik souhlasných přikývnutí, ale já jsem si pomyslel: — jasně, to se od Roxyho dá čekat, je do Roxy prostě blázen.

— OPRRAVA! vyštěkl Slepejš. — THE OLD GREY WHISTLE TEST, ABYSME BYLI PŘESNÝ, kynul pedantsky ukazovákem ve vzduchu.

Nato jsme se s Roxym od skupinky oddělili a vymluvili se, že si potřebujeme promluvit s Keithem Falconerem, který seděl na druhém konci baru. Přisedli jsme si k němu a asi tak hodinku s ním žvanili. Když odešel, tak jsme se raději dali do řeči se dvěmi kluky, které jsme ani neznali, než abychom se vrátili k ostatním.

Za chvíli na nás mával Path a zdravil nás pohledem, když nás spolu se Sidneym míjeli a dávali se na odchod. Zavíračka. Pak se zvedl i znatelně opilý Velkej Moncrief, odškobrtal a tiše stoicky zmizel v ledové vánici. Slepejš zůstal u baru sám.

— Koukej na Slepejše, řekl Roxy a ukazoval na něj směrem k baru, — nečíhnem se, jakou má u sebe ve šrajtofli škváru? Řeknu ti, že vypadá, jako by vůbec neměl pod taškama.

— Ne.

Podíval se na mě prohnaným pohledem. — No stejně bych o tom ještě popřemejšlel.

Povedlo se nám vyškemrat ještě poslední pivo, než se vydáme do té metelice. Bylo to hrozné. Sníh do nás narážel takovou silou, že se mi stahoval obličej, na kůži se mi tvořily trhlinky a v hlavě mi hučelo, že to nemělo obdoby. Nebylo vidět víc než na pár stop. Pak jsme zahlédli jakousi pomalu vrávorající postavu, jak se zachycuje o černé zábradlí.

— To je Slepejš! vykřikl Roxy.

V tom okamžiku se ze střechy činžovního domu uvolnila břidlicová taška a dopadla pár stop před nás. — Do prdele, zalapal po dechu Roxy, — tohle se nám mohlo rozmlátit o palice! Pak ho uchvátila nějaká myšlenka, chytil mě, z jeho očí zářilo její uskutečnění a hořel očekáváním. Sebral tašku ze země a bežel s ní na ulici. Zastavil se pár stop za Slepejšem, a pak jí mrštil, že vylétla jako střela. Proletěla kousek od Slepejšova ucha, ale díky nárazům přivátého sněhu a rachotu, které působil prudký vítr, Slepejš neslyšel samozřejmě nic.

— Já tomu šmejdovi dám OPRRAVA! zafrkal Roxy. Pak zvedl ze země ještě další tašku a vyrazil za Slepejšem. Vší silou obouruč mu ji roztříštil o hlavu, Slepejš zavrávoral dopředu a dopadl na zem. Roxy mu vytáhl z náprsní kapsy peněženku. Já jsem mu kopl pořádnou dávku sněhu do obličeje — jen tak ze škodolibosti. V tichém kvapu jsme se vydali dále ulicí a v bujaré náladě jsme nasedli na metro do Fountainbridge, kde Roxy vytáhl bankovky ze Slepejšovy peněženky, a tu vzápětí odhodil přes hřbitovní zeď.

Pak jsme jeli kodrcavým autobusem číslo jedna až na Tollcross ke Zpiťarům na pozdní drink.

Slepejš měl u sebe pěkný obnos. — Vsadím se, že vánoční nákupy budou radostný, řekl rozveseleně Roxy. — Jen si zkus poslechnout, jak to báječně zní! Dvě kila dlouhejch šlupek!

— OPRRAVA! vyštěkl jsem. — Dvě kila sedumnáct liber a čtyřiatřicet pencí, abysme byli přesný.

Roxy se chtěl rozdělit půl na půl, ale já jsem se spokojil jenom s osmdesáti librami, protože on při tom vzal na sebe všechno riziko.

Následující den jsme se vrátili na odpolední drink to té samé hospody. Brzy se k nám přidal Velkej Moncrief. — Už ste slyšeli vo tom, co se tu včera v noci stalo?

— Ne, odpověděli jsme unisono.

— Pamatuješ si, jak se menoval ten slepej kluk, ne? Ten, jak ste s nim kalili včera večer na báru?

— Jó, řekl Roxy s předstíraným zájmem.

— V noci zemřel, krvácení do mozku. Ten bastard ubohej umřel na sněhu na Dalry Road. Našli ho tam v noci.

— A kurva! Eště včera sme tady s tím klukem seděli! řekl Roxy.

To mě natolik šokovalo, než abych stačil obdivovat jeho drzost.

— Chudák kluk, posteskl si Velkej Moncrief, — úplně neškodnej blban. A víte, co se stalo? Ňáká kurva zasraná mu ještě vybrala kapsy. Ten ubožák tam ležel ve sněhu a umíral. Myslíš, že někdo zavolal sanitu? Velký kulový! Ta kurva si de jen tak kolem a řiká si: Ale, ale, copa se to tu stalo? A namísto toho, aby zavolal sanitu, tak mu vybere kapsy a sebere portmonku. Tu pak našli na hřbitově.

— To je ale svinstvo, potřásl Roxy hlavou. — Doufám, že tu svini, co to udělala najdou.

— Mně se tak ten hajzl dostat do rukou… zavrčel Moncrief.

— Co se to děje za vopruz? zeptal jsem se plaše před tím, než jsem změnil téma hovoru. — Co je komu vlastně po tom?

Chudák Slepejš. Nebyl to až tak špatnej chalan. Ani nevím, jak se vlastně jmenoval.

7

PRÁŠKY A KUŘBA

Dalo by se říct, že ten hošan byl podezřelý, když říkal, že se mám setkat s jedním chlapíkem kvůli balíčku zabaleném v hnědém papíru. Dalo by se říct, že si ten hošan myslel, že je mi podezřelý. Dalo by se říct, že ten hošan si užíval skutečnosti, že je mi podezřelý. Problém byl v tom, že se mi ten hošan nezdál podezřelý z výše uvedeného důvodu, ale protože jsem ho považoval za nějakého ubohého šíbra nebo nějakou takovouhle svoloč. Byl mi podezřelý, protože jsem ho považoval za šíbra.

Balíček v hnědém papíru jako kornout bonbónů od babičky. Tak vypadal.

Ronniemu mohl ten hošan připadat také jako šíbr, ale nepřipadal, a život šel dál a on byl příliš zaměstnán kolotočem ve své hlavě. Jeho zřítelnice vypadaly, jako by byly propíchány špendlíky, navzdory tomu, že mu přes ně visela těžká oční víčka. Půllitr utrejchu, který stál netknutý před ním, ztrácel svůj chlad i pěnu a začínal se stále více podobat vyčpělým chcankám, kterými se postupně stal. Teď už se ho dotknout nedalo.

Úspěšně jsem pokračoval v bojkotu výrobků Scottish and Newcastle Brewers a dále jsem si popíjel svého Beckse. Tento bojkot, který jsem po léta marně vedl, byl podněcován stálou průměrností výrobků SN, které navzdory všemu odolávaly konkurenci.

Líně jsem pozvedl hlavu, abych se přesvědčil, že ten hošan odchází. Nebylo pochybností o tom, že šel opatřit první edinburský haš, který byl zabalen do hnědého papíru. Když Ronnie pronesl přípitek, — Na zdraví, hoši, rozhodl se provést něco zásadního se svýma očima a rty.

— Na práškách, Rone? zeptal jsem se.

Namísto odpovědi si dal Ronnie hlavu do dlaní a lokty si opřel o stůl, čímž svým rtům propůjčil lehce zmačkaný vzhled.

Zadíval jsem se na půllitr před ním. Tady není pro malé dealery ve srovnání s producenty drog z oblasti legálního sektoru žádná šance. Se silnou nelibostí jsem si uvědomil tu skutečnost, že společnost SN se chystá zmrazit podepsání smlouvy se svými australskými kolegy. Vzpomínám si, že se o té smlouvě psalo jako o krajně nepříznivé. Ale nepříznivé pro koho? Pro mě v žádném případě ne. Vsadím se, že se už nikde na světě nevede podobný závod kvůli takovéto sračkovité droze.

Vzal jsem Ronnieho do taxíku a byl jsem mírně rozladěný z toho, že jsme přišli o hodinu, nesprávně nazývanou časem štěstí, která však nebyla ničím jiným než jakýmsi morálním zadostiučením. Dobou trvání „šťastných hodin“ byl čas od pěti do osmi a místem tahle díra, kde se prodávaly toxické chemikálie za ceny spíše vykořisťovatelské než kriminální. Když jsem se tak díval na ty harcovníky, kteří bojují o pozornost u barového pultu, tak jsem si říkal, že štěstí je asi ta poslední emoce, kterou by se tyto výjevy daly nazvat. Měly by se spíše přejmenovat na čas zoufalství.

Ronnie zapadl dozadu do taxíku a obličejem tvrdě narazil na postranní okénko. — Stockbridge, kámo, řekl jsem šoférovi a uvědomil jsem si, že je Ronnie postižen silnou nerovnováhou chemikálií a bude potřebovat nějaký amfetamin, aby se dostal zpátky do částečného normálu.

Když jsme dorazili k Veitchymu, byli tam už Denise a Písař. Všichni byli slušně nastřelení, protože šňupali kokeše. Ronnie může jít dál a pak prý dostane hůl. V žádném případě pro něj nebudeme plýtvat kokainem. Hlavně musí během následujícího představení tvrdě usnout. Veitchy mi pomáhá Ronnieho uložit na pohovku, a ten mezitím ztrácí vědomí. Denise špulí rty, — Bóže, Brian ho přived jako kořist. Je to tak, Briane, je teď Ronnie naše kořist?

— Jasně, že je, říkám a zachytím přitom Písařův pohled. Ten mi pak přidělí dávečku a ta mě sestřelí, jakoby to byla nějaká frnda, co cáká Beckse. Najednou je všechno krásnější.

— Copa to tady máme? ptá se Denise, který rozepnul Ronniemu poklopec a vyndal mu ven jeho povadlého ptáka. Vypadal poněkud odpudivě a bimbal se mu sem a tam jako pokažený čertík z krabičky.

Veitchy se tomu hlasitě směje, — Ha ha ha ha ha ha, chudák Ronnie, ha ha ha, to snad neni možný. Denise, ty seš ale kus vola, ha ha ha ha.

— Kdepak, tohle je něco úžasnýho, Denise špulí rty a nestoudně jimi pohybuje, — a eště větší bude, až bude stát. Uvidíme, jestli tady do toho starýho chudáka Ronnieho vdechnu život.

Pak začal Ronniemu kouřit ptáka. Veitchy a já jsme zkoumali Ronovu tvář, jestli se v ní objeví nějaké známky spokojenosti, ale mně připadlo, že je mrtvý. Nato vzal Veitchy fix a nakreslil Ronniemu brýle a hitlerovský knírek.

— To je v pytli, obracím se na Písaře, — docela mě teď sere, že sem toh zmrda vodtáh do tága a přived ho sem, abysme se vo něj postarali. Nemoh sem ho tam nechat v tom stavu, v jakým byl, myslel sem — vezmu ho k Veitchymu, tam mu bude líp.

— Jasně, tohle je typický, odfrkl Písař a vyndal si holuba z nosu. Pak zjistil, že je obalený kouskem kokainu, a spolkl ho. — Jak teď vůbec žiješ? zeptal se mě.

— Stojí to za hovno, říkám mu. — Zní to jako prdel, ale letos mně bude chybět park Neměl sem za tim pálit mosty. Byl tam čas psát písničky, pro kapelu, víš?

Pár z nás si chtělo založit kapelu. Ale víc než o kapelu šlo o to být v nějaké kapele.

— Hm, já se zas letos zapsal do pakárny. Víš do jaký? Do vodvykací!

— Aha, tak, řekl jsem. To mi příde až moc drsný, a těch lidí všude kolem. Žádnej čas na přemejšlení, nemáš čas užít si sám sebe a vychutnat si izolaci v parku.

Denise nemá s Ronniho ptákem pražádný úspěch. Ten je pořád vláčný, ostatně jako celý zbytek jeho těla, ale Veitchy přesto vytahuje polaroid a fotí.

— Já bych tý mršině nejdřív trochu vyznal lásku, Denisi. Šeptal bych mu do ouška ty sladký nesmysly, radí mu Písař.

Denise našpulí rty a říká, — PSsst, Písaři, ty víš, že je mám schovaný jenom pro tebe. Myslíš si snad vo mně, že sem ňáká děvka nebo co?

Písař se usmívá, vstává a strká mě do dveří. Jdeme spolu do ložnice. Tam se shýbá k zásuvce, vyndává z ní nějakou krabičku, kterou pak odmyká. Vytahuje plastový sáček plný bílých kuliček

— Extáze? ptám se.

— Éčko, sněhový kouličky, přikyvuje a směje se. — Kolik bys toho chtěl?

— Tak za čtyřicet, víc ne. Ale průser je v tom, že teď takovou škváru nemám.

— To neva, říká a odpočítává jich do menšího sáčku. — Dáš, až dostaneš. Chci jenom pětku za kus. Normálně dou za patnáct a byly i za vosumnáct, kdyžs je měl tejden před Vzkříšením. Pak to šlo dolu. Veitchy je nervózní z toho množství, co tady mám.

— Jeden dotaz, Písaři. Jak se ti to všechno podařilo propašovat sem do Veitchyho kutlochu?

— Veitchy je pako, je to vobyčejnej magor, a tak mi to tu nechal. Přece si to nebudu tahat k sobě, ne?

To znělo logicky.

O pár okamžiků později za námi Denise rozrušeně křičí do ložnice: — BRIIANÉÉÉ! PÍÍSAŘŘÍÍÍ!

Vracím se do obývacího pokoje a uvidím Denise a Veitchyho, jak sedí na válendě rozkročmo proti sobě. Oba mají ptáky venku, a to pořádně ztopořené. Ronnie se stále nachází mimo stav vědomí a leží s hlavou položenou na pohovce. Denise a Veitchy se mu svými ztopořenými ocasy šťourají v uších.

— Foťák! zasyčí Denise, — udělej fotku!

— To bude náramná klasička, ha ha ha, brumlá Veitchy.

Beru do ruly aparát a zaujímám pozici. — Kde to má kurva spoušť? ptám se.

— Nahoře, zavyje podrážděně Denise, — stiskni ten zprcanej knoflík nahoře! A dej bacha na prsty přes objektiv, ty debile vypatlanej!

Dělám několik snímků a všechny dopadnou náramně. Zcela realisticky zachycují osobnosti všech tří aktérů této scény. Tohle je to gró, o kterém má fotografie portrétu pojednávat.

Posíláme si fotografie dokola a smějeme se jim. Pak Denise říká: — Potřebuju další koks. Má ještě někdo trochu koksu?

Veitchy mu odpovídá, — Ne, vole, už došel.

— Ale mohli bysme si ještě kouda dát, Veitchy, říká Písař.

Písař a já jsme si sice už každý vzali půlku extáze, ale kousek kokeše by ještě bodnul.

— Možná bych moh dostat trochu na sekáč u Andyho Lawtona v motorestu, souhlasí Veitchy.

To znělo dobře. Dali jsme Veitchymu aspoň pár šlupek a ten odešel pryč.

Po chvíli jsem začal být trochu otrávený televizí. — Je tady v tý díře ještě ňáký pivo? zeptal jsem se.

— Užs měl půlku éčka. To ti nestačilo?

Z toho éčka už jsem měl v sobě prd. Předstíral jsem, že funguje. Je důležité myslet pozitivně. — Píše, ale je taková jemná. Pust tam ňáký techno. Dej tu telku do prdele, se pak nemůžem ani bavit.

Začali jsme se probírat Veitchyho sbírkou desek a kazet. Nikdy jsem neviděl pohromadě tolik sraček

— To je příšerný. Ten čůrák snad chce rozbít držku za to, co tu má. Nemá tu house ani nic podobnýho.

— Zas neni všechno až tak blbý, oponoval Denise.

— Ten vůl se za sek na diskoškách ve vosumdesátejch letech, řekl hořce Písař. — Ten zmrd je posranej debil. Vždycky byl debil a vždycky taky bude debil.

— Počkej, Písaři, řekl jsem, — Nech ho na pokoji. Dyť je to jeho byt.

— Jasně, Písaři, tys byl vždycky taková děvka proradná, řekl Denise a něžně ho líbal na tvář, — jenom žes to vždycky měl na blbý straně.

— Tak jo. A já si dám pivo, oznámil jsem. Jak jsem to říkal, začal jsem cítit nájezd éčka. Smrdim tady nakopnutej — moh sem si to užít někde v klubu.

— Nechlastej alkohol na to éčko, říká Denise. — Dyž si dáš extázi, tak na to nemůžeš chlastat, radí dloubavě, — pak dou všecky účinky do hajzlu.

— Pověry, říkám.

— Psst, kdyby ses slyšel, Briane! Vzpomeň si, jaks v The Pure všem řikal: Ste paka, když na to chlastáte. Éčko a chlast se nesmí míchat, páč vás to sestřelí, předváděl mě Denise.

— Jo, ale to platí, když deš tancovat. Dehydratace a tak Když se chceš jenom trochu napít, tak je to fuk A kromě toho sem Beckse chlastal skoro celej den.

— Já nechlastám už vůbec. A taky si nedávám éčko, když možná příde koks. Když seš na jedný droze, tak se jí drž. To je lekce, ke který sem dospěl. Minulej tejden sem si vysmažil celej vobsah hlavy. Měl sem vosum Becksů a k tomu šest Diamond Whites. Pak přišel ňákej kretén a dal nám tripa. Pak se s náma ten idiot u Pelikána začal hádat, a tak se k němu votočim a řikám: Hele, přestaň nás prudit, ty magore, a vykuř nám prdel! Ale nechtěl sem si kazit večer, a tak sem skončil v City Café. Znáš vodtamtaď tu jedlou kočku, takovou tu gotickou, jak má takovej docela vostrej výraz?

— Tu, co se tahala s Moirou? zeptal jsem se.

— Jo, tu myslim.

— Moira. Tus už vohejbal, co? vyzvídal Písař.

— Jo, v Ceilidh House na dámským hajzlu, řekl jsem mu.

— A kromě toho, vyrazil ze sebe Denise ostře a podrážděně, protože jsme mu skočili do jeho vyprávění a přerušili ho, — ta kočka bylo vopravdu úplně mimo, vole. Sel sem s ní domu, protože řikala, že tam má ňákej matroš. Pak se začala vyptávat na věci kolem mý sexuality, znáš to, jak se mi líbí na druhý straně a takovýhle zbytečný kydy, který chlapa akorát votrávěj. Já měl pocit, jako kdybych nikdy předtím žádnou buchtu neprcal! Blbá tupá kráva!

— A udělals jí to nakonec? zeptal se Písař.

— Teď počkej. Nech ho mluvit, odsekl jsem. Nechtěl jsem přerušovat Denise, když byl naplno rozjetý, ale něco mě na tom příběhu znervózňovalo. Potřeboval jsem si něco ujasnit. — Tak to vezmem bez vobalu. Mluvili sme vo tý buchtě, co se tahá s Moirou a Tricií. Olly nebo ňák tak se menuje, ne?

— Jo, to je vona! říká Denise.

— Náušnice se srpem a kladivem? Taková ta stalinistická?

— To je přesně vono, potvrzuje Denise, — Tak sem ji šukal, jak to vona chtěla, do frndy a tak, říká, pak se postaví a dělá okázalý pohyby pánví. — Měla furt takový dlouhý černý rukavice, že vypadala jako ňáká pitomá blbá courá a řvala: ó, ten je velkej… Ten je kouzelnej… mrdej mě, per to do mě, a tak Pak se udělala a já si začal představovat Tanec z chlíva, ten poctívej kus pornáče, kterej sem už ňákej čas sjížděl, a pak sem se taky udělal. Pak se ta děvka tupá ke mně votočí a povidá: Řeknu ti, že takový sem to ještě neměla, řiká a vypadá jak vopice. Snad čekala, že fláknu s tubou lubrikáče a naklušu do St. James Centre pro zásnubní prsteny! Dobrý, tak sem jí musel dostat do vobrazu: říkám jí, že ten šoust nestál ani za blbý vyhonění a že když sem to s ní dělal, tak sem si musel představovat něco jinýho, aby ta mrdanice vůbec za něco stála. Nato mě poslala do prdele a řekla, abych vodprejsk A já jí na to: Bez vobav, kočko, už padám.

Byla to otravná historka. Vzpomínám si, jak jsem se s touhle holkou tahal. Řekl bych, že to bylo v City Café, ale mohlo to klidně být také ve Wilkie House. Také jsem ji párkrát viděl v 9Cs a jednou dokonce v The Pure. Jak jsem se usmíval na Denise, vystupovalo ze mě tajemné vlnění toho aktu odvržení ženy, které protrhlo tu vnitřní hráz mojí sebeúcty, kterou naši blízcí často nerozeznají. Pociťoval jsem příjemné sebeospravedlnění následované matným pocitem viny. To je právě to, o čem je vlastně celý život — takovýhle posraný pocity. Musíš je prosté mít. Když odejdou, jsi mrtvý.

Bože můj, ta telka je tak otřesně nudná a v lednici jsou už jenom dvě plechovky hnusnýho piva značky McEwan. Nemůžu se na to koukat. — Kde je kurva Veitchy? zeptal jsem se. Na obrazovce se objevil kancléř Norman Lamont.

— Toho čůráka bych nejradši zabil, kdyby už nebyl dávno mrtvej, ucedil Denise.

Ucítil jsem další vlnu extáze a začal jsem tancovat. Nešlo v tom ale pokračovat, chyběl stimulátor. Rád bych si dal ještě jednu a vyrazil do Citrusu nebo do 9Cs. — Ten debil, říkám a ukazuji na Ronnieho, který stále tvrdě spí se svým ochablým ptákem, vyndaným z poklopce a vypadajícím jako nějaký had v podáni surrealistického malíře, — k čemu vlastně je, akorát je to vo průser. Přitáhnu ho sem a von se tu akorát složí jak písek

V návalu vzteku jsem Ronnieho svalil z pohovky na podlahu. S těmi jeho namalovanými brejličkami a knírkem ve mně vyvolal nával hnusu. — Na zemi mu bude stejně dobře jako na gauči a na něm nám aspoň udělá flek. Je tak hozenej, že si ničeho nevšimne.

Pak jsme si my tři sedli na pohovku a Ronnieho jsme používali jako podnožník. Pořád jsme se šíleně nudili, a tak jsem se zvedl, šel do kuchyně, vzal tam pár květin a poházel jsem je kolem Ronnieho. Vtom jsem si vzpomněl na Slepejše, jak leží ve sněhu, a trochu to se mnou otřáslo.

— Hej, zachechtá se Písař a smíchy se mu stahuje obličej, — měj trošku vohledy na ten Veitchyho ubohej koberec.

— Dyť je to jenom podlaha, řekl jsem, ale Denise se odebral do kuchyně a vrátil se s vajíčky, která začal rozbíjet o Ronnieho bezvládné tělo.

To byl podnět pro kolektivní hysterii. Šli jsme do kuchyně a prohlédli si, co tam všechno je. Pak jsme začali Ronnieho systematicky pokrývat všemi druhy potravin, čisticích prostředků a prášků, které se nám dostaly do rukou.

Když jsme dílo zkázy dokončili, Ronnie byl pokrytý silnou bílošedou pokrývkou, částečně barevnou v místech, kam dopadly oranžové fazole, žluté vaječné žloutly a zelený čisticí prostředek. Písař se vrátil z kuchyně a vyprázdnil na něj obsah kuchyňského odpadkového koše. Já přes to rozprášil obsah několika popelníků. Bahnitá mázdra z něj začala přetékat a vsakovat se do hnusného červeného koberce. Ronnie však stále nevstával. Tak se mu Denise vysral do ksichtu, provedl velkou, kouřící, vlhkou kakačku. V tom okamžiku jsem se začal strachovat o své vlastní zdraví. Zmítaly mnou křečovité bolesti v bocích, způsobené šíleným smíchem, a s Písařem už to ze záchvatu, který ho během tohoto představení také chytil, málem fláklo.

Udělali jsme další fotografie. Mně se pak udělalo zle, což bylo snadné, vezmu-li v úvahu tu spoušť kolem a všechno to, co jsem vypil, a tak jsem celý obsah svých útrob vyzvracel na Ronnieho v té době již nerozpoznatelný ksicht. Ronnie vypadal jako hromada bakteriálního bláta z nádrže septiku, hrouda toxického odpadu, vyvezená na příkaz rady na okraj města.

Když jsme se při navršování toho odpadu vysmáli z podoby, tak nám současně stoupla hladina adrenalinu.

— Do prdele, řekl jsem. — Co sme to provedli? My sme ale hovada!

— Veitchy nás určitě zabije. Koberec je v hajzlu, říká Denise.

Písař se rozhlédne a na chvilku zmlkne, — A co Ronnie? Ron je pěknej magor. Když sme byli v Burnt Post, tak sem viděl, že má u sebe žiletku. Nemáš páru, co jeden udělá, když se probudí pod tímhle šlemem, a co teprv v tom jeho stavu!

To byla pravda. — Serem na to, navrhl jsem. — Necháme tu Veitchymu a Ronovi ňáký prachy. Můžou to tu pak dát uklidit.

Nikdo z nás ale nebyl ochotný dát tolik peněz, aby to byl pádný argument pro to vypadnout a jít si klidně za muzikou. Sebrali jsme se a odešli chytit drožku na Tolcross. Byli jsme opilí jak zákon káže, ale přesto jsme byli schopni se sebrat a jít do Citrus Clubu, kam chvíli po nás přišel Veitchy. K našemu překvapení to vzal v pohodě, lépe, než později Ronnie.

Veitchy byl tou věcí velice ohromen, jakoby očarován. — Nikdy sem ve svým kutlochu něco podobnýho neviděl. Bylo to vopravdu dost šílený. Když sem vešel dovnitř a rozsvítil, málem sem se z toho posral. Akorát sem si stačil rozprostřít ňáký starý noviny na zem a udělat si takovou cestičku do koupelny. Když se Ronnie probral, bylo to zlý. Začal ječet: bastardi zasraný! Zkurvený zmrdi! Za tohle ty feťáky zabiju! Pak se vodpotácel do sprchy a pustil ji na sebe, celej voblečenej. Pak úplně durch promočenej vodešel pryč a řek: Du bydlet!

Podíval jsem se na Denise a Písaře. Občas jsou to jediný kámoši, kterým věřím.

— Dostals ňákej koks? ptá se Denise Veitchyho.

— Ne, jenom tohle, říká a ukazuje nějaké tabletky.

— Éčko? ptá se Písař. — Nechci žádný éčko. Toho mam tři prdele, ty vole blbej.

— Ne, todle je ketamin. Je to jako koks, znáš to?

— Toho se ani nedotknu, otřásá se Denise.

Písař se na mě podívá. — Du do toho, říká.

— Tak já teda možná taky, souhlasím, — ať si užiju tu bombu.

Každý jsme si dali jednu, s výjimkou Denise, který však během okamžiku také začal na Veitchym jednu loudit. Začal jsem se cítit malátně a unaveně. Plácali jsme kraviny.

Pak už si pamatuji jenom to, že jsem v neděli v pět hodin ráno tančil sám se sebou v Meadows.

8

STÍHA

Jednou tak přemýšlím o svém životě, a to je velmi, velmi hloupá věc. A to z toho důvodu, že existuje tolik věcí, o kterých bych přemýšlet neměl, protože některé z nich, když k tomu dojde, mě uvedou do ještě posranějšího rozpoložení, než v jakém jsem byl předtím.

Slyším otce, jak na mě volá — BRIANE! POJĎ NAHORU! SLYŠÍŠ? HNI SEBOU!

— Jo, už du. Tohle dohadování. Musím mu to dneska podepsat. Když se starouš jednou rozhodne, že bych měl vstát, tak už ho od toho nic neodradí.

Cítím se ztrhaně. Derek je v posteli a chystá se veplout do života.

— Ty dneska nemakáš? ptám se ho.

— Ne. Mám volno.

Derek si vede velmi dobře. Chystá se skládat zkoušky na funkci výkonného důstojníka civilní služby, nebo je snad už i složil. Nevím. Podrobnosti stran triviálních činností pracující třídy mě, jakožto člověka zahálky, nikdy moc neberou.

— Vzpomínáš na mámu, Deeku? Dost mě udivuje, že jsem mu položil právě takovouto otázku.

— Jo, to víš, že jo.

— Bylo ti šest, když odešla.

— Pořád si ji pamatuju.

— Ale… mám pocit, že už je to pěkně dlouho, kdyžs vo ní mluvil naposled… teda, chci říct, kdy sme vo ní naposled mluvili, dodal jsem.

— Taky už neni vo čem mluvit, odsekl, — ona odešla, my zůstali.

Tenhle přístup typu to je život se mi vůbec nelíbil a překvapilo mě, že se pokoušel něco skrývat. A také mě zajímalo, co, protože jsem se domníval, že je Deek trochu natvrdlý. Zkoušky na výkonného důstojníka civilní služby ale zřejmě zvládl.

Dole mi otec udělal toust a trochu čaje. — Včera v noci’s byl v hrozným stavu, řekl kysele.

Přesněji řečeno, nebyl jsem v žádném stavu. Byl jsem trochu nalitej. Roxy, Sidney a já jsme se vloupali do lahůdek v Corstorphine a ukradli jsme tam hromadu cukrovinek a tabáku. Plánovali jsme, že to s malou slevou nabídneme Roxyho bratrancovi, který má zmrzlinářskou dodávku. Pak jsme se trochu zlili. Vím, že jsem nebyl v žádném hrozném stavu, protože kdybych byl, nedošel bych domů.

— Jen pár piv, zadumal jsem se.

— Jesli chceš udělat něco užitečnýho, tak poď se mnou a s Normou tady po vokolí a seber pár podpisů pro tu naši petici.

Řekl jsem si, proč bych to neudělal. Dobrý nápad. Akorát by mě pak banda ukřižovala, to je celé. Je to hrozně blbý nápad, pokoušet se mě tahat s sebou a ubíjet mě takouvou stupidní, nanicovatou činností, ale on dobře ví, že mě má na háku.

— Rád, tati, ale někdy jindy, jo? Dneska je ten podělanej nábor. Pak musím jít na pracovní úřad. Jak pokračuje volební kampaň?

— Byli sme navštívit toho pitomýho radního. To nebyl nikdy žádnej labourista. Celej život sem labouristy volil, ale už to nikdy neudělám, to ti řikám já.

Do města jsem si vzal stop. Je to pěkně daleko a mě hrozně sere platit jízdné. Navíc jsem plonk. Jedu se nechat zapsat do práce. Ty lahůdky byly fakt lahůdkový. Je zajímavý, jak se podle toho, co beru za drogy, stýkám s různými lidmi:

Alkohol:

Path, Roxy, Sidney, Velkej Moncrief

Ilegální drogy vyjma opiátů

(speed, LSD, éčko, atd.):

Veitchy, Denise, Penman

Opiáty:

Swanney, Raymie, Spud

Ale kdo lítá ve všem, to je Ronnie. Ten vůl je mé životní prokletí… asi za nějaký zločin spáchaný v minulém životě.

Tohle odpoledne jsem potkal Písaře, který v tom lítal celý víkend. Měl oči zastřené rudou barvou. Dali jsme si tripa. Je pondělí odpoledne a my si dáváme mikrokuličky LSD. Je to po čertech silné kafe. — Víš, v čem je tvůj problém, vole? ptá se mě způsobem, který mě zneklidňuje.

— Já, říkám, — já nevim vo tom, že bych měl ňákej…

— Vo tom přesně mluvím, vole. Právěs udělal to nejlepší, cos moh, abys předved krásnou ukázku toho, vo čem chci právě mluvit, víš?

— Co tim myslíš? ptám se trochu jedovatě.

— Nebuď nervózní, vole. Řikám ti to jako kámoš. A řikám ti to taky jenom proto, že už toho máme hromadu za sebou. Jasný?

— Dobrý, tak jo, souhlasím, plný nevole. Nemůžu vůbec spát, a když nemůžu spát, tak mám stihy. To nejsou drogy, z čeho mám stihy, to, z čeho je mám, je nedostatek spánku. Drogy mi jenom zesílí to, že nemůžu spát, a tak jsou za to teda jenom nepřímo odpovědné. Kdybych tak moh udělat něco, abych moh kurva spát…

— Tyhle kecy já nevim vo tom, že bych měl ňákej problém, vyhrkne Písař. — My máme problémy. Každý pako v týhle putyce má problémy, rozmachuje se rukou po celé omšelé hospodě. Nebylo snadné vyvrátit jeho hypotézu. — Každý pako na tomhle světě má problémy.

— Tohle ale neni zrovna typickej vzorek… říkám, ale on mi do toho vletí a přeruší mě.

— A je to tu zas: Tohle ale neni zrovna typickej vzorek…, posmívá se mi a napodobuje hlas, který spíš připomíná Denisův než můj. — Já ti řikám, ty vole, seš dobrej, ale seš trochu moc vopruzák Problém je v tom, že vopruzáka každej jednou nebo dvakrát nadšeně zbaští. Vopruzák dělá fóry, který pak nakonec každýho začnou srát. Pak začne vopruzák lidem ležet v žaludku. A nakonec vopruzák dostane přes držku. Takovýmhle způsobem to chodí.

Seděl jsem jako omráčený.

— Ne, já neříkám, že seš to ty, přerušil nit. Já jenom řikám, že některejm šmejdům prochází všechno líp než druhejm.

— Co tim myslíš?

— Vem si například Denise. Každej ví, co je zač. A tak mu projde spousta věcí, který by tobě nebo mně neprošly. Ale mám pocit, že i von na to jednoho krásnýho dne dojede…

Tohle byla opravdová stíha. Takhle se mnou Písař ještě nikdy nemluvil. — Nikdo neřiká, že se jedná vo tebe, jasný?

— Hele, vole, já bych řek, že si začal vydávat ňáký vibrace, řekl, usrk svý koly a objal mě kolem ramen.

— Já netvrdím, že sem lepší než vostatní, hájím se.

— Hele vole, hlavně si to neber vosobně. Já akorát řikám, co vidim. Oukej? Chvilku kroutil hlavou, pak ji nechal klesnout do dlaní. — Podívej, zasípěl podrážděně, — zapomeň na to, co sem řek, to je ten trip.

— Ne, počkej, jak to končí? Vo koms to teda mluvil?

— Zapomeň na to.

— Ne, pokračuj, já to chci slyšet. Jak to kurva končí?

— Řikám ti, zapomeň na to. Já to mám totálně vymalovaný, jasný?

V Písařových očích se odráží nemohoucnost, a tak mu v klidu ustoupím. — Zasranej šmejd elesďáckej… poznamenávám.

— Jo, pravda… souhlasí, ale vtom se kolem něj rozprostřela clona podlosti, taková nevyzpytatelná hráz. Bylo mi do breku, a tak jsem v duchu začal prosit: BUĎ NA MĚ HODNÝ.

Písař mi udělal v hlavě bordel. Písař a LSD. Když jsem odešel, zamířil jsem si to domů zpátky ke svému otci, a tam přímo nahoru, do svého pokoje. Ležím tam na posteli a přebírám si svůj život s velkou tvrdostí a sebevražednou brutalitou. Bez zaměstnání, bez kvalifikace, kromě zkoušek stupně O z angličtiny a umění, žádný vztah od doby, co ode mě odešla a bylo jasné, že navždy, kamarádi, kteří mě mezi sebou jenom trpěli. To jsou všechno pěkně krušné vyhlídky. Jistě, měl jsem sice určité kladné společenské postavení, ale sebedůvěra, postavena tváří v tvář všem těm zdrcujícím skutečnostem, ze mě teď kvapem vyprchávala. Písař mi napsal epitaf: vopruzák. Nikdo ho nemá rád. Vopruzák je ten, kdo se také podepsal na vraždě, která se teď stala mojí opravdovou stíhou.

Mohly to být drogy, mohl to být Slepejš nebo to mohlo být něco z nitra, ale to na věci nic nemění. Když nastoupím do autobusu nebo vejdu do hospody, v tom okamžiku, kdy mě lidi spatří, přestanou mluvit. V autobuse se vedle mě nikdo neposadí. Jsem ten poslední člověk, vedle kterého by chtěl někdo sedět. To snad smrdím? Mám pocit, že jsem něčím trošičku cítit. Čichám si k šatům, k podpaží i k rozkroku. Dávám si sprchu. Jsem snad odporný? Věčně se na sebe dívám do zrcadla. Ne, ještě hůř, jsem nevýrazný. Úplně prázdná tvář, žádný významný znak v ní. Musím odsud vypadnout, půjdu k Roxymu.

— Ten Slepejš mi pořád straší v hlavě, vole, říkám mu. — Jak je to kurva možný?

— To sou ty drogy, co ti tam straší, vyštěkne, — vyser se na ně a budeš v pohodě, ty vole blbej.

— Myslim, že bych měl jet na chvilku do Londýna. Tady z toho místa sem hotovej. Po ulicích tady choděj totálně zkrachovaný lidi, vole. To deš třeba takhle domu a ňákej zfetovanej zmrd do tebe může píchnout kudlu, jak sem to viděl v telině. To můžeš bejt voddělanej, tak jako tak Jinej zmrd může dostat ve špitále takovejhle výsle dek na AIDS: Váš test je pozitivní. Co takový lidi můžou ještě ztratit? Tak seberou fáro a sestřelej tě z ulice.

— Kecy.

— Nebo se podívej na Slepejše. Stalo se to jemu! Udělali sme to my! Mohlo se to stát nám. Mělo se to stát nám. Spravedlnost a tyhle krámy.

Když ze mě padala tato slova, třásl jsem se a drkotaly mi zuby. Jádro toho mučivého strachu ve středu mého těla šířilo jedovatý třes do mých údů.

— To sou kecy. Dobře, možná bylo trochu v nepořádku to Slepejšovi udělat, ale ta věc s mozkem se mu mohla stát kdykoli. Je to časovaná bomba nebo něco na ten způsob. Vůbec to neznamená, že bysme byli vrazi nebo něco takovýho. Ten šmejd taky moh jednoho krásnýho rána vstát, protahovat se a bingo — máš to! Nazdar bazar. To, že se to stalo, když sem ho sejmul, bylo akorát dílo náhody. Vo tom krvácení do mozku sem čet v knihovně. Je to smůla, že se to stalo zrovna Slepejšovi, ale vůbec to neznamená, že bysme si kvůli tomu museli zkazit život. To je ten pravej důvod.

— Ale, přece…, začal jsem.

— Teď mě poslouchej, Bri, přerušil mě a bojovně potřásal hlavou. — Pro Slepejše se vůbec netrap. Vzpomeň si na všechny ty problémy, co dělal. Ten to prostě jednou musel schytat a nakonec to dopadlo takhle.

— Slepejš by to viděl z trochu jiný stránky, odpověděl jsem a najednou jsem si uvědomil strašnou ironii toho, co jsem právě řekl. Chudák bastard. Cítil jsem se hrozně. Roxy mě vůbec nešetřil.

— Slepejš viděl prd, a to je taky důvod, proč sme mu řikali Slepejš, řekl a zkroutil obličej do krutého šklebu.

Tak jsem nějak najednou chtěl jít pryč. Byl jsem obklopen duchy a příšerami. Všichni jsme špatní. Svět nemá naději. Odešel jsem pryč a kráčel směrem k zrušené vlakové zastávce vyplakat si ze vší té marnosti oči.

9

PLASTICKÁ OPERACE

Sedím a držím si tvář v dlaních nebo se mi to tak aspoň zdá. Uvědomuji si lidi kolem sebe a podle jejich vyděšených výrazů to vypadá, že to se mnou bude zlé. Vím to. Mezi prsty mi protéká krev a v pravidelných krůpějích odkapává na dřevěnou hospodskou podlahu.

Já a Hobo jsme kdysi bývali dobří kamarádi, ale to už je léta pryč. Teď nemá rád, když se kolem něj motám a prosím ho, aby mě vzal na milost.

— Zmiz mi kurva z vočí, Bri. Já tě varuju, vole!

Takových varování jsem už dostal nespočet. Nikdy jsem ale Hoba nebral vážně. Vždycky jsem si o něm myslel, že je tak trochu pozér, který se obklopuje blázny. V jeho společnosti ses ovšem mohl bláznem lehce stát i ty. Byl to však daleko zemitější člověk, než jsem si myslel. O tom, jak dokáže ošklivě ublížit, jsem se přesvědčil jak já sám, tak i moje tvář. Ale mé buňky, mé drogami poničené buňky mě bolely nejvíce. Tento týden jsem v tom lítal opravdu zle. Věci pak vzaly rychlý spád, potřeboval jsem to všechno ze sebe dostat ven. Úplně všechno.

Dostal jsem jeden zásah lahví. Jediný zásah a teď si tu držím tvář v dlaních a Hobo agresivně vykřikuje cosi o tom, jak ho serou všichni feťáci, ale jak vůči němu roste kolektivní nenávist, klidí se od baru:

— Tohle bylo v afektu…

— Ten kluk nikomu nic neudělal…

Pak se Hobo ztratil. Nebyl jsem vůbec rozzlobený ani jsem nepomýšlel na pomstu. Potřebuju akorát něco udělat pro to, abych ze své hlavy dostal všechno ven. Ať si Hobo klidně myslí, že po něm půjdu, že mu chystám odplatu… možná je to Boží trest za Slepejše, a jestliže je tomu tak, tak jsem z toho vyvázl poměrně hladce. Zasluhoval bych trpět…

Proč odešla.

Odešla ze stejného důvodu, z jakého máš v obličeji sklo, protože jsi…

Někdo mi přikládá na obličej kapesník. — Bude nejlíp, když pudeš do špitálu. Bude to chtít šití. Ženský hlas. Můžu se dívat alespoň jedním okem. Ne jako chudák Slep… Ne!

Božský anděl milosrdenství. Černé vlasy, černé oči, bílá tvář… to by mohla být stará známá z City Café…

Vycházím na ulici s ní a ještě s několika jinými lidmi, ale já vnímám jenom ji, své bolavé tělo a vítr, který mě bodá do tváře. Bože můj, ta rána ale pořádně bolí. — Ty máš glasgowskej přízvuk? ptám se toho božského stvoření.

Podíval jsem se jí na klopu. Srp s kladivem, odznak stalinistické gotičky. Je to ta, co se se mnou tahala. Je to ta, co šukala s Denisem.

— Sem z Ayrshire, řekla.

— Jo, vo Ayru řikal Burns: neni město, vodkaď by byli hezčí mládenci a švarnější holky…

— Já jsem ale ze Saltcoats, nikoliv z Ayru.

— Saltcoats… Metro. Dobrej klub. Ale tohle stranou, neni to skvělý, bejt právě vodtamtaď?

— Proč? A vodkaď seš ty?

— Z Muirhouse.

— Huh! Ty máš teda co řikat.

— Jen si nemysli, z baráku mýho fotra je panoramatickej výhled přes Forth až do Fife. Pak je tam kolem silnice golfovej park a po čtvrthodinový procházce krásný pobřeží. Mimo to, v každý dobrý knihovně zaměřený na rodový tradice najdeš spoustu životopisů významnejch…

Z rány najednou vytrysklo větší množství krve.

— Šššš, říká, — natahuješ si tu ránu.

Bolí! Zatraceně to bolí.

— Díky Bohu! vykřikl chlapík z ošetřovny. — Vypadá to, že nejsou poškozený žádný nervy. Je to jenom povrchovej šlic. Bude to chtít takovejch vosum štychů.

Pák mě zašil. Osm neštovičnejch štychů. Poprvé jsem měl pravdu; Hobo byl hovado. Osm štychů. Nervózně jsem se zasmál, — Vosum štychů.

Když mě sešívali, držel jsem se statečně. Se svou novou tváří jsem vypadal docela obstojně, s trochou štěstí bude jizva vidět. Má prázdná tvář potřebovala nějaký výrazný znak. Ta jizva se stala námětem k rozhovoru. Lidé si budou myslet, že jsem ostrej hoch. Bude to skvělé, až bude moci Yul Brynner v Sedmi statečných prohlásit: Tohle je ten chlapík s jizvou. Mějte se před ním na pozoru, nikdy nechodí pít k Dělostřelcovi, ten šmejd.

Ta gotička mi prozradila, že jí říkají Olly. — To jako ve Stan a Ollie? zeptal jsem se.

— Jo, to je dobrý. Tohle ještě nikdy nikoho nenapadlo, řekla s trochou sarkazmu na jazyku. — Je to vlastně zkrácenina pro Olivu, vysvětlovala mi trpělivě. — Jediná slavná Olivie je Olivie Newton-Johnová a tu já nenávidim. lak proto jenom Olly.

To jsem snadno pochopil. Tb musí být k nasrání, být gotička a přitom být srovnávaná se slečnou Neutron-Bombovou. — A co třeba Olivia de Havillandová? zeptal jsem se.

— Kdo?

— To byla filmová hvězda.

— Ale ještě než jsem byla na světě.

— Jasně, a než já taky. Muj fogy jí vždycky zbožňoval. Často říkával mý mámě, že je to její dvojnice.

Všiml jsem si, jak se do jejího výrazu vkradly známky znudění. Proč mi vlastně pomohla? — Jo, a díky, žes mi pomohla, řekl jsem.

— Ten bastard Hobo. Já tyhle rváče nenávidím. Forrester a jeho parta. To víš, že Forrester znásilnil Liz Hamiltonovou? Ten sviňák jí znásilnil! zasyčela. Olly nenáviděla kohokoliv, kdo se přátelil s někým, kdo mi ublížil.

— Hele, neznáš někoho, u koho bych moh dostat ňáký voblbováky? zeptal jsem se.

— Fuj! Toho bych se nedotkla ani za nic!

Trochu jsem ale potřeboval. — Můžu si vod tebe brnknout?

Tak jsme šli k ní domů a já si lehl na otoman a natáhl se. Zkusil jsem zavolat Ronniemu, ale ten byl nezvěstný. Jeho matka mi řekla, že ho už několik týdnů neviděla, a zdálo se, že ji ani v nejmenším nezajímá, kde je.

Nakonec Olly zavolala jednomu kamarádovi, kterému říkala Paul a který přišel a přinesl mi trochu valia. Několik tablet jsem spolkl a zakouřil jsem to trávou. Pak odešel a my jsme šli s Olly do postele. Necítil jsem se tak, abych ji mohl šukat, protože mě bolelo celé tělo. Měl jsem sice erekci, ale představa našich těl pohromadě pro mě byla nesnesitelná. Počkal jsem, až usne, a pak jsem si ho vedle ní nahonil a vystříkl jsem jí to přímo na záda.

Ráno jsme pak spolu měli krásnou šukanici. Bylo to pěkné, mít zase sex. Měla jemné tělo, a to na mě působilo léčivě. To dalo věcem další spád. Odpoledne jsme to dělali z boku na pohovce a já jsem mohl na teletextu sledovat výsledky utkání. Byl jsem šťastný.

5:40

PREM Manchester City 1 Nottingham Forest 1

D2 Bolton 3 Gillingham 1

— Aaah, to je krásný, lásko… to je úžasný…

D1 Newcastle 4 Portsmouth 1

SC1 Cowdenbeath 0 Raith Rovers 4

D3 Barnet 2 Colchester 2

SPL Aberdeen 6 (Six) *

— Ohhh lásko… už budu… už budu… Začínám vykřikovat.

— Pokračuj, pokračuj… kroutí se a přiráží,

5:41

SPL Aberdeen 6 (Six) Heart of Midlothian 2

— Ty si úžasná! Ano! Ježíšikriste, já to nevydržím…

— OOOHHHH, BRIANE, já už sem… OOHHH, MŮJ BOŽE!

D2 Oxford United 2 Bristol City 1

PREM Wimbledon 1 Tottenham Hotspur 1

PREM Chelsea 2 Everton 1

— Ještě to chvilku zkusím udržet, lásko, zkus se udělat ještě jednou..

— Ah Bože, Briane, šukej mě…

— To je pro Briho hračka, miláčku…

5:42

SC2 Arbroath 3 Stenhousemuir 0

D2 Southend United 0 York City 0

… na Briana když to příde, tak to může dělat celou noc…

SPL Hibernian 3*

… ooh ooh OOOHHH OOOHHH

SPL Hibernian 3 St Johnstone 1

… AAAAHHHH! Ah, ty vrahu! Ach Bože, to byla síla. Tohle bylo naprosto skvělý. Sláva hurá Hi-bees!

Měli jsme jídlo z čínské prodejny jídel přes ulici a večer jsme se dívali na zábavné soutěže v televizi. To bylo přesně to, co jsem potřeboval. Relaxaci. To, co jsem potřeboval. A co vlastně potřebovala ona? Olly se se o mě starala. Potřeboval jsem, aby na mě byl někdo hodný. Jak k tomu ona přijde? Někteří lidé jsou prostě zgruntu dobří a laskaví. Vzpomněl jsem na ni a na Denise. A na dobu, kdy mě nechala.

— Proč jsi mě vyhodila?

— Byls mimo, byls hnusnej, odpověděla. — Tak šíleně nudnej…

Připustil jsem, že je to pádný důvod.

Neměla právě radost, když jsem vzpomenul Denisovo jméno.

— Nenávidim toho chcíplýho malýho bastarda. Zasranej zmrd jeden. Tvrdí, že sem s nim šla. Proč bych já chodila s buzíkem? Nejsem zvrhlá. Ten si zahrává! Co si asi dokazuje, když kolem sebe šíří tyhle prolhaný kecy?

Rozhodl jsem se, že tohle téma skončím. Moje tvář byla napjatá a znecitlivělá. Byla to ale nepříjemná necitlivost, žádný med. Měl jsem pocit, jako bych byl zhotoven z ošklivě popálených kusů kůže slepených izolepou. Ale bylo to dobře. Konečně budu mít v tváři nějaký významný znak, který bude zajímavým námětem ke konverzaci. Budu s ním také mít vyhlídky na sympatie. Po pravdě řečeno, lépe to dopadnout ani nemohlo.

10

DENISOVY KRÁLOVNY

Pokusil jsem se usměrnit své pití a braní drog, aby se mi zlepšil spánek a trochu ustoupily deprese. V tu dobu přišel můj starý známý Donny Armstrong navštívit mého otce. Debatovali spolu o politice. Jako správný revolucionář si Donny vždycky vybral jednoho reprezentanta nějaké společenské skupiny, tak jako teď třeba mého otce, a pokoušel se ho obrátit na svoji plně vytříbenou revoluční politiku.

— Koukám, že se ti na ciferníku vyloupla ňáká štangle, chlape, říká Donny.

— Měls vidět toho druhýho, já na to nafoukaně. Znělo to skvěle. Toho druhýho značilo ve skutečnosti Hoba, který má tvář jako dětskou prdelku posypanou pudrem a který ode mě očekává pomstu asi s takovou pravděpodobností, s jakou se očekává, že Hearts budou hrát v Lize mistrů.

Můj otec jím byl podrážděný. Donny si musel přiznat fiasko. Norma strčila hlavu do dveří a můj otec se tiše vytratil z místnosti. Donny pak obrátil svoji pozornost ke mně a pokoušel se mě naverbovat do své partaje. — Neměl bys pořád jenom bruslit po povrchu sociální reality svýho života, říká. Tohle mě teda dostalo, to je revoluční výraz pro sdělení: Neměl bys bejt celej svůj život jenom takovej vopruzák

Podle Donnyho tkví řešení politické situace v založení revoluční strany. To se však ve světě stává pouze prostřednictvím militantní politické činnosti na pracovištích a ve společenstvích v dobách útisku. Zeptám se ho na to, jaký si myslí, že to bude mít význam, a jestli ti studenti, sociální pracovníci, novináři a učitelé, kteří tvoří jeho stranu, jsou dostatečně reprezentativním vzorkem proletariátu.

— To ti garantuju, chlape, i když teď nastal trochu pokles, říká, jako by to chtěl vysvětlit.

— A jak je možný, že Militanti, jak to vypadá, byli schopný získat všechny řadový lidi, zrovna ty, na který přesto pořád sázíš, že je dostaneš?

— Podívej, čoveče, já nechci rejt do Militantů, protože na levý straně politickýho spektra je už tak dost sektářství, ale…

Nato se pustil do dlouhého a jedovatého útoku proti politice a politikům Skotské labouristické militantní strany. Přemýšlím, co bych mohl udělat, doopravdy udělat pro spravedlnost pro pracující lidi v této zemi, na kterou kašlou boháči, která je tlačena do politické nečinnosti prostřednictvím podlézavé důvěry zpátečnické, skomírající, ale stále nepřehlasovatelné Labouristické strany. Odpověď zní: vysrat se na všechno. Každé ráno brzy vstávat a jít prodávat noviny v trafice, to není má představa o tom, jak má vypadat chill out po nějaké party. Až budou mít v úmyslu vstoupit do té strany lidé jako Písař, Denise, Veitchy a Roxy, pak jsem připraven vstoupit taky. Problém je v tom, že v těchto záležitostech jede příliš mnoho takových lidí, jako byl Slepejš, budiž mu nebe milostivo. Mám pocit, že to budou nejspíš drogy, kdo mě bude doprovázet tou dlouhou černou nocí vrcholného kapitalizmu.

Donny říká, že už jsme oba vystříleli všechny své argumenty. On vypadá lépe a šťastněji než já, jaksi září. Zapojení se do procesu politického boje může být samo o sobě zajisté osvobozující, nehledě na to, jaké to přinese, nebo spíš nepřinese, výsledky. Stále o tom ještě přemýšlím, když vtom se zjeví Ronnie. Neviděl jsem se s ním od oné trapné příhody, která se přihodila minulý víkend.

Lehce se dotkl mé sešité jizvy a unaveně se na mě se soucitem usmál. Pak zavřel oči a káravě zašermoval ve vzduchu prstem.

— Rone, ty vole, fakticky mě mrzí to, co se stalo tuhle v noci… začínám, ale on si přiloží prst k ústům a pomalu zavrtí hlavou. Pak se odpotácí předsíní do obýváku. Umístí se na gauč a začne tam zaujímat pózu, která silně připomíná americkou tepelně naváděnou střelu mířící na bagdádský sirotčinec. Móc pěkný, Ronnie.

— Máš ňákou jízdu, Rone?

Mírně přikyvuje hlavou a skrz sevřené rty pomalu vypouští vzduch. Zapínám video; začíná podřimovat. Když pustím další videokazetu, tak uprostřed ní usínám. Cítím klepání na chodidle a vidím Ronnieho, jak odchází. Zvedá palec vzhůru, cosi nesrozumitelného mumlá a pak se ztrácí v temné noci.

Přichází Deek — Kde je táta? ptá se.

— Nevim přesně. Šel nahoru s Normou.

Deek obrací oči v sloup a odchází.

Já se potácím nahoru do své postele.

Příští den jsem měl s Denisem schůzku v Beau Brummelu.

Denise se nacházel ve fázi proměny z jednoho teploušského stavu v druhý. Už nepřipomínal ubohého hošánka. To koneckonců nejsme nikdo. Uvědomil jsem si to v okamžiku, když jsem ho uviděl vykračovat si to do Beau Brummelu v doprovodu dvou mladých buzíků, kteří vypadali přesně tak, jako Denise dříve. Zato Denise vypadal ve své letecké bundě jak zlý vedoucí skautů.

— Poď s mejma kámošema na drink. Whisky, vyštěkl na jednoho z hošanů. Ten mladý teplajzníček okamžitě nastartoval k baru. Chtěl jsem něco říct, protože whisky nemám rád, ale Denise vždycky hrozně rád rozhoduje o tom, jaké pití bude pro jeho přátele nejvhodnější, a to podle toho, jak vypadají, a já bych mu hrozně nerad zhatil tohle divadýlko. Moje potřeba nechat Denise hrát to jeho divadýlko je daleko silnější než potřeba svobodné volby drogy. Což ilustruje můj problém.

— Včera sem viděl tvou mámu, říkám mu.

— Mámu? Jak je jí?

— Vypadá dobře.

— Kde to bylo? Na sídlišti?

— Ne, ve městě.

— Já si s ní někdy taky musim domluvit schůzku a jít s ní na čaj. Ale nechci se prudit tam na sídlák. To je děsně depresivní. Tam mě to šíleně sere.

Denise se tady nikdy necítil dobře. Příliš banální a k tomu komplex nadřazenosti. Většina lidí ho za to nenávidí, ale já ho za to miluju.

Jeden z hošanů se dopouští fatální chyby v etiketě a na hracím automatu pouští píseň Denis od Blondie. Tato chyba Denise šíleným způsobem naštvala.

— KDO TO TAM PUSTIL?! TAK KDO?! vstal a přeřval hrad automat.

— Jeden z mladých hošanů se omluvně šklebí, — Ale Den-ýýý-ss-ííí, ždyťs tůhle říkal, žže je to tvoje vóblíbená píssniččká. No pámatuješš, bóžžíčku, na tu noc u Chappsééé?

Druhý hošan se s trochou škodolibosti bavil z rozpaků svého kamarádíčka.

Denise zaťal pěsti a pak nechal dopadnout na boky. — VO TOM TO PRÁVĚ TAKY KURVA JE, ŽE JE TO MOJE VOBLÍBENÁ PÍSNIČKA. MĚ AKORÁT SERE, ŽE TOBĚ NIKDO NEDOVOLIL, ABYS JI KURVA POUŠTĚL! VODPREJSKNI VOCAĎ, TY ŠMEJDSKEJ BLBEČKU! vztekle kroutil hlavou. — Vodprejskni vocaď, vokamžitě vocaď vodprejskni, blbečku. Ponížený mladý buzík se tedy vypařil pryč. Denise se na mě obrací a říká, — Takovej buzík malej, že bys mu dal korunu, posranej hnědkař jeden.

Důsledné dodržování etikety je pro Denise příznačné. Všechno musí sedět přesně do posledního písmene. Pamatuju si, jak mi před pár lety dal prázdnou kazetu, abych mu na ni nahrál jednu desku skupiny The Fall. — Nezapomeň, říkal mi tehdy, — nepiš mi seznam písniček na obal kazety. Napiš ho na zvláštní kus papíru a já si ho tam potom přepíšu. Mám na to svůj zvláštní způsob, kterej můžu dělat akorát já.

Nevzpomínám si už přesně, jestli jsem na to zapomněl nebo jestli jsem mu to udělal schválně, ale seznam skladeb jsem samozřejmě napsal na obal kazety. Potom, když jsem mu kazetu předával, mohl se vzteknout. Byl jako šílený. — CO TO JE?! DYŤ SEM TI TO KURVA ŘIKAL! ŘIKAL SEM TI, ABYS TO NEPSAL NA NI, SYČEL, — TOHLE JE NA HOVNO! TOHLE JE ÚPLNĚ CELÝ NA HOVNO!

Kazetu i krabičku pak rozdupal podpatkem boty.

— ÚPLNĚ NA HOVNO!

Proč se ten zmrd vždycky nechá tak vytočit?

Dali jsme si pár panáků. O Olly jsem se mu nezmiňoval. Chvilku jsem se lehce bavil způsobem jeho rozhovoru s mladými hošany. Homosexuálové, kteří se potloukají kolem Chapps, The Blue Moon a The Duck, Denise nenávidí. Jeho manýristické teploušské chování a oblečky iritují většinu homosexuálů. Denise miluje, když je nenáviděn. Všichni tady na sídlišti nenávidí jeho výstřední chování. Nejdříve to byla sranda, později sranda a odvaha, ale teď už začíná jít tlustý do tenkejch, a tak se omlouvám a odcházím. Velice by mě zajímalo, co o mně bude Denise za mými zády říkat.

11

LÁSKA A SEX

Ollyina přítelkyně Tina byla přátelská, nervní a snadno se rozčilující holka, která byla neustále v pohybu; mluvila, žvýkala a kontrolovala všechno a všechny svýma ostrýma jestřábíma očima. Na jednom mejdanu u Sidneyho Olly pravila káravým, školometským způsobem: — Vona si myslí na tvýho kámoše. Na Ronnieho.

— Di do háje, zasyčela Tina, buď z rozpaků, nebo protože se to snažila zakrývat. Ronnie seděl na zemi a pozoroval vánoční stromeček, který jej fascinoval. Spolkl pár pilulí. Dokonce i Sidney, ať to zní sebepřekvapivěji, v tom lítal. Vysvětloval mi, že byl tak rozhozenej z toho, jaký byl v tom bejváku bordel, a že začal šířit takový záporný vibrace, že musel něco sezobnout, aby to ze sebe dostal.

Olly mi potom řekla: — Jestli se tu objeví ten hnusnej teplouš Denise, tak se s nim nebav! Nic, dokaď tady budu!

To mi přišlo příliš urážlivé a útočné. Její techtle mechtle s Denisem se mě nijak netýkají. — Ale já se s nim musim bavit, je to můj kámoš. Vyrůstali sme spolu. A nech těch protibuzerantskejch narážek, je to dost ubohý.

Nato mi řekla něco, co mě dočista zmrazilo. — Ne nadarmo vo tobě lidi řikaj, že seš vopruzák, zasyčela a odburácela pryč.

— Co… kdo řikal… uvažoval jsem nad jejím výrokem, když zmizela v kuchyni. Byl jsem v příliš dobré kondici, než aby se dostavila déčka. Avšak ta její slova se mi honila v hlavě takovým způsobem, až moje paranoia nakonec přišla, o čemž nebylo pochyb, jako není o tom, že po dni přijde noc. Druhý den jsem seděl u otce doma a pokoušel jsem se předstírat, že se necítím tak mizerně a zraněně, ale ta její slova v jednom kuse dorážela na můj organizmus jako psychické střely a já pod jejich zásahy umdléval a prožíval nekonečná muka. Měl jsem se tedy na co těšit.

Začal jsem mluvit se Spudem Murphym, přítelem Raymieho Airlieho. Spuda a Raymieho vždycky rád poslouchám. Jsou o pár let starší než já; leccos si zažili a pořád to vydejchávaj. Držáci. Od takových lidí se nemůžeš doopravdy nic naučit, ale jejich přítomnost je bezvadná. Spud lamentuje nad tím, jak mu před lety ublížil nejlepší přítel. Šlo o nějakej obchod s drogama a Spudův kámoš tehdy utekl s penězma. — Nejlepší kámoši, jak řikám, vole, nejlepší kámoši, jasný? A pak ten ogar vzal se všim kramle, vrcholnej výkon. No chápeš to?

— Jasně, dneska už se ani na kámošství nemůžeš spolehnout, řekl jsem. Tahle myšlenka mi však přivodila první ostřejší stihu tohoto dne. Osahal jsem si jizvu. Kurvadíky, Hobo. Můj stihomam dostal alespoň trochu konkrétnější podobu.

— To sou drogy, vole. Je to hrozný, ale dyž vo ně kráčí, tak musí kamarádství stranou.

Chvilku jsme klábosili a pak kolem nás přešla Tma, lehce nalomená, a v ruce mávala flaškou Diamond White. — Du si to s tebou rozdat kámo, říká, načež nás mine a posadí se vedle Ronnieho. Za malou chvíli se líbaj, přesněji řečeno, Tina žere Ronniemu obličej.

— Jo. Kdyby tak do mě někdo šel takovýmhle způsobem, posteskl si Spud.

— Ne, já sem z ženskejch rozčarovanej. Já sem do vztahů nepoužitelnej, Spude. Sem sobeckej zmrd. Další věc je ta, že se nikdy nesnažím bejt někým jiným než sobeckým zmrdem. Třeba támhle Olly, zariskoval jsem.

— Ta ubohá mrduchtivá kočka, se kterous sem přišel? zeptal se.

— Hraje si na svatou. Vzala si mě domu po tom, co mě křísnul ten čůrák Hobo…

— To by vypadalo na dobrou ženskou, vole. Ty bys na ní chtěl vlítnout, co?

— Počkej, poslouchej mě chvilku: jeden milosrdnej čin a vona už si myslí, že má právo řikat, jak mam víst svůj život. To znamená: žádný čubky, najít si hák, jít na školu, koupit ňáký hadry, nemluvit s lidma, který jí nevoněj, dokonce i když sem s nima prožil celej život… typickej případ klasický píči, vole. Co bys na to řek?

— Tohle vypadá vážně zlý, kocoure. Ne, že bych ti moh nějak poradit. Já a roštěnky, to je jako voda a volej, chápeš? Rád bych to do sebe míchal, míchal a míchal, aby to dostalo říz, ale nakonec se to nikdy spolu pořádně nespojí, chápeš?

Olly se vrátila k nám. Objala mě. — Už bych chtěla domů, zašeptala. Ona si představuje, že je Johanka z Arku. — Chtěla bych domů a tam s tebou šukat.

Při této představě jsem se otřásl. Přes víkend jsem byl dost hodně na drogách. Šukat bych asi nebyl schopen. Zdálo se mi to bezvýznamné, jako nevýslovné plýtvání časem. Necítíme jeden k druhému vůbec nic silného, jenom si tak v očekávání hrajeme, až přijde něco opravdového. A právě z tohoto důvodu šukám nerad, rád bych se opravdu miloval. To samozřejmě znamená s někým, koho opravdu miluju. Občas přijde okamžik, kdy je třeba si vyprázdnit pytlíka, ale v žádném případě, když je člověk plný drog. Tak to přesně bylo v den, kdy jsem se miloval naposledy. Bylo to, jako když o sebe chrastí dva kostlivci. Pomyslel jsem si přitom: proč tohleto do prdele vůbec děláme?

Tahle věc mě strašila už pěkně dlouhou dobu, dokonce o hodně dřív, než jsem byl s Olly. Znechucovali mě její přátelé. Byli ke mně nepřátelští a dívali se na mě spatra, ale protože mi doopravdy neubližovali, vlastně mě bavili. Co mě na nich nejvíc sralo, byl způsob, jakým se zhostili opatrovnictví nad Olly. Byli to všechno typy z City Café: číšnice, pojišťováci, místní vládní úředníčci, barový personál a tak dál. Tito všichni chtěli být hudebníky, herci, básníky, tanečníky, spisovateli, malíři, dramatiky, režiséry, modeláři, a byli plně posedlí svými alternativními rolemi. Přehrávali si své stupidní pásky, recitovali své sračkovité básně, nosili se všude jako pávi a vládli neochvějným dogmatizmem onoho umění, jímž byli vyvrženi. Jediný problém byl v tom, že Olly byla jejich chráněnka. Její přátelé chtěli být někým jiným a ona zas naopak chtěla být jimi. Původně jsem si o sobě myslel, že mám mizivé ambice, ale pak jsem uviděl, jak nízký obzor má ona. Když jsem se o tom zmínil, byl jsem označen za žárlivce a protivu.

Začali jsme se hádat a já jsem to ukončil tak že jsem šel strávit noc k Roxymu. Vyprávěl jsem mu o jejích přátelích a on mi na to řekl: — Tak to by bylo něco pro tebe, vole.

Když si uvědomil moje napětí a ukřivděný výraz, dodal: — To mě teda prcej, jestli ses celej den netvářil jak koštýř projímadel. Né, to byl fór, vole. Věděl jsem, že nebyl. Možná jsem právě dostal stihu. Anebo možná ne. Byl jsem pořád na drogách a pořádně jsem nespal uherský rok.

Ať je to jakkoliv, než jsem si to dal dohromady, poskytl jsem Olly hodně prostoru. Pak jsem se snažil uklidnit doma u otce, ale to bylo složité, protože celý dům byl plný jeho kolegů z kampaně a Deekových přátel. Deekovi kamarádi snad nikdy nepili, nebrali drogy ani se nechodili nikam bavit. Nebyli nikdy pro žádný sračky. Všechno, co dělali, bylo nic, jen spolu seděli a nic nedělali. Deek úspěšně složil zkoušky na výkonného důstojníka civilní služby, ale ukázalo se, že pro to nemá vlohy a ani jakýkoliv zájem o postup. Obdivoval jsem jeho odmítavý postoj k práci, který na mě udělal dojem, ale jak on, tak i jeho přátelé vypadali, že nemají sebemenší zájem naprosto o nic. Pro ně bylo všechno prostě jen sračka: drogy, muzika, fotbal, násilí, práce, šukání, prachy, sranda. Vypadali jako parta solných sloupů.

Olly mě otravovala po telefonu. Mluvila nesouvisle a zeširoka, pokud šlo o to, co dělali nebo dělají její přátelé, ale když se řeč přetočila na nás, stala se napjatou a útočnou. Týrání pak vždycky ukončila tím, že mě seřvala a praštila telefonem, jako by ona byla ta ukřivděná strana.

— Problémy se ženskejma? smál se můj otec. — Nikdy neběhej za autobusem ani za ženskou. Vždycky se zpoza rohu objeví další.

Dobrá strategie. To je také důvod, proč otec od té doby, co od nás před čtrnácti lety odešla máma, neměl nikdy jinou ženskou. A je to také důvod, proč ho jednou najdou na autobusové zastávce zemřelého na následky podchlazení.

Po několika dnech, které jsem trávil o čajích, čokoládách, McCainových hranolkách a pizze z Presta, jsem se cítil natolik silný, abych se vypravil do města. Právě jsem dočetl dva životopisy: David Niven a Maureen Lipman. Oba byly úděsné. Když jsem je šel vrátit do knihovny, požádal jsem knihovníka, zda by mi nemohl rezervovat další životopis: Viv Nicolson. Nechtěl jsem ho brát s sebou do města, protože kdybych se vracel zpátky domů našrot, mohl bych ho ztratit. A kromě toho s sebou děsně nerad cokoliv tahám. On však nebyl ochotný a říkal, že mám jedinou možnost teď. Nasedl jsem do autobusu a začínal se cítit nadrženě od otřesů motoru. Začal jsem si v duchu sestavovat seznam ženských, se kterými bych chtěl spát. Když jsem vystupoval z autobusu a měl jsem erekci, připadal jsem si hloupé a rozpačité. To se po chvilce samozřejmě uklidnilo, a jak jsem tak stál ve West Endu, připadal jsem si trochu nesvůj z toho, co budu dělat dál. Byla tu možnost chodit krást po obchodech, a tak jsem začal přemýšlet o tom, co potřebuji, abych šel do patřičného krámu a ne jen tak nazdařbůh.

Vtom vidím Tinu. Je to bezvadné, někoho potkat jen tak ve městě. — Tino! Kde se tu bereš?

— Du něco sehnat pro Ronnieho. V úterý má narozky.

No samozřejmě. Vzpomínám si, že má Ron narozeniny. Já mu sice vždycky naseru, dokonce ani lístek mu nepošlu, ale pokaždé si na to datum vzpomenu. — Jak vám to spolu šlape? ptám se a zvedám přitom obočí a mám pocit, že je to přirozené a hravé gesto.

— Je to v pohodě, říká a divoce přitom žvýká. Jak tak spolu kráčíme po Lothian Road, nikdy se po mně ani nepodívá, — ale v jednom kuse jede v práškách. Minulý týden jsme spolu byli v kině. Koupila jsem lístky. Ten film se jmenoval Damage nebo tak nějak Jak jsme si sedli, Ronnie okamžitě usnul, prospal celý film a nemohl se probudit ani po konci. Tak jsem ho tam ponechala jeho osudu.

— To je moudrý, poznamenal jsem. Mám tu holku rád a cítím s ní. Pořád se cítím ještě trochu přetažený, ale můj stav je posledních pár dní o něco lepší. A taky vím proč: žádný Ronnie. Tina mi odebrala moje nejtěžší břemeno z beder.

— A přihodila se další věc. Před pár dněma sem ho vzala k nám domu a von se mi tam akorát svalil na gauč. Nepromluvil ani slovo s mámou nebo s tátou. Akorát na ně kejvnul, a pak to s ním fláklo.

— Ten teda ví, jak udělat dojem, zariskoval jsem.

— No, můj táta se nikdy vopravdu moc nezajímá vo to mluvit s lidma, ale jak vycejtí, že de vo drogy, tak je z něj ras. Někdy byste možná mohli přijít s Olly, a voni by pak viděli, že mý kámoši ani Ronnie v drogách nejedou.

To bylo poprvé v životě, co jsem byl požádán, abych vykonal takovýto druh služby. Zatímco jsem o tom přemýšlel, měl jsem trochu pochybnosti o Tininých pozoruhodných schopnostech.

— No, nejsem si jistej, že sem ten nejlepší typ pro takovouhle návštěvu. To ti Olly neříkala, jakým způsobem sme se seznámili a v jakým stavu sem tehdy byl?

— Jo, ale to nebyla tvoje chyba. A aspoň vobčas seš čistej, řekla.

Rozloučili jsme se a já z toho měl na chvilku výborný pocit. Když jsem si uvědomil, jak se cítím skvěle, tak jsem se začal cítit mizerně. Zdálo se mi, že moje dlouholeté užívání drog potlačilo mé vlastní já do pozadí kvůli součtu veškerých negativních i pozitivních vlivů, které ve mně zanechali jiní lidé. Velké bílé plátno mé osobnosti jimi bylo dokončeno. Pokaždé, když jsem se snažil nalézt nejvýstížnější označení sebe samotného, v mysli mi naskočilo: VOPRUZÁK.

Když jsme se všichni sešli v Gorgie-Dalry Oyster Baru, Ronnie měl děsivý výraz. Vypadal jako hovado. Byl vzhůru, ale plazil jazyk kolem dokola úst a mrkal očima, jako kdyby měl nějaký druh mrtvice. Byl jsem docela naštvaný, že jsem se do této situace dostal. Šukali jsme s Olly skoro celé odpoledne a já pociťoval vyčerpání svých genitálií a ulepkaný pocit z našich výměšků. Ani jsem nešel pod sprchu. Po sexu jsem vždycky zmatený a potřebuji být o samotě. Dali jsme si haš a v tu chvíli to bylo bezvadné, teď mi ale vadí všichni ti lidé, co jsou tu v baru kolem nás.

V baru jsem ani nepromluvil a v taxíku do Clermistonu také ne. Tina a Olly spolu štěbetaly a mě si ani nevšimly, Ronnie upřeně zíral z okna. Zaslechl jsem, jak říká šoférovi: — Clermiston, kámo, ačkoliv jsme už byli v půli cesty. Řidič to přešel bez poznámky, protože to neslyšel. Ronnie stále šeptal: — Clermiston, kámo, a potichu se pohihňával. Začínal jsem ho mít plné zuby.

— Zkus se chovat jako člověk, zasyčela na mě Olly, když si všimla mého kyselého výrazu ve chvíli, kdy nás Tinina matka pouštěla dál.

Bylo to rozpačité. Ron jen skočil na pohovku a kroutil hlavou, přičemž jedním okem pozoroval dění v místnosti. Já si sedl vedle něj, Olly vedle mě a Tina se posadila pod nás na zem. Její otec seděl čelem k televizi a matka přinesla na stůl nějaké pití a občerstvení. Pak se posadila do druhého křesla a zapálila si cigaretu. Telka byla pořád puštěná a Tinin otec ji naprosto nerušeně sledoval.

— Berte si, zamumlal — v tomhle domě si na žádný ceremónie nepotrpíme.

Vzal jsem si rohlík a dvě rolády s párkem. Ten haš, který jsme si s Olly dali po šukání, ve mně vyvolal pořádnou žrací.

Ronnie začal chrápat, ale Tina ho dloubnutím lokte probudila. Na otce to neučinilo žádný dojem. Měl bych si asi sednout opodál a tiše se bavit, ale současná situace se začínala blížit na hranu.

— Ta vodpolední, prohodil jsem stupidně — ta ti dala, Rone, co? Ta vodpolední šichta. To když se z ní člověk vodplazí, tak vypadá jako živá mrtvola.

Ronnie vypadal zmateně, tedy lépe řečeno hloupě a méněcenně.

Otec na Tinu zafuněl — Já myslel, žes říkala, že nedělá?

— Von dělal tak trochu se mnou. Nebyl tam zapsanej nebo tak, vložil jsem se do řeči. — Richtoval kouřový alarmy, ty teď po těch požárech chce každej, víte? Dlouhý šichty.

Otec apaticky přikývl na znamení pochopení. Tina s matkou a Olly klábosily o nákupech a otec usnul. Ronnie se rovněž odebral do království snů. Já seděl a ládoval se, nudou a chutěma po haši. Říkal jsem si, že je to pravděpodobně nejpříšernější večer, který jsem kdy zažil. Byl jsem štěstím bez sebe, když jsme se chystali k odchodu.

Když jsme se taxíkem vrátil zpět do Dalry, Olly chtěla jít domů a šukat. Já chtěl jít k Ryriemu a ožrat se. Došlo k hádce, a tak jsme každý odešel svou cestou. V hospodě jsem potkal Roxyho a Pathe, Path byl právě na odchodu kvůli schůzce s tou ženskou u Pelikána. — Poďte taky, navrhl nám.

— Možná pozdějc, řekl jsem. Potřeboval jsem panáka. Několik. Pak odešel. Roxy a já jsme byli v dobré náladě a o Slepejšovi jsme se ani nezmínili.

Po chvíli jsme se rozhodli jít k Pelikánovi. U vchodu byl nějaký kretén, který vypadal jako studentík ze středních vrstev a nechtěl nás pustit dovnitř. Naštěstí právě vycházel Rab Addison a nechal nás vejít. Tomu šmejdovi věnoval tak ostrý pohled, že ten si z toho musel usrat do gatí. Pak jsme si s Roxym vykračovali jako vévoda a vévodkyně z Westminsteru.

Lokál byl přecpaný, a přestože jsme Pathe slyšeli, nemohli jsme ho najít.

— ROXY! BRI!

Když jsem se podíval směrem, odkud hlas přicházel, uviděl jsem jenom tělnatou obrovskou ženskou, která se na mě usmívala. Byla nevídaně rozložitá, vypasená a růžolící, ale i přesto vypadala velmi mile a hezky. Path vykukoval zpoza jejího boku. Uvědomil jsem si, že mu sedí na klíně.

— Tohle je Lucia, řekl a usrkl si z půlitru.

— Čau, Lucio, pozdravil jsem.

Lucia se obrátila na Patha. — Chceš, abysme tvý kámoše vykouřili? zeptala se vysokým vzrušeným hlasem. Pathovu odpověď jsem nezaslechl.

Nato položila Roxymu ruku na stehno. — Jakže ti to řikaj?

— Pokaždý jinak, holka, usmál se. Začala ho přes

kalhoty osahávat na ptáku i po kulkách. Vypadal, že se mu to líbí, ale nebyl vzrušenej. Se mnou to začalo docela házet. Hlavou se mi začaly honit představy o tom, jak tu tlustou krávu mrdáme všichni tři dohromady. Path na mě smilně mrknul.

Lucia si přitiskla svoji tvář těsně k mé a strčila mi do pusy jazyk, který chutnal po zvratcích. Jak mi s ním projížděla celý vnitřek úst, seděl jsem v tichém ohromení. Švihala mi tam tím jazykem sem a tam a potom ho pomalu vysunula ven. — Vidíte dobře tohleto tady, ty i tvůj kámoš? ukázala na sebe a pak pokynula na Roxyho, — zvládla bych vás voba natotata!

— Vo tom nepochybujem, uznal jsem.

Její smích mi připomínal pneumatické kladivo, jak prořízl hlasitý bzukot okolního hovoru. Pak loktem rycla do Pathe, který právě zaměstnával své ruce pod její sukní, přímo mezi jejími masitými stehny s pomerančovou kůží.

Opili jsme se. Path vyprávěl vtip o teploušovi s transplantovanou prdelí a všichni jsme se hlasitě smáli. Já také, i když jsem ten vtip znal už z minula. Lucia se ovšem smála nejhlasitěji. Smála se tak moc, až se začala dusit. Potom se napila ze svého půllitru Guinesse a vzápětí to do něj vyzvracela zpátky. Chvilku vypadala zmoženě, ale bylo to dílem okamžiku, kdy si tu masu hnědavých zvratek opět statečně prolila chřtánem.

— Tohle je moje kočka, oznámil nám Path a v tu ránu se spolu spojili dlouhým francouzským polibkem.

Byl jsem naprosto šokovaný, zaujat myšlenkou na čtyřku. Kývnul jsem na Roxyho, — Dem k tobě?

— Se prober, ušklíbl se. Neni ti něco? Vo tu vobludu bych si nevopřel ani kolo, dyž jí prcal Path.

To byla teda myšlenka. Dal jsem si ještě několik drinků a trochu speedu od jednoho kluka, který si říkal Silver. Točil jsem se kolem baru a mlel kraviny. Vždycky jsem mlel kraviny, ale teď sem je mlel účelnějš a s větším přesvědčením.

Neviděli jsme Pathe jít, ale když jsme dorazili do Anderson Close, uslyšeli jsme hlasy, které patřily jemu a Lucii. Právě na ní rajtoval jako na skákacím míči. Přitom řval: TY BYS NA TO KURVA POTŘEBOVALA ASPOŇ PARCELU, TY DĚVKO! KAM TI MÁM TOHO SVÝHO ZASRANÝHO ČŮRÁKA STRKAT? TO BYCH TI TU TVOJÍ KUNDAPÍČU MUSEL NEJDŘÍV KURVA ROZČTVRTIT!

A ona na to: TY TADY NEMÁŠ KURVA NIC, ČIM BYS MĚ MOH PRCAT! TAK SE UKAŽ! TO UŽ SI ZAČAL? HA HA HA.

Přešli jsme kolem nich a pak jsme se na chvilku zastavili, abysme se podívali. Lucia převalila Pathe a najednou se octnula na něm. Její rosolovitá hmota visela přes něj.

— DYŠ SEŠ NAHOŘE, TAK SE POHYBUJ! TAK SE HEJBEJ, TY ČUBKO! řval.

Zaklepala nad ním svým tělem, a pak se podívala na nás, — Nechcete mu pomoct, pánové?

— My se do toho nikdy nepletem, dyž de vo vopravdickou lásku, usmál se Roxy.

Popošli jsme uličkou o kus dál a začali chcát. Naše kouřící pramínky se spojily v jeden a hnaly si to k nim, po Pathově hlavě, krku a ramenou. Ti dva v šukání nepřestali. Kolem nás nervózně prošli dva mladíci.

— Ty seš ale zmrd zvrhlej, Pathi, zavrtěl hlavou Roxy.

— To sem! Vopravdickej vošoust.

Začal jsem se cítit nadržený, a tak jsem se chystal jít k Olly. Roxy chtěl ještě na pivo. Takže jsem se rozhodl zabít dvě mouchy jednou ranou. Olly bude pravděpodobně na večírku u jednoho svého přítele, Lynnea, což je takový pozér, který se snaží být za každou cenu in.

Roxy mě na mejdanech nikdy nenechá ve štychu, nenávidí totiž tento druh zábavy. Přestěhovali jsme se do kuchyně a tam likvidovali nápoje z ledničky, co se do nás vešlo. Když se Olly ve společnosti několika kreténů vrátila zpátky, dostalo se mi chladného objetí. Celý den jsme šukali, a teď se ke mně chová, jako bych byl cizinec. Ale docela mi to dávalo smysl. Život je pes a my jsme jeho patníky.

Když jsem se druhý den probudil na podlaze, slyšel jsem kolem sebe hluk lidí, kteří uklízeli byt. Roxy ležel vedle mě.

— Proboha, já mám v držce jak v polepšovně, řekl.

— To je moje vina, pokrčil jsem rameny, — neměl sem tě tahat za Pathem před tim, než sem tě vzal sem.

— Tak takhle to teda bylo. To dává smysl. Tohle bude památnej den.

Lynne uklízel; vyhazoval plechovky a vysypával popelníky do koše. Když nás zpozoroval, jeho pohled jako by říkal: OKAMŽITĚ VYPADNĚTE!

V tom okamžiku naléhá školometským hlasem, — Tak poďte, klucka, vstáváme, a mohli byste nám pomoct tohleto sprovodit ze světa.

— Vykuř nám prdel, ty čuráku, odsekl Roxy. Ten kluk se stáhnul, vzal Roxyho odpověď jako znamení, že musí uklidit sám. — Tyhle zmrdi se už roztahujou všade. Třeba ten zasranej Edinburgh — je teď plnej zkurvenejch anglickejch bastardů a snobskejch ragbistů. Připadáš si ve svým vlastním městě jako čeleď. Ale co, serem na ně, ať tu po nás ukliděj ty sračky, to je jediný, k čemu sou dobrý! vybuchl.

Vstal jsem a našel pár lahví piva. Vypotáceli jsme se z bytu, sešli schody a byli jsme na ulici a přitom pili.

— Takže kam? zajímal jsem se.

— Stockbridge, odpověděl Roxy, — už vod včerejška si chci projít New Town.

— Jo jo. Už mi to naskakuje. To bylo u Lynnea. Jižní Město. Došli jsme na South Clerk Street.

Roxy otevřel pusu dokořán.

— Ó, Stockbridge, leží nám přímo u nohou! pronesl. — Jaká krása!

Rozhodli jsme se, že zajdeme do baru U Kapitána, který otevírá v sedm, což už bylo asi před třemi hodinami. Moje nervy se užuž začínaly rozpadat, a tak jsem do sebe chtěl co nejdříve dostat pár piv, aby otupily hranu mého vědomí.

Najednou mi projel mráz až do morku kostí. Ozval se výkřik: — BRIANE!

Na stupátku autobusu stála Šílená Audrey a držela se tyče. Byla oblečená do černého nepromokavého pláště z imitace kůže a s vycpávkami ramen. Po obou stranách uhrovitého obličeje jí spadaly dva cancoury černých promaštěných vlasů. Pila mléko z kartonové krabice a přitom se zvýrazňovaly ostré a zvrhlé tvary jejího obličeje. Několik kapek jí stékalo po bradě.

— KDE MÁŠ TOHO SVÝHO ZKURVENÝHO PATHE?

— Ale, nevim, Auds. Včera večer sme ho nechali U Pelikána.

— VYŘIĎ MU, ŽE TOHO ŠMEJDA ZAPÍCHNU, AŽ HO POTKÁM! VON BYL ZAS S TOU TLUSTOU PODĚLANOU FLUNDROU! VYŘIĎ MU, ŽE JE KURVA UŽ MRTVEJ! A TY UDĚLÁŠ NEJLÍP, KDYŽ MU TO ŘEKNEŠ!

— Jó, snad se mu zmínim, řekl jsem jí. Nedošli jsme daleko. Předtím se mi zdálo, že bar U Kapitána volá, teď úplně řičel.

— VZPOMEŇ NA TO A VYŘIĎ MU TO! JEČELA ZA NÁMI. — A TAKY MU ŘEKNI, AŤ PŘÍDE DNESKA V SEDUM HODIN DO BARU MEADOW!

Zamával jsem jí na pozdrav. Roxy řekl: — Jestliže Path zemře, všechny praštěný pichny tohodle města by se měly dát dohromady a postavit mu pomník.

— Jo, ve tvaru gigantickýho vibrujícího vocasu, na kterej by se mohly napichovat.

Pár kousků U Kapitána udělalo divy. Šli jsme k Roxymu a já jsem si u něj na gauči dal pěkných dvacet. Když mě probouzel, byl jsem úplně našrot. — Volal Path, informoval mě. — Máme spicha v sedum v baru Meadow.

— Meadow? Co žes to řikal, ty… ty bastarde, začal jsem se smát. To by mohlo bejt dobrý.

— Řek sem mu, aby s sebou vzal velkou Luciu. Audrey versus Lucia, to by moh bejt špičkovej souboj. Psí zápasy v Meadow. Kdo by pak potřeboval Hanka Jensena? Nemůžu se už dočkat, až uvidim Pathův ksicht. Povim ti, ten z toho bude srát maggi.

Já jsem u toho ovšem nebyl, a to z jednoho prostého důvodu — nemohl jsem se hýbat. Dostal jsem však o všem hlášení od Pathe. Audrey byla zběsilejší a dala Lucii pěknou nakládačku do obličeje, ale její rozložitější sokyně nakonec využila své hmotnostní převahy a síly k rozdrcení Audrey a zatlačila ji do rohu ringu. Měla štěstí, že byl malý a Audrey nebyla ozbrojena. Podle všeho se Path v průběhu zápasu diskrétně mnul v rozkroku. Pak si odvedl vítězku domů.

12

PRIMA HÁK A LIŽBA

Jednou se mi ozval Cliff z Londýna a řekl mi, že je Simmy zašitej. Cliff se přestěhoval do nového bytu na kraji Hanwellu. Říkal, že to je místo jako stvořené pro mě. Sbalil jsem si věci a odtáhnul jsem do Čmoudu (tj. do Londýna — pozn. překl.).

Byla to bezvadná díra. Pár týdnů jsem spal na podlaze v předsíni, ale vzal jsem dočasnou práci na ealingské radnici. Ta obnášela zakládání informací o plánovaných projektech do centrální databanky. Pro archivaci měli moderní technologii, ale potřebovali námezdní síly, které sunuly data do počítače. To jsem byl já a ještě čtyři ženy ve středních letech. Práce nebyla vůbec zajímavá.

Pak se z bytu odstěhoval jeden chlapík jménem Graham a já dostal jeho pokoj. Byl to trochu alkoholik a jeho matrace zapáchaly chcankami. V neděli jsem dostal nové a těšil jsem se, že budu mít před pondělním nástupem do práce dobrý spánek V předsíni jsem se nikdy pořádně nevyspal, protože kolem mě celou dobu procházela spousta lidí sem a tam.

— Vstávačka, vstávačka, křičel na mě Cliff a přebíral si ve dveřích vlasy. Minulý večer jsem neměl žádné drogy, dokonce ani haš. Šel jsem brzy do postele, ale bylo to, jako kdybych spal jenom hodinu.

— Dyť je určitě eště brzo, do prdele, zabědoval jsem.

— Jó. Je čtvrt na vosum. Tak vstávej, brácho, a trochu života do toho!

Vstal jsem, ale život jsem do toho nedal. Byla brutální zima, a tak jsem se přesunul do koupelny v tričku a kalhotách. Do práce jsem musel chodit včas. Vedoucí oddělení, pan Gleaves, se na mě zaměřoval. Dnes večer jsem měl jít k May a Desovi na čaj, Bůh jim za to žehnej, a tak jsem se rozhodl, že si ve vlažné vodě omyju aspoň ptáka, kulky a podpaží. Byl to nepěkný zážitek. Vyčistil jsem si zuby, vymačkal si pár beďarů a navlékl se do svých rozervaných džín a kašmírového svetru. Pak jsem si zašněroval své Martensky, vklouzl do kabátu Oxfam, zavázal si šálu a navlékl palčáky. Namísto snídaně jenom hej hoj hej hoj…

Práce je pořádná brzda. Pan Gleaves má pocit, že nemám motivaci. Takto mě aspoň charakterizuje. Protože mě však přijal, tak než by řekl Vzal jsem pitomce a teď se v klidu nemůžu ani pošťourat v nose, raději setrvává v sebeklamu, že mě to, jak zakládám informace do centrální databanky, dávám papíry do vyvolávačky a dělám na kopírce, umravní. Koupil jsem si kytaru a jamoval jsem doma spolu s Cliffem a Darrenem a práce mě stála hromadu drahocenného času na cvičení. Navíc jsem potřeboval prachy na zesík. Hvězdná sláva už klepe na dveře.

Když jsem dorazil, May mi tiše říká — Pan Gleaves chce s tebou mluvit, zlato. Pokud možno okamžitě, dodala.

A do prdele. O co jde? Ten snad musí bejt vadnej!

Penny měla v tváři výraz zadostiučinění. Ta kráva mě nenávidí od té doby, co jsem jí nedal na jednom večírku, který se pořádal někomu na rozloučenou. Ženské tyhle věci k smrti nenávidí. Pokud ony ztratí nad sebou kontrolu a s někým odejdou, pak mají pocit, že si dobře štrejchnou. Jestliže však s někým odejdou a jemu nehoupne, pak je to sviňárna na druhou — nejhorší věc na světě, která se může přihodit.

Gleavsie, jak mu s čínským přízvukem říkám (Slaint a Gleavsie) je malý obtloustlý mužík s brýlemi a bradkou v ruském stylu. Má malého pahýlovitého ptáka, takový model jakoby vyrobený na stopkové fréze, ale jistě hrozivého, když se postaví. (Schválně jsem si vedle něj stoupnul na zaměstnaneckém záchodku, abych ho očíhnul.)

— Pane Gleaves, usmál jsem se a posadil se.

— Chtěl bych s tebou mluvit o tvým obleku, Briane.

— A vo kerým? Vo tom žlutým šifonovým nebo vo tom modrým kartounovým, zeptal jsem se a zakoulel očima.

— Myslím to smrtelně vážně, zasmušile mě informoval pan Gleaves a vypadal při tom jako postava z nějakého blbého televizního seriálu. Velký buzerantský drama. — Proboha, Briane, dyť ti kouká prdel z gatí.

To byla pravda. Mé červené slipy byly jasně viditelné. Mrzla mi hnědka. Péro a kulky byly svraštělé. Koncem měsíce by se snad vtáhly dovnitř a změnily se ve frndu. Můj další platební šek poputuje na Carnaby Street. Neměl bych chodit tak nalehko.

— Dobrý, tak aspoň můžete s uspokojením říct, že ste byl zrovna u toho, když mi z gatí vypadla prdel.

— Mám pocit, že si ještě neuvědomuješ vážnost situace…

— Oukej, oukej. Cirkulace vzduchu je důležitá pro zdraví, tak mám v gatích větráky.

— Ty ses buď zbláznil, anebo ti nebylo vůbec nikdy shůry dáno. Já ti to teda řeknu ještě jednou polopatě. V samosprávní radě Ealingu se pokoušíme dodržovat jistý pravidla pro oblíkání a chování zaměstnanců. Z peněz místních občanů dou naše platy, a tak by si zasluhovali…

— Já sem taky místní vobčan. A taky cáluju volební daň, zalhal jsem.

— Dobře, ale…

— Vo jakejch pravidlech tu de řeč? Kdo je tu za poradce přes módní záležitosti?

— Mluvíme tu vo společenskejch pravidlech! Vo pravidlech, který očekáváme, že budou všichni zaměstnanci respektovat.

— Tak poslouchejte, příteli, já si nemůžu dovolit jít koupit nablejskaný kvádro. Já rači volim praktický hadry, hadry, ve kterejch se budu cejtit v pohodě, a to znamená, ve kterejch se mi bude i dobře makat. Já bych si nemoh nasadit kravatu, příteli, to je čistě jenom falickej symbol, prostředek psychologický kompenzace pro chlapy, který se cejtěj nejistě ve svý sexualitě. Já bych do týhle arény nemoh zapadnout. Já se nemůžu nasrat do hromady psychologickejch problémů zaměstnanců samosprávní rady Ealingu.

Pan Gleaves popuzeně zavrtěl hlavou. — Briane. Na chvilku se, prosím tě, uklidni. Podívej. Já chápu, jak se cejtíš. Vim, jak to myslíš. Seš inteligentní kluk, tak neblbni. Takovýhle místo už nenajdeš nikde jinde. Máš předpoklady v naší organizaci udělat postup, říká mi a tón jeho hlasu se mění tak, aby mi dodal kuráže.

Tohle byla situace, která by mohla být legrační, kdyby nebyla tak smutná. — Udělat co? zeptal jsem se.

— Dostat lepší místo.

— A proč? A co za to?

— Dobrá, začal tónem, který v sobě nesl lehký nádech sebeospravedlnění, — na mý úrovni sou už docela slušný peníze. A je to výzva, když je člověk zapojený do činnosti rady v jejím plným rozsahu.

Pak se zastavil, protože pocítil, že v mých očích je stále směšnější.

— Poslouchej, Briane, je mi jasný, že se považuješ za velkýho radikála a že já sem jenom zpátečník a fašounskej čuňas. Dobře, tak já ti prozradim novinku: Já sem socan a vodborář. Je mi jasný, že mě máš za provládní loutku v kvádru, ale kdyby se všechno dělo podle toryovců, fáraly by děti v dolech. Já sem taky tak trochu proti režimu jako ty, Briane. Ano, mám vlastní dům. Ano, bydlim v drahý čtvrti. Je pravda, sem ženatej a mám dvě děti, jezdím na dvě zahraniční dovolený ročně a vozím se v drahým fáru. Ale sem proti režimu, zrovna jako ty. Já věřím ve služby lidu, člověk je u mě na prvním místě. Tohle je víc než jenom klišé. Pro mě bejt proti režimu neznamená to, že se budu voblíkat jako houmlesák, brát drogy a chodit po mejdanech nebo jak vy tomu řikáte. To by byl jednoduchej způsob, jak z toho ven. To je přesně to, co by lidi nahoře chtěli; aby se lidi vo nic nestarali, aby si hrál každej na svým pískovišti. Pro mě to znamená klepat vo zimních večerech na dveře školní haly a schůzovat za znovunastolení labouristický strany a za odchod Johna Majora a jeho lůzy.

— Jo…

Ten chlapík tu akorát zbytečně plejtvá frázema.

— Dobře, takže sem ti teď všechno řek, Briane. Když se sebou něco neuděláš, se svým vystupováním a voblečením, tak deš na disciplinárku. Jen se na sebe podívej. Vypadáš hůř jak houmlesák To už sem viděl líp voblečený lidi mezi žebrákama.

— Tak a teď poslouchejte vy mě. To se mnou mluvíte jako šéf s podřízeným, nebo jako chlap s chlapem? Jestliže jako šéf s podřízeným, tak vaše chování považuju za napadání a šikanování a vokamžitě sem chci zástupce vodborů, aby byl svědek tohodle pronásledování. Jestli to má bejt jako chlap s chlapem, tak je to daleko jednodušší. Můžem jít ven a tam si to vyřídit ručně. Podle vašich pravidel hrát nebudu! řekl jsem a vstal. — Jestli už nemáte nic, tak bych zas šel a udělal kus práce.

Odešel jsem a ponechal toho rudolícího šmejda za konferenčním stolem jeho osudu. Reptal cosi o posledním varování. Kolik ještě posledních varování dostanu? Dokráčel jsem zpátky na pracoviště, sedl jsem si a chvilku luštil kris kros v NME. Snad mám taky kurva právo na přestávku.

Když skončila směna, pozvala mě May k sobě a Desovi domů. Byl to takový milý manželský pár z firmy Chester-Le-Street v Durhamu, který mě svým způsobem adoptoval. May připravila velkou večeři a neustále bědovala nad tím, jak jsem hubený, zatímco já jsem s Desem diskutoval o fotbalu nad plechovkami hořkého piva Tetley’s. Des byl velký fanda klubu Newcastle United a obdivoval Jackieho Milburna, Bobbyho Mitchella, Malcolma McDonalda, Bobbyho Moncura a jim podobné.

May a Des měli pohodové a usazené manželství a často litovali toho, že nejsem jejich syn. — Ten kluk nedal vo sobě ani vědět, zamračil se Des, když se podíval na hodiny, — normálně nechodí takhle pozdě.

Věděl jsem, že spolu mají čtyři dcery, od šestnácti do dvaadvaceti let. Holky byly většinou mimo domov. Braly drogy, chodily do klubů, šukaly s klukama, prostě dělaly věci, které holky v jejich letech dělávají. Jedna z nich chodila do klubu Ministry of Sound, který byl obzvlášť vyhlášený. To byla ta, která se mi líbila, taková kočka ve stylu new age, myslím, že z nich byla nejmladší. Po pravdě řečeno, líbily se mi všechny. Des a May si o ně, jak se zdálo, nedělali starosti, jejich hlavním zájmem byl kluk, tedy já.

— Tady je! vykřikl Des tak hlasitě, že hluk, který vydal, vylekal mrzutou černou sobeckou kočku, až se z toho v panice prohnula a otřepala. — Tak poď, chlapče, hou-ou, tys nám ale dal! Musíš bejt promrzlej až na kost! Cos do teďka dělal? Deš trochu pozdějc!

Když jsem se vracel zpátky, měl jsem trošku nakoupeno. Je to báječný pocit, mít zase žaludek nacpaný nestravitelným jídlem. Ale nejlepší ze všeho bylo to, že pondělí je v tahu. Připouštím, že úterý stálo za hovno, ale ve středu to bylo lepší. Všichni jsme ve středu večer chodívali do místní hospody: já, Cliff, Darren, Gerard, Avril a Sandra. Bylo to fajn, bydlet dohromady s holkama. V partě byly díky nim lepší poměry. Bylo to pohodové doupě a všichni tam spolu vycházeli celkem dobře. Pomyslel jsem si, jak si to asi Simmy odkrucuje ve vězení v Scrubs za tu vloupačku a jak je na to pyšný. Snažil jsem se nemyslet na ni, na Slepejše, na matku ani na Skotsko. Všichni jsme tu brali drogy, ale ne ze zoufalství, spíše tak rekreačně, než že by to byl přímo životní styl. Ve středu a ve čtvrtek jsme sedávali v hospodě a bavili se o všech klubech, akcích a drogách, které jsme plánovali na víkend.

Když jsem se vrátil od Dese a May domů, šel jsem, rovnou do postele. Pustil jsem si kazetu KLF, položil se v posteli na záda a byl jsem sám se sebou spokojený. Přemýšlel jsem o Desových a Mayiných dcerách, potom jsem pomyslel na Gleavese a pak jsem se rozhodl, že si od Cliffa půjčím nějaké kalhoty, aby si ten kravaťáckej zamindrákovanej blb dal voraz.

Pak se ozvalo klepání na dveře a dovnitř vešla Avril. Vlastně jsem ji neznal natolik, abych se s ní běžně dával do řeči. Byla uzavřenější než Sandra, ale přesto byla milá.

— Můžu na pár slov? zeptala se.

— No jasně, posaď se, usmál jsem se. V pokoji bylo proutěné křeslo. Moje nálada stoupla. Tím, že sem přišla, bylo nad slunce jasné, že jí zmítá vášeň ke mně a že se mnou chce šukat. Měl jsem ty vibrace zachytit už dříve. Rozjasnil jsem svůj úsměv ještě o kousek a do očí jsem nechal proniknout jiskru své duše. Ta ubohá lasička byla odstrčená a já si toho ani nevšiml.

— Je to fakt složitý, začala, — ale musim ti to říct.

— Zahořel jsem po ní. — Podívej, Avril, nemusíš mi nic řikat.

— Darren… Gerald… už ti to řekli? Já jim říkala, aby vo tom byli zticha! Chtěla sem ti to říct sama!

— Ale ne, ne, voni nic… já jenom…

— Cože? Tys to ještě neto…, viď?

Tohle byl teda zmatek. — Neco? Proboha?

Pak nabrala páru do plic. — Heleďse, mam pocit, že tu na sebe mluvíme v hádankách. To, co ti chci říct, neni pro mě žádná sranda.

— No, ale…

— Tak poslouchej. Chci jenom, aby sis nemyslel, že tě z něčeho podezírám. Pochop to, prosím tě. Už sem vo tom mluvila s Darrenem a Geraldem. Ještě sem neměla možnost mluvit s Cliffem, ale řeknu mu to taky. Je to děsně nepříjemný, ale někdo mi sebral ze zásuvky nějaký spodní prádlo. Ale nepodezírám tě. Chci to akorát říct každýmu. De vo to, že se mi moc nezamlouvá představa, že žiju s ňákým ouchylem.

— Aha, řekl jsem dotčeně a mrzutě, ale zaujatě. — Tak jo, usmál jsem se, — já samozřejmě ouchyl sem, ale v těhle věcech zrovna nejedu.

To ji na vteřinku trošičku rozesmálo. — Dyť já se jenom ptám.

— No jasně, někdo to přece bejt musel, uznal jsem. Pro tebe to můžu bejt já nebo kdokoli jinej. Nedokážu si představit, že by Cliff nebo Darren nebo dokonce Gerald něco takovýho dělali. No, možná Gerald, ale ten by nic nedělal takhle pokradmu. To neni jeho styl. Jó, takhle jít do putyky a mít vobvázaný tvý kalhotky kolem hlavy.

Zdálo se, že ji tahle představa nepobavila. — Jak říkám, jen sem se ptala.

— Ale myslíš si, že sem to byl já, co?

— Nevim, co si mám myslet, řekla zatrpkle.

— No, tak to je teda vohromný. Muj šéf si vo mně myslí, že sem smradlavej socka, a někdo, s kým žiju, si zas myslí, že sem perverzák.

— My nežijem spolu, ledově mě opravila, — jenom bydlíme ve společným bytě.

— Dóbře, řekl jsem, když se chystala k odchodu, — jesliže se mi někdo bude zdát podezřelej, jako že by například přestal brát drogy, začal včas platit nájem nebo tak, dám ti vědět.

Odešla, neschopna se na věc dívat z té veselejší stránky. Nasadila mi brouka do hlavy, kdo že je ten perverzní člověk Napadlo mě, že Sandra.

Ve čtvrtek jsem se zase vrátil z čajů od May. Zůstal jsem déle, protože tam byla Lisanne, její nejmladší dcera. Báječně se s ní povídalo a také se na ni báječně koukalo. A navíc si o mně nemyslela, že jsem perverzák, ačkoliv musím připustit, že mě ještě tak dlouho neznala. Des byl pryč a May naléhala, že mě odveze.

Bylo to sice neobvyklé, ale bylo už opravdu pozdě. Když jsem s ní nasedal do auta, na nic jsem nemyslel. Byla upovídaná, a když jsme jeli po Uxbridge Road, znervózněla. Pak zpomalila, otočila se a zastavila na parkovišti u zadních zdí nějakých obchodů.

— Co se děje, May? zeptal jsem se. Pomyslel jsem si, že se asi něco porouchalo na autě.

— Líbí se ti Lisanne, viď? vyzvídala.

Ucítil jsem trochu studu. — No, je to moc hezká žába.

— Překvapuje mě, že nemáš žádnou holku.

— Víš, já na ňáký vztahy moc nejsem.

— Jinejma slovama: vošustit vopustit, co?

Jinejma slovama to spíš znamená vošustit, a pak bejt vopuštěnej.

Položila mi skrz díru v džínech prst na holé stehno a začala je hladit. Její ruce byly buclaté a prsty připomínaly pahýlky. — Pan Gleaves to řiká správně. Měl bys vrazit něco do novejch džín.

— No jo, odpověděl jsem. Bylo mi nepříjemně. Nebyl jsem ani zdaleka vzrušený, ale pojala mě morbidní zvědavost, cože to zamýšlí.

Podíval jsem se jí do tváře a všechno, co jsem uviděl, byly její zuby. Pak mi začala prsty kroužit po noze. — Víš, že máš kůži jemnou jak dětskou prdelku?

Nebylo na to co říct. Tak jsem se aspoň zasmál.

— Myslíš, že mám dobrý tělo? Vsadila bych se, že si o mně myslíš, že už sem vohraný piáno, nemam pravdu?

— Nene, kdepak, to bych teda neřek, May.

Pomyslel jsem si: dost vohraný.

— Des musí pořád brát prášky. Před časem měl infarkt. Zastavujou mu srážení krve. Problém je v tom, že nemůže dělat nic těžkýho. Já Dese samozřejmě miluju, ale sem pořád mladá ženská, zlato. Potřebuju trochu zábavy, trošku nevinný zábavy, no ne? To snad neni tak nepochopitelný, viď, že ne?

Tvrdě jsem se na ni podíval. — Ty sedačky dou sklopit?

Šly.

Šel jsem hlavou do jejího klína a začal ji lízat. Ponořoval jsem jazyk hluboko do ní, pak jsem jí začal dráždit poštěváček Vtom jsem si vzpoměl na Graemea Sounesse, protože ten měl také potíže se srdcem. Zajímalo mě, jestli měl kvůli práškům taky problémy s erekcí. Vzpomínal jsem na jeho kariéru a zaměřil se na Světový pohár roku 1982 ve Španělsku, který jsem, jak si pamatuji, sledoval s tátou. Máma byla tou dobou už tři roky pryč a my jsme se zrovna vrátili od tetičky Shirley. Ta se o nás starala po celou tu dobu, než se otec dal dohromady. Nějakým způsobem se zhroutil a nikdy o tom nemluvil. Problém byl v tom, že se nám u tety Shirley v Moredunu líbilo a doopravdy se nám už do Muirhouse zpátky nechtělo, abychom, jak tomu on říkal, zase byli pohromadě jako jedna rodina. Za odměnu nás nechal dívat na zápasy Světového poháru 1982. Na zdi nad krbem byla přilepená velká mapa. Zbytky izolepy ještě napovídaly její někdejší umístění, ačkoliv, jestli si dobře pamatuju, byla toho času už aspoň jednou přemalovaná. Laciná malba, hádal jsem. V každém případě pak Souness získal mnohá ocenění, i když já jsem byl spíše přesvědčený, že po celý turnaj akorát pózoval a nafukoval se. Taky si myslím, remíza dva dva se Sovětským svazem, to byla sračka.

— Aaah, ty seš ale nestyda, ale nemáš chybu… ooh… ooh, syčela vzrušeně a tiskla mi obličej do své kundy. Já neříkal nic, bojoval jsem o doušek vzduchu do nosních dírek, které byly naplněny dráždivým pachem. Nemělo to žádnou chuť, jenom ten pach.

Představoval jsem si Sounesse, jak se arogantně nese jako páv s roztaženými ocasními péry po parku, ale s míčem nedělá nic, jenom ho drží, zatímco my potřebujeme vyhrát jako sůl. To byly doby, kdy se lidi ještě o skotský národní fotbalový tým zajímali.

— Per to do mě… šeptala, — sem úplně mokrá, zlato, per to do mě…

Byl jsem příliš měkký na to, abych do ní vešel, ale pak si mě vzala trochu do úst a já najednou ztvrdnul. Šel jsem do toho a ona tak hlasitě sténala, že mě to až znervóznilo. Zaťal jsem zuby v sounessovském stylu a začal pumpovat. Po půltuctu přírazů prožila silné vyvrcholení a rukama mi hnětla obě půlky. — TY MALEJ ŠPINAVEJ ĎÁBLE! AAH, TY MALEJ ŠPINAVEJ HAJZLÍKU! MILÁČKU… ječela.

Stará dobrá lízačka nikdy nezklame. To je taky jediná věc, na kterou je skotskej jazyk dobrej. Vzpomínal jsem na její dcery a přitom jsem do ní napral celou svou dávku.

Jsem zvědavej, jestli mě ještě někdy pozve na čaj.

13

SVATBA

May se následující dny chovala, jako by se nic nestalo, až na to, že mi tu a tam věnovala vilný pohled, a když jsem stál u kopírky, uštědřila mé zadnici husí štípanec. Byl jsem tím vším tak trochu zmatený. Jak jen to bylo šílené.

Týden po mém styku s May jsem měl za dveřmi zastrčené oznámení. Stálo v něm:

Tommy a Sheila Devenneyovi

Vás zvou, abyste se k nám připojili při příležitosti sňatku jejich dcery

Martiny

s panem Ronaldem Dicksonem

v sobotu, 11. března 1994, v 15:00

v kostele Drum Brae Parish na Drum Brae

v Edinburghu a později v hotelu Capital

na Fox Covert Road

Připevnil jsem si pozvánku k nočnímu stolku. Mělo to být příští měsíc. Za měsíc bude Ronnie ženáč, ačkoliv v jeho cestě za štěstím budou stát ještě mnohá úskalí.

O pár dní později jsem měl telefonát od Tiny. Vyhýbal jsem se gratulacím, protože co kdyby mi chtěla říct, že se svatba konat nebude. Celá záležitost nestála na pevných základech.

— Briane?

— Jo.

— Tady je Tina, slyšíš mě?

— Tino! Skvělý! To je překvápko. Dostal sem oznámení. Super! Jak se má Ron? V tom okamžiku se na druhém konci drátu rozhostilo ticho.

Pak následovalo: — Copak von teď neni u tebe?

— Hm… neni. Neslyšel sem vo něm.

Další odmlka byla ještě delší než ta první.

— Tino? chtěl jsem se přesvědčit, jestli nezavěsila.

— Řikal, že jede za tebou. Chtěl tě osobně požádat, abys mu šel za svědka.

— Do prdele… neměj vo něj vobavy, Tino. Musí bejt někde na cestě. Asi je trochu rozrušenej, že se bude ženit, znáš to. Von se ukáže.

— No jen aby, vyrazila ze sebe.

O tři dny později jsem se vrátil domů z práce, jedl jsem sendvič se slaninou a díval se s Darrenem na zprávy, které byly v šest hodin. Když se na obrazovce objevil někdo nenáviděný, vždycky jsme nadávali, pokaždé jiným způsobem. Avril si četla časopis. Vtom někdo zaklepal na dveře a ona se k nim šla podívat.

— To je někdo pro tebe, Briane, řekla. Nějakej kluk ze Skotska… vypadá, že je trochu mimo.

Ronnie za ní vevrávoral do pokoje, očividně zfetovaný. Ani jsem se ho nepokoušel ptát, kde byl. Vzal jsem ho k sobě a nechal ho svalit se na zem. Pak jsem volal Tině, že už je na světě. Nakonec jsem šel zpátky do pokoje a posadil se na pohovku.

— Tvůj kámoš? zeptala se Avril.

— Jo, je to chlapík, kterej se bude ženit. Chce, abych mu šel za svědka. Je ztahanej z cesty.

— Podívej na tu slizkou krysu Lilleyho, zasyčel Darren na politika, který se objevil na obrazovce, — nejraděj bych tomu šmejdovi ufik koule. Pak bych mu je dal sežrat a zašil mu držku, aby je musel spolknout… zasranej vrahoun dětí!

— To je hrozný, Darrene, znechuceně poznamenala Avril, — to teda nejseš vo moc lepší, když uvažuješ takhle. Podívala se na mě a očekávala podporu.

— Ne, Darren má úplně pravdu. Taková prohnilá roztahovačná havěť si zasluhuje zničit, řekl jsem a odvolávaje se na Malcolma X jsem dodal, — jakýmkoliv způsobem.

Četl jsem životopisy radikálních černých Američanů. Životopis Malcolma X byl zajímavý, ale Dobytí času Bobbyho Seala bylo lepší, zrovna tak jako Duše v ledu Eldridga Cleavera. Můj nejoblíbenější však byl životopis Osiřelí bratři, ale už si nepamatuji, který z bratří Jacksonů to napsal, jestli Jonathan nebo George. Možná že Michael.

Darren mi pokynul sevřenou pěstí. — Tohle je právě rozdíl mezi mnou a těma zkurvenejma sráčema socanama. Já nechci jenom, aby šli konzervy vod válu, já je chci kurva vidět mrtvý. To, že mám legitku na autobus, ještě neznamená, že sem součást systému. Anarchista s legitkou na autobus zustane vždycky anarchistou. Pokaždý bude nenávidět stát!

— Ty seš nemocnej, Darrene, zavrtěla Avril hlavou. — Násilím se nic nevyřeší.

— Dyť je to zadostiučenění, vidět policajta s rozbitou hlavou, to musíš přece uznat, zaútočil jsem odvážně.

— To teda neni. Na tom žádný zadostiučinění nevidím, opáčila se.

— Ale počkej, Avril. Snad se mi tady nepokoušíš tvrdit, že ses necejtila dobře, kdyžs viděla ty záběry po bombovým atentátu v Brightonu, jak tam byly ty slizký černý duše rozsekaný na sračky. Tebbit a tak.

Pamatuji si to dobře. Když jsem přišel k televizi, můj otec říkal, — už bylo na čase, aby tam někdo šel a udělal to. Také si vzpomínám, jak jsem byl na něj hrdý a obdivoval jsem ho.

— Nelíbí se mi, dyž se na komkoliv děje násilí.

— Tohle je jenom abstraktní morální princip, Avril, to se může řešit tak akorát u stolu v kavárně. Ale v takovýmhle případě se nedá zapírat čistá a spontánní radost, která pramení z toho, že vidíš členy vládnoucí třídy v bolesti a utrpení.

— Já jen doufám, že vy dva si ze mě děláte prdel, řekla útrpně, — to doufám kvůli vám samotnejm. Jinak ste nemocný lidi, posedlý brutalitou.

— Pravda, pravda, řekl Darren — ale aspoň svou brutalitou nemíříme na každýho. Nepřepadáme, nenásilníme, nepácháme sériový vraždy ani nemoříme hladem nevinný. Jenom si fantazírujem vo ničení tý vobtížný svoloče, která nás už léta sere. A ještě je tu jedna věc, kterou neděláme, — dodal jedovatě, — nekradem spodní prádlo!

Avril ho vyfakovala a odešla. V tom okamžiku jsem začal Darrena vážně podezírat, že on je tím viníkem, oním zlodějem spodního prádla.

Ronnie ani nikoho z nich nestačil poznat. Prospal dva dny a příležitostně se k nám téměř v komatu připojil. Pak nastal čas jeho odjezdu, protože měl místenku. Než nastoupil na Victoria Station do autobusu, vzal si pár pilulek barbiturátu. Když jeho autobus odjížděl, ani jsem se mu neobtěžoval zamávat, protože po usednutí na své místo okamžitě usnul. Pamatuji si jedinou věc, kterou během svého pobytu u nás pronesl: Darren… Přirozeně jsem měl za to, že mluví o Darrenovi z našeho bytu, ale pak se ukázalo, že nikoliv. — Darren Jackson, pak následovalo uznalé pokývnutí a — Svědek… pak mrknutí a zvednutí hlavy. Když Ronnie mrkal, tak to znamenalo, že otvírá, spíš než že jako ostatní lidi zavírá, oko.

Měsíc utekl jako voda. Už jsem se těšil zpátky do Edinburghu, ale ani ne tak na tu svatbu. Do města jsem přijel v noci a vzal jsem si taxíka domů k otci.

Když jsem vešel dovnitř, byla tam Norma Culbertsonová i se svou malou holčičkou. V domě vládla podivná atmosféra.

— Nazdar, synku, řekl otec mrzutě, — no, posaď se. Myslím, že než si budem povídat vo Londýně a tak, měl bych ti něco říct. Víš, jak se věci maj…

— Jasně, odpověděl jsem a neměl jsem ani potuchy, o co jde.

— Derek ti už něco řikal?

— Ne…

— Dobře, Derek se odstěhoval. Je už ve svým novým bytě v Gorgie. Na Steward Terrace. Neni to špatný bydlení. Když ho povýšili, je to celkem v pohodě. To víš?

— Jeffe… zanaléhala Norma.

— No jo, jasně. Věci se maj tak, synku, že tady Norma a já jsme se rozhodli, že se vezmem, zasmál se mdle a omluvně.

Norma se uculila a na ujištění mi ukázala zásnubní prsten. Cítil jsem, že ve mně hrklo jak ve starejch pendlovkách. Klubko se začalo rozmotávat. Norma byla mladá ženská a nevypadala vůbec zle, Derek mi jednou dokonce přiznal, že na ni myslel, když si ho honil, ale to už je nějakej ten pátek. Na tátu ale byla příliš mladá. Ve svém věku mohl být klidně její otec. I když je pravda, že takový Dino Zoff, který je v jeho letech, ještě stále hraje evropskou fotbalovou ligu. Ale to byl Dino Zoff a tohle byl opravdový život.

Moje máma a on.

Moje máma byla na něj koneckonců příliš mladá a po jejím odchodu se táta znovu oženil. Co je mi po tom?

— Tak hodně štěstí, vykoktal jsem ze sebe, — teda, myslim, gratuluju vám…

Norma začala mluvit o tom, jak by si přála, abysme byli přátelé, můj otec žvanil o mé matce.

— Nechci proti ní nic řikat, ale opustila svý kluky. Opustila vás a nikdy vás už nechtěla ani vidět. Opravdová máma by přece chtěla svoje syny vídat… ale to vona né, ani dopis nenapsala…

Začal jsem se cítit nepříjemně, a když zazvonil zvonek, s ulehčením jsem šel ke dveřím, protože nám to všem ušetřilo rozpaky. Byl to Bláznivý Col Cassidy, velké zvíře na našem sídlišti s nechvalnou pověstí násilníka. — Je otec doma? zabručel.

Tak, a kuřátka musí domu do kukaně, táto. Protidrogová kampaň se ti právě chystá vybuchnout před nosem.

— Cole! vykřikl otec. — Poď dál, kamaráde. Cassidy se protlačil kolem mě. Otec ho přátelsky poplácal po rameni. — To je můj kluk, řekl, — právě se vrátil z Londýna.

Cassidy zavrčel nesrozumitelný pozdrav.

— Col je tajemník muirskýho protidrogovýho, vysvětloval.

To sem si moh myslet: tenhle cvok bude vždycky na straně reakčních sil.

— Víme, že sou tady na sídlišti drogový dealeři, synku. Musíme je vodsaď vyhnat. Policie to neudělá, a tak to budem my, starý mazáci, řekl, aniž si uvědomil, že mluví unylým hlubokým hlasem à la Clint Eastwood.

— Hodně úspěchů vaší kampani, tati, řekl jsem. Dalo se předpokládat, že se mu to s Cassidyho asistencí podaří. Úspěch by znamenal pro spoustu ztroskotanců novou životní mizérii. Rozhodl jsem se vyrazit do města.

— Jo, synku, abych nezapoměl, malá Karen dostala tvůj starej pokoj. Budeš spát teď tady dole na gauči.

Vítej domů! Jsem vyhoštěn ze svého pokoje na úkor toho kreténskýho spratka. Odešel jsem a začal slídit po městě. Situace se značně odchýlila od původního plánu. Když jsem potkal Ronnieho, byl zase na drogách, naprosto mimo obraz. Večer se vyvíjel dobře a bez zvláštních událostí, dokud jsme nepotkali Luciu a pár jejích přátel, kteří trvali na tom, že půjdou s námi. Byla opilá a měla těžký spor s Denisem o to, kdo bude smět vykouřit Ronnieho.

Pak jsme šli do několika dalších hospod, proběhlo ještě pár hloupých hádek a vypukla rvačka. Šel sem po Písařovi, kterej mě prudil. Držel mě Velkej Ally Moncrief, zatímco Písař tančil směrem ode mě, rychle gestikuloval a bez dechu pokřikoval: — Pak zoufej, pak zoufej… tam venku… myslí si, že si feťák… šmejd myslí, že si feťák… pak zoufej, tam venku…

Velkej Moncrief říkal, že nenávidí, když musí koukat, jak se chlapi rvou, obzvlášť když je to kvůli nesmyslným záminkám. Denise říkal, že bysme se měli políbit a usmířit. To první jsme neudělali, ale objali jsme se a dali se do pohody. Připravil pro nás dvě extáze, a pak jsme se po zbytek večera drželi jeden druhého jako dvě přísavky. Nikdy jsem nepociťoval k nikomu takovou blízkost, tedy k jinému chlapovi, jako ten večer k Písařovi. Byla to milostná scéna bez šukání. Ale na druhou stranu, nikdy jsem se zas necítil tak blbě, jako když jsem v klubu Citrus potkal přátele Tiny. Byla tam i Olly. Bývalý milenec obvykle shledává záporné vlastnosti své bývalé UMOCNĚNÉ: příliš velké ego, příliš málo id. Když už byl člověk jednou s druhým v tom nejtěsnějším vztahu a spal s ním, těžko se s ním pak mluví o počasí.

Olly si tou dobou už říkala Liwy. Prošla takzvanou periodou přeměny osobnosti, zdála se už být docela podobná svým přátelům a chtěla být zase někým jiným, někým, kým chtěli oni, aby byla. Říkala mi, že teď maluje. Mně se zdálo, že spíš mluví a chlastá. Ptala se mě, co dělám. Prozradil jsem jí to a ona na to řekla: — Pořád ten stejnej starej Brian, což byl svým způsobem mezník, kterým mě zatratila jako bezvýznamnou věc ze své mírně rozpačité minulostí, z níž už vyšla. Tedy pouze smutná postavička.

Pak opovržlivě zavrtěla hlavou. — Pokoušela sem se říct Tině, že je pitomá. Je tak mladá a Ronnie… ale co, já jí do toho nemám co mluvit, protože ho vlastně ani neznám. Nikdy sem ho neviděla čistýho a nikdy sem s nim nemluvila. Proč je sakra pořád tak mimo?

Pomyslel jsem na to. — Ronnie si ještě užívá poslední chvilky svobody, řekl jsem jí. Začala na to něco odpovídat, pak se ale zarazila, omluvila se a odešla. Vypadala dobře. Takovým tím způsobem, jak vypadá dobře někdo, kdo vás měl rád, ale už ho nezajímáte. Byl jsem ale stejně rád, že odešla. Lidé, kteří si odbydou periodu přeměny osobnosti, jsou na nakopání prdele. Přeměna má být postupná a pozvolná. Nenávidím ty znovuzrozené kretény, kteří se komplexně přehodnotí a pak za svou minulostí spálí mosty. Odpíchl jsem se z místa a držel Písaře dlouhou dobu v náručí. Krčil jsem se mu za rameny, protože jsem viděl zlovolný pohled Roxyho. Poprvé po dlouhé době jsem si vzpoměl na Slepejše.

Bylo mi jasné, že se jízda protáhne do dalšího týdne. Celou tu dobu jsem byl opilý a sjetý a to se táhlo až do svatby. Byl jsem zvědavý, jestli se pak vrátím zpátky do Londýna, do svého pokoje, do svého rajónu a do idiotského zaměstnání.

Den po tahu, kdy jsem byl s Pathem a se Sidneym v baru Meadow, jsem potkal Teda Malcolma, jednoho chlapíka z parku. Na něm záleželo, jestli mě nechá zapsat do služby na sezónní ostrahu parku. — Hodně sme na tebe tady v parku vzpomínali, věřil bys tomu? říkal mi spiklenecky způsobem, jaký je obvyklý v radě. Kultura občanské korupce a narážky uniklé zasraným mozkům z úrovně radních do řad nejnižších úředníků, stalinizmus se sladkou ženskou tváří, sbohem a šáteček.

— Jo, řekl jsem bez dojetí.

— Garland tě měl vždycky rád, kývl.

Ano, možná že bych přes to všechno mohl Garlandovi brnknout. V Londýně to začínalo být s mými pocity pomalu stejné jako v Edinburghu před tím, než jsem z něj odešel. Gleaves, May, dokonce i Darren, Avril, Cliff, Sandra a Gerald. Ti všichni začali vytvářet moji skupinu společné budoucnosti, která se kolem mě začala omotávat jako chapadlo. Volný můžeš být jenom do té doby, dokud tě nezačnou stahovat řetězy. Jediné řešení je zůstat v pohybu.

Moje noční můra bylo vyzvednout Ronnieho a odvézt ho do kostela. Pořádná můra. Jeho matka mi ho pomohla obléci. Zdálo se, že je jí, jako obvykle, absolutně jedno, v jakém stavu se nachází. Povídá: to musel bejt večírek… no, člověk se žení jen jednou. — Měl jsem chuť říct „tak to bych se nesázel,“ ale udržel jsem jazyk za zuby. Naložili jsme Ronnieho do auta a pak se jelo do kostela.

— Berete si, Ronalde Dicksone, zde přítomnou Martinu Devenneyovou za svou právoplatnou manželku a budete ji ctít, milovat a opatrovat a neopustíte ji, dokud vás smrt nerozdělí?

Ron byl nafetovaný, ale zvládl tomu šmejdovi kněžourskýmu alespoň přikývnout. Tomu černoprdelníkovi to však nestačilo, tázavě se na něj podíval a snažil se z něj vylákat o něco přesvědčivější reakci. Štouchl jsem do Ronnieho vší silou loktem.

— Jasný, podařilo se mu zamumlat. To by mělo stačit. Kněz šokované zalapal po dechu, ale nechal to být.

— Berete si, Martino Devenneyová, zde přítomného Ronalda Dicksona za svého právoplatného manžela a budete ho ctít, milovat a opatrovat, dokud vás smrt nerozdělí?

Tina vypadala neochotně, jako by jí najednou došlo, do jakých sraček šlápla. Nakonec se ale ovládla a řekla — Ano.

Ať to bylo, jak chtělo, teď bylo jejich manželství prohlášeno za právoplatné.

Po obřadu jsme se přesunuli na hostinu do hotelu Capital, kde Ronnie během mého slavnostního proslovu usnul. Nebyla to nijak světoborná řeč, ale takovouhle reakci si nezasloužila.

Při hostině jsme dostali s Raymiem Airliem a Spudem Murphym, dvěma vesmírnými kovboji nejhrubšího ražení, místa u baru.

— V crimsonovským stylu, bantamovej princ, poznamenal Raymie, když se rozhlížel po baru.

— Teďs mi vzal ty slova z huby, Raymie, zasmál jsem se, a pak jsem se otočil ke Spudovi, — stále bez heráku, můj pane?

— Nó, teda… dokaď ho nebudou rozdávat zadarmo, sem bez heráku, chápeš, kocoure?

— Jo, já taky. Minulej tejden sem byl tak trochu našrot, ale nechci dostat návyk, chápeš?

— Jojo, návyk, to neni prdel. Mraky času v troubě, co, kocoure? Tak ňák to vodvádí pozornost vod toho, co se děje.

— Když si to vemeš, sou teď všichni ty magoři hozený. Koukni na Ronnieho. Jeho vlastní svatba.

Vtom Raymie zavyl a přidal se k refrénu písničky The Cutter od Echo and The Bunnymen a nato mi strčil jazyk do ucha. Já ho za to štípnul do tváře a plácnul po zadku. — Seš šíleně sexy, Raymie, šíleně drsnej sexman, řekl jsem mu.

Pak se k nám připojili Path, Velkej Moncrief a Roxy. Provedl jsem představovačku: — Tak hoši, znáte Spuda a Raymieho?

Všichni si vyměnili podezřívavé pohledy. Moje chlastací a drogové přátele nelze nikdy dát do kupy.

— Srandovní věc, taková veselka, co? Odvážně prolomil nepříjemné ticho Spud.

— Jediný, k čemu je dobrý bejt ženatej, je čepovanej sex, řekl Moncrief vyzývavým tónem.

Nato spustil Roxy glasgowským přízvukem: — Ale já bych se mu občas rád dostal na dno.

Všichni se začali smát, kromě Moncriefa. Problém těchhle tvrdých pitomců je trvalý — nikdy u nich nepochopím jednu věc: proč jsou všichni takové květinky? Pravej skotskej drsňák si uštipuje nehty, aby moh rozpárat kolemjdoucím ksicht. Pravej skotskej drsňák má ocvokovaný zápěstí, aby mohl každýmu zmrdovi rozkřápnout makovici. Někdo si vezme ohoz se stejným vzorem jako právej skotskej drsňák, a dostane kvůli tomu po ksichtě sklem.

Přešli jsme k televizi. — V telce dávaj sračky, oznámil Moncrief — jediný, na co se dá koukat, sou pořady vo přírodě. Znáš toho čůráka, jak se kurva vole menuje, jó, ten čůrák David Attenborough, vole.

— Jasně, souhlasí Spud, — ten je za vodou. To by se mi líbilo poznávat všechny zvířata, to by byl dobrej úlet.

Žvanili jsme celou noc a byli příliš opilí na to, abysme tancovali se scvrklými tetičkami a šukuchtivými sestřenkami. Dal jsem si ždibec tripa a všiml jsem si, že Roxy už je taky sjetej. Je opilej, ale taky navíc něčím sjetej. Spud mu dal Supermaria. To bylo na Roxe cufíl. On je spíš přes chlast. Vrtěl hlavou a drmolil: — Já ho zabil! Já ho kurva zabil! a neměl daleko do breku.

Já jsem s tripem bojoval zrovna tak. To nebyl příliš šťastný nápad. Tenhle Supermario, to mě prcej, celej svět se ponořil do halucinace, barvy na sebe narážejí a vydávají ozvěnu a Tinina tvář je chorá a vypadá v těch šatech jako upírka a Roxy žvatlá a kolem nás pobíhá lední medvěd…

— Spude! vidíš toho ledního medvěda, vole? zeptal jsem se.

— To neni medvěd, vole, to je dílem medvědí vemeno, dílem poločlověk-polovemeno, ale tak trochu i medvěd, viď?

— Raymie, vidíš to, myslíš, že je to medvěd?

— Já vosobně si myslim, že to byl medvěd.

— To mě teda mrdej! Raymie! Teďs právě řek něco upřímnýho, něco vod srdce.

— To je tim tripem, řekl mi.

Roxy pořád kroutí hlavou: — Ten ubožák… ten zasranej slepej zmrd… vzali mu voči… já mu vzal život… šílenství kvůli zasranýmu zlatu… moje duše je zničená, zničil sem ji pro zkurvenej kus zlata… no řekni, jestli neni zničená…

— To LSD je sračka pro duši… řekl Spud.

Zahlédl jsem Moncriefa, jak sedí vedle obří rostliny. Moncriefova tvář měnila barvy i tvar. Zjistil jsem, že to není lidská bytost. Denise do toho řekl: — Von sjel jednoho z těch Supermanů?

— Jo… a je toho na něj cufíl, vole.

Koupil si jednoho od Spuda. Za osm babek. Moje kůže byla svlečena. Eileen Eileen Eileen z Montparnaské věže ztratil jsem lásku protože jsem byl příliš mladý a tupý než abych ji rozpoznal a ztotožnil se s ní a proto už ke mně nikdy nepřijde víc ani za milión zasranejch let a už nikdy se nevrátí ty tři roky zpět a už nikdy nebudu chtít bez ní žít a budu jenom troska bez Eileen která je teď na škole v Londýně a já ani nevím na který a aspoň poslední rok jsem doufal že je šťastná bez svýho vopruzáka kterej si myslí že je bůhvíjak zábavnej ale přitom je to akorát otravnej nevyzrálej sobeckej čůrák s nedostatkem všeho co by měl mít a udělala jsi nejlíp když si ho nechala bejt bylo to naprosto racionální rozhodnutí…

— Co je s Roxym? zeptal se Denise.

— Přebral tripa. Ty Supermariáci…

Vzal jsem Roxyho tvář do svých dlaní. — Hele, Roxy, tys to lehce přepísk. Musíme vodsaď. Tady sou všade kolem mraky zlejch duchů, Roxy.

Byli jsme oba naprosto mimo, ale dostali jsme se ven na vzduch. Olly mi věnovala znechucený pohled. — Nečum na mě tak soucitně! zařval jsem na ni, ale asi mě neslyšela, nebo možná slyšela, ale už jsem byl venku s Roxym, se svým nohsledem. Path se nás pokusil následovat, ale já mu řekl, že je všechno v pořádku, a tak se odebral zpátky poohlédnout se po nějaké píchačce.

Byl chladný až štiplavý večer, možná to bylo těma Supermariama.

— ZABIL SEM HO, JÁ HO KURVA ZABIL! Musim na policii… Roxy trpěl. Jeho tvář vypadala, jako kdyby se zrcadlila v sobě samé…

Vzal jsem ho za ramena. — Ne, to nesmíš! Prober se! Prober se, proboha! Zpátky na zem už ho nevrátíme, ne?

— Ne…

— Tak vidíš, že to nemá smysl. Byla to vobyčejná nehoda!

— Jasně… Vypadalo to, že se trochu uklidnil.

— Jenom nehoda, opakoval jsem. — Musíš dávat bacha na to, co říkáš. Teď trochu hází to LSD. Ale už se vo tom kurva nikdy nezmiňuj, to sme si přece nedomluvili. Zustaň u chlastu. Až ten trip dojede, budeš v pohodě. Nesmíš už kecat takový sračky na celý kolo! Jinak deš do lochu. Tohle neni hra vo pravdě, Roxy. Poliši se s tim srát nebudou. Budem pro ně akorát dva kusy člověků. Akorát si s náma polepšej, zrovna jako ty slizký hadi vod politiky, kerý akorát řeknou, že poliši zvítězili nad zločinem, takhle je to celý shnilý, chápeš? Slepejšova smrt je tragická, ale nedovolme jí, aby se stala ještě tragičtější tim, že těm kurvám dáme, co chtěj. Prober se! Byla to jenom blbá nehoda!

Podíval se na mě se strachem v očích, jako by si uvědomil, co před chvílí právě řekl: — Kurvadrát, ty seš dobrej chlap. Co sem to kurva jenom mohl před tim blábolit… neslyšel to nikdo, že ne, Bri? NIKDO TO NESLYŠEL, ŽE NE, BRI?

— Ne, jenom já. Tentokrát jen já. Ale na ty tripy už se vyser, platí?

— Jo, je to šílený. Sjížděl sem tripoše už dávno, Bri. Bylo to po nich všechno jako teď, ale ne úplně tak šílený jako teď.

— To je v pohodě. Doprovodím tě a pak dem bydlet. Máš doma ňákej chlast?

— Jojo, hafo plechovek, whisky a tak.

Byl to silnej trip, opravdovej mozkorváč, ale když půjdeme k Roxymu pít, je to, jako kdyby neexistoval zítřek. Všechno, co můžeš udělat proti LSD, je vyhnat ho z těla alkoholem. Chlast je depresant, srazí tě k zemi. A máš to zase pod kontrolou.

To, aby Roxy nemluvil, bylo více než naléhavé. Tu noc jsem Slepejšovi nekop do obličeje sníh. Já jsem ho kopnul.

Osudná rána mohla být stejně tak moje jako Roxyho. Bylo to hrozné. Přímo příšerné, stupidní, zbabělé a bezohledné. Ale nemůžu přece zničit svůj život kvůli jedné pitomé chybě, které jsem se dopustil, když jsem měl horkou hlavu. To v žádném případě. To prostě neudělám. Slepejš a vopruzák, příběh vo dvou zmrdech. TAK a to je snad konec příběhu. Doufám, že dobrý.

14

PŘIJÍMACÍ POHOVOR

A k čertu, už jsou tu zpátky staré dobré časy. Byl jsem velice překvapený, když jsem na hlavičkovém papíru rady edinburského okresu objevil podpis pana Garlanda, který mě zval na pohovor.

Předtím jsem se vrátil znovu do Londýna, ale tam jsem odešel z Ealingu a vyrazil na výlet vlakem spolu s Darrenem a Cliffem. Darren a já jsme skončili na Rimini. Darren tam je pořád, dělá barmana, bezpečnostní službu a kromě toho celý ten čas chodí po mejdanech a šuká. Bylo to tam skvělé, ale já jsem se musel vrátit na další svatbu, tentokrát na otcovu. Odstěhovali se ze sídliště do Barratu, naproti silnici do Piltonu. Za pět let to tam bude odporný. Vláda chtěla, aby se majitelé domů podíleli na rekultivaci oblasti. To v praxi znamenalo, že zanikl rozdíl mezi tím, zda se platí nájem radě za ty posraný domy nebo hypotéka stavební společnosti. Když se přestane platit hypotéka, v tu ránu se ukáže, komu nemovitost patří. Plánoval jsem, že se vrátím znovu na Rimini, ale dostal jsem od Darrena zchlazující zprávu, že má těžkou milostnou avantýru s jednou ženskou, a i když budu vítán jako host na krátkou návštěvu… bla bla bla. Tak jsem sebral Roxyho a šli jsme se zapsat do parku.

— Nazdar, Briane, podal mi pan Garland ruku a potřásl jí mou.

— Pane Garlande.

— Po zralé úvaze doufám, začal, — že ta mrzutá záležitost z minulýho roku je už mimo. Předpokládám, že užs překonal ty, no, deprese?

— Jasně, už sem dávno nad tim, pane Garland. Plnej zdraví, tak je to.

— Tak to je dobře. Podívej, Briane, tys byl přímo vzorem parkovýho strážce, dokaď nedošlo k té malé nepříjemnosti s Bertem Rutherfordem. Bert je sůl země, ale připouštím, že někdy umí být trochu fanatickej. Ale stráž potřebuje takový Berty Rutherfordy, jinak služby zabřednou do netečnosti a chaosu. Ty budeš u správců, Briane. Dobře víš, jak to může bejt nudná práce. Ale ty si jistě uvědomuješ, že park přitahuje nespokojený mladý lidi, který sem nechoděj za rekreací, ale za jinejma nekalejma cílema…

— Ano, tak to je.

— A to je taky důvod, proč tě chci zpátky do služby, Briane. A kromě toho tě mám taky rád, protože seš čtenář, Briane. Čtenář se nikdy nenudí. Co teď zrovna čteš?

— Teď sem právě dočet životopis Petera O‘Toolea. Nikdy sem netušil, že je původem z Leedsu.

— Opravdu?

— Jo.

— Skvělý. A cos začal teď?

— Teď sem začal číst životopis Jeana-Paula Sartra.

— Výborně. Životopisy sou skvělý. Některý správci čtou těžký filozofický díla, knihy, který jim svojí přirozenou vyzývavostí naočkujou nespokojenost, řekl zkroušeně. — Ale nač ty řeči kolem, hezkej den tady v parku. Život by moh bejt i horší, že!

— To je pravda, pane Garland.

Tak jsem byl zpátky v parku. Co je to zas za píčovinu?

15

KLUBKO SE ROZMOTALO

Octnul jsem se v City Café. To místo jsem nenáviděl, ale tak už to chodí. Hlavní důvod, proč jsem tam zabrousil, byl, že jsem měl plnou hlavu frndy: pět měsíců jsem už nešukal. To bylo na člověka v mém věku příliš dlouho. Skončil jsem tu vždycky, když jsem se cítil příšerně a chtěl jsem se cítit líp. Asi i proto jsem to tu nenáviděl.

Seděl jsem tam asi dvacet minut a srkal jsem kafe, když jsem ucítil, jak se za mě někdo posadil. Ani jsem se neotočil, abych se podíval, kdo to je, dokud jsem nezaslechl slova: — Ty se mnou nemluvíš?

Byla to Tina. Slyšel jsem, že se nedávno s Ronem rozešli.

— Tak co, Tino?

— Ale, de to. A ty?

— Taky. Jo, sorry, slyšel sem vo tobě a Ronovi.

Pokrčila rameny a řekla mi: — Začal bejt nesnesitelně nudnej. Začlo to, když dostal tu elektronickou hru Nintendo. Myslela sem, že to bude lepší, než když bude na drogách, ale pak na tom začal bejt ještě závislejší.

Slyšel jsem o tom, že se Ronnie sžil s Nintendem jako ryba s vodou. Myslel jsem, že to bude pozitivní záležitost, která upoutá jeho zájem taky jiným než drogovým směrem. — A neodvrátilo to jeho zájem vod drog?

Podívala se na mě nepříjemně a hořce. — A co vode mě? Já měla bejt jeho zájem. Jenom seděl a měl to zapojený do telky, celej den, celou noc a třás se jak vosika, když sem přišla z bouchačky a chtěla se dívat na něco jinýho než na ty jeho idiotský hry! Já pracovala celej den a celej večer sem se musela dívat na to, jak sjíždí Nintendo!

— A kde teď sakra je? Měl bych se tu někde po něm kouknout, Tino. Pokusím se mu říct něco rozumnýho.

Zavrtěla hlavou, když si uvědomila neproveditelnost mého úkolu, ale byla přesto potěšená mojí nabízenou pomocí. — Poď a sedni si k nám, navrhla mi a ukazovala dozadu.

— Je tam Olly?

— Jo, ale je v klidu, fakt.

— A sou tam její kámoši?

Tina pozvedla obočí na znamení souhlasu.

— Já nevim, myslel sem, že se pudu podívat k Pelikánovi za Sidneym a Pathem.

Neměl jsem v úmyslu jít k Pelikánovi, ale vtom jsem zaslechl hlas přicházející od Ollyina stolu. Byl hlučný, povznesený, strojený a skřípavý: — A VONA JE NEZÁVISLÁ NOVINÁŘKA, KTERÁ DĚLÁ PÁR ČLÁNKŮ A REPORTÁŽÍ PRO THE LIST. ZNALA TONYHO JENOM PÁR MĚSÍCŮ, ALE MĚLA NEUVĚŘITELNÝ PROBLÉMY KVŮLI BYTU — TAKŽE PŘIROZENÝ BYLO, ŽE…

Okamžitě jsem měl v úmyslu jít k Pelikánovi. Tina také.

Když jsme tam dorazili, byl tam Path s tou holkou, která vypadala docela drsně, drsně ve smyslu trochu auf. Path upřímně přiznal, že politika vládní péče o společnost je nejlepší věc, která vstoupila do jeho sexuálního života. Sidney se bavil s nějakými ženami, které vypadaly naprosto znuděně. — Jak je, kluci? Roxy tu neni?

Byl tam, ale seděl na baru a bavil se tam s nějakým divným chlápkem.

Sedli jsme si ke stolu a klábosili. Sidney a Tina se k sobě, jak se zdálo, měli. Zanedlouho se jeden na druhého dívali hladově. Path a ta jeho zoufalkyně zmizeli do tmavé noci a já jsem odešel s Roxym.

— Musim ti něco ukázat, řekl. — Tajný místo.

Nastoupili jsme do taxíku. Ten namířil k Leithu, ale místo toho, aby pokračoval, zabočil na Portobello. Zastavili jsme na Seafield Road a vystoupili. Uprostřed ničeho.

— Kde to kurva sme? Co? zeptal jsem se.

— Poď za mnou.

Šel jsem. Šli jsme kolem seafieldského krematoria a přelezli zeď. Na druhé straně nás čekal seskok do hluboké temnoty. Špatně jsem doskočil a zvrtl si kotník. Byl jsem však příliš opilý na to, abych cítil palčivější bolest. Zítra to budu cítit naplno, to je jasný jak facka.

— Kde to kurva sme? zeptal jsem se, když mě vedl kolem hrobů. Některé náhrobky byly čerstvé.— Jaktože tady ještě pohřbívaj lidi? Já myslel, že je to tu jenom krematorium.

— Ne, eště sou tu ňáký soukromý pozemky. Většinou rodinný. Poznáváš tenhle?

CRAIG GIFFORD

— Ne…

— Koukni na datum.

NAROZEN 17. 5. 1964
ZEMŘEL 21. 12.1993

— To je… ten kluk… nebyl jsem schopen to vyslovit.

— Slepejš, řekl Roxy. To je hrob toho zmrda. Nadešel čas vymýtit toho šmejda z paměti na věky…

Vtom vyndal ptáka a začal na ten hrob chcát. Na Slep… na Craigův hrob.

MILOVANÝ SYN

ALEXANDRA A JOYCE GIFFORDOVÝCH

NIKDY NEZAPOMENEME

— Ty kurvo! zařval jsem. Rozpřáhl jsem se, abych ho praštil do hlavy.

Zachytil mě, ale já jsem se vytrhl z jeho sevření a kopal jsem ho a mlátil. To ode mě nebyl nejlepší nápad. Sundal si brýle a s vervou do mě pustil. Moje údery se zdály jako nic, zato všechny jeho mě citelně zasahovaly. Měl jsem rozbitý nos a on kvůli krvi, která mi z něj začala téct, přestal.

— Promiň, Briane, řekl. — Ale žádnej zmrd do mě nebude tlouct, Bri, to si pamatuj. Žádnej zmrd.

Jednou rukou jsem zastavil krev a druhou jsem si ho držel od těla. Roxy je hovado velký jako slon, ale vždycky jsem si o něm myslel, že je to spíš jemnej titán. Velký hovada takhle vypadají vždycky, dokud člověka nesejmou. Ale co, aspoň jsem se poučil. Když jsem začal vnímat následky, uvědomil jsem si děsivou skutečnost: být mlácený od nějakého idiota je daleko horší než někoho zabít. Tato skutečnost se stává pro spoustu lidí prostředkem pro vytváření základního principu vládního systému. Kdybych měl u sebe břitvu, použil bych ji proti Roxymu. Možná bych tento pocit v sobě choval jenom pár vteřin, ale ty by bývaly mohly stačit. To jsou ale blbý myšlenky. Jsme opravdu tak zkažený druh?

Craig Gifford.

Kdyby tak Roxy věděl.

Kdyby Roxy věděl, byl bych to já, kdo by šel za katr. Pravděpodobně by na mě ukázal prstem jako na nebezpečného psychopata.

— Neni to tak zlý. Promiň, Bri. Neměls mě začít řezat, Bri. Voko budu mít do rána nateklý a holeň jakbysmet. Bri, trochu jsme se chytli, ale do smrti dobrý. Maličko sme si to rozdali, Bri, ale dyť to nebylo zas tak hrozný.

Ten pičus přiblblej se mi to snaží ulehčit tím, že mi odříkává výkaz škod, které jsem mu způsobil já. V těchto soubojích není vítěz, jenom ten, kdo z toho vyjde lépe. Z tohoto klání vyšel lépe Roxy, jak po stránce fyzických zranění, tak po stránce psychické převahy. Oba to víme, ale já mu dovoluju, aby mi to ulehčoval.

Opouštím ho a je mi u prdele, jak se dostanu ze hřbitova. Jdu ke svému otci. Cestou jsem zvracel. To mě tak vyvedlo z rovnováhy, že jsem namířil zpět na staré místo do Muirhouse. Ten dům je pořád opuštěný, ponechán svému osudu. Pokusil jsem se vykopnout dveře, ale stará paní Sinclairová mi připomněla, že se otec už odstěhoval.

Vyvrávoral jsem pryč a znovu jsem upadl. Obličej jsem měl od zvratků a krve. Přišli ke mně dva chlapi z nákupního střediska. — Ten kokot je totálně mimo, zpozoroval první.

— Tohodle šmejda já znám. Ty ses tahal s tim buzerantem, vole, co?

— Ech… pokoušel jsem se artikulovat odpověď, ale nebyl jsem schopen. Byl jsem v docela bdělém stavu, ale nebyl jsem schopen jednat.

— Jesli ses tahal s tym buzíkem, tak z tebe buzíka udělal taky. Tak to vole vidim já. Tak co na to řekneš, vole?

Podíval jsem se na toho chlapíka a zmohl jsem se na otázku — A seženu tady ženskou?

Oba se na sebe chvilku nevěřícně dívali, a pak ten první říká: vopruzáku!

— Tak to je moje pravý méno, hoši, přiznal jsem se. Ucítil jsem pár ran a složil jsem se na zem. Dostal jsem pořádnou kopanici, ale nic jsem necítil. Chvilku se mi zdálo, že je to jakési varování, protože závažnost kopanice se obvykle posuzuje podle toho, jak dlouho trvá. Přijímal jsem to pasivně, s bolestným klidem dělníka jdoucího na svou směnu, a když jsem se přesvědčil, že je konec, postavil jsem se na nohy. Snad to nebylo až tak zlé, můžu jít bez obtíží. Ve skutečnosti se mi zdá, že mám i o trochu čistší mysl. Díky, hoši.

Přešel jsem dvouproudou silnici, opustil honosnou čtvrť Muirhouse a dostal jsem se do chudého Piltonu. Takhle to není z hlediska lidí, kteří tu bydlí, takhle jsem si to odjakživa představoval já. V Muirhouse jsou novější domy. Pilton je pro chudé. Nezáleží na tom, jaké mají problémy v Muirhouse ani jak se snaží vyštafírovat Pilton. Muirhouse je Muirhouse a Pilton je Pilton. A tak to kurva bude na furt. Zasraný piltonský šmejdi. Ty hovada, co mě zkopaly, byly z Piltonu, to je jejich typická piltonská mentalita. Jestli budu muset projít blízko těch zasranejch piltonskejch zmrdů, tak od nich taky dostanu vši.

Našel jsem ten barák, ale nevím, kdo mě pustil dovnitř.

Ráno předstírám, že spím, dokud celý rodinný kruh neopustí dům: Táta, Norma a její uřvaná protivná dceruška. Cítím se roztříštěný na kousky. Když se pokouším vstát, sotva se belhám. Jsem pokrytý ranami a modřinami a močím krev, což mě sere. Dávám si koupel a začíná mi být lépe, a tak se rozhoduji, že se rozhlédnu kolem. Ještě je tu stále plno nerozbalených krabic. Jsou to doplňky tady toho plata na vajíčka, kterému říkají domov. Přišel jsem k jednomu malému kufříku, který jsem neznal a o kterém jsem předpokládal, že patří Normě. Nepatřil.

Krabice byla plná fotografií. Mých a Derekových, když jsme byli děti, pak otcových i matčiných. Fotografie, které jsem nikdy předtím neviděl. Díval jsem se na ně, na oba dva. Pokoušel jsem se představit, jestli je z nich možné vyčíst, jak jí ubližoval, ale nešlo to. Nejdřív ne. Pak jsem si vzal pár dalších, o kterých jsem věděl, že jsou z pozdější doby, protože jsme s Derekem byli o kus větší. Z těchto obrázků bylo možné vyčíst vše. Díky možnosti zpětného pohledu to bylo celkem snadné, z matčiných očí čišela bolest a rozčarování. Vtom mi začaly na lepkavý papír fotografií stékat slzy. V té kožené krabici byly samozřejmě ještě smutnější.

Přečetl jsem všechny dopisy, jeden každý pozorně. Obsahem se jeden druhému velmi podobaly, lišily se jenom daty. Byla mezi nimi rozmezí několika měsíců až do roku 1989, kdy byl datován poslední. Všechny byly adresovány otci a byly z Austrálie. Všechny měly stejnou základní osnovu, která se jako rituál stále opakovala:

Chtěla bych mluvit se svými chlapci.

Chtěla bych, aby mě přijeli navštívit.

Dovol jim, prosím, aby mi napsali.

Miluji je, chci své děti.

Jeffe, napiš mi, prosím. Chci zůstat v kontaktu. Vím, že mé dopisy dostáváš.

Co se stalo roku 1989, nevím, ale od té doby už nikdy nenapsala.

Opsal jsem si na útržek papíru adresu a telefonní číslo do Melbourne. To je totální šílenství. To je totální apokalypsa. Je to víc než peklo, je to víc než všechny sračky světa na entou. Je to tak příšerný, že to ani nemá dno. Říká se, že se to všechno lip vydejchává, když je člověk starší. Doufám, že jo. Zatraceně doufám.

Chvilku to trvá, než se povede přímé mezinárodní volání. Chci mluvit se svou mámou, dlouhý hovor, chci slyšet celý její příběh, ať to stojí, co to stojí. Telefon zvedne nějaký chlapík. Vytáhl jsem ho z postele. Časový rozdíl, zapomněl jsem. Ptá se mě, kdo jsem, a já mu to vysvětluji.

Ten kluk je z toho trošku zmatený. Ale zdá se, že je v pohodě. Říká mi, že měli v domě požár způsobený elektřinou. Bylo to hrozné. Moje máma při něm zemřela, bylo to v roce 1989. Podařilo se jí z toho dostat její dcerku, ale ta zemřela na následky otravy dýmem. Ten kluk do telefonu skoro brečel.

Položil jsem sluchátko. V okamžiku, kdy jsem ho položil, telefon se rozezněl.

Nechal jsem ho být.

SLOVNÍČEK
SKOTSKO-ANGLICKO-ČESKÝ

Skotsky

Anglicky

Česky

aboot

about

o; u; kolem

accountint

accountant

účetní

ah

I

já

ah’d

I’d, I had (would, should)

byl jsem; já bych

ah’d cowp

I’d cowp

strkal bych to; to bych zvoral

ah’d’ve

I’d have, I had (would, should) have

měl jsem; měl bych

ah’ll

I’ll, I will, I shall

budu

ah’m

I’m, I am

jsem

ah’ve

1’ve, I have

mám

ain

own

vlastní

airm

arm

paže; ruka

alane

alone

sám; samotný

and

end (to end)

končit

anymair

anymore

ještě

anywey

anyway

jakkoli; nějak

aroond

around

okolo; kolem

auld

old

starý

auld man

old man

otec

aw

all

všechno

aw

oh

oh (citosl.)

awfay

awful

strašný; děsný

awright

allright

dobrá; v pořádku

ay

of

předl. 2. pádu

aye

yes; of course

ano; samozřejmě

aye

hey; hallo

hej; nazdar

aypil

apple

jablko

ays

all of us

my všichni

ays

always

vždy; stále

ays

us

tvar zájmena my

ays

yours

tvůj; váš

Skotsky

Anglicky

Česky

bairn

baby

dítě; děcko

bait ay

bothof

oba; obě

baith

bodl

oba; obojí

baith ay

both of

oba; obě

burd

bird; girl

holka (hov.)

barry

boring

nudný

baw

ball

míč; kulička

baw

boy

chlapec

beamer

skot. výraz

stříkačka

beck

skot. výraz

poklona

behk

back

dozadu; záda

bein

being

jsoucí; existence

ben

beyond

za; mimo; nad; přes

ben

skot. výraz

zadní, vnitřní světnice

ben

skot. výraz

hora

bend

too drink

příliš pít; chlastat

bit

but

ale

bit steep!

skot. výraz

to je trochu moc!

Boab

Bob (Robert)

Robert; Bob

boady

body

tělo

boat

bought (to buy)

koupil; koupený

boa til

bottle

láhev

boatum

bottom

dno

boax

box

krabice; pouzdro

boey

boy

chlapec

bothie; bothy

skot. výraz

chýše; domek s jednou místností

boax

telly

telka

brae

skot. výraz

příkrá cesta

braes

skot. výraz

svahy

breeks

skot. výraz

kalhoty

Skotsky

Anglicky

Česky

c’moan

c’mon, come on

dělej!; honem!

cairds

cards

karty

cairpit

carpet

koberec

cairryin

carrying

nesoucí; vezoucí

cairry-oots

takeaway restaurant

prodejna jídel přes ulici

cannae

can’t, cannot

nemohu; neumím

canny

can not

nemohu; neumím

cauld

cold

studený; chladný

dathed

cloathed

oblečený

couldnae

couldn’t, could not

nemohl; -a, -i, -y

coupon

face

tvář; vzezření

cowan

přidavač; falešný zednář

cowp

cow-pat

kobylinec; koňský hovno

croass

cross

kříž; křížit; přejít

cuhnt

cunt

kunda; přenes. kurva; hajzl

cuntybaws

countyboys

fajnovka; smetánka

ďye

do you

otázka v 2. os. j.č. i mn. č.

ďyis

do you

otázka v 2. os. j.č. i mn. č.

da’s

daďs, daddy’s

tátův, tátova

dae

do

dělat; pomocné sloveso

daein

doing

dělající; činnost; akce

de

the

člen určitý

ded

dad, daddy

táta

deef

deaf

hluchý

deek

deek

balíček

deid

dead

mrtvý; nebožtík

didnae

didn’t, did not

nedělal; pom. sl. v min. č. a negaci

Skotsky

Anglicky

Česky

dinnae

don’t, do not

nedělám; pom. sl. v př. č. a negaci

dis

does (do)

dělá; pom. sl. ve tvaru 3. os. j. č.

dis

does (do)

dělá; pom. sl. ve tvaru 3. os. j. č.

dis

this

tento, tato, toto

disnae

doesn’t, does not

nedělá; pom. sl. 3. os. j. č. v negaci

Doe

Doreen

ženské jméno

doesnae

does not, doesn’t
(to do)

nedělá; pom. sl. 3. os. j. č. v negaci

don

don’t, do not

nedělám; pom. sl. v př. č. a negaci

donk

skot. výraz

uherský rok

doon

down

dolů

doonstairs

downstairs

dolů po schodech;
v přízemí

dorty

dirty

špinavý; sprostý

dough

money

prachy; peníze

dour

skot výraz

tvrdohlavý

dug

dog

pes

dunnit?

don’t it?, doesn’t it?

není-liž pravda?

dunno

don’t know

nevím

durty

dirty

špinavý; sprostý

ecky

ecstasy

droga extáze; éčko

efternin

afternoon

odpoledne

eftir

after

po

eh

he

on

eh’s

he’s, he is (to be)

on je

ehs

his

jeho

ehsel

himself

on sám

ehzis

he’s, he is (to be)

on je

em

him

jemu

Skotsky

Anglicky

Česky

em

them

jim

endy

end of

konec čeho

ent’rin

entering

vstupní; vstupující

erse

arse

prdel

Ev

Evelyn; Eve

Eva

fae

from

od; s; z

fag-hag

skot. výraz

buznofil; hnědkař

fahkin

fucking

posraný; šukající; univ. slovo

faimlie

family

rodina

faimly

family

rodina

faither

father

otec

fartin

farting; deaf

prdící (prd slyšící); hluchý

faw

fall

pád; pokles; padat

faw doon

fall down

spadnout; upadnout; pád na zem

feart

fart

prd; prdět

fella

fellow

kamarád; chlapík

femilee

family

rodina

fi

for

pro; za; na; o

fir

for

pro; za; na; o

fir

four

čtyři

firivir

forever

navždy; bez přestání

fitba

football

fotbal

flair

floor

poschodí; podlaha

flat-toap

flat-top

kalhoty bez sámků, zepředu ploché

flit

skot. výraz

zakázka; kšeft

flowir

flower

květina

follay

follow

následovat; rozumět

fuckehhnn

fucking

posraný; šukající; univ. slovo

Skotsky

Anglicky

Česky

fur

far

daleký; dlouho

gal

mate

„vole“

gam

gum

klovatina; lepidlo

gaun

going to; gonna; gone (to go)

změna stavu; trpný rod slov. jít

gaun

gun

zbraň; také injekční jehla

gaun oan

going on (gone on)

pokračující; dařící se

gaun tae

going to

změna stavu (vůle podnětu)

gaunny

going to; gonna

změna stavu (vůle podnětu)

gel

girl

dívka

gemme

game

hra

gie

give

dát; dávat

gied

gave (to give)

dal; dával

giein

giving (to give)

dávající

git

get

dostat

git back

get back

dostat zpět

gither

together

společně

gits

gets (to get)

dostává

gittin

getting

dostávající

gless

glass

sklenice; sklo

go

tell; say; answer

řekni!; odpověz!

go doon

go down

sejít; poklesnout

goan

go on

jít dál; pokračovat

goat

got (to get)

dostal, -i,

goatay

got off

vystoupil, -i

goed

went (pr. from to go)

šel, šli

gooey

goodly

pěkný; slušný

govermint

government

vláda

grandfaither

grandfather

děd

groond

ground

země; základ

Skotsky

Anglicky

Česky

guaranteed

guaranted

zaručený

gunge

skot. výraz

obecně cokoliv patlavé; sajrajt

hame

home

domov

hasnae

hasn’t, has not
(to have)

nemá

heid

hate; head; hide

nenávist; hlava; kůže

hert

heart

srdce; nitro

hing

hung (to hang)

zavěšený; pověšený

hing aboot

hang about

trčet; tahat se; okounět; poflakovat se

hing aroond

hang around (to hang around)

trčet; tahat se; okounět; poflakovat se

hingin

hinging

věšet se; nebýt ve své kůži; kymácet se

hing-oot

skot. výraz

flundra

hireys

heroin

heroin

hisel

himself

on sám

hiya

hi

ahoj; čau

hoaliday

holiday

prázdniny; svátek

hoaspitality

hospitality

pohostinství

hoat

hot

horký

hoor

whore; slut

děvka; čubka

hoose

house

dům

hoot

skot. výraz

kravina; blbost

howf

house

dům

howta

how to

jak (udělat)

hud

had (to have)

měl -i

hudin

hooding

zahalující

hudnae

hadn’t (not to have)

neměl, -i

hur

her

ji, jí

hus

has (to have)

má

husnae

hasn’t has not (to have)

nemá

Skotsky

Anglicky

Česky

huv a wee word

skot. výraz

trochu si promluvit; dát řeč

huv to

have to

muset

huvnae

haven’t, have not (not to have)

nemám, -e

intae

into

do; na; k

isnae

isn’t

není

it

at

v; na; u; o; za

ivir

ever

kdy; jakkoli

ivray

every

každý; všechen

ivraywhair

everywhere

všude

jaykit

jacket

sako

jildy

yield

pas (karet.)

jist

just

právě

joab

job

pracovní místo

KB’d

fucked

posraný; na hovno

kek

kick

kopanec; výkop

ken

know

vědět; znát

kilt

killed (to kill)

zabitý

kin

can

moci; umět

kinday

kind of

druh čeho; jaksi

laht

lot of, lotta

spoustu čeho

lang

golden; good

zlatý; spolehlivý

leet

late

pozdě; opožděný

leet

skot. výraz

kandidátka

leetal

lately

v poslední době; nedávno

lift

left (pr. to leave)

opustil, -i; opuštěný

like

like

na konci věty „sice“

likesay

like

jako (na konci věty)

lit

let

nechat

liťs

leťs, let us

nechte nás

Skotsky

Anglicky

Česky

loads ay

lots of

obrovské množství čeho

loat ay

lot of

hromada čeho

ma

my

můj, má

mair

more

více

mairried

married (to marry)

vdaná; ženatý

maist

mist; most

mlha; většina

maist ay

most oř

nejvíce čeho; většina čeho

masel

myself

já sám

mere

more

více; většina

mibbe

maybe

možná

moost

must

muset

mooth

mouth

ústa

nae

no

ne

naebody

nobody

nikdo

naewhaire

nowhere

nikde

nane

none

žádný

nat

not

záporka

naw

no; now

ne; nyní

nivir

never

nikdy

nondy

nondrinker

nepiják

noo

knew (to know)

věděl, -i

nought

nothing

nic

nowt

nothing

nic

nut

not

záporka

oaf

ořř

volný; koncovka frázových sloves

oafay

offal

odpadky

oan

on

na; kolem; nad

oantae

onto

nahoru na; až k

oantay

onto

nahoru na; až k

Skotsky

Anglicky

Česky

ONC

Ordinary National Certificate = vocational qualification taken at 16-19 years of age college

Osvědčení o všeobecné státní zkoušce — odborné osvědčení vydávané na universitách ve věku 16 až 19 let

ontae

onto

nahoru na; až k

ooir

hour

hodina

oop

up

do; nahoru

oor

our

náš, naše

oorsels

ourselves

my sami

oot

out

ven; pryč

ootay

out of

pryč odněkud

ootay order

out of order

mimo provoz

ootside

outside

venku; vnější

overide

override

schválit; přejet

ower

over

nad; přes

panel

skot výraz

zmlátit

para

paranoia

paranoia; paranoik

perr

poor

chudý; ubohý

pey

pay

platit

phoah!

skot výraz

pff! (citosl.)

photae

photo

fotografie

pid doon

switch down

vypnout; zhasnout

pill

pull

táhnout

pillin

pulling

táhnoucí

pish

kid

děcko; podvod

pish

piss

chcát; chcanky (též o pivě)

pit on

put on

položit na; poznamenat si

pit on

switch on

zapnout; rozsvítit

pittin doon

putting down

vypínající

Skotsky

Anglicky

Česky

poackle

packle

kapesné, bakšiš

poakit

pocket

kapsa

pooer

power

síla; energie

pot

hole

díra; jáma (v biliáru)

questionin

questioning

výslech

radge

rage

zlostný; tvrdý, ostrý, blbý, hloupý

radge

skot. výraz

magor

rehoose

rehouse

přestěhovat se

repentence

repentance

pokání

Rezurrection

resurrection

vzkříšení

Ribirtsin

Robertson

příjmení

roond

round

kolem; kulatý; oblý

s’a

thaťs a, that is a; is a

to je

s’nane ay

thaťs none of

to není nikdo z

s’no

thaťs not, that is not

to není

s’only

thať s only

to je jenom

s’the

thaťs the, that is the

to je to

sae

so

tak

sair

sour; sore

rozlámaný; trpký

sais

says (to say)

říká

sanny

sandwich

sendvič

Scotlin

Scotland

Skotsko

Scotsmin

Scotchmen (pl.)

Skot, Skoti

sein

seen (to see)

viděn, -i

Setirday

Saturday

sobota

shaft

shift (pret.)

změna; přesunout

shitein

shitting

zasraný

shitey

shity

zasraný

shot

shit pr.

sral, -i

shouldnae

shouldn’t, should not

neměl bych, neměli bychom

Skotsky

Anglicky

Česky

shoulduv

should’ve, should have

tvary pom. sloves pro slož. časy

skatch

sketch

náčrtek

skerf

skirt

sukně; lem

slag

skot. výraz

kurva; čubka

slaht

slut

děvka

snaw

snow

sníh

soack

soak

pochcávání; chlast; flám

soas

so as

abych, abychom

somewhair

somewhere

někde

sortay

sort of

trochu

Sparryheid

Sparrowhead

„malá hlava“; blbeček

spraffin

prattíing

žvanění

squerr

skot. výraz

souboj; rvačka

stag

stage

stupeň; jeviště

stey

stay

stát; zastávka

stey up

stay up

zůstat; být vzhůru

steyin

staying

stojící

stick on

switch on

pustit (magnetofon)

stoap

stop

zastavit; vypnout

swedge

skot. výraz

souboj

swedgin

swedging

bojující; rivalský

syne

times

časy

ta

to

předložka vyjadřující směr někam

tae

to

předložka vyjadřující směr někam

taewards

towards

předložka vyjadřující směr někam

tell ays

skot. výraz

no řekni (úsloví)

tell doon

pay; make payment

platit; cálovat

Skotsky

Anglicky

Česky

telt

told (to tell)

řekl, -i; řečený

thaim

them

jim

thair

their

jejich

thet

that

který; že; tak

thi

this

tento, tato

thill

they’ll, they will, they shall (to be)

budou

thin

then

potom; tenkrát

thir

there

tam

thir’s

there’s

zde je

thirs

theirs

jejich (v abs. post.)

thit

that

který (vztažné zájm.)

thoat

thought (to think)

myslel, -i; mínění; názor

thon

then

potom; tenkrát

thum

them

jim

thumsels

themselves

oni sami

thuv

they’ve, they have

mají

toap

top

vrchol; špička

toon

town

město

toon

tune

píseň; ladění

troosers

trousers

dlouhé kalhoty

twinty

twenty

dvacet

twos

two

dva

tyke

skot. výraz

pacholek; smrad; lump

uh

I

já

um

him

jemu

umselř

himself

on sám

underflair

underfloor

spodní proud (i přeneseně)

ur

are (to be)

jsme, jste, jsou

urnae

aren’t, are not (not to be)

nejsme, nejste, nejsou

Skotsky

Anglicky

Česky

ursel

herself

ona sama

uv

have

mít; pomocné sloveso

videoprinter

teletext

teletext

voddy

vodka

vodka

wad

would

modální slov. vyjadř. podmiň.zp.

wahn

one

jeden

waht

what

jaký; který

wavvs

waves

vlny

weedie

skot. výraz

Glasgowan, glasgowský

weedjie

skot výraz

hnusný

werenae

weren’t, were not
(to be)

nebyli jsme, jste

wey

wait

čekat

wey

way

cesta; způsob

whae

who

kdo

whae’s thit?

who’s that?

kdo je to?

whaeivir

whoever

kdokoli; každý

whair

where

kde

whin

when

když; až

whit

what

jaký; který

whit’s

what’s (what is)

co je

whithir

whether

zda; jestli

whitivir

whatever

jakýkoli; cokoli

Whitsons

Whatsons

příjmení

whole laht

whole lotta, whole lot of

spousta

wi

we

my

wi

with

s; u; při

wid

would

modální slov. vyjadř. podmiň, zp.

wid’uv

would’ve, would have

tvary pom. sloves pro slož. časy

Skotsky

Anglicky

Česky

wide-o

junkie

feťák; norek (narkoman)

widnae

wouldn’t, would not

tvary pom. sloves pro slož. časy v neg.

wiff

with

s; u; při

wiffin

within

během; v; na; o

willnae

will not, won’t (not to be)

nebudu, -eš, -e

windae

window

okno

wir

we’re, we are (to be)

jsme

wir

were (to be)

byli

wirnae

weren’t

nebyli

wis

was (to be)

byl, -a, -o

wisnae

wasn’t

nebyl, -a, -o

withoot

without

bez; mimo

wod

would

modální slov. vyjadř. podmiň. zp.

wouldnae

wouldn’t

modální slov. vyjadř. podmiň. zp. v neg.

wurkin

working

pracující

wuv

we’ve, we have

máme

wuw

we’ve, we have

máme

yank

junk

fet, drogy

ye’d’ve

you’d have, you had (would, should) have

tvary pom. sloves pro slož. časy

yellay

yellow

žlutý

yill

ale

druh piva

yill

you’ll, you will, you shall

budeš, budete

yin

one

zástupné zájm. pro j. č.

yins

ones

zástupné zájm. pro mn. č.

yir

your

tvůj, váš

Skotsky

Anglicky

Česky

yirself

yourself

ty sám

yirsels

yourselves

vy sami

yis

yours

tvůj, váš

yon

young

mladý

yonks

skot. výraz

dávno

yous

yours

tvůj, váš

yute

jute

juta; jutový

yuv

you’ve, you have

máš, máte

OBSAH

Bouchačka

Eurobrak

Stoke Newington Blues

Vivárium 96

Měkkejš

Poslední štace na Jadranu

Čtvero pohrom sextáze

Vražedná vášeň

Zácpa systému

Wayne Foster

Hvězdy a proleťák

Babi si šlehá

Dům Jendy Hluchýho

Setkání na chodbě

Jak se Lízina máma setkala
s Královnou matkou

Dva filozofové

Vždyť z toho se nestřílí!

Masařka

Rico

Sport pro všechny

The Acid House (Barevnej svět)

Vopruzák (novela)

Parková patrola

Odpolední telka

Přítel v droze

Zločin a trest

Věci berou spád

Vánoce se Slepejšem

Prášky a kuřba

Stíha

Plastická operace

Denisovy královny

Láska a sex

Prima hák a ližba

Svatba

Přijímací pohovor

Klubko se rozmotalo

Slovníček skotsko-anglicko-český

Cesty tam
a zase zpátky

sv. 18

Irvine WELSH

THE ACID HOUSE

(Barevnej svět)

Vydalo nakladatelství Maťa, Lublaňská 34,120 00 Praha 2,
e-mail: mata@mata.cz, www.mata.cz,
v roce 1999 jako svoji 85. publikaci, 18. sv. Edice

Cesty tam a zase zpátky.
Edici řídí Luboš Snížek.

Z anglického originálu The Acid House, vydaného v roce 1994

nakladatelstvím Jonathan Cape, London, Great Britain,

přeložil Vít Malinovský.

Odpovědná redaktorka Jana Kománková.

Technická redaktorka Renáta Šmatová.

Ilustrace John Gomer.

Obálku navrhl a graficky upravil Mirek Kodeš.

Grafickou úpravu a sazbu z písma Palatino programem TEX

připravil Bohumil Bednář, PISCES.

Tisk BBS Tisk Vimperk.

Vydání první.

ISBN 80-86013-63-4

Distribuce v ČR:      KOSMAS s. r. o., knižní velkoobchod,
            Lublaňská 34,120 00 Praha 2
            tel./fax.: 02/29 19 25.
            e-mail: kosmas@kosmas.cz

Distribuce v SR:      Distribúcia Artforum,

      Radvanská 1,811 01 Bratislava,
            tel.: 07/531 50 91.

U příležitosti uvedení filmu ACID HOUSE režiséra Paula McGuigana do českých kin, kde se objeví známé tváře z filmu TRAINSPOTTING, a obnovené premiéry filmu LOLA BĚŽÍ O ŽIVOT bude uspořádána v Praze dvoudenní taneční párty, na kterou přijal pozvání IRVINE WELSH, kde vystoupí jako DJ.

Ve filmu je použita hudba

těchto interpretů:

THE VERVE.

CHEMICAL

BROTHERS. OASIS.

BELL & SEBASTIAN.

BETH ORTON.

PRIMAL SCREAM...

Irwine

Welsh

Britský spisovatel, jehož všechny knihy — Trainspotting (1993, česky MAŤA, 1997), Acid House (1994), Marabou Stork Nigfitmares (1995), Filth (1998, obě vyjdou v nakl. MAŤA), Ecstasy (1996) — vybudily zášlouženon pozornost čtenářů i literární kritiky. První dvě knihy byly úspěšně zfilmovány.

Acid House (Barevnej svět),
jednadvacet povídek a jedna novela, je druhou knihou Irwina Welshe, plnou „obrázků ze společenského života spodiny“. Ač jsou povídky tématicky rozdílné, majjí společné dvě věci:

Vypravěčem je zástupce edinburghské ulice, jehož mluva je děsivá, plná vulgarismů, siláckých výroků, slangových obratů, zkomolenin a patvarů, ale rozhodně není fádní a nudná. To proto, že je v ní obsažen humor, sice hodně černý, cynický a brutální, ale jak jinak pravdivě popsat skutečný život, který se taky s nikým nepáře?

A pak pravidlo, že žádná povídka neskončí happy endem a že ještě nikdy nebylo tak hrozně, aby nemohlo být ještě hůř.